Hārvejs Džons

Griezīgais asmens

Džons Hārvejs

Griezīgais asmens

..

Dzejas rindas 15. nodaļa ir dietas no Dcivida Kreša "Radniecības saites ar pērtiķiem: mīlas poēma" publikācijas iz.devumā “SLOW DANCER 2Г (Slow Dancer Press, I9HH). Tas darīts ar autorii atļauju.

Lai ari šī romāna nolikumi risinās reālā pilsēta, las tomēr ir likai daiļliteratūras darbs, un minētās personas un notikumi pastāv vienīgi šis grāmatas lappuses un autora iztēlē.

1-

Viņš domāja par Karinu, kas droši vien jau gaidīja savā dzīvokli netālu no slimnīcas. Flečers iztēlojās, ka Karīna dzer jau otru glāzi vīna, palaikam ieskatīdamās rokas pulkstenī meitenei bija deviņpadsmit gadu. Tims satika Karīnu pirms diviem mēnešiem dejās, un, kad šī meitene pirmo reizi izģērbās viņa priekšā, Flečers bija sacījis, ka Karīna ir pati pilnība: Tims nebija gribējis to izsacīt, bet vārdi paši izspruka pār lūpām.

Pati pilnība.

-   Tu izskaties vairāk miris, nekā dzīvs, šie vārdi atsauca Flečeru atpakaļ īstenībā. Dežurējošā māsiņa stāvēja viņa priekšā, ar vienu roku izlīdzinādama halātu virs jostas vietas, kur tas bija savilcies krokās.

-    Paldies, atteica Flečers.

Sāra Lenarda pasmaidīja.

-Jaunais pacients… viņš iesāka.

Flečers samirkšķināja acis, gribēdams koncentrēties. No pēdējām divdesmit četrām stundām viņš bija gulējis trīs, no pēdējām septiņdesmit divām vienpadsmit, un, kā likās, viņam sāka zust realitātes izjūta.

Varbūt tas bijis sitiens, — it kā no tāluma skanēja Sāras balss. Kaimiņš izsauca policiju. Nelaimīgais bija gulējis virtuve uz grīdas veselas divas dienas.

-    Cik viņam gadu?

Varbūt ap septiņdesmit.

-   Es viņu piereģistrēšu rit.

-   Viņam būs nepieciešams fizioloģiskais šķīdums. Tev jāuzstāda sistēma šai naktij.

-  Tu varētu izdarīt to pati.

-   Tu zini tikpat labi kā es. ka tas ir pret noteikumiem.

Flečers pasmaidīja.

-   Es nevienam to neteikšu.

Sūras acis tikko manāmi atspoguļoja ārsta smaidu. Palātas viņā galā kāds slimnieks dauzīja otram pa muguru, slāpējot tā sauso klepu. Turpat netālu klusi raudāja kāds jauneklis ar šuvēm klātu seju. Saucieni pēc māsiņas brīžiem kļuva skaļāki, brīžiem pieklusa, un tas izklausījās pēc litānijas baznīcā.

-   Ļoti labi, personai, sacīja Flečers izsmejošā nopietnībā.

-   Paldies, dakter. Sara nogaidīja, kad Flečers pirmais sāks spert soļus, tad pielāgojās viņa gaitai, nedaudz atpaliekot.

Cietušais dzīvoja viens pats kādas augststāvu mājās divpadsmitajā stāvā, un, tā kā lifts nelaimīgā kārtā iestrēga, vajadzēja saukt palīgā divus ātrās palīdzības vīrus un vienu policistu, lai nogādātu slimnieku lejā. Tagad cietušais gulēja uz muguras, sasegts ar segām, viņa seja bija pelēka, kājas un potītes piepampušas. Viņš noteikti svēra vairāk par simts kilogramiem.

Flečers, meklēdams vēnu. ar plaukstas virspusi papiiķēja pacienta rokas locītavu. Problēmas radīja ne tikai liekie tauki, traucēja arī hipotermija, šoks.

-   Viņa roka ir perifēriski atslēgusies, — teica Flečers, nolaižot cietušā roku.

Sara piekrītoši pamāja, viņa vēroja adatu un gaidīja, kad varēs uzlikt žņaugu. \

-   Jāmēģina pie delnas locītavas, noteica Plcčers.

Viņš plati atvēra acis, tad atkal samiedza tās un

koncentrēja skatienu lejup. Adatas gals skāra vēnas malu, bet noslīdēja garām.

-Sasodīts!

Flečers nomierinājās un gatavojās mēģināt vēlreiz. Viņiem aiz muguras jau pirms kāda brīža bija sākusies vaidēšana, un nelikās, ka tā varētu drīz mitēties.

-  Tev izdodas? vaicāja Sara.

Vai tad tā izskatās?

Māsiņa ātri uzlika žņaugu tin atstāja visu ārsta ziņā. Šoreiz Flečeram izdevās uztaustīt vēnu, bet viņš pārāk lēni atslābināja žņaugu, un asinis sasūcās šļirces cilindrā, pirms viņš paspēja ievadīt zāles. Smalka strūkliņa aptraipīja viņa rokas un baltā halāta priekšu, cauri segām sūcās milzīgs asiņu traips.

Ejot projām. Flečers pasteidzās garām Sārni, kas devās atpakaļ pie pacienta gultas.

-   Tūkstoš mililitru dabīgās sals divdesmit četru stundu laikā, viņš neapstādamies izmeta.

-   Kurp tu dodies? Sara jautāja pāri plecam.

-   Prom no darba.

Sara pacēla asiņaino adatu, ko ārsts bija nevērīgi pametis pie slimnieka rokas un, galvu nošūpojot, izmeta to asiem priekšmetiem paredzētajā atkritumu tvertnē. Segas krāsojās arvien tumšāki sarkanas, un tās vajadzēja nomainīt. Prasmīgi apslēpdama steigu. Sāra pabeidza pievienot sistēmu.

Flečers noliecās zemu pār izlietni un iešļāca sev sejā aukstu ūdeni. Spogulī viņš izskatījās pēc cilvēka, kas garas stundas mēdz pavadīt pazemē. Tinis apzinājās. ka neskūtie bārdas rugāji nobrāzīs Kārīnas seju. Bet šajā brīdi svarīgāk likās turp nokļūt, pirms meitene nogurtu gaidīt. Kad Flečers ies laukā no slimnīcas, viņš piezvanīs Karīnai un pateiks, ka ir jau ceļā.

Vēl pēdējo reizi Tims saņēma saujā ūdeni, izlaida pirkstus cauri tumšo matu biezoknim un uzstīvēja pāri ārsta virsvalkam zilo, vatēto jaku ar kapuci.

Kā par brīnumu, telefons pie ieejas nebija aizņemts, bet Karīnas komunālajā dzīvoklī neviens necēla klausuli. Pēc desmit zvana signāliem Flečers atmeta zvanīšanai ar roku un, vienlaicīgi uzliekot pleijera austiņas, uzsteidzās pa kāpnēm augšstāvā. Viņš izmetās cauri pirmajām dubultdurvīm un. sākot skanēt pēdējā cēliena duetam no “Manonas”, nonāca uz gājēju tilta. Tilts pacēlās pāri uzbraucamajam ceļam, pa vidu starp apakšzemes tuneli un pāreju, savienojot slimnīcu ar universitāti un tai apkārt esošajiem dzīvojamiem rajoniem.

Flečers tūlīt pazina ierasto gumijas smaku, kas cēlās no grīdas, lai gan viņa personīgais stereo, uzgriezts diezgan skaļi, apslāpēja kurpju čīkstēšanu. Gaiss te vienmēr bija sasmacis, lai kāda arī būtu temperatūra ārpusē, jo siltumam bija liegta iespēja aizplūst.

Flečers soļoja nestabili, rokas sabāzis kabatās, un viegli streipuļoja, it kā būtu par daudz iedzēris. Mašīnu gaismas, ātri slīdēdamas lejup pa nokalni uz dienvidiem no pilsētas, zibsnīja caur restotajām rūtīm. Šur un tur gar malām bija izlīmēti plakāti, kas reklamēja dažādus sabiedriskus pasākumus, politiskas sapulces, prāmju sacensības kanālā.

Flečers sāka dungot līdzi ierakstam, pēkšņi juzdamies enerģijas pilns un atbrīvots. Ja ar Karīnu attiecības veidosies labi, viņš nākamnedēļ dabūs biļetes uz Ziemeļu operu un izkārtos pāris vakarus brīvus. Ja attiecības labi veidosies… Viņš nemanīja, ka aiz muguras atsprāga vaļā durvis, no kurām pakāpieni veda laukā uz ielas.

Atrazdamies tikai kādus piecpadsmit metrus no gaiteņa viņa gala, Flečers tomēr nebija saklausījis mīkstzoļu kurpēs sperto soļu pieaugošo švīkstoņu no mugurpuses. Savādi, ka brīdī, kad viņš aptvēra, ka nav viens, Flečers nedomāja vis par Karīnu, bet gan par personāla māsiņu Sāru Lenardu un viņas daļēji smaidošajām, daļēji pārmetošajām acīm. Ašs atspulgs uzplaiksnīja priekšējās stikla durvīs, Flečers pagrieza galvu atpakaļ tieši pretī asmenim, kas, lejup šaujoties, izgaismojās mirklīgā oranžas gaismas lokā.

Trieciena rezultātā Flečers sasvērās atmuguriski un, pulēdamies rast atbalstu pret durvīm, zaudēja pamatu zem kājām. Tad viņš smagi gāzās uz priekšu, ar novēlošanos sajuzdams dedzinošu sāpi. Tā lika nodomāt, ka Tims saņēmis pamatīgu belzienu, nevis ticis sadurts. Pleijera austiņas noslīdēja pār viņa seju, un Masnē skaņdarbs dziestoši aprāvās. Flečers pacēla roku, lai atvairītu uzbrucēju, bel asmens dziļi iegriezās augšup pavērstajā delnā. Tad tas atkal tika izrauts.

Ar grūtībām piesliedamies kājās, Flečers sāka skriet. Priekšā aizlikta kāja paklupināja viņu, deniņi atsitās pret loga režģiem. Viņam tomēr izdevās izrauties, un, līkumā saliecies, Flečers izklupa cauri pirmajām divām durvīm. Izeja, kāpnes, iela nu jau bija kā ar roku aizsniedzama. Bet kājas sakņupa, un Flečers noslīga uz grīdas. Cauri slāpētajam satiksmes troksnim varēja dzirdēt uzbrucēja smago elpu. Nemaz negribot, Flečers piespiedās pagriezi seju tā virzienā. Caur asinīm viņš ievēroja melnu svīteri, pieguļošu adītu cepuri, melnus cimdus. Sakustēšanās. Flečers sāka kliegl un uz rokām un ceļiem centās rāpties prom. Asmens iegriezās viņa augšstilbā, šķēla to lejup ceļgala virzienā.

Karina Atcere izlēja atlikušo pudeles saturu atkritumu tvertnē istabas stūri un izslēdza mazo, pārnēsājamo televizoru. Kad viņa beidzot nonāca leja pie telefona, lai kas ari būtu bijis zvanītājs, klausule viņā galā bija jau nolikta. Tas varēja būt Tims, kas gribēja pateikt, ka ir ceļa uz mājām, un atvainoties par kārtējo piespiedu aizkavēšanos.

-   Diez. kas jau nu nav satikties ar slimnīcā strādājošu ārstu, viena no viņas medicīnas studentu draudzenēm reiz izteicās. Maz uz ko var cerēt.

Ko?

Neko. neko, smiekli. Smiekli ar apslēptu ironiju.

Kad Tims Flečers te iegriezās pēdējo reizi, desmit minūšu laikā viņš jau bija cieši aizmidzis. Karina bija novilkusi Timām atlikušās drēbes, ievīstījusi viņu vilnas segā, sakrustotām kājām nosēdusies blakus, diviem džemperiem mugurā, un lasījusi Eliotu. Taču arī tas nebija sniedzis nekādu prieku.

Karīna izņēma cigarešu paciņu no atvilktnes, kurā glabājās apakšveļa, bet. neatradusi sērkociņu kastīti, atlika paciņu atpakaļ. Viņai taču tagad nebija vajadzības smēķēt. Ja zvanītājs tiešām bija Tims. viņam drīz vajag būt klāt.

Karīna apāva savus īsos zamšādas zābaciņus, tad no aizdurves pakaramajiem noņēma kamieļvilnas mēteli, ko viņas tante saprātīgi bija izvēlējusies kāda Oksfema veikalā Ričmondā. Noglabādama atslēgas kabatā. Karīna devās lejup pa kāpnēm, automātiski pārkāpjot pāli salauztajam pakāpienam. Ejot tilta virzienā. meitene bija gandrīz droša, ka satiks Flečeru.

2 .

-Vai vēl vienu. Čārlij?

-   Labāk ne, Rezniks papurināja galvu. Būtu laiks kustēties.

-   Nūja. nūja, Frenks Delenijs saprotoši pamāja, tomēr pastiepās līdz bāra letei un no jauna piepildīja inspektora glāzi.

-   Dažiem no mums jāaiziet agrāk. sacīja Rezniks. Pulkstenis pa kreisi no mazās skatuves rādīja jau pāri pusnaktij.

-   Protams, tā ir, Delenijs nomirkšķināja acis. Tā ir. Bet man parīt nemaz nevajadzēs celties.

Viņš pacēla glāzi pret Rezniku un pasmaidīja.

Nu tad, Čārlij. uz to agro aiziešanu!

Glāzes lika saskandinātas, un abi vīri tas izdzēra, Rezniks gan atturīgāk.

-   Cik ilgi tev vēl jāgaida, Čārlij?

-   Līdz pensijai?

-   Nu jau vairs nebūs tālu?

-  Pietiekami tālu.

Pensijas tuvošanās viņam gulēja priekšā smaga ka naidīga jūra. Jūra, kas katru rītu no jauna jāpārpeld, vienalga, kādos laika apstākļos, vienmēr tās pašas bezmērķīgās kustības, kas veiktas vienīgi tāpēc, lai radītu ilūziju, ka kaut kas tiek darīts. Jākustas bija, citādi, brienot ūdenī aizvien dziļāk, varēja noslīkt.

-   Rit no rīta, atsāka Frenks Delenijs, pulksten vienpadsmitos. Es būšu bankā savā labākajā uzvalkā, sarokošos ar atbildīgām personām. Kāds man aizdos pildspalvu ar zelta uzgali divdesmit četru karātu vērtībā, un nedaudz vēlāk es došos no turienes projām, saņēmis čeku par miljons mārciņām. Nemaz nav slikti, ko, Čārlij, tādam pastulbam kuces dēlam kā es? Skolu pametu četrpadsmit gadu vecumā; toreiz man nebija pat pienācīgu bikšu, ar ko apsegt pakaļu. Nav slikti.

Rezniks iemalkoja viskiju un nopētīja apkārtējo telpu. Kad Frenks Delcnijs nopirka šo vietiņu pirms desmit gadiem? Agrāk? Tad te nebija nekā vairāk par četrām sienām un brīvu grīdu, kur galīgi piedzērušies varēja droši nogāzties. Frenks sagādāja paklājus un ar tumšu drānu apvilktas kušetes, lustras un vēl veselu jucekli sīku nieciņu, galvenokārt Viktorijas laikmeta atdarinājumus. Nedēļas nogalēs Frenks mēdza sarīkot veco laiku mūzikas vakarus, un pēc nelielas pierunāšanas pats bieži vien kāpa uz skatuves pie mikrofona, lai aicinātu pastāvīgos apmeklētājus vienotā kori nodziedāt “You Made Me Low. You. whos Sorry Now?"

Ikdienā te valdīja cits noskaņojums: kantrī un kovboju mūzika, dzeja un džezs. Bet šīs nedēļas beigās te saimniekos citi īpašnieki, kas izpostīs visu iekārtojumu, aizvāks to prom. Tiks veidots vēl viens kantoru tīkls.

-   Mēs te pavadījām kopā ne vienu vien naksniņu, Čārlij.

Rezniks pamāja.

-  Tā tas ir.

Uz šīs skatuves viņš bija dzirdējis savas dzīves labāko mūziku: Deividu Meriju, Stenu Treisiju. Kādā aukstā marta vakarā Reds Rodnijs. kas, būdams gandrīz vēl bērns, spēlēja trompeti kopā ar Čārliju Pārķeru, bija raisījis Reznika acīs prieka asaras un licis uzmesties zosādai.

-   Vai es tev, Čārlij, kādreiz esmu stāstījis, ko cilvēki runāja, kad es nopirku šo vietiņu?

Tikai kādu duci reižu.

-   Viņi runāja, ka es izputēšu ne vēlāk kā pēc sešiem mēnešiem. Bankrotēšu, Delenijs gardi nosmējās un atvēra vēl vienu “Newcastle Brown" markas pudeli.

-   Bet es viņiem parādīju. Vai ne?

Rezniks pārsedza glāzi ar delnu un piecēlās.

-   Neizjūti nekādu nožēlu, Frenk ?

Delenijs veltīja savam sarunu biedram ilgu skatienu pār glāzes malu.

-   Miljons mārciņu! Es taču pats te neieguldīju gandrīz neko. Kāpēc man būtu kaut kas jānožēlo?

Viņš arī pieslējās kājās un sarokojās ar Rezniku.

-   Domāt vēl par ko citu, tā būtu sentimentalitāte. Man pat nebūs jāmaksā īre.

Rezniks devās cauri pustumšajai telpai uz durvīm. Atvilcis aizbīdni un pagriezis smago atslēgu, viņš izgāja uz ielas. Flečergeita. Tieši pretim pāri ielai kāds jauneklis platās džinsu biksēs un kreklā ar augsti uzrotītam piedurknēm, pagriezies pret autostāvvietas ķieģeļu sienu, vēma laukā apēsto cāļa maltīti. Uzkalnā no stacijas puses parādījās melnbalts taksometrs, un Reznikam iešāvās prātā doma to apturēt, bet tad viņš pārdomāja, jo nebija jau nekāda iemesla steigties mājās.

-   Ei, tu! jauneklis pie sienas viņam kareivīgi uzsauca. Ei. tu!

Rezniks sabāza rokas mēteļa kabatās un šķērsoja ceļu slīpā leņķī, galvu mazliet pieliecis.

Savu darba gaitu sākumā Rezniks bija strādājis mobilās policijas vienībā, un. kad viņš kopā ar Benu Riliju staigāja pa šīm pašām ielām formas tērpā, visi dzērāji, ubagi un bezpajumtnieki, viņus ieraudzījuši, bija manījušies prom. Tie bija izkliedēti vecu vīru bariņi, kas pulcējās ap sidra vai vīna pudelēm. Tagad varēja sastapt bērnus, kas diedelēja pie trūcīgām ēdnīcām, patversmēm, samērā jauni, lai varētu būt Reznika paša. Viņi stiepa uz priekšu rokas, skatījās acīs.

Vecums no astoņpadsmit līdz divdesmit seši. Jau pabūts ieslodzījumā. Pārāk daudz iemeslu, lai nedzīvotu mājās, par maz darba, par maz pabalsta no valsts: tagad viņi dalīja vietu ar baložiem Slebskvērā. atlaidās tur vai arī sakņupušām mugurām ložņāja ap pilsētas domes stabiem, zem krāšņās pilsētas ģerboņa mozaīkas, ap diviem nospodrinātiem limuzīniem, kas stāvēja gaidās pēc ievērojamiem pilsoņiem, lai aizvestu tos veikt kādu svarīgu darījumu.

Jo tālāk gājējs devās lejup pa Sūsgeitas ielu, jo noplukušāki kļuva veikali. Paejot garām dažām ielas laternām, klat jau bija lielais tirgus, kur rēgojās salauztas redeļu kastes un izmesti tumši zili ietinamie papīri. Tad nāca Sneintona, kur labklājības” pieaugums vēl aizvien bija vārds, kas labāk atstājams krustvārdu mīklām. Četrpadsmit horizontāli: iekšpilsētas vides pārveidošanās process.

Tuvojoties pirmajiem luksoforiem, ietve kļuva platāka, un Rezniks palēnināja soli. Posmā starp telefonu paviljonu un Aloiza Namu pulcējās ap duci vai pat vairāk cilvēku. Divi apmeklētāji bija iegājuši paviljonā, lai sasildītu iekšas ar ceturtdaļpudeli jūrnieku ruma. “Te nelieto alkoholu" vēstīja uzraksts pie ieejas. Kāds pusmūža vīrs. kam mugurā bija pelēka. sīki svītrota uzvalka žakete, un zem tumšajām bikšu starām izcēlās bāli kāju stilbi, balstījās pret sienu, tukšojot alus bundžu ar “Special Drew", satecinot pēdējās lāses mutē.

Slēgts? Rezniks pavaicāja tuvākstāvošajam vīram.

-    Lasies prom! tas atteica.

Rezniks virzījās tuvāk durvīm, uzgrūzdamies kādam pārim, kas pakāpās sāņus.

-     Es jau brīnījos, cik tad ilgi izturēs bez jūsu izsaukšanas, viens no viņiem apsūdzoši novilka.

Rezniks instinktīvi novērsās, lai nebūtu jāieelpo lētā alkohola piesūcinātā dvaka.

-    Nolāpītais pogainais! blakusstāvošais vīrs paskaidroja savam biedram.

Šis vīrs palūrēja uz Rezniku, iekrekšķējās un nospļāvās uz ietves tieši blakus inspektora kurpēm.

-     Lai šito jezgu izstrēbtu, vajadzīgs sasodīti lielāks bars, kāds izmeta. Tur iekšā ir tīrais izdzimtenis ar cirvi rokās!

Rezniks pieklauvēja pie viesnīcas durvju stiklotās daļas. Mazajā priekšistabā atradās divi cilvēki, viens no viņiem sēdēja uz grīdas. Rezniks izvilka apliecību un pacēla to pret stiklu, ar žestiem aicinot atvērt.

Blāvi apgaismotajā istabā miega ņurdēja cilvēki. Šur un tur Rezniks manīja nespodras cigarešu ugunis. Vienā no krēsliem kāds bija saritinājies, pierāvis ceļus pie krūtīm viņš sapnī iekliedzās.

Naktsmaiņā strādājošā sieviete iznāca pretim Reznikam no kāpņu pakājes.Viņai mugurā bija krēmkrāsas svīteris, kas stiepās pāri tumšām treniņtērpa biksēm, kuru krāsa tādā apgaismojumā nebija nosakāma. Viņas mati bija sānos sacelti uz. augšu un neveikli atsprausti ar divām platām baltas plastmasas ķemmēm. Sievietei varēja būt ap trīsdesmit, un viņu sauca Džina, Džoana, Džīnija vai kaut kā tamlīdzīgi. Rezniku reiz iepazīstināja ar viņu centrālstacijā, bet, precīzi kad, viņš nevarēja atcerēties.

-   Inspektors Rezniks?

Viņš pamāja.

-   Džeina Veslija.

Tad tāds bija viņas vārds. Rezmkam likās, ka šī sieviete tūlīt sniegs viņam roku, bet tad viņa laikam pārdomāja. Džeina bija slaida metrs septiņdesmit pieci vai astoņdesmit, ar teicamām auguma proporcijām. un viņas balsī, kaut arī stingri savaldīta, jautās nervozitāte.

-   Es jūs neizsaucu.

-   Es vienkārši gāju garām. Ārpusē te saradies krietns pūlis.

-   Tie visi gaida, kas notiks, pirms viņi izlemj griezties atpakaļ.

-   Kam tad ir jānotiek?

Džeina pameta skatu uz kāpņu pusi.

-   Tas ir atkarīgs no apstākļiem.

-   Kādiem apstākļiem?

Viņa plati pasmaidīja, un bedrītes mutes kaktiņos vērta sievieti daudz jaunāku, daudz bezrūpīgāku tādu, kāda viņa bija pirms iepīšanās sabiedrisko zinātņu studijās un kristietībā.

-   No tā, ko viņš sagudros darīt ar miesnieka dunci, Džeina atteica.

-   Kādi ir viņa plāni?

-  Pēdējais, ko es dzirdēju, bi ja viņa draudi nocirst sev kājas pēdu.

-Ja ne…?

-   Ja es nepalikšot šaipus durvīm.

-  To jūs esat izpildījusi?

-   Līdz šim jā.

-   Prātīgi darīts.

Džeina sarauca pieri, bedrītes mutes kaktiņos jau sen bija izzudušas.

-   Viņš nav viens pats. Kopā ar to izdzimteni ir vēl divi. ,

-Draugi?

Džeina noliedzoši papurināja galvu.

-   Cik man zināms, tad nē.

-   Vai viņš ir draudējis ko darīt tiem diviem?

-   Vēl ne.

Rezniks paskatījās pulkstenī. Bija bez piecpadsmit minūtēm viens.

-   Kāpēc jtis nepiezvanījāt uz iecirkni?

-   Es taisījos, bet man bija jāpārdomā. Lai kā mēs vēlāk censtos, pēc katras reizes, kad te pabijis kāds formas tērpā, tiek zaudēta apmeklētāju uzticība.

-   Tas tomēr ir labāk nekā zaudēt kājas pēdu, Rezniks pauda savu viedokli.

-  Jā.

-  Turklāt es neesmu formā.

-  Jums tas nav vajadzīgs.

-   Vai jūs aizvērsieties, iebrēcās kāda zema balss. Vai ļausiet nedaudz pasnaust!

Rezniks devās kāpņu virzienā.

-   Kurā istabā? viņš pavaicāja.

-  Tieši pretim, Džeina atbildēja. Lasītavā.

Rezniks nospieda gaismas slēdzi kāpņu laukumiņā, bet tas stūrgalvīgi atsprāga atpakaļ. Viņš pieklauvēja pie norādītajām durvīm un gaidīja: nekādas reakcijas. Klauvējot otrreiz, Rezniks nosauca savu vārdu. Atbildes nebija. Ja tur iekšā patiešām atradās trīs cilvēki un visi trīs vēl aizvien bija dzīvi, viņi nudien izrādīja neparastu savaldību. Reznikam iešāvās prātā, ka varbūt uztraukums tos tā nogurdinājis, ka viņi būs aizmiguši.

Viņš paraustīja durvju rokturi, un tas padevās.

Nu, tad, viņš sauca. Es nāku iekšā.

-   Ne! apslāpēta balss no iekšienes izstiepa šo vārdu divās zilbes.

-   Nenāc klāt. Rezniks brīdināja.

Tikai atver durvis, un es likšu lietā šo sasodīto ieroci! Nedomā, ka es stulbi jokojos!

Rezniks ātri iegāja. Vairākas grāmatu kaudzes bija izmētātas pa grīdu, lielāko tiesu tie bija labdarības akcijās saziedoti nolietoti kovboju romāni mīkstos vākosim veci stāstu krājumi. Vel dažas grāmatas ar atlocītiem stūriem slējās plauktos istabas vienā pusē: Leons Juriss, Alberts Smits. Tomēr neviens no trim istabas iemītniekiem nelikās esam ieinteresēts lasīšanā.

Viens vīrs, kam kailās pēdas bija ieautas vaļējās ādas siksnu sandalēs, sēdēja uz grīdas, viņa galvu un plecus klāja aptraipīta pelēka sega ar sarkanām nošuvēm gar malām. Otrs, acis ar nolaistiem plakstiem pret griestiem pavērsis, sēdēja uz atzveltnes krēsla, roku iebāzis rāvējslēdzēja atvērumā, un domīgi masturbēja.

Trešais, šauriem vaigu kauliem, sirmiem matiem un brillēm uz acīm, bija draudoši pacēlis lielu miesnieka tuteni pār savu kājas pēdu, kurai, it kā to sagatavodams. viņš bi ja novilcis gan kurpi, gan zeķi.

Kādu brīdi viņš neskatījās uz Rezniku, bet tad beidzot pacēla acis.

-   Tikko lejā klausījos kādā spēlmanī, kas iedomājies. ka viens pats pirmo reizi atklājis biboja džezu. teica Rezniks.

Vīra acis ieplaiksnījās.

-  Tas bi ja, it kā dzirdēt kādu tekoši runājam valodā. ko viņš pats nesaprot.

Vīra acis atkal noplaiksnīja, bet citādi viņš palika nekustīgi stāvam.

- Savulaik, sacīja Rezniks. tu gan viņam būtu parādījis, ko māki.

-  Jā, katrā ziņā.

Kā būs ar tuteni? Rezniks apvaicājās un pavirzījās par vienu piesardzīgu soli tuvāk.

Sirmais vīrs paskatījās uz notrulināto asmeni, tad uz savu pēdu.

-Čārlij. man šķiet, lai šoreiz viss iet… Lai šoreiz paliek.

3 .

Viņa ir burvīga sieviete.

-   Džeina?

Burvīga.

Viņi brauca taksometrā gar Leiša tirgu, tad gar vienu no Riča viesnīcām labajā pusē. Purpura izkārtne vēl aizvien laistījāsirs ieejas, lai gan pašreiz viss jau bijā slēgts un pēdējie dejotā ji devušies mājup. Vai vēl kas bija saglabājies no senās gaisotnes? Rezniks jaunībā te bi ja pavadījis dažus vecpuiša sestdienas vakarus. Toreiz šis nams vēl bija vienkārša deju zāle. Tajā laikā daži pāri vēl prata uzdejot kvikstepu, ko mēdza nospēlēt starp modemiem džeza gabaliem. Rezniks atcerējās to sievieti, kas noskumušām acīm bija vientuļi stāvējusi vakara noslēgumā; vīrieši, tuvu izmisumam, bi ja ložņājuši apkārt, ilgodamies pēc kāda kautiņa, pinns pēdējie apmeklētāji būtu prom.

Ka tu domā, cik viņai gadu, Čārlij? Pasaki man to!

-   Ap trīsdesmit.

-  Tātad tu domā, ka Džeina man ir par jaunu?

Rezniks palūkojās uz Edu Silveru. kas daļēji balstījās pret taksometra logu. daļēji pret nodilušo sēdekļa polsterējumu. Viņa sirmie mati plānās šķipsnās nokarājās pāri pakausim, un ap ausīm tie saķepa stuburainos kušķos kā vecas aitas vilna. Viens briļļu stikls bija ieplaisājis, un rāmji ieliekti tajās vietās, kur tiem kādreiz ticis uzmīts, bet vēlāk nebija varēts pilnīgi iztaisnot. Vecā vīra acis šķita aizmiglojušās un ūdeņainas, tās nespēja koncentrēties vienā punktā.

-   Nē, Rezniks atteica. Nepavisam ne.

Eds Silvers atlaidās dziļāk sēdeklī un pasmaidīja.

Kad Rezniks bija pierunājis Silveru atdot viņam miesnieka tuteni un mierīginokāpt lejasstāvā, Džeina Veslija bija pateicīga un pārsteigta.

-   Jūs viņu pazīstat? viņa sacīja, ar karotīti likdama šķīstošo kafiju ieplēstās krūzītēs.

Rezniks piekrītoši pamāja.

-   Bet pirms jūs tur iegājāt? Jūs nekādi nevarējāt zināt, kas viņš tāds ir.

Inspektors nogrozīja galvu un ar mājienu atteicās no piena.

-   Es nezinu, vai varēšu viņam ļaut te palikt. Es domāju, šonakt.

-   Viņš var nākt man līdzi uz mājām.

Džeinas acis iepletās, tās bija gaiši zilas un, likās, viņas sejai nepiemērotā krāsā.

-Tik tiešām?

Rezniks nopūtās.

-Tikai uz īsu laiciņu. Kamēr vecais atskurbs.

Tā jau gluži nebija, ka viņš neapzinājās briesmas.

Džeina Veslija domīgi iemalkoja kafiju.

-  Tas var aizņemt vairāk laika, nekā jūs domājat.

-   Nu. ko. sacīja Rezniks, varbūt ir vērts viņam veltīt mazliet uzmanības.

Inspektors pavērsa skatienu istabas tumsā, kur sēdēja Silvers, ar pirkstiem izdarīdams kustības gaisā, it kā spēlējot kādu neredzamu mūzikas instrumentu.

-   Otras vietas ieguvējs “Melody Maker" sarakstā trīs gadus pēc kārtas. Sakša alts.

Rezniks nolika uz galda tikpat kā neskartu kafijas tasi un pagriezās uz promiešanu.

-  Kad tas bija? Džeina Veslija vaicāja inspektora mugurai.

Taksometrs apstājās pie akmens sienas, kurā rēgojās melni vārti; tie prasīt prasījās pēc svaiga krāsojuma. Vienā no augšsiāva istabām spīdēja gaisma. Gaisma lauzās cauri arī vitrāžai virs ārdurvīm tas bija triks, lai atturētu kramplaužus. Rezniks noliecās pie taksometra loga un sniedza jaunajam aziātu šoferim piecu mārciņu banknoti, nogaidot, ka tas izdos sīknaudu. Klusām skanēja radio, no tā bija dzirdama tikai vienmuļa dūkoņa, ko Trentas radio dīdžejs varbūt būtu nosaucis par rāmu nakts klausīšanos pūču ūjināšanā.

Eds Silvers pūlējās atgūt līdzsvaru, balstīdamies pret sienu. Vienlaikus liels, melns kaķis, uzmetis kūkumu, nofiksēja viņu ar savām slīpajām, dzeltenajām acīm.

-Tas tavs? Silvers jautāja.

-  Nams vai kaķis?

-   Gan viens, gan otrs.

-   Abi mani.

-Fū.

Silvers atvirzījās nost no sienas un pastiepa roku pret kaķi, bet tas iešņācās un nosprauslājās.

-   Dizij! Rezniks pārmetoši izmeta, vērdams vaļā vārtus.

iIr viena lieta, ko es neciešu, Eds Silvers murmināja, sekodams Reznikam pa plāksnēm klāto taciņu, tie ir kaķi.

Vareni! Rezniks pie sevis noteica un pagrieza atslēgu slēdzene.

Dizijs izšmauca viņam starp kājām un metās uz virtuvi. Mailzs līda lejā pa kāpnēm — tur augšā viņš, bez šaubām, cerīgi murrādams, bija gulējis Reznika gultā. Bads. kaulains un bikls, ieraudzījis svešinieku, atkāpās, līdz tikai baltais plankumiņš pie purniņa vīdēja priekštelpas vistālākajā nostūrī.

-   Ak Dievs, Cārlij! Tev ir veseli trīs tādi knauķi!

Četri, Rezniks izlaboja. Kaut kur saritinājies,

acis ar ķepu svētlaimīgi aizsedzis, saldi dusēja Pepers.

-   Ja es to butu zinājis, nekad nebūtu izlaidis no rokām to tuteni.

Mājas augšstāva istabā Rezniks uzklāja gultu. No tās nāca mikla dvesma, bet Rezniks bija pārliecināts, ka tā nebija sliktāka par to. pie kādas viņa viesis bija pieradis. Tomēr viņš uzstiepa augšā mazu elektrisko sildītāju un novietoja to vienā stūrī. Kad Čārlijs nonāca atkal lejasstāvā, Silvers dzīvojamā istabā bija sacēlis kājas uz dīvāna un likās cieši aizmidzis. Rezniks izgāja, sameklēja segu. pārmeta to pāri Edam, sajūtot viņa drēbju sasmakušo, sāji saldo dvaku. Urīns un parastais sarkanvīns. Rezniks uzmanīgi noņēma Silveram brilles un novietoja tās uz paklāja, kur Mailzs, ziņkārīgi ošņājot, gribēja pārliecināties, vai tas nevarētu noderēt par barību.

Nu jau bija pāri diviem, un Rezniks šaubījās, vai vispār dabūs pagulēt. Virtuvē viņš samala tumši zaigas kafijas pupiņas, četrās krāsainajās bļodiņās sadalīja kaķu barību un izpētīja ledusskapja saturu cerībā atrast kaut ko piemērotu sendviču pagatavošanai.

Rezniks tikai nesen bija sācis nēsāt seržanta uzšuves, kad viņš pirmo reizi redzēja Edu Silvern. No dienesta Rezniks pārgāja uz Skotlendjarda kriminālizmeklēšanas departamentu, tad atpakaļ dienestā: kaldinot karjeru, sekojot noteiktam plānam. Silvers tolaik viesojās kādā īslaicīgi pastāvošā klubiņā Karltonhilas tuvumā, tik tālu ārpus pilsētas, ka tikai nedaudzi bija to atraduši. Eds Silvers bija iesoļojis iekšā ar mūzikas instrumentu futrāļiem zem katras rokas, drūmi noskatījies visapkārt un nosaucis to klubiņu par morgu.

Pirmo melodiju viņš nospēlēja tādā tempā, ka vietējais bundzinieks un basģitārists blenza viens otrā atvērtām mutēm. Silvers manevrēja savu altu caur “Ive Got Rhythm" straujajām pasāžām galvu reibinošā ātrumā, bet, apzinoties, ka vietējie spēj turēt līdzi, viņš ļāva pleciem nedaudz sašļukt, atslāba un omulīgi priecājās pats par sevi.

Vēlāk, tērzējot ar Rezniku, maisot ledus kūbiņus lielā ingvera alus glāze. Silvers runāja par septiņos gados pirmo noslēgto ieraksta līgumu, par gada nogalē gaidāmo turneju Zviedrijā un Norvēģijā.

-   Redzi, viņš sacīja, izstiepjot abas rokas uz priekšu. Tās nemaz nedreb.

Tad Eds iesmējās, novietoja glāzi uz delnas virsmas, un dažus mirkļus vēlāk ledus gabaliņi tajā pārstāja šķindēt.

Re! viņš lielījās. Vai es tev neteicu?

Vairāk nekā gadu Rezniks par Edu neko nedzirdēja. Pēcāk vienā no žurnāliem parādījās rindkopa, kurā tika apgalvots, ka viņš Oslo ierakstījies kopā ar Vonu Maršu, bet šī albuma recenzija vai kādas cilas ziņas par tā nākšanu klajā nekur neparādījās. Tikai kādā mierīgā sestdienas dienā laikraksta “Gttnrclian" otrās lappuses apakšdaļā Rezniks izlasīja, ka lids Silvers ar galvu pa priekšu nokritis no Nafildas teātra skatuves Sauthemptonā, dabūjis smadzeņu satricinājumu un divās vietās lauzis degunu.

“Kāds ir cītīgi pastrādājis pie viņa deguna,” nosprieda Rezniks. Viņš pabeidza ēst sendviču un paskatījās uz dīvānā cieši aizmigušo Edu Silveru. Deguns vīra sejā likās esam vislabāk veidotā daļa.

Rezniks klusu sēdēja pie stereomagnetofona un uzlika Artu Peperu. Kad “Stniight Life” bija noskanējis līdz pusei, Reznikam likās, ka Eda Silvera snaudošā seja savelkas smaidā. Melodijai beidzoties, Silvers pēkšņi uztrūkās pussēdus, balstoties uz vienas rokas, un vēl joprojām cieši aizvērtām acīm izdvesa:

-   Čārlij? Vai tad tev reiz nebija sieva?

Nenogaidot atbildi, viņš noslīga atpakaļ un turpināja gulēt.

4 .

Karīna Ārčere uzgāja Timu Flečeru ap to laiku, kad Rezniks uzsāka savu gājienu cauri Leiša tirgum uz Aloiza Namu. Pareizāk sakot, uz metāla kāpnēm, kas veda augšup no universitātes parka uz gājēju celiņu, viņa uzgāja vāļājamies lielu nenoteiktas formas vīstokli, kaut ko tumšu, kas bija iespiests pavērtajās durvīs. Varbūt tas bija vecu, nederīgu drēbju sainis, varbūt atkritumiem piebāzts un izsviests plastmasas maiss? Tikai tad, kad Karīna bi ja jau gandrīz uzkāpusi pa kāpnēm, viņa aptvēra, ka tas ir cilvēks, un sākumā noturēja to par piedzērušos. Bet no guļošā ķermeņa apakšas rēgojās fonendoskopa elastīgā caurulīte. un tā liecināja par ko citu.

Karīna atbalstījās pret kāpņu margām, lai noturētos taisni. Viņa cieši vērās lejup, kur uzbraucamais ceļš no izlaistītā benzīna viegli zaigoja varavīksnes krāsās. Margas meitenes plaukstām likās vēsas, un, kad viņa pie kaltā metāla nolieca seju. tas atvēsināja viņas pieri. Tikai, kad pirmie panikas mirkļi bija pāli un elpošana atkal nostabilizējusies, Karīna atgriezās pie guļošā ķermeņa. Šoreiz viņa piegāja tuvāk. Aizritēja trīs, varbūt četras minūtes.

Meitene pieturēja durvis ar gurnu un saka vilkt Flečera ķermeni, līdz beidzot izdevās to ieraut iekšā. Likās. ka visi Flečera locekļi bi ja pilnīgi stīvi, jo tie kustējās vienīgi no Karīnas roku pieskārieniem. Cik uzmanīgi vien spēdama. Karīna apvēla draugu uz muguras un pielieca seju tuvu klāt viņējai. Meitenes pirksti, meklējot pulsu, uztraukti taustījās ap Flečera delnu locītavām. Karīna centās neskatīties uz viņa brūcēm, kas jau sāka pārvilkties tumšām asins krevelēm.

-   Tim! viņa izkliedza Flečera vārdu, it kā kliedziena spēks varētu viņu atmodināt.

-  Tim!

Ar mīkstu dunoņu zem tilta pabrauca kāda kravas automašīna, un, Karīnai ceļoties kājās, gaismas skāra viņas seju. Flečera mazais magnetofons mētājās netālu no ieejas durvīm, un, gluži neatbilstoši situācijai, viņa pieliecās pārbaudīt, vai tas ir izslēgts, vai baterijas netērējas par velti.

Karīna metās skriešus pa gaiteni slimnīcas virzienā. Gribējās, lai kājas viņu nes aši, bet tās neklausīja. Vienīgi puszābaku čīkstoņa pa cieto, rievoto gumijas grīdu neatslābstoši viņu vajāja. Meitene nezināja, vai Tiins Flečers paliek guļam dzīvs, vai miris.

Pagāja vairāki mirkļi, līdz Karīna aptvēra notikušo. taču tālāk viss bija tikai ātruma un apķērības ziņā. Ja arī traumu punktā dežurējošais ārsts, pie kura meitene griezās, bija pārsteigts, viņš to nekādi neizrādīja. No Flečera viņa redzēja tikai segas, kad nestuves uz riteņiem tika aizstumtas viņpus aizkariem. Dzirdēt varēja tikai vienas un tās pašas klusās balsis. Asins pārliešana. Nākšana pie samaņas. Operācija. Karinu nosēdināja stūrī, un galu galā pasniedza viņai saldu un ne gluži siltu tēju, ielietu rievotā krāsainas plastmasas krūzītē.

-   Vai ar viņu viss kārtībā?

-   Mēģiniet neuztraukties!

-   Vai ar viņu viss būs karti,bā?

Nesteidzīgi, promejoši soļi.

Mans Dievs! Tims Flečers, pirmo reizi būdams viņas istabā, bija izsaucies. Mans Dievs! viņš piebilda, cieši nolūkodams viņas seju, krūtis. Tu esi pati pilnība!

-   Mis?

Karinas pirksti sakļāvās ciešāk ap krūzīti, viņa pavērsa skatu augšup. Līdzās stāvēja policijas darbinieks ar sarkanbrūniem matiem un īpatnēju seju, kas Karīnai atgādināja viņas brāli. Viņš bija noņēmis policista cepuri un viegli, neritmiski sita ar to pa zilā formas tērpa biksēm.

Vai jūs, policists iesāka, nevarētu atbildēt uz dažiem jautājumiem?

Asaru kamols sažņaudza Karīnas krūtis zem sarkani violetā džempera, un viņa saka raudāt.

Policists samulsis paskatījās apkārt.

-   Mis…

Raudas nemitējās. Jauneklis notupās meitenei priekšā, izņēma viņai no rokām krūzīti un novietoja to uz grīdas blakus formas cepurei. Pols Hautons nu jau trīs mēnešus strādāja policijā. Šajā laikā viņam bija nācies iejaukties viena otrā nepatīkamā gadījumā: reiz četri jaunieši pēc bāra slēgšanas negribēja izklīst, staigāja apkārt un draudēja citiem ar pudelēm. Citreiz atkal kāds trīsgadīgs mazulis bija sadomājis uzrāpties uz trešā stāva kāpņu loga palodzes, un Polam bija jānones šis brēcošais knēvelis pa pieslienamajām trepēm. Kādas maiņas beigās, izdzirdis pēkšņus kliedzienus un lamu kņadu. Pols iegriezās vienā, sānieliņām aiz kāda kroga un ieraudzīja četrrāpus nometušos pusmūža vīru, kam draudzene bija ietriekusi sejā spēles metamo šautriņu. Tā vēl aizvien neizrauta vidēja pāris centimetrus zem acs. Katrā no šiem gadījumiem Pols bija vienkārši darbojies, nekad tā īsti neapstājies, lai padomātu. Tagad viņš nezināja, ko iesākt.

Būs labi. Hautons nedroši sacīja un pasniedzās. lai papliķētu Karīnas plaukstu. Viņa satvēra policista pirkstus un stingri tos saspieda.

Varbūt jūs vēlaties vēl vienu tasi tējas? jauneklis piedāvāja.

Papurinot galvu. Karīnai aizrāvās elpa. un raudas pārvērtās elsās. Viņa nebija nomierināma. Meitene sāka šņaukāties, un Pols Hautons ar brīvo roku taustījās pa kabatu, līdz atrada jau krietni palietotu salveti.

Ņemiet šo, jauneklis sacīja, uzmanīgi pieskardamies Karinas acīm.

Visi apkārtējie pagrieza galvas uz viņu pusi un neatlaidīgi blenza virsū.

Uzbāzīgais nelieti! kāda sieviete uzsauca. Liec meiteni mierā!

Nolādētie pogainie, piezīmēja kāda cita. tikuši pie formas tērpa un iedomājas, ka var atļauties visu!

-   Piedodiet! Karīna šņukstēja, ar notraipītu salveti slaucīdama asaras, tad nošņaucot tajā degunu.

-   Būs jau labi.

Viņš nebija gan kā viņas brālis, Karina nodomāja, vērojot jauno policistu caur asaru aizmiglotajām skropstām. Viņš bija jaunāks. Karīnai bija žēl viņa, no tiesas žēl, cik nu to varēja izteikt ar šo nodrāzto frāzi.

Meitene atdeva policistam sapluinīto salveti, un, pieceļoties kājās, viņš to kaut kur nobāza. Kājas bija nogurušas no tupēšanas, un Pols gribēja tās paberzēt, tomēr atturējās. Policists izņēma no krūšu kabatas piezīmju grāmatiņu.

-   Man būs jāuzdod jums daži jautājumi, viņš nosarkstot sacīja.

Pulksten četros Rezniks beidzot tika gultā, bet nespēja aizmigt. Mailzs un Bads bija smagi iespieduši segas pārvalku kājgalī, un no lejasstāva skanēja Eda Silvera neritmiskā krākšana, kas inspektora domas virzīja nevēlamās atmiņās.

“Vai tad tev reiz nebiju sieva, Čārlij?"

Toreiz kaķus viņi neatļāvās turēt, un skaitīts tika katrs penijs. Rezniks saņēma iecirkņa pilnvarotā algu, Eleina labi vadīja saimniecību. Tieši viņa bi ja tā. kas parūpējās par personīgās mājas iegādi. “Vēlamies apskatīt. pirms iegādājamies,” tā skanēja viņas laikrakstā ievietotais sludinājums. Eleina vadīja vīru no istabas istabā, ieķērusies viņam elkonī vai satvērusi viņa roku. “Tas kamīns, Cārlij. Paskaties! Vai tas nav brīnišķīgs?” Bankas aizdevuma atmaksāšana viņu maciņos iegrieza pamatīgu robu maz kas palika pāri no viņa paša, kā arī sievas algas. Neskaitāmus vakarus jaunais pāris pavadīja, pārlīmējot tapetes un krāsojot, bieži vien līdz tumšai naktij viņi strādāja piemājas dārziņā. “Labi. ka es arī strādāju. Ko gan mēs iesāktu bez manas algas?”

“Nonāktu atpakaļ Lentonā,” Rezniks domās atbildēja, “vai Sentenijā, vai Sneintonā; divās mazās guļamistabās, mājā ar terasi, tās pagalms būtu ķieģeļu mūra ieskauts un piemājas mauriņu ar dārznieka grieznēm varētu apcirpt piecpadsmit minūtēs.”v

“Neierobežotas iespējas pārvākties, Čārlijs mēdza teikt. Gadījumā, ja ievajadzētos istabiņu.

Sievas iepriekšējā interese par nekustamo īpašumu sagatavoja viņas vēlāko aizbēgšanu ar to svešo vīrieti, kas darīja galu viltīgās atrunāšanās nedēļām. Tās otrdienas pēcpusdienā Rezniks brauca cauri Medtorpai, kas nepavisam nebi ja viņa ierastais mājupceļš. Drāžoties lejup pa Maperlijpleinu, viņš pirmo reizi ieraudzīja zilo volvo, kas bija sāniski novietots ar riteņiem uz ietves blakus vārtu stabam ar uzrakstu “Tiek pārdots". Ne visai garš, oficiālā uzvalkā ģērbies virs ar atslēgām rokās soļoja mašīnas virzienā. Nedaudz aiz viņa gāja Eleina, pogājot ciet pēc vīriešu žaketes griezuma pašūto jaku, ko sieva mēdza valkāt darbā. Uz viņas lūpām rotājās smaids.

Rezniks nevēlējās dzirdēt, cik daudz citas tukšas mājas viņa sieva bija apmeklējusi kopā ar mīļāko, cik vakarus pavadījusi viņa piesardzīgi noslēptajā volvo. Vēlāk tiesā, kad viss tika celts gaismā, kad nebija vairs nekā. ko zaudēt, Eleina parūpējās, lai bijušais vīrs to uzzinātu.

Tomēr uzzināt nenozīmēja izprast. Vai to vispār varēja izprast? Kā bija iespējams nodzīvot kopā ar sievieti tik ilgi, neuzzinot par viņu neko vairāk, kā vien to, kādu tēju viņa dzer, uz kuras rokas nēsā pulksteni, kādā leņķi viņa vislabprātāk guļ.

Nesen pienāca trīs vēstules: pirmās divas gandrīz viena pēc otras, trešā pēc vairāku mēnešu pārtraukuma. Nebija šaubu, kas bija rakstītājs, un, pienākot pēdējai vēstulei, ziņkārība guva virsroku. Rezniks ātri pārlasīja ievadteikumus pirmās ziņas no Eleinas turpat desmit gadu laikā, ieskatījās vēstules beigās, kur viņa bija uzrakstījusi “Mīlu. Pēc tam Cārlijs vēstuli saplēsa un sadedzināja.

Eds Silvers bija pārstājis krākt. kaķi. kamolā saritinājušies. mierīgi dusēja. Rezniks bija necerēti iemidzis.

-   Ka veicās slimnīcā. Rudais? Laika nosišana?

Pols Hautons taustījās ap apkakli, kas vienmēr bija par stingru.

Tā nevarētu teikt, seržant.

-   Nu. tad apspriedīsim to.

Hautons bija tikko iesācis mutisko ziņojumu, kad seržants pārtrauca viņu, pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru. Viņš zvanīja šai naktī dežurējošajam inspektoram.

-  Ja jums ir kāds brīvs brītiņš, ser. jūs varētu pienākt … Labi, ser. Jā.

Seržants nolika klausuli un ar smīnu uz lūpām pievērsās Polam Hautonam.

-   Nu jau tev iznāk specializēties vienā virzienā. Šautriņas, asi rīki.

Hautons paraustīja plecus.

-   Tā iznāk, seržant.

Vai tā meitene, kas cietušo atrada, bi ja tā nekas?

-   Protams, satraukta, seržant, bet…

-   Nē, es jautāju, vai \ iņa bija tā nekas.

Pols juta sārtumu kāp jam vaigos.

-   Es patiešām ne…

-   Vai paturēji viņas rociņu, ko? Tu taču zini, ka tas palīdz.

Pols Hautons nosarka tik spēcīgi, ka acīs saskrēja asaras.

5 .

Miglas un draņķīgas auglības gadalaiks! Nu, nekas. Katrā ziņā viņš atkal tiks spēlēt savā komandā “First XV”, pēc mačiem varēs ieraut pa glāzītei, taču bez šī retā prieciņa… Kādas vēl bija izredzes? Apmākušies rīti, kad sliktās omas dēļ nevarēs iedarbināt mašīnu, katru otro sestdienu tā vietā, lai uzspēlētu kārtīgu spēli, gluži kā bērnu auklei vajadzēs strādāt virsstundas ar garīgi atpalikušu pienapuiku baru. kam smadzeņu vietā ķīselis un pakaļas atrodas tur, kur normāliem cilvēkiem ir mutes. Ak Dievs! Un tas bija viss, kas Markam Divainam asociējās ar rudeni. Bieži nācās slaistīties dzelzceļa stacijas tuvumā un gaidīt kādu ekskursantu bariņu no Mančestras vai Liverpūles, vai Celsijas (no Celsijas ieradās tie trulākie, tiem viņš pietaupīja savu īsto naidu), lai sekotu tiem pāri upei un uzklausītu apvainojumus vai kaut ko ļaunāku, ja darīšana bija ar Forestas faniem, kas pulcējās Trentendā.

Tāds bija rudens, un nevis tie Jītsa un Kītsa*, un citu tamlīdzīgu sadzejotie pekstiņi. Marks vienu tādu gļēvu izdzimteni bija redzējis nevis Kītsu vai Jītsu. bet to, kas viņiem ne tuvu nestāvēja un kam nu jau ne tikai galva, bet arī viss pārējais rumpis bija sačākstejis. Tas bija Kventins, riebīgais skolotājs, kas viņiem visiem spieda mācīties nejēdzīgus tītaru pātarus, liekot celties kājās un lasīt skaļi. Skaidrāk! Skaidrāk! Kāpēc tu murmini zem deguna? Nu jau labāk, Mark. tu taču lasi to mums. Brīnišķīgs lasījums. Dievišķīgi!** Skolotājs novīpsnāja pats par savu

Miiss Viljams Batlcrs (1856-1939) īru dramaturgs, dzejnieks un cscjists. Nobela prēmijas laureāts 1923. gadā. Kitss Džons (1795-1821) angļu dzejnieks.

«»Vārdu spēle: angļu vai. divmcdievišķīgs.

muļķīgo joku, pārējie skolnieki ķiķināja un mēdījās. It kā jau tāpat nebūtu moku diezgan, mācoties skolā ar tādu uzvārdu ka Divains. Bet vēl bija jācieš no pārgudrā skolotāja stulbajiem jociņiem klases priekšā.

Marks bija redzējis skolotāju Kventinu pirms pāris nedēļām stāvam rindā pastā, gaidot, visticamākais, vecuma pensiju. Nabaga vecajam mērglim viena kāja bija pagalam stīva viņš laikam cieta no artrīta, un blaugznas klāja virsjakas muguru, it kā kāds būtu pastrādājis pie viņa skalpa ar siera rīvi. Divains iztēlojās, kā skolotājs pēc tam šļūks mājup, kur viņš droši vien mēdza lasīt visādas muļķības par novecošanu un miršanu. Šī doma sniedza Markam milzigu ijpmierinā jumu.

Vēl tagad tas lika smaidam parādīties sejā. Marks ieslēdza labo pagriezienu un uzbrauca uz Keninga loka ceļa. Pa radio skanēja laika prognoze, pulkstenis bija bez piecām septiņi. Viņš piebrauca pie policijas ēkas. gatavs uzsākt darbu agrajā lita maiņā.

Divains strauji sagrieza stūri, ļaujot tai brīvi slīdēt atpakaļ, taču tūliņ atkal vajadzēja griezties, šoreiz pa kreisi, pāri ietvei uz autostāvvietu. Rīta maiņā bija vismaz viens labums: pietiekami daudz vietas, kur novietot braucamo. Marks paķēra žaketi no aizmugures sēdekļa un aizslēdza mašīnas durvis. Nu tik sāksies! Jāizrevidē nakts notikumu saraksts kas apcietināts, kas izlaists brīvībā, jāsašķiro tālsarunas un vietējie zvani, un tas viss tikai tāpēc, lai inspektoram nebūtu jāstāv nesaprašanā pavērtu muti, kad pulksten astoņos viņš noklausīsies ikrīta atskaiti.

Vai kādam tas patīk, vai ne, bet agrajās rīta stundās jau būs notikušas kārtējās zādzības, un to izskatīšana aizņems dienas lielāko daļu. Apzinoties savu atbildību, vajadzēs mēģināt būt pacietīgam ar kādu pamuļķu mātīti, kas gaisa cirkulācijas nolūkā atstājusi vaļā virtuves logu. bet nav iedomājusies, ka vienlaikus tirgus cirkulācijā tādējādi atgriezīsies viņās tikko iegādātā videoiekārta un koņipaktdisku magnetofons.

Marks atgrūda durvis un pagāja garām apsardzes seržanta lodziņam. Garš gaitenis veda uz darba kabinetiem. Bez tam viņam vēl jāuzvāra tā pretīgā tēja!

Nē, tikai ne šorīt.

-  Es jau tējas stiprumu uzlēju.

Pie velna! Ko viņš te darīja? Marks nebija pamanījis viņa mašīnu lejā. Rezniks sēdēja pie viena no rakstāmgaldiem kriminālizmeklēšanas nodaļas kopējā darbistabā, nevis savā kabinetā. Balansēdams atzveltnes krēslu uz divām kājām, inspektors lasīja avīzi. Viņš bija ieradies vismaz pusstundu agrāk nekā paredzēts.

-   Ja vēlies, ielej mums pa tasītei tējas! Tikai bez cukura, un nepielej par daudz pienu! Liekas, ka tevi gaida pāris viltīgu kramplaužu. Sāc tik strādāt un neliecies par mani ne zinis!

Rezniks pāršķīra laikraksta “Indepcndcnt” lapu, baidoties uzdurties kārtējam nekrologam, kas ziņotu, ka aizsaulē aizgājusi vēl kāda filmu zvaigzne, par ko jaunībā jūsmots, vēl kāds mūziķis, kura ieraksti dzirdēti. bet nu vairs nebūs iespēja redzēt pašu izpildītāju. Leitnants Divains pagājaviņam garām, pārlika žaketi pār krēsla atzveltni un devās uz to telpas stūri, kur atradās tējkanna.

Kriminālizmeklēšanas grupas sanāksme beidzas krietni pirms deviņiem, un Rezniks atgriezās savā kabinetā. Ta bija telpa ar vairākiem nodalījumiem. Pie sie

nas aiz inspektora rakstāmgalda bija piesprausti dežūru saraksti, blakus stāvēja kartotēku skapīši. Pie pārējiem galdiem sēdēja vairāki citi policijas darbinieki un pirms došanās apgaitā pabeidza darbu ar papīriem. Marks Divains tikmēr jau klauvēja pie dzīvokļu durvīm, spieda zvanu pogas, aplūkoja bojātas slēdzenes, salauztus aizbīdņus, uzklausīja pārspīlētās prasības, ko pirms izvirzīšanas savām apdrošināšanas sabiedrībām viņi nodeva policista vērtējumam. Dipteks Peitels sēdēja pie stāvošas fiestas stūres, uz blakussēdekļa mētājās termoss, fotoaparāta objektīvs, šokolādes “Milky Way” un binoklis. Viņš vēroja lielu apģērbu veikalu Gleizdelparka rūpnieciskajā rajonā. Līdzpaņemtā Benjona grāmata “A Tale of Failure: Race aud Policing" bija novietota plauktiņā, jo šī bija jau trešā apgaitas diena pēc kārtas un lasīšana bija apnikusi.

Policijas darbiniece Līna Keloga nesen apcirptiem matiem, kas nedaudz spīdēja no skalošanas ar hennu, ļāva Karīnai Arčerei atpūsties vēl pusstundiņu, pirms iegriezties pie viņas un uzdot jautājumus par iepriekšējo vakaru. Kevins Neilors stāvēja liftā, kas slīdēja augšup uz palātu, kurā Tinis Flečers atradās nu jau pacienta loma. Pēdējo reizi Kevins bija pabijis slimnīcā, kad Debija dzemdēja bērnu, un vēl tagad viņam ausīs skanēja sievas kliedzieni pēc kāda sāpes remdinoša līdzekļa.

Pirms došanās uz kopsapulci ar pārstāvjiem no Vestmidlendas policijas Reznika grupas vadītājs Greiems Milingtons pieklauvēja pie inspektora kabineta durvīm. Organizētu cigarešu un alkohola zādzību pieaugums, tāpat arī kravas mašīnu nolaupīšanas un izlaupīšanas gadījumi bija izplatījušies uz austrumiem no Vestmidlendas. bet tagad tie koncentrējās atkal sākotnējā vietā. «

-  Ja sapulce tiešām vilksies tik ilgi, ser, es labprāt pa taisno steigtos mājās. Sievai šovakar sākas spāņu valodas nodarbības.

-   Vai tad jūs, Greiem, nestāstījāt, ka viņa gatavojas mācīties krievu valodu, Rezniks nobrīnījās, paceldams acis.

-   Jauns semestris, ser. Nolēma mēģināt studēt ko jaunu.

Rezniks piekrītoši pamāja.

-   Pareizi dara. Piezvaniet, ja jūs ejat pa taisno mājās! Jūs mani varētu aizvietot rīt no rīta.

Caur durvju stiklu Rezniks vēroja, kā Greiems Milingtons automātiski sakārtoja kaklasaiti un noraustīja žaketi. Ja ari tur, Volsolā, viņš nebūs pats gudrākais, viņam vismaz būs visrūpīgāk izgludinātais apģērbs. Tīrīgums un dievbijība: pilna atvilktne ar kārtīgi salocītiem krekliem un septiņi pāri teicami nospodrinātu kurpju vērs jūsu ceļu tieši uz Debesu valstību. Milingtona tēvs visu mūžu bija nostrādājis firmā “Brāļi Horni” un nedēļas nogales pavadījis sprediķojot, jo bija neprofesionāls Vesli ja metodistu sludinātājs.

Rezniks ieskatījās pulkstenī un savāca papīrus. Ja viņš nepieklauvēs pie priekšnieka durvīm kādu minūti pirms deviņiem, Džeks Skeltons uzskatīs viņu par nokavējušos.

-   Čārlij, Moris!

Skeltons pamāja Reznikam un atbildīgajam inspektoram formas tērpā Morisam Veinraitam, kas tikko bija atgriezies no Roteremas, tāpēc plāna ogļu putekļu kārtiņa vēl aizvien vidēja viņam aiz ausīm.

-   Apsēdieties!

Kamēr Veinraits ziņoja, Rezniks uzmanīgi vēroja

priekšnieka seju. Kopš Skeltona meita jau vairākus mēnešus bija nodevusies palaidnīgai dzīvei apzaga veikalus, kavēja skolu un aizvien vairāk iemīlēja ekstāzi sniedzošos narkotikas līdzekļus, Skeltona pierē pamazām ievilkās dziļākas krunkas, acis kļuva izvairīgākas. Šis virs vairs nevarēja paredzēt, kāds būs nākamais trieciens. Rezniks bija gribējis ar viņu parunāt, dot priekšniekam izdevību atvieglot sirdi, ja viņš to vēlētos, tomēr Džeks Skeltons turējās rokas stiepiena attālumā no palīdzības un draudzības piedāvājumiem. Par atbildi izjauktai dzīves kārtībai viņš centās būt vēl precīzāks un nevainojamāks.

Kā veicas ar mājas meklēšanu, Moris? Skeltons apvaicājās, kad atbildīgā inspektora ziņojums bija galā.

-   Ir pāris piemērotu vietu. ser. Sieva nedēļas nogalē atbrauks apskatīt.

Skeltons savilka kopā uz galda izplestos pirkstus.

-   Nokārtojiet to ātri. Moris! Ģimenei vajadzētu dzīvot te, pie jums.

Veinraits paskatījās uz Rezniku.

-   Jā, ser, viņš noteica.

-   Nu, Cārlij, sacīja Skeltons, pārcilādams savas pierakstu lapas. Šī slimnīcas lieta nebūt nelīdzinās jūsu ierastajām aplaupīšanām.

-   Cietušajam kabatā bija maks ar gandrīz piecdesmit mārciņām. Pārnēsājamais stereo pleijers. Kredītkartes. Nekas no tā nav paņemts.

-   Varbūt piedzērušies puiši, kas meklē iespējuAizkauties. Dievs vien zin. cik nenozīmīgs iemesls tādiem mūsdienās nepieciešams. Nepiemērotā vietā, nepiemērotā laikā, nepiemērota seja, ar to pietiek.

-   Iespējams, ser. Vakaros, atgriežoties mājās no pilsētas, visādi tipi tiešām mēdz lietot to gājēju liltīņu. Krogi nesen bija slēgti, viņi varbūt gribēja iekļūt pāris klubiņos, no kuriem tos droši vien padzina, uzbrukuma laikā viņi varēja atrasties tuvumā.

-   Nekādu ziņu par to nav?

-.Nekas ievērības cienīgs, ser. Es liku to vēl otrreiz pārbaudīt.

-   Vai ir zināms, ka uzbrucēji bija vairāki? jautāja Veinraits.

Skeltons noliedzoši papurināja galvu.

-   Mēs neko nezinām. Izņemot to, ka upuri pamatīgi savainoja un viņš zaudēja daudz asiņu. Viens vai vairāki sitieni pa galvu. Drīzāk gan vairāki, vai nu ari viens, bet tādā gadījumā ar īpaši izmeklētu, smagu sitamo.

-   Un acīmredzot ne jau laupīšanas nolūkos, Veinraits secināja.

-   Tātad uzbrukumam jāmeklē dziļāks pamatojums, sacīja Skeltons. Tā nolūks nav bijis laupīšana. Pagaidām tas ir viss.

Priekšnieks noņēma pildspalvai uzgali, veikli ierakstīja grāmatā glītu piezīmi un nolika rakstāmo pie malas.

-   Cerams, ka šorīt būs iespējams parunāt ar cietušo, ser. Varbūt veicas un viņš var ko pastāstīt. Nopratinās ari meiteni, kas viņu uzgāja.

-   Uzgāja nejaušības pēc?

-   Tā bija viņa draudzene, ser. Acīmredzot gāja pretim.

-   Nelāgi vēlā vakara stundā.

-   Jā, tas nav patīkams laiks.

-  Vēl sliktāks nekā mūsu darbam atvēlētais, piebilda Veinraits.

-   Butu noderīgi atrast ieroci, Skeltons teica. Pēc šāda uzbrukuma, īpaši, ja tas bijis bez iepriekšēja nodoma, ierocim būtu jāmētājas turpat tuvumā.

-   Moriss jau ir norīkojis paris vīrus šim darbam. Rezniks sacīja, ar atzinīgu galvas mājienu norādīdams Veinraita virzienā.

Abpus tiltam ir krietni liela teritorija: vienā pusē slimnīcas pagalms, otrā vesela varza universitātes korpusu. Daudz ko pārmeklēt.

Skeltons nedaudz atslābināja saraukto pieri un nopūtās.

-   Kā jūs sakāt. Cārlij, tas nelaimīgais moceklis slimnīcā ir mūsu lielākā cerība.

Ja Reznika vietā būtu māņticīgāks cilvēks, tas savilktu īkšķus dūrēs vai spļautu pār plecu.

Kopš pagājušās nakts vidus, kad Tims Flečers nokļuva slimnīcā kā pacients, nācās paciest daudzas medicīniskas procedūras. Vispirms atgrieza vaļā drēbes. lai varētu piekļūt brūcēm, un izdezinficēja smagākos ievainojumus uz labās kājas, kreisās rokas, sejas un kakla, abām delnām. Tad viņu notina ciešām saitēm, lai apturētu asiņošanu, pievienoja sistēmu, lai zaudēto asiņu vietā ievadītu plazmu. Pateicoties šim elementārākajām steidzamās palīdzības procedūrām, viņā saglabājās dzīvība.

Pirms uzsākt rūpīgo, grūto aizšūšanas darbu, traumu punkta ārsts ievadīja brūcēs Iignocīnu. Gaitenī aizvien pieauga pacientu skaits, kas gaidīja uz operācijām: daži no tiem sēdēja invalīdu ratos, citi uz krēsliem. vēl citi bija sakņupuši pār kruķiem, viens pacients balstījās pret draudzenes plecu, viens gulēja, izstiepies uz grīdas. Satiksmes negadījumi, kautiņi diskotēkās, pusaudžu bravūra, sadzīves pārkāpumi. Neskatoties uz to. ārsts visu darīja lēnām un ar apdomu. Viņa kolēģis Tims Flečers bi ja pelnījis vislabāko aprūpi. Tims bija kvalificēts profesionālis, kādu nemaz nebija tik daudz, un par viņa dzīvību vajadzēja cīnīties. Ārsts īpaši nopūlējās gar Flečcra delnām.

Pēc asins pārliešanas vajadzēja ievadīt formelementus. Flečera apziņas stāvoklī jau stundām ilgi mijās bezsamaņa ar samaņu. Sāpju remdināšanai viņam intramuskulāri ievadīja peditīnu.

Kad Kevins Neilors diezgan pašapzinīgi iegāja nodaļā, Flečers gulēja atsevišķā istabā ar vienu gultu, roka vēl aizvien bija pievienota pie sistēmas. Mugurā viņam bija slimnīcas pidžama, kurai nogriezta viena piedurkne, jo to nevarēja uzstīvēt pāri marles saitēm. Saites klāja arī slimnieka plaukstas un daļēji aizsedza seju. Neilors pārliecās pār viņu, un viens no Tima Flečera acu plakstiem aši noraustījās, it kā viņš sapņotu vai atcerētos ko satraucošu.

-   Vai jūs esat radinieks?

Slimnieku kopēja izskatījās pēc imigrantes no Rietumindijas, lai gan viņas valodā jautās izteikts vietējais akcents, it kā viņa būtu dzimusi un uzaugusi Midlendā. Mazā cepurīte ne visai cieši aptvēra biezos. viļņainos matus, un zilais halāts piedeva ādai īpatnēju spīdumu.

-   Vai esat radinieks?

Neilors aptvēra, ka nebija atbildējis.

-   Kevins Neilors, viņš sacīja. Kriminālizmeklēšanas dienests.

-   Vai medicīnas māsa zin, ka jūs te esat?

Neilors pamāja.

Zvanīju no iecirkņa, lai noskaidrotu, vai varu ierasties. Neesmu pārliecināts, ar ko tieši runāju.

Nodurtu galvu slimnieku kopēja gāja viņam līdzās.

-   Es nezinu, vai jūs no viņa izdabūsiet ko sakarīgu. Viņam deva daudz nomierinošu līdzekļu. Bet, vienalga, sākoties apgaitai, viņš jāmodina. Tas jādara ik pēc pusstundas.

Pagriezusies kopēja Neilora sejā ieraudzīja smaidu.

-   Kas jūs uzjautrina?

-   Apgaita.

-   Nu, jā. Kas tur dīvains?

-   Mēs policijā ari dodamies apgaitās.

-   Un būtība tā pati?

-   Līdzīga.

Kopēja pasmaidīja.

-   Ja gribi uzzināt, cik tev augsta temperatūra, pavaicā policistam.

Neilors paskatījās uz gultu varbūt iet prom un atnākt vēlāk?

-   Es pateikšu māsai, ka jūs esat atnācis, noteica kopēja, ejot atpakaļ uz galveno nodaļu.

Aptuveni jau astoņos Tims Flečers bija apzinājies, ka ap viņu kustas dažādi cilvēki, bālas sejas, balti vai zili halāti. Klusinātas balsis centās slēpt satraukumu. Negaidot bija atskanējis ass un skaidrs kliedziens. Vienu bridi Tims bija pārliecināts, ka blakus stāv smaidošā Sāra Lenarda, vēlot viņam kārtīgu atpūtu un pārliecinot, ka viss beigsies labi. Bet, kad viņš centās izdvest Sāras vārdu, viņa izzuda. Un Karina… Viņš nebija redzējis Karinu ne nomodā, ne miegā.

Šoreiz pie gultas stāvēja jauns vīrietis, divdesmit trīs vai četrus gadus vecs, kam mugurā bija zils krekls, tumša rūtota auduma žakete, tumši zila kaklasaite. Brūnie mati šķita nepakļaujamies nekādiem likumiem. Ārsts? Nē, Tims nedomāja, ka tas ir ārsts.

-   Policijas leitnants Neilors, virs sacīja. Viņš bija jaunāks par Flečeru, kaut gan tāds neizskatījās tikai ne šajā brīdī, ne šodien.

Es vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.

Jā, Flečers būtu priecīgs, ja spētu uz tiem atbildēt. Uz visiem “kāpēc” un “kas”. īpaši uz “kas”. Taču viņš droši zināja tikai to, ka viss atgadījās pēkšņi, negaidīti, viņu bija pārņēmusi baiļu sajūta, tad sekoja uzbrukums. Viņš atminējās melnu svīteri, cimdus, adītu cepuri, kas pilnībā noslēpa seju, atsedzot tikai acis un muti.

-   Krāsa?

-   Melna.

-   Acis?

-   Melna cepure.

-   Un acis?

Flečers iegrima domās un centās atsaukt atmiņā redzēto tēlu. Policijā šādu paņēmienu laikam sauc par fotorobota sastādīšanu.

-  Zilas, viņš beidzot teica, taču nevarēja izšķirt, vai tā bija atbilde, vai jautājums.

-  Jūs neesat pārliecināts?

Flečers gandrīz nemanāmi papurināja galvu. Tas darīja sāpes.

-  Tam būtu liela nozīme.

-   Zilas.

-   Droši?

-Nē.

-   Bet…

-   Cik man zināms, cik es atceros… zilas.

Dakter Flečer, iejaucās kopēja, ja vien jūs

nedaudz paceltu roku…

Neilors vēroja, kā māsiņa Flečera nosaitētās rokas padusē ielika termometru un aplika žņaugu ap otru roku, lai izmērītu asinsspiedienu.

-   Jūs varat turpināt, viņa teica Neiloram. Tas nekas, ka es te darbojos.

-   Un ierocis? Neilors turpināja izvaicāt, ieskatīdamies piezīmju grāmatiņā, vai ievērojāt, kāds tas bija?

-   Es to jutu. atteica Flečers.

Ar gumi jas baloniņu kopēja uzpumpēja žņaugu.

-  Tātad jūs to neredzējāt? Neilors neatlaidās. Asmens, lejup šaujoties, izgaismojās mirklīgā

oranžas gaismas lokā.

-   Ne visai skaidri.

-   Vai tas bi ja nazis?

-  Varētu būt.

-   Bet jūs redzējāt asmeni?

Flečers neviļus sarāvās un pamāja ar galvu.

-  Vai varat atcerēties, cik tas bija garš?

-  Nē, es… Nē. neesmu pārliecināts.

-   Tik garš? Neilors saspieda pildspalvu cieši starp pirkstiem un pacēla to tā. lai Tims Flečers varētu redzēt.

-  Asinsspiediens ir normāls.

Flečers aizvēra acis.

Kopēja izņēma termometru no pacienta paduses un pacēla to pret gaismu.

-  Nu, kā ir? viņa noteica, paskatīdamās uz Neiloru, un viegli pasmaidīja.

-   Kas ir?

-   Kāda. jūsuprāt, ir temperatūra?

-   Paskatieties pati. nomurmināja Neilors, viegli aizkaitināts.

-  Trīsdesmit septiņi, komats, astoņi.

-   Mazāks, vāji novilka Flečers, atverot acis. -Jūs ātri atspirgstat, kopēja centās uzmundrināt

slimnieku un pat viegli uzsita viņam uz pleca.

-   Drīz būsiet uz kājām. Un dejosiet. Viņa paskatījās uz Neiloru. Šim dakterim ļoti patīk dejot.

-   Mazāks, Flečers izdvesa, nu jau viņš tikai ar pūlēm spēja elpot un izrunāt vārdus. Mazāks. Kā skalpelis.

6 .

“Līniņ, mīļo meitiņ! Es saprotu, ka Tu esi šausmīgi aizņemta darbā, bet tētis un es Tevi tik sen neesam redzējuši. Mēģini atbraukt uz mājām, kaut vai uz pāris dienām! īpaši tētim tas ir vajadzīgs. Es par viņu uztraucos. Līniņ. Patiešām uztraucos. Viņš aizvien vairāk ieraujas sevi un ir ļoti nomākts. Tikai, kad pieminu Tevi, no viņa var izdabūt kādu vārdiņu, pierunāt sēsties pie vakariņām. Mēģini atbraukt! Mīļi sveicieni no mammas!”

Mātes vārdi drūzmējās Linas Kelogas galvā, kad viņa šķērsoja Universitātes bulvāri. Aiz muguras palika tumši zaļi rododendru krūmi, priekšā gūlās Zinātņu parka apstādījumi, kuros izvietotie tehnoloģiju sasniegumi izskatījās kā daudzkārt palielinātas bērnu rotaļlietas. Skolas laikā Līnai bi ja draudzene gudra, bet ne saprātīgāka par Līnu pašu.

-   Ak Dievs! Tu taču to nedomā nopietni! Strādāt policijā! Kādēļ tu tā gribi izniekot savu dzīvi?

Draudzene iestājās Kembridžas Politehnikumā, specializējās kompjūteru zinātnēs. Tagad viņa pelnī ja trīsdesmit tūkstošus gadā, saņēma arī gada piemaksu un dzīvoja kopā ar kādu zoologu pārbūvētās vējdzirnavās netālu no Elijas.

Vai Līna bija savu dzīvi izniekojusi? Viņa tā nedomāja. Līnai patika strādāt policijā, un lielāko daļu darba laika viņa pavadīja priecīgā noskaņojumā. Katrā ziņā tā bi ja vērtīgāka nodarbošanās nekā nīkšana pie kompjūtera, veidojot datu bāzes par Rodailendas indiāņu dzimstības pieaugumu un dzimuma sastāvu. Vai citu cilvēku viedoklis bija svarīgs? Kāda viņai daļa gar kaimiņiem daudzstāvu namu rajonā? Tie ar Līnu runāja vienīgi tad, ja kāds bija mēģinājis uzlauzt viņu durvju slēdzenes vai aplaupīt automašīnas. Kad Līna gāja uz medicīnisko apskati, pārējie pacienti poliklīnikā bikstīja viens otram ar elkoņiem, blenza virsū un sačukstējās: vai zini, kas šī tāda ir? Vairums vīriešu, ar kuriem Lina uzsāka sarunu kādā bārā vai krodziņā, izgaisa kā uz burvju mājienu, kad viņa minēja savu profesiju.

Līniņ, nē! Tu luču to nedomā nopietni?

Bet atpakaļ pie darba!

Līna pārbaudīja adresi piezīmju grāmatiņā un pievērsa acis nama fasādei. Terase māju sadalīja it kā divās daļās: labā puse bija tipiska apmesta septiņdesmito gadu mūra ēka, kreisa lepojās ar jaunām, spīdošam durvīm un tām pieskaņotu misiņa rokturi un pastkastīti.

Divdesmit septiņi.

Ārdurvju lodziņu sedza divi nevienādi aizkara gabaliņi, kas varēja būt piestiprināti ar vienkāršām spraudītēm. Kāds pusducis tukšu pudeļu bija sarindotas uz kāpnēm, taču tur stāvēja arī viena pilna, kurā piens bija pārvilcies ar biezu dzeltējoša krējuma kārtu. Līna atviegloti nodomāja, ka viņas dzīves stils vismaz atšķiras no šeit redzamā.

Meitene, kas beidzot atvēra durvis, bija kādus piecus centimetrus garāka par Līnu, lai gan kājās viņai bija tikai vilnas zeķes. Meitenei bija gandrīz melni mati, kas sniedzās līdz pleciem, tie nebija ķemmēti un veidoja spurainu loku ap nevainojamo sejas ovālu. Šaurajās melna džinsa biksēs meitene izskatījās slaida. un pat divi džemperi, viens sarkani violets, otrs

zaļš, nespēja apslēpt labi veidoto figūru. Meitenes acis bija sasārtušas vai nU no bezmiega, vai no raudam, vai varbūt no visa kopā. Neskatoties uz to. viņa bija simpātiska.

-  Karina Arčere?

Meitene palocīja galvu un atkāpās, lai Līna varētu ienākt. Viņa tikko paskatījās uz Līnas apliecību un veda viņu tālāk garām priekštelpas galdiņam, uz kura stāvēja telefons, gandrīz aprakts zem bezmaksas avīžu numuriem, bezmaksas reklāmām, ķiniešu restorānu un taksometru firmu prospektiem. Iepriekšējie īrnieki bija pamanījušies uzskricelēt uz tapetēm telefona numurus, daži no tiem bija pārsvītroti resnām strīpām.

-   Ceturtajam pakāpienam kāpiet uzmanīgi pāri, Karīna brīdināja Līnu, sekodama cieši aiz muguras.

Pie Karīnas istabas durvīm bija pielīmēts plakāts, kas attēloja divus mīlētājus, uz ielas skūpstoties.

-  Nāciet iekšā, — Karīna aicināja.

Šī telpa sākotnēji bija bijusi guļamistaba. Pa logu pavērās skats uz iekšējo pagalmu rindu ar vecām piebūvītēm un šauru celiņu starp tām. Kaķi. sarūsējuši bērnu rati, veļas auklas.

Istabā valdīja gan kārtība, gan juceklis: magnetofona kasetes ar uzrakstiem glītā, skaidrā rokrakstā stāvēja blakus kārtīgi saliktām grāmatām: uz kokvilnas diegiem savērti, karājās aizkari sarkani, dzelteni. zili; gultas sega bija atmesta sānis un sagrūsta murskulī. it kā Līnas zvans pie durvīm būtu iztraucējis Karīnas miegu; dažādu krāsu zeķubikses karājās pie kamīna, tās žāvējās arī pār drēbju skapja pavērtajām durvīm.

tApsēdieties!

Varēja izvēlēties starp gultu un ar melnu audeklu apvilktu krēslu, un Līna izvēlējās pēdējo.

Istabā smaržoja pēc cigarešu dūmiem un labām smaržām.

-   Vai vēlaties kafiju?

Istabā jau atradās piecas lietotas tasītes: viena uz saskrāpētā galda, trīs tieši blakus uz grīdas pie gultas, vēl viena stāvēja uz kumodes spoguļa priekšā. Spoguļa rāmi bija saspraustas fotogrāfijas.

-   Nē, paldies. Lina atteicās, uzsmaidot Karinai. Viņa domāja, kurš no fotogrāfijā redzamajiem vīriešiem varētu būt Flečers.

-   Ko jūs vēlaties zināt? Karina vaicāja.

Vispirms viņas tika pāri grūtākajam: ārsta atrašanai

uz gājēju tilta, bailēm, ka viņš varētu nomirt vai jau bija miris, tad par viņu vakara plāniem, par telefona zvanu, kas varēja but no Flečera, bet tikpat labi ari ne.

-   Jūs viņu laikam pārāk ilgi nepazināt?

Karina nogrozīja galvu.

-   Divus mēnešus.

Viņa pacēla acis, lai pārliecinātos, vai Lina klausās un grib dzirdēt ari turpinājumu.

-   Kad toreiz aizgāju uz to mediķu balli, mēs vel nebijām pazīstami.

Vienā rokā meitene turēja cigareti, ar otru viņa viegli žestikulēja.

Jau pirms tam es sagājos ar medicīnas studentiem. bet nevaru pateikt, kā tas īsti iesākās. Lieta tāda, ka visi mana kursa studenti ir tikai tāds lukšpauru bars. Ar viņiem nav iespējams saprasties.

-Jūsu kursa studenti?

-Ja. angļu literatūras kurss. Papildu priekšmetsdramaturģija. Pasniedzēju uzskats par rakstniekiem: ja viņš nav miris pirms Otrā pasaules kara, tad par viņu nav vērts interesēties. Tā tiek mācīta angļu literātu! a. Bet ar dramaturģiju nav tik ļauni.

-  Vai visi rakstnieki, par ko jūs mācaties, ir vīrieši?

Ko, lūdzu?

-   Rakstnieki. Jūs teicāt: “viņš”.

Karīnas skats ieurbās sarunbiedrenē. Ko viņa tur muld? Policiste feminisma piekritēja?

-  Tas bija tikai tāds izteiksmes veids, viņa paskaidroja.

Līna Keloga saprotoši pamāja.

-  Vai medicīnas studenti, par kuriem jūs runājāt, bi ja vīrieši?

-   Pārsvarā -jā. Runājot atklāti, es uzskatu, ka sievietes ir samērā garlaicīgas. Jūs tā nedomājat?

-   Nē. atteica Līna. Es tā nedomāja

Viņa pamanīja pārmaiņas Karinas Arčeres nomāktajās acīs, kas šķita nievājoši izsakām lezba!

-   Lai nu kā, noteica Karīna, kāda tam nozīme?

Līna izlikās nedzirdam šo jautājumu.

-  Vai jums bija pastāvīgs draugs, pirms satikāt Flečeru?

-Jā.

-   Viens vai vairāki?

-   Kāda jums gar to daļa?

-   Es gribēju zināt, vai tās iepriekšējās attiecības bija nopietnas?

Karīna iemeta cigaretes galu aukstajās kafijas atliekās.

-   Man tā likās.

-   Un partnerim?

Kas, partnerim?

-   Vai viņam bi ja nopietni nolūki?

Janam? Karīna iesmējās. Viņš kļuva nopietns, runājot vienīgi par anatomiju vai “Melno odzi".

Griezīgais asmens

-   Vai viņš ir redzams tajās fotogrāfijās? Līna piegāja pie spoguļa, un Karina īgni sekoja.

-   Varbūt viena no šīm?

-   Tur tajā.

Karina norādīja uz spalvainu virieti mazās peldbiksītēs, kurš pozēja peldbaseina malā ar šampanieša pudeli vienā rokā un palielu pokālu otrā. Viņu varēja redzēt vēl trīs citās fotogrāfijās: Jans oficiālā uzvalkā, bet ar sarkanu klauna degunu, Jans žestikulē ar fonendoskopu, Jans kā “Misters Pasaule”.

“Oho!” nodomāja Līna. “Kas par čali!”

Viņš izskatās daudzsološs, viņa skaļi sacīja. Kāpēc jūs pārtraucāt sakarus ar viņu?

-   Vai jums tas noteikti jāzin?

-Nē.

Karīna paraustīja plecus un aizgāja uz istabas otru galu. Pirms ieslēgt elektrisko tējkannu, viņa pakratīja to, lai pārliecinātos, vai tajā ir pietiekami daudz ūdens.

-   Patiešām nevēlaties tasi kafijas? viņa pārvaicāja, atverot kafijas “Maxwell House” bundžu.

-   Paldies, nē, Līna atkal atteicās. Kāds ir Jana uzvārds?

-   Kerū.

-   Viņš vēl aizvien studē?

-   Jā, medicīnas fakultātē. Otrajā kursā.

-   Bet jūs viņu laikam sen neesat redzējusi?

-   Kopš tā laika, kad sāku saieties ar Timu.

-   Pēc tam nekad?

-   Nezinu. Varbūt vienreiz.

-   Ko viņš teica par jūsu attiecībām ar Flečeru? Es domāju…

Karīna smējās, purināja galvu, sniedzās pēc jaunas cigaretes visu vienlaicīgi.

-        Es zinu. ko jūs domājat. Nabaga Jans nespēj pārvarēt sirdsēstus par mīļākās aiziešanu pie cita. Jo īpaši tāpēc, ka šis cits ir kvalificēts ārsts, bet viņš tikai students. Tāpēc vienu vakaru viņš to sagaida un mēģina nogalināt: skaudība un atriebība.

Ūdens tējkannā vārījās, bet Karina netaisījās to izslēgt. Līna pali pastiepa roku un nospieda slēdzi, izvelkot arī kontaktdakšu no sienas, gluži kā māte viņai bija mācījusi.

-   Tādas lietas notiek tikai sliktās filmās, ko rāda pa televizoru, Karina teica.

-  Tā jau ir gan, Līna piekrita.

Viņa atkal pagrieza seju pret spoguli. Tieši rām ja augšmalā bija saspraustas fotogrāfijas, kurās, pēc viņas pieņēmuma, vajadzēja būt redzamam Flečeram. Par jaunu ārsta amatam. Fotogrāfijas likās uzņemtas šajā pašā istabā, acu zīlītēs dīvaini atspīdēja zibspuldzes spožums. Kreisajā stūrī lejasdaļā bija bilde no fotodarbnīcas, kur viņi abi pabijuši: pamuļķi ģīmrši. savādas sejas izteiksmes. Tikai vienā bildē viņi bija nopietni un skūpstījās.

-   Vai jūs viņu slimnīcā esat apciemojusi?

-   Nē. Es piezvanīju. Viņi sacīja, ka tikai šopēcpusdien varēs iet apmeklēt.

Karīna paskatījās rokaspulkstenī.

-   Pēc pulksten diviem.

Viņa iebēra kafijas krūzītē karoti piena aizvietotāja un, uzmanīgi maisot, devās atpakaļ uz gultu.

-   Šķiet, ka man ir mazliet bailes Timu ieraudzīt. Pēc tā,-kas ar viņu atgadījies.

Viņa nogaršoja kafiju, tad iedzēra krietnu malku.

-   Kā gan viņš izskatīsies?

“Vai tam kāda nozīme?” nodomāja Līna. “Bet laikam jau ir.”

-   Vai jūs nevienu tilta tuvumā nesastapāt? viņa ievaicājās. Kad gājāt pretim.

-  Nevienu. Tikai automašīnas. Pat gājējus ne. Nesastapu.

-   Vai esat pārliecināta?

-   ļā .

-  Šis Jans… Līna ieminējās, ceļoties kājās un ar mājienu norādot uz fotogrāfijām, viņu noteikti iztaujās.

-   Tas ir vienkārši smieklīgi.

-   Varbūt. Tomēr tas tiks darīts.

Līna vilcinājās pie durvīm.

-   Ja atceraties ko nozīmīgu, piezvaniet man!

Viņa novietoja vizītkarti uz spilvena stūra.

-   Atvainojos par traucējumu. Pavadīt mani nevajag-

Karina piecēlās, bet durvīm netuvojās.

Līna steidzās lejup pa kāpnēm, atminoties, pie kura pakāpiena jāuzmanās, un brīnoties, kāpēc viņa pret meiteni bija jutusies tik naidīgi noskaņota, tik maz vēlējusies tai palīdzēt. “Kādas dalītas jūtas bija likušas apslēpt līdzjūtību”, Līna prātoja, mundri soļojot pa ielu. Kāpēc viņa vienlaikus bija izjutusi skaudību un pārākuma apziņu?

7 .

Rīts bija pašā vidū. Greiems Milingtons sēdēja piesmēķētā telpā Volsolā un vēroja inspektoru, kurš ar krāsainiem krītiņiem rakstīja uz baltas tāfeles vārdus un datumus. Kāds seržants sprauda karodziņus Midlendas kartē un sniedza paskaidrojumus vienmuļā Blekkantrijas apgabala akcentā. “Ko man sieva lika nopirki veikalā,” Milingtons prātoja, “sēnes vai baklažānus?” Milingtons nekad tā īsti nebija sapratis, ko var pagatavot no baklažāniem. Viņš ierakstīja informāciju piezīmju blociņa un pavēlas apkārt. Deviņi no vienpadsmit klātesošajiem aizrautīgi smēķēja, it kā no tā būtu atkarīga viņu dzīvība. Milingtons centās atcerēties nedēļas sākumā dzirdēto radio raidījumu. kurā tika iztirzāti amerikāņu pētījumi par pasīvās nikotīna ieelpošanas kaitīgumu.

“Ak Kungs,” viņšnodomāja, “ja sēde turpināsies vēl pēc divpadsmitiem, manas dzīves ilgums saruks par sešiem mēnešiem… vai varbūt runāts tika par sešām minūtēm?”

Peitels ar mēles galu nolaizīja no zobiem "Milky Way” atliekas. Tik ilgi vērojot krēmkrāsas betona plāksnes, varēja ieslīgt transā. Meditācijā. Vai viņš jau daudzus gadus negatavojās atsākt šo nodarbošanos? Peitels varēja iedomāties, kā kolēģi viņu apsmietu, ja padzirdētu šo ideju. O. lieliski. Diptek, kas nāks pēc tam? Uguns rīšana? Gulēšana uz naglām? Tikai par Dipteku gan viņu nekad nesauca. Vispār viņu reti uzrunāja, maz ievēroja. No tuvākās ēkas iznāca divi vīri zilos kombinezonos, un Peitels satvēra fotoaparātu, bet tūliņ to atkal nolika. Viri atbalstījās pret sienu, pavērsa sejas pret trūcīgo rudens sauli, iztina sendvičus un atskrūvēja pudeles. Peitels prātoja, cik ilgi viņš izturēs, līdz radīsies vajadzība atvērt zem sēdekļa nolikto tukšo apelsīnu sulas bundžu, lai pačurātu.

-   Viņi droši vien ierāpās pa šejieni?

-Jā. nomurmināja Divains, droši vien.

Viņš stāvēja pie loga telpā, kuru īpašuma aģenti sauktu par mājsaimniecības piederumu glabātuvi. Pa logu varēja redzēt vienu dcsmitdaļhektāru zālāja, augļu kokus, krūmus ar neizrunājamiem latīņu nosaukumiem un lielus puķupodus ar vīstošiem ziediem. Mazliet zemāk atradās liels tenisa laukums, apjozts ar zaļu stiepļu žogu un pat prožektoriem stūros. Divains prātoja, kur gan varētu būt izvietots peldbaseins. Varbūt pagrabstāvā, blakus pirtij un masāžu telpai?

-   Jūs taču darīsiet visu iespējamo, lai noķertu vainīgos?

Si vientiesīgā govs bija tērpta tādā kā zīda naktskreklā, roku pirksti bija tā apgredzenoti, ka viņa varētu atvērt Ratnera veikalu filiāli. Namamātes galvu rotāja sarkani oranžs apsējs, it kā viņa apsvērtu iespējas pievienoties kādam īpašam mūķeņu ordenim.

Jā, atteica Divains, aizturot vārdu “kundze”. Mēs darīsim, ko varēsim. Jūs, protams, iesniegsiet visu nozagto mantu sarakstu.

Durvju zvans noskandēja četras taktis no Endrjū Loida Vēbera skaņdarba.

-         Atvainojiet, viņa līgani devās uz durvju pusi,

-   tai jābūt apkopējai.

Ja jau apkopēja ienāk mājā pa galveno ieeju, viņai vajadzēja būt personai ar izcilām rekomendācijām. Marks nopriecājās, ka ienākot bija aizmirsis pie durvīm noslaucīt kājas.

Lina ieraudzīja Kevinu Neiloru vienu pašu ēdnīcas tālākajā galā, hei nevarēja izšķilties, vai tuvoties viņam, vai ne. Vēl nesen Lina būtu to darījusi bez vilcināšanās, taču pēdējā laikā Kevins bija kļuvis nelaipns, skarbs un izvairīgs. Līna zināja, ka mājās Kevinam bija problēmas ar Debiju un bērnu. Kādu vakaru viņi gandrīz bija sākuši par to runāt. Toreiz nogurušais Kevins iegriezās Līnas dzīvokli iedzert kafiju, bet tā vietā, lai aprunātos, viņš iemiga. Pamodies Kevins vainas apziņā steidzās prom. Lina atcerējās, ka viņa bija uzlikusi roku uz Kevina pleca. Ko viņa bija teikusi? Aicinājusi atnākt vēl? Ielūgusi uz tasi kafijas? Viņa iztēlojās, kā būtu rīkojusies Karīna Ārčere, uzrunājot Flečeru pēc mediķu balles. Varbūt teikusi kaut ko tamlīdzīgu? Kā vīrieši varēja iztulkot šādu uzaicinājumu?

Apmēram pirms gada pa televizoru starp neskaitāmajām reklāmām rādīja kādu filmu. Jauna sieviete apstaigāja dzīvokli, pārbaudīja, vai guļamistabas durvis ir atvērtas un gulta skaidri redzama; tad kamera pievērsās vīrieša sejai, kas piedāvāja sievietei pārgulēt ar viņu. izklāstīja savas domas par AĪDU un kondomiem.

“Vai Kevins bija nobijies no tā?” Līna šaubījās.

Ar tējas tasīti rokā viņa atvilka krēslu pie Kevina galdiņa. Ja viņš nevēlētos ar Līnu sarunāties, viņš varētu celties un iet prom.

Kā veicās slimnīcā? Lina uzsāka sarunu.

-   Zvana jūsu sieva, ser, kāda balss sauca brīdī, kad Rezniks gatavojās iziet no kabineta.

-   Ko?

-  Jūsu sieva.

Kāds jauns darbinieks, atvirzījies no rakstāmgalda, turēja rokā augšup paceltu klausuli. Inspektors to pacēla tikai uz īsu brīdi:

Neesi taču tik sasodīti vientiesīgs!

Rezniks izspraucās cauri durvīm un steidzās lejup pa kāpnēm. Viņš kavēja tikšanos ar priekšnieku. Inspektors prātoja, vai Eds Silvers jau varētu būt pamodies un vai šis senais draugs vispār vel bija viņa mājā. Atceroties Eda piezīmi par tuteni. Rezniks jutās nedaudz noraizējies par kaķiem. “Nu nē,” viņš sprieda. izejot uz ielas. “Ja Eds gribēs uzsākt ko bīstamu, Dizijs spēs viņu pārmācīt.”

Atstājot savu mašīnu bez ievērības, Rezniks neveiklā riksī šķērsoja ielu un sāka iet lejup pa nokalni, garām jaunajam malaiziešu restorānam. Lietusmētelis lempīgi plandījās uz visām pusēm.

-   Kevin, Līna nespēja apslēpt īgnumu balsi.

-   Kas ir?

-   Mēs te sēžam jau divdesmit minūtes, bet tu vai nu nebilsti ne vārda, vai arī pļāpā par kaut kādu slimnieku kopēju, kas it kā tevi ieķērusies.

-   Nu, un?

-   Manuprāt, mums vajadzētu salīdzināt pierakstus un izsecināt, vai ir kaut kas noskaidrojies par uzbrukuma iemeslu ārstam.

-   Savādi. Manuprāt, mums ir pārtraukums. Tas domāts atpūtai. Bez tam es tevi nelūdzu te apsēsties.

-   Varbūt tev labāk patiktos redzēt mani formas tērpā pavisam citādāku?

-   Varbūt arī.

Līna pietrūkās kājās un ar pietiekami skaļu, skrāpējošu skaņu atgrūda krēslu tā, ka vairāki klātesošie pagriezās pret viņiem.

-   Ja tev padomā kāds sānsolis ar mīļāko, Līna izmeta, es tavā vietā paturētu to pie sevis.

-   Kas noticis, Līna? brīnījās Neilors. Tu esi greizsirdīga?

-  Smurgulis!

Viņa lavierēja starp cieši kopā sabīdītajiem galdiem un atgrūzto krēslu atzveltnēm, viņas jau tā parasti sārtie vaigi bija pietvīkuši krietni vairāk.

-   Kas tev lēcies? Līnu uzrunāja Marks Divains, vēlēdamies pazoboties. Vai tuvojas menstruācijas?

Līna Keloga apsviedās riņķi uz papēža un uzlūkoja Marku. Divains stāvēja un uz vienas rokas balansēja paplāti, pārējie ēdnīcas apmeklētāji vēroja viņus.

-   Jā, viņa atteica, taisnību sakot, tā ir.

Vienreiz kriminālizmeklēšanas nodaļas darbistabā

viņa bija Markam uzbrukusi, iecirtuši tādu pļauku, ka viņas pirkstu nospiedumi vēl ilgi neizzuda. Ari tagad Līna paspēra pussolīti Marka virzienā, tāpēc viņa roka instinktīvi pacēlās aizsardzībai. Uz paplātes atradās liela glāze piena, krēma kūka, pīrādziņš un čipsi.

Lina pastiepa roku un paņēma vienu čipsu.

-   Paldies, Mark. Cik jauki, ka tu rūpējies par manu labsajūtu!

Divains meklēja brīvu vietu, kur apsēsties, un ap viņu nerimās apkārtējo vīriešu skaļie smiekli. To atbalsis sekoja arī Līnai, kamēr viņa devās atpakaļ pa gaiteni.

-   Kafiju?

-   Lielo.

Rezniks paskatījās uz meiteni, kas aizgriezās, lai pagatavotu kafiju. Mati galos bāli zeltaini, pie saknēm daudz tumšāki. Kreisajā ausī divi sudraba auskariņi un pie deguna neīsta dimanta kniedīte. Inspektors meiteni agrāk nebija redzējis, bet nebija par to pārāk pārsteigts. Mario bieži mēdza pieņemt jauniņās. bet. tikko iemācītas rīkoties ar kafijas automātu, tās darbu pameta.

-   Paldies, viņš teica, kad meitene nolika priekšā brūnu krūzīti uz baltas apakštasītes. Inspektors iedeva vienu mārciņu un trīsdesmit pensus, un meitene nobrīnījās.

-   Puse ir par nākamo krūzi, Rezniks paskaidroja.

-   Rīt?

Pēc desmit minūtēm.

Gandrīz sešas nedēļas bāriņš bija slēgts, un Rezniks jutās kā aplaupīts. Parasti, ejot uz tirdziņu pie centrālās policijas pārvaldes, lai sapirktos dažādas poļu delikateses vai svaigus dārzeņus, vai zivis, viņš mēdza iegriezties šajā itāļu kafijas bāriņā iedzert divas kafijas.

Dažreiz varēja atļauties tādu greznību, kā pasēdēt veselu pusstundiņu vai pat ilgāk un palasīt avīzi, tādās reizēs Rezniks paņēma trīs krūzes un pēc tam visu atlikušo dienas daļu varēja baudīt rīkles galā saglabājušos stipro, rūgto garšu. Un tad. bez brīdinājuma, bāru slēdza.

Rezniks bija interesējies par cēloņiem. Galu galā viņš bija izmeklētājs. Klīda valodas par lielām pārmaiņām. paplašināšanu, tur varēšot iegādāties visu: no cepta šķiņķa un siera līdz mikroviļņu krāsnī pagatavotiem makaroniem itāļu gaumē. Vienu rītu bāriņš atkal bija vaļā. Rezniks gāja garām ar vietējo laikrakstu padusē, ar pusmārciņu marinētu pipargurķu, sālītām siļķēm un rupjmaizi ar ķimenēm iepirkumu somā. Mario atkal stāvēja aiz letes. Krēsli bija par jaunu apvilkti, lete svaigi krāsota sarkanos un zaļos toņos, kafijas automāts novietots otrā malā. Viss pārējais šķita pa vecam. Rezniks sveicināja Mario ka ilgi pazudušu brāli, kā negaidītu liecinieku, kas neparedzēti uzradies tiesas sēdē.

-   Kafiju? Pie mums ir brīnišķīga kafija! Mario skandēja, it kā nekad agrāk nebūtu Rezniku redzējis.

-   Pie mums pārdošanā ir vislabākā kafija!

-  Kas noticis? Rezniks vēlējās zināt. Kas te pa šo laiku noticis?

Sievai piedzima bērns, atteica Mario, neko vairāk nepaskaidrojot.

Toreiz, tieši tāpat kā tagad, Rezniks iedzēra kafiju un pastūma krūzi pāri letei, lai to vēlreiz piepildītu.

Netālu no inspektora kāda māte ar meitu līdzīgām frizūrām un vienādām sejas izteiksmēm labpatikā klausījās, kā Mario dedzīgi solīja viņām mūžīgu uzticību. Nopietns jauneklis, kas te bija iegriezies no politehnikuma, pārlocīja un nolika malā laikrakstu “Guardian”, lai ar karotīti nosmeltu šokolādes putas no sava cappuccino[1]. kada sieviete, ne vecāka par astoņpadsmit gadiem, izvilka knupīti no trīsgadīga mazuļa mutes, lai tas varētu padzerties banānu piena kokteili. Pa labi no Reznika kuprains vīrs rūtainā cepurē slepus pavērās apkārt, pirms ievīstīt kabatlakatiņā zobu protēzes, jo tā labāk varēja tikt galā ar desmaizīti.

-   Inspektor?

-   Suzanna Oldsa?

Rezniks pazina runātājas balsi un nemaz nepagrieza galvu. Seržants nogaidīja, līdz Oldsa atsēdās uz krēsla viņam blakus, rūpīgi izlīdzinot gaiši pelēkā kostīma svārkus, sakārtojot maliņu vairākus centimetrus virs ceļiem. Suzanna iecēla klēpī mazu ādas somiņu un atvēra to, tai pieskaņotā plecu soma ar tiesas sēžu piezīmēm un papīriem gulēja viņai pie kājām.

-   O! iesaucās Mario. Bellissima![2]

Mario, izbeidz! skaidri izrunājot vārdus, aizrādīja Suzanna Oldsa. Citādi es pavēlēšu šim policistam tevi arestēt par seksuāliem apvainojumiem.

Rezniks soļoja cauri veikalam kopā ar Suzannu Oldsu pagaru, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecu sievieti. Viņa bija slaida, varbūt likai pāris centimetru trūka no metra astoņdesmit. Stāvot u7. eskalatora, kas slīdēja garām pirmskolas apmācības nodalījumam un plauktiem ar Torntona šokolādēm, Oldsa lika inspektoram justies noplukušam, bet vienlaicīgi radīja arī patīkamu atmosfēru. Suzanna runāja par tiesas procesu, kurā viņai bija aizstāves loma: divos no rīta patruļas mašīna aizturējusi trīs melnādainus jauniešus Forestas nomalē narkotikas, asa vārdu maiņa, apsūdzība par pretošanos arestam.

-   Kāpēc tā jāniekojas? Suzanna nesaprata.

Viņiem aiz muguras traucās autobusi, kas nogriezās uz Trīsvienības skvēru.

-   ir taču tik daudz nopietnu noziegumu, ko risināt.

-   Uzbrukums slimnīcas ārstam! sauca avīžu pārdevējs. Plašs šī notikuma izklāsts!

-   Lai izdodas aizstāvības runa tiesā, Rezniks novēlēja un pagriezās uz promiešanu.

-  Nākamreiz mana kārta cienāt ar kafiju. Oldsa nosauca pakaļ Reznikam, bet viņš vairs nedzirdēja šos vārdus, jo Suzannas balsi pārspēja satiksmes troksnis. Inspektors steidzās prom. dūres dziļi kabatās sabāzis.

8 .

-   Sveiki, Tom.

Es esmu Tinis.

-   Kā šodien jūtaties? Vai labāk?

-   Mazliet.

-   Lieliski! Tas ir pareizais noskaņojums.

Patiesībā Tinis Flečers jutās nelāgi. Cenšoties piecelties gultā sēdus, viņš sāpēs saviebās: ja viena roka savīstīta saitēs un otra pievienota sistēmai, tas nenākas viegli.

Gultas kājgali stāvēja konsultants tumšas asins krāsas botās, balta virsvalkā virs bēškrāsas biksēm, pelēkā kreklā ar baltu apkaklīti un zīda kaklasaiti ar sarkanām un zilām diagonālām svītrām. Viņa sejas lejasdaļa bija patukla, acis sasārtušas, lai arī pašas zīlītes skaidras un modras. Viņš izņēma no kāda jauna ārsta rokām reģistru grāmatu ar piezīmēm par Flečeru, uzmeta tām izkliedētu skatienu un atdeva atpakaļ.

-   Arī mēs asiņojam, ja mūs ievaino, iesmējās konsultants un cauri segai satvēra Flečera kāju pirk: stus, uzmundrinoši tos sapurinot. Jūs atspēkojāt tos maldīgos uzskatus par ārstiem, Tom. Daži tumši ļautiņi domā, ka mēs esam no akmens.

Ārsts pagriezās pret savu svītu, kti saņemtu atbalstu izteiktajam jokam, ko viņa pavadoņi arī nekavējās sniegt.

-  Tādam jaunam zellim, kāds esat jūs, jāveseļojas ātri, viņš turpināja. Gatavojieties drīzumā uzsākt fizioterapijas kursu… Māsiņ, atzīmējiet fizioterapijas kursu!

-   Jā, mister Solt.

-   Drīz atkal būsiet uz kājām.

-   Nejēga! nomurmināja Flečers, tiklīdz konsultants ar savu kompāniju bija pietiekami tālu, lai to vairs nevarētu sadzirdēt.

“Nestāstiet man pasakas,” viņš domāja, “ka es jebkad būšu spējīgs atkal strādāt par ārstu un apgaitas laikā maršēt tādas karaliskas svītas priekšgalā.”

Viņš atgūlās spilvenos un ļāva galvai noslīgt sānis. Šajā brīdī Flečers ieraudzīja Karīnu. Viņa nedroši tuvojās. Rokās meitene nesa turzu ar bumbieriem un vīnogām, ducis salkanu un baltu rožu maigi glaudās pie skaisti veidotajām krūtīm.

Rezniks atvēra durvis un iegāja iekšā. Sieviete ar sirmojošiem matiem un brillēm sarkanos rāmjos pacēla skatienu no rakstāmgalda, bet viņas pirksti nepārstāja sist kompjūtera taustiņus.

-   Vai būtu iespējams sastapt misteru Soltu?

Solta sekretāre izrādīja šaubas.

-  Tam ir sakars ar ārstu Flečeru…

-  Tas ir šausmīgs gadījums.

-   Cik man zināms, par šo pacientu atbild misters Solts.

Sekretāre samirkšķināja acis aiz briļļu stikliem lielajos, ovālajos rāmjos.

-   Viņš laikam pats vēlējās operēt? Rezniks ieminējās.

-  Jā, tiklīdz šis negadījums kļuva zināms, misters Solts devās taisni uz operāciju zāli. Galu galā Flečers ir viens no pašu cilvēkiem.

Sieviete ieskatījās Reznika atvērtajā apliecībā.

-  Pašreiz ārsts nobeidz apgaitu.

-   Vai man labāk pagaidīt te, vai iet un uzmeklēt viņu?

Sekretāre uz mirkli paskatījās monitora zaļajā ekrānā.

-   Pēcpusdienās viņš parasti pieņem privātos pacientus.

Rezniks noglabāja apliecību kabatā.

-  Tad es iešu uzmeklēt viņu. lai vēlāk par šo privilēģiju neiznāktu maksāt.

Bernards Solts stāvēja māsas Mintonas kabinetā, rokas salicis aiz muguras, kājas plecu platumā. Tādē

jādi viņš mēģināja izlikties nepiespiests, kaut gan patiesībā tā nemaz nebija. Viņš juta, ka sviedri piesūcina krekla apkaklīti kakla aizmugurē, arī apspalvojumu padusēs un kājstarpi, tomēr cerēja, ka māsa nesajūt sviedru smaku. Visvairāk ārsts nevēlējās, lai viņa manītu, ka viņš ir samulsis, pat nobijies.

Helena Mintona juta paātrināmies elpu. Viņa piespieda sevi atlaisties pret krēsla atzveltni un aizvēra acis.

-   Cik reizes tas vēl mūsu starpā atkārtosies? viņa jautāja.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un abi satrūkās, taču neviens no viņiem neteica ne vārda, neviens pat nepakustējās, līdz Helena Mintona atvēra acis, un Solts paskatījās pulkstenī.

Atkal divi klauvējieni pie durvīm, tad vēl divi.

-   Ienāciet, māsa Mintona uzsauca.

Pirmais, ko Rezniks ienākot pamanīja, bija saltums māsas acīs, tad atvieglojums konsultanta sejā.

-   Atvainojos par traucējumu, Rezniks teica, stādīdamies priekšā. Vai nebūtu iespējams, inspektors palūkojās uz Soltu, parunāt ar jums par Timu Flečeru?

-   Protams, inspektor.

Solts uzrunāja māsu:

-   Helen, vai mēs varētu izmantot tavu kabinetu? Es nedomāju, ka tas aizņems daudz laika.

Māsa nenolaida acis no Solta, līdz konsultants novērsās. Helena paņēma no galda dienasgrāmatu un papīra lapiņas, uz kurām viņa bija sastādījusi nākamās maiņas dežūru sarakstu, tad atstāja abus vīriešus divatā.

Bernards Solts viegli pievēra aiz viņas durvis.

-   Nu tad, inspektor, viņš iesaka un devās apsēsties māsas krēslā.

Rezniks noprata, ka Bernards Solts ir stingrs vīrs ar nesatricināmiem uzskatiem, un tāpēc nebrīnījās, uzzinot, ka viņš jaunībā spēlējis regbiju, peldējis tauriņstilā un brasā. Tagad ārsts trīs reizes nedēļā nodarbojas ar golfu un dažreiz ļāvās pierunāties ziedot vakaru bridža spēlei. Bet svarīgāka par šiem faktiem bija Reznika gūtā informācija par Tima Flečera savainojumiem.

Seja tikusi skarta visai pavirši, tomēr laika gaitā rētu pēdas varbūt piešķirs sejas pantiem īpatnējāku izteiksmi nekā tad, ja tā būtu novecojusi dabiskā ceļā. Griezumi rokās bija par iemeslu lielajam asiņu zudumam, bet nelikās tik bīstami kā ievainojumi uz delnām. Taču visvairāk inspektoru ieinteresēja konsultanta aprakstītie ārsta kājas savainojumi.

Asmens ticis iedurts augstu gūžā un ar milzīgu spēku dzīts cauri lielajam muskulim. Tad skarti pārējie gūžas muskuļi, kā arī cīpslas augšstilba aizmugurē. Sajā vietā spiediens, liekas, pastiprināts, asmens grūsts cauri ikriem, sakropļojot lielu no ceļgala līdz potītei.

Bez minēto muskuļu darbības Flečers nespētu kustināt celi, tāpat ari potītes locītavu. Ja ievainojumu vietas pilnībā nesadzītu, tas ārstam labākajā gadījumā sagādātu problēmas ar sakropļotās kājas kustināšanu un pārvietošanos.

-   Un sliktākā gadījumā? Rezniks bija vaicājis.

Solts bija skatījies viņā ar nekustīgu sejas izteiksmi.

-   Tātad griezumi kājā. secināja Rezniks, atšķiras no pārējiem.

-   Liekas, ka tie ir bīstamāki, Solts apstiprināja.

-   Pie tiem vairāk piedomāts? z

Solts pagriezās masas krēslā, nogrozīja galvu un mutes kaktiņos ļāva iezagties smaidam.

-   Es nevaru spriest.

-   Bet tie liek domāt, ka uzbrucējs zinājis, ko grib panākt?

-   Iespējams.

-   Tas varēja būt kāds. kas studējis anatomiju, fizioloģiju?

Varbūt kāds Sentdžona sanitārās nodaļas darbinieks, inspektor? Jebkurš, es sacītu, kam ir pamatzināšanas pārcilvēkā ķermeņa uzbūvi.

-   Negribu prasīt no jums pārsteidzīgus spriedumus, mister Solt…

-   Lūdzu, inspektor, vaicājiet!

-  Vai neesat padomājis, kāda veida ierocis izmantots uzbrukumā?

-   Smalks ierocis. Konsultanta pilnīgo lūpu kaktiņi savilkās vieglā smaida. Ļoti ass. Nekas cits tas nevarēja būt.

Rezniks pateicās un atstāja kabinetu, ieguvis vēl vienu informācijas drusciņu, ko Tims Flečers pats vēl nezināja: delnas dzīslai nodarītie bojājumi laikam nekad pilnībā nesadzīs, viņam pastāvēja gaužām mazas izredzes turpināt karjeru ķirurģijā vai citā medicīnas jomā, kas prasa pirkstu veiklību.

Flečers gulēja, saspiedis Karīnas Ārčeres plaukstu zem nosaitētās rokas. Rozes pie pašas gultas jau sāka vīst. Rezniks nespēja noteikt, vai meitene garlaikojas, vai ir nogurusi, sēdot silti kurinātajā telpā. Viņš brīnījās, kāpēc Līnai Kelogai radusies tik noraidoša attieksme pret šo meiteni, viņas naids bija jūtams pat

Griezīgais asmens

mutiskaja ziņojuma. Rezniks jau gandrīz gribēja tuvoties Karīnai un aprunāties, bet tad viņš tomēr pagriezās un devās atpakaļ uz galveno nodaļu, jo nosprieda, ka Flečeram jāļauj pēc iespējas vairāk atpūsties.

Inspektors izvairījās no zāļu ratiņiem un gandrīz saskrējās ar kādu māsiņu praktikanti, tērpušos lielai kleitai līdzīgā virsvalkā ar rāvējslēdzēju un jostu. Durvju priekšā Rezniks atskatījās un redzēja, ka māsiņa noskatās viņā no slimnieku kopēju istabas, kas atradās nodaļas vidū. Inspektors vilcinājās, jo viņam šķita, ka māsiņa varbūt vēlas kaut ko teikt, taču viņa novērsās.

Rezniks ignorēja liftu un izvēlējās kāpt pa kāpnēm. lai arī slimnīca viņam ļoti nepatika. Kad viņš izbrauca mašīnu no vairāklīmeņu autostāvvietas, pie tās jau bija izveidojusies rinda. Ja Tima Flečera uzbrucējs savu upuri nebija sastapis nejauši, ja viņš bija speciāli uzmeklējis viņu… Viņš? Rezniks novirzījās no apvedceļa, kas veda uz Dārbi šoseju un pa kuru viņš būtu nonācis atpakaļ pārvaldē. Viņš domāja par Karīnas Ārčeres. bijušo draugu, medicīnas studentu: viņam bija iemesls sāpināt, sakropļot. Atbilstošas zināšanas. Garā trajektorija no gurna līdz celim un zemāk. Rezniks nodrebinājās un aptvēra, ka paša roka sniedzas lejup aptaustīt kāju. it kā gribot pārliecināties, ka tā ir vēl aizvien vesela. Inspektors strauji nobremzēja, lai apstātos pie sarkanās gaismas, tad viņš nogriezās sānieliņā pa kreisi, apbraucot tramvaju, kas pārāk vēlu bija ieslēdzis labo pagriezienu.

Jans Kerū.

Rezniks noskaidros, kur Jans dzīvo, un apciemos viņu. Inspektoram nelika mieru acīmredzamā saga-

(līšanās, kas nebūt nenozīmēja, ka viņa pieņēmumi ir nepareizi.

9 .

-   Debij!

Kevins Neilors atgrūda ārdurvis, ieslidināja atslēgas mēteļa kabatā un ieklausījās. Virtuvē dūca ledusskapis. kaimiņu dzīvoklī klusi skanēja kāds vakara televīzijas raidījums. Jauno māju sienās nekad nevarēja justies vientuļi. Sākumā pircējam viss bija pa prātam, jo pirmajā gadā bankas aizdevuma atmaksai pieļāva atlaides, nogaidīja, līdz iemītnieki māju pārkrāso, iedēsta dārzā rozes, sakopj zālāju, iegulda šajā dārzā sirdi un dvēseli, kas nozīmēja daudz vairāk nekā nauda, un tad nāca pilnu procentu slogs piecpadsmit ar pusi, kas aizvien palielinājās. Ģimenei pieaugot, gaidot otro bērnu, vajadzēja pārvākties uz jauno māju, sākumā kopā ar sievas vecākiem. Tas bija drausmīgi.

-   Debij?

Netīrie trauki stāvēja ka bļodā, tā arī nevērīgi sakrauti kaudzēs gar izlietnes malu. Sarkanā plastmasas spainītī balinātājā mirka trauku dvieļi. Kevins aizcirta atkritumu tvertnes vāku, bet tad atkal to pacēla. Tur bija izmesta tukša cepumu kaste, šauras krāsaina celofāna strēmelītes vijās starp sapluinītiem kartona gabaliem, sakaltušu sīrupa kūku un biezu ābola pīrāga gabalu. Viņš paredzēja, ka ari no nopirktā saldējuma ledusskapi diezin vai kas būs atlicis.

Kaimiņš pārslēdza programmas un sāka klausīties vakara ziņas.

Bērnistaba bija sakopta kārtīgāk nekā pārējā māja: uz galda pie loga rindojās dažādi krēmi un talks, un atvērta papes kārba ar vienreizējās lietošanas autiņiem. Virs tukšās gultiņas šūpojās kustīgais papīra griestu rotājums ar krāsainajām saulītēm, mēnestiņiem un zvaigznītēm, ko, bērnam piedzimstot, bija dāvinājusi Līna.

-   Kur ir mazulis?

Debijas augums iezīmējās zem strīpainās segas, tikai viena plauksta vīdēja laukā no tās, redzams bija laulības gredzens. Gaiši brūnie mati nedzīvi klājās pār spilvenu. Kevins atsēdās uz gultas malas, un sieva satrūkās. Atsegtā plauksta savilkās dūrītē un nozuda.

-   Debij?

-   Ko tu gribi?

-   Kur ir bērns?

-   Vai tas tik svarīgi?

Vēlēdamies sapurināt sievu, Kevins tvēra pēc segas. spēcīgi to pavilka un izrāva sievai no rokām. Debija salika rokas starp ceļgaliem, savilkās līkumā un cieši aizvērtām acīm palika mierīgi guļam.

-   Debij!

Kevins uz ceļiem ierāpās gultā un centās pavērst augšup sievas seju. Vicinot rokas, viņa pretojās, līdz piespieda vīru atkāpties un no jauna satvēra segu. Debija piecēlās gultas vidū sēdus un pirmo reizi atvēra acis. Viņa neieredzēja vīru. Kevins to juta, nolasīja no viņas naidīgajām acīm.

-   Kur viņa ir?

-   Pie mātes.

Kevins Neilors smagi nopūtās un aizgriezās prom.

-   Vai tā nav labāk? Vai tad ne? Ko? Kas tevi neapmierina, Kevin? Kas tur tik traģisks?

Kevins piecēlās, šķērsoja istabu, atvilka un atkal iestūma atpakaļ skapja atvilktnes.

-   Nu. ko tu teiksi?

Kas mani neapmierina? viņš novilka un uzlūkoja sievu, cenšoties nepacelt balsi. Bērns pie tavas mātes bija jau no rīta, arī vakar, aizvakar.

-   Nu, un?

Kevins tā kā nosprauslājās, tā kā skarbi, nomākti iesmējās.

-   Viņa ir mana māte, Kevin. Bērna vecmāmiņa. Tas ir gluži dabiski…

-   Ka mazajai visu laiku jābūt pie viņas?

-   Ne jau visu laiku.

-   Gandrīz.

-   Māte palīdz…

-Palīdz!?

-   Kevin, nevajag! Es esmu nogurusi. Tu zini, ka es tik ātri nogurstu. Tur neko nevar darīt. Es…

Viņš stāvēja gultas kājgalī, ar nicinājumu lūkojās lejup uz sievu un gaidīja, kad viņa sāks raudāt. Ilgi nebija jāgaida.

-         Ja es vēlos redzēt savu bērnu, Kevins kliedza,

-   man jāzvana pa telefonu, jāpārbauda, Vai mazulis neguļ, jāsēžas atkal mašīnā un jādzenas uz pilsētas otru galu!

Vīrs aizcirta durvis ar tādu spēku, ka tās atsprāga atpakaļ. Viņš ieslēdza radio, lai skaļrunis apslāpētu sievas šņukstus. Kaimiņi abās pusēs nekavējoties atsaucās, uzgriežot skaļāk televizorus. Kevins ļauni nodomāja, ka nu viņam būs iespēja dzirdēt raudam vismaz kaimiņu bērnus.

Sienasskapī bija pupiņu konservi, paciņas ar dažādām zupām: cāļu un puravu zupa, cāļu un sparģeļu zupa, vienkārši cāļu zupa. Ārpus maizes kastes, maisiņā iesaiņotas, mētājās četras vai piecas baltmaizes šķēles. Olas. To vienmēr bija atliku likām. Viņš varētu pasūtīt picu vai aizbraukt nopirkt kādu gatavu gaļas ēdienu, kaut ko ķīniešu gaumē.

Balss pa radio pamācoši runāja par kādu nejauku govju slimību u n tās iespējamo kaitīgo ietekmi uz bērnu veselību, skolu ēdnīcās gatavojot gaļas ēdienus no liellopiem, kas pārbaroti ar stimulatoriem. Kevins izslēdza radio, bet tūlīt ausīs griezās Debijas vaimanas. tāpēc viņš to atkal ieslēdza, šoreiz izvēloties citu staciju. Dcis Senons. Tas nabaga puisis, kas nošāvās.. .

Dziļi ledusskapī vēl bija saglabājusies gaišalus bundža. Kevins to atvēra un paņēma līdzi uz viesistabu. Ja te būtu Debijas mamma, viņa, protams, piekasītos, ka Kevins nedzer no glāzes. Taču viņas te nebija. Sievasmāte bija atgriezusies savā privātajā mājā Besfordā, kur zem loga droši vien stāvēja bērna rati un nelaimīgais mazulis dusēja brīvajā istabā.

Kevins satvēra televizora tālvadības pulti, kas mētajās blakus klubkrēslam un ieslēdza trešo kanālu. Tur nebija ko redzēt. Futbols sāksies tikai pusvienpadsmitos. bokss vel vēlāk.

Ja tev padomā k;uls sānsolis." Līna bi ja pārmetusi ēdnīcā. Varbūt tiešām varētu spert kādu soli sāņus un aiziet uz neatgriešanos.

Tims Flečers pamodās un ieraudzīja rozes, tad Sārti Lenardu. un viņš nojauta, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa stāvēja, sagriezusies ar sānu pret gultu, māsiņas virsvalku aizstāja garš, dzeltenbrūns kokvilnas mētelis ar plati), vaļīgi apsietu jostu un augstām plecu uzšuvēm. Varbūt slimnīcas virsvalks bija atstats apakšā, bet Timām gan tā nelikās.

— Karīn… viņš izdvesa.

-   Viņa jau sen aizgāja.

Ftečers pamā ja.

Meitenes viņas gados, Sara paskaidroja, ātri kļūsi nemierīgas. Viņām nav pacietības.

“Viņai taču pašai nav vairāk par divdesmit septiņiem vai divdesmit astoņiem,” Flečers pie sevis nodomāja.

Es iegriezos palūkoties, kā tev klājas, izskaidroja Sāra.

Kā ir ar mani?

Māsiņa pasmaidīja.

-   Tu taču esi ārsts.

Flečers norādīja uz spilveniem.

-   Vai tu nevarētu…

-   Nedaudz atbalstīt tevi? Protams.

Viņa atbalstīja Flečeru pret plecu un sabužināja spilvenus. Ārsta roka nevilšus skāra viņas krūtis.

-   Vēl brītiņu.

Sūras seja pieliecas tuvu Flečeram, un viņš sajuta māsiņas elpu. Viņa atlaida Timu spilvenos un iztaisnojās.

Pateicos.

-   Vairāk neko nevelies?

Flečers beidzot bija pilnībā pamodies, tāpēc sāpe kājā atjaunojās. Tā bija nevis asa, kā to varētu domāt, bet gan trula, neatslābstoša, pulsējoša smeldze. Delnā pēkšņi noraustījās kāds nervs, un Flečers saviebās sāpēs, iekožot apakšlūpā. Tātad rokā, paldies Dievam. vēl bija nervi, kam noraustīties.

-   Nē, paldies, viņš atbildēja. Ir jau labi.

Sara pacēla galvu.

-   Es pienākšu atkal rit.

Promejot māsiņa vairs tikko sadzirdēja ārsta balsi, kas lika viņai apstaties:

-   Vai tu jau uz mājām?

-   Drīz iešu.

-   Ar kājām?

-  Jā.

-   Esi piesardzīga!

Rezniks paraustīja ārdurvis, un tās pavērās, jo nebija aizslēgtas. Spraugā parādījās Mailza deguntiņš, nedaudz tālāk tupēja modrais Pepers. Sākumā Reznikam iešāvās prātā doma, ka māja varētu būt aplaupīta. tomēr ātra apskate noliedza šo pieņēmumu. Bads gulēja uz kāpņu augšējā pakāpiena, gatavs kuru katru brīdi šmaukt prom. Ne Diziju, ne Edu Silveru nekur neredzēja, tie acīmredzot bija devušies savās nakts gaitās.

Virtuvē pret cepamo pannu Eds bija atbalstījis zīmīti: “Izgāju iedzert, drīz atgriezīšos.” Viņš bija nomazgājis šķīvi, taču nazi un dakšiņu ne. Krūzīte bija izskalota, bet tējkannā atstāts tumšs un auksts tējas uzlējums. Trīs tējas maisiņi. No Reznika ledusskapja bija nozuduši speķis un cīsiņi, čipsus Eds droši vien iegādājies pārtikas veikalā uz galvenās ielas, turpat, kur lētā brendi ja pudeli, kas tukša bija pamesta starp kaķu bļodiņām.

Rezniks paņēma rokās Badu un pieglauda to sev klāt, kaķa ribas likās kā viegls veidojums no salīmētiem korķa koka spraislīšiem. Inspektors pārmeta mēteli pār krēsla atzveltni un, kaķi vel aizvien nesdams rokās, izvilka no plaukta Elingtona albumu. "Jack the Bear". “Take the “A” Train”, "Ko Ko". Pirms viņa draugs Bens Rilijs bija devies uz Ameriku. kopā tika nostrādāti divpadsmit gadi. Bens bija atsūtījis kartiņu no Ņujorkas: “Čārlij! Nu man tiešam bieži iznāk “brauki ar pirmo vilcienu”. Vilcieni te ir aprakstīti no vienas vietas gan iekšā, gan ārpusē, un visi prātīgi baltie izkāpj pirms no. ielas. Lai Tev lubi klājas mājās! Klausies mūziku!" Bens palika Amerikā, un Rezniks no viņa nebija saņēmis ziņas vairāk nekā divus, nē, pat četrus gadus.

Eds Silvers bija nonievājis čehu budvaizeru, un Rezniks atvēra vienu pudeli. Viņš lēni dzēra un vienlaicīgi sadalīja ripiņās mazu sīpolu, ar ko pārklāja divas rupjmaizes šķēles. Inspektors uzlika sīpoliem virsū poļu šķiņķi, plānās šķēlītēs sagrieza sieru. Vēlreiz ielūkojies ledusskapī, viņš atrada vientuļu marinētu gurķīti, ko ripiņās Uzgrieza uz šķiņķa, visbeidzot pārklājot maizītes ar sieru.

Cepamās restes strauji sasila, un Rezniks novietoja uz tām sendvičus. Iztukšojis pirmo alus pudeli, inspektors sātīgi pabraucīja vēderu, tad sniedzās pēc nākamās.

Kad siers apbrūnēja un sāka mest burbulīšus, Rezntks ar dakšiņu sarausa uz šķīvja kāpostu salātus un ar platu nazi blakus novietoja sendvičus. Uz šķīvja malas viņš nobalansēja divu veidu sinepju burciņas un, iebāzis rādītājpirkstu budvaizera pudeles kakliņā, devās atpakaļ uz viesistabu.

Bens Vebsters tikko uzsāka solo, ritmiskā meldijā atkārtojot vienu vienīgu frāzi. Blentona ģitāra skanēja elastīgi un spēcīgi, viļņojās bagātīgās toņkārtās. Vienu brīdi jau likās, ka melodija tūlīt izdzisīs, bet tad pūšamie instrumenti straujām, īsām frāzēm atgrieza to pie dzīvības, un saksofons pieaugošā dedzībā cēla to augstāk, augstāk, līdz ievadīja nākamajā instrumentu kopskanējumā.

Rezniks būtu vēlējies zināt, kā jutās cilvēki, kuri spēlē ar tik milzīgu spēku un eleganci. Vai Eds Silvers šovakar pārradīsies? Varbūt tikai rīt. un kādā stāvoklī? Cilvēks var nodzīvot pusi mūža, cenšoties tuvoties vēlamajam ideālam, un tad kādu vakaru, citu acīm apslēpta iemesla dēļ, vienkārši izlaist sasniegto no pirkstiem, ļaut tam aizslīdēt uz neatgriešanos.

Divstāvu mājas divvietīgajā guļamistabā Debija Neilore atkal bija iemigusi un gulēja pavērtu muti, viegli krācot. Kevins vēl aizvien sēdēja krēslā pie televizora un, skaņu nogriezis, skatījās, ka divi bokseri lēkāja pa ringu, izmanīgi pielietojot māņu kustības, atvairot sitienus, bet nekad tā īsti nesaķeroties cīniņā.

Iims Flcčcrs nomodā gulēja uz muguras un, skaitot šuves, mēģināja iemigt. Slimnīcas palāta pamazām satumsa.

Vienmērīgi ka metronoms uz ietves klaudzēja Sāras Lenardas zemie papēži, viņai aiz muguras palika gājēju tiltiņš.

10 .

Debija Neilore lūkojās lejup uz aizmigušo vīru, istabā vēl aizvien dūca zilais televizora ekrāns. Pirmo reizi uz Kcvinu viņai bija norādījusi draudzene, kad puisis kopā ar pieciem, sešiem citiem vīriešiem stāvēja bārā pie letes, nedaudz pavirzījies maliņā, ne gluži iesaistoties pārējo pulkā, bet arī ne gluži viens. Tikai pēc trim nedēļām, vedot Debiju ar mašīnu uz mājām Besiordā, kur viņa dzīvoja kopā ar vecākiem, Kevins atklāja savas profesijas noslēpumu.

-   Tu mānies.

Ne. Kāpēc?

-   Mānies gan.

Tomēr drīz viņa iepazina Kevina profesijas īpatnības dažas tūlīt, citas vēlāk. Kcvins sāka iegriezties viņu mājā uz lencu svētdienas pēcpusdienās, taču vecāku klātbūtnē izrādīja samulsumu, un viņš ātri vēlējās doties prom. Darba vietā Debijai bija janoklausās kolēģu ķircināšanā. Beidzot pienāca kazu diena, kad ciemos saradās visi Kevina garie, īsmatainie draugi. Jau krietni iedzēruši, tie stājās rindā sniegt Debijai kvēlus skūpstus, daži pamanījās viņu ciešāk apskaut, lai cauri brokāta kāzu kleitai sajustu viņas augumu. Pozējot fotogrāfam, priekšā izsteidzās viena no līgavas māsām un jokojot uzlika jaunlaulāto delnu locītavām rokudzelžus.

Pēc medusmēneša nāca strīdi par vēlajām naktīm un agrajiem rītiem. Vakaros, noglabāts siltā cepeškrāsnī. izkalta ēdiens, un Debija bailes gaidīja nenovēršamo telefona zvanu, kas gandrīz vienmēr arī atskanēja. “Vēl tikai pusstundiņu. Nu jau iet uz beigām. Neliela pasēdēšana ar draugiem. Tu saproti, kā tas ir."

Viņa saprata.

Kad Kevinu pieņēma kriminālizmeklēšanas nodaļā, stāvoklis uz īsu laiku uzlabojās, bet tad atkal pasliktinājās. “Esi taču stingrāka,” māte mācīja, “citādi viņš tevi samīs dubļos.”

“Labāk tā,” domāja Debija, “nekā zaudēt viņu pavisam.”

Viņa stāvēja un cieši skatījās krēslā guļošajā, vīrā. Kad viņi sastapa viens otru. Kevinam bija deviņpadsmit gadu, kaut gan arī tagad, divdesmit trīs gadu vecumā, viņš nebija daudz izmainījies. Debi ja nespēja ticēt, ka pēc pēdējo četru gadu notikumiem vīrs vel aizvien spēja būt tāds pats. Turpretim viņa bija ļoti izmainījusies.

-   Piedod, Debi ja maigi čukstēja, piedod!

Kevins nedzirdēja. Debija vēlējās uzmanīgi noslīgt uz ceļiem un pieglaust vaigu vīra siltajam kaklam, taču tā vietā viņa izgāja no istabas, pieverot, bet ne pilnībā aiztaisot durvis, jo negribēja vīru uzmodināt.

Atstāts vienatnē, Kevins sakustējās un pamodās. Izdzirdis ledusskapja durvju mīksto būkšķi, viņš nosprieda, ka Debi ja savā rijībā kārtējo reizi ietur pusnakts maltīti.

Kaķi izdzirdēja telefona zvanu pirms Reznika, nolēca no gultas un metās uz guļamistabas durvīm. Inspektors samirkšķināja acis un smagi nopūtās. Telefona klausuli uzreiz neizdevās sataustīt.

-  Jā? viņš norūca, gandrīz nepazīdams pats savu balsi. Kas noticis?

Saruna ilga mazāk par minūti, tad inspektors nolika klausuli. Rezniks pārāk ilgi bija palicis nomodā, cerot, ka Eds Silvers varētu atgriezties. Viņš bija pārmaiņus malkojis te budvaizeru, te šņabi īstu mantu, ko no Krakovas bija atvedis kāds draugs. Pēdām piesardzīgi skarot grīdu, Rezniks uzslējās kājās un devās uz virtuvi. To piespieda darīt Mailzs un Bads, kuri gaidās jau ošņājās ap tukšajām bļodiņām. Pepers. kurš par guļamistabu bija izvēlējies vecu plastmasas sietu, sasveicinoties nožāvājās un atkal aizmiedza acis. piemirsis ievilkt mutītē mēles sarkano galiņu.

Zinot, ka iemigt par jaunu nebūs iespējams, Rezniks pagatavoja kafiju, pusi no tās izdzēra un pārējo salēja plakanā pudelē, lai paņemtu līdzi mašīnā. Zem laternu blāvi oranžajām gaisinām, ka.s lējās pāri tukšajai ielai, inspektors devās Forestas virzienā. Labajā pusē stiepās kapsēta. Pie nākamā krustojuma pret sienu balstījās novēlojusies prostitūta, kas mīņājās no vienas kājas uz otru; pēdējās cigaretes kvēle izgaismoja sievietes bālo seju.

Uzsakot braucienu, Rezniks īsti nezināja, kurp dosies. Tagad viņš to bija izlēmis.

Būvēta no lieliem ķieģeļu un stikla blokiem, slimnīcas, ēka bija stipri neizteiksmīga, dienas gaismā to varēja saukt pat par neglītu. Naktī, kad vairums gaismu bija izdzēstas un tikai šur un tur paspīdēja pa uguntiņai, slimnīca kļuva vilinošāka, noslēpumaināka. Rezniks lēnām apbrauca vienvirziena apli un novietoja mašīnu piecdesmit metrus no ieejas medicīnas skolā.

Iedzēris dažus malkus kafijas, viņš paņēma no plauktiņa kabatas lukturīti, aizslēdza mašīnu un devās gājēju tiltiņa virzienā. Uzbrukums Flečeram gan tika izdarīts krietni agrākā stundā. Satiksmesj)lūsma bija nevienmērīga, nemanīja neviena gājēja. īsa krūmu un koku gatve atdalīja slimnīcu no ceļa. Rezniks iededza lukturīti un, pirms doties augšup, apgaismoja metāla vītņkāpnes. Persona, kas uzbruka ārstam, sekoja viņam jau no slimnīcas vai arī no ceļa pa šīm kāpnēm nokļuvusi uz tiltiņa, sprieda Rezniks. Kad viņa galva atradās vienā līmenī ar gaiteņa stikla sienu, inspektors apstājās. Uzkavējoties šajā vietā, cilvēks izraisīja mazāk aizdomas, te bija izdevīgāk sagaidīt upuri, notvert viņu vienatnē.

Durvis kāpņu galā varēja būt slēgtas, ja vien kāds pirms tam nebūtu atšāvis aizbīdni. Rezniks prātoja, kurā brīdī tas ticis izdarīts.

Inspektors atgrūda durvis un iegāja gaitenī, pagriezdamies pa kreisi tā, ka slimnīca palika aiz muguras, bet priekšā stiepās visa garā pāreja. Garām pabrauca pāris auto, to ugunis slīdēja pār stikla paneļiem, kad tās traucās no pilsētas ziemeļu vai dienvidu virzienā. Rezniks stāvēja mierīgi, ieklausoties klusinātajā motoru rūkoņā, acīm nofiksējis dubultdurvis gaiteņa attālākajā galā. Tā kā tilts slējās pāri sešām lielceļa līnijām, pārejas pretējais gals atradās krietni tālu.

“Vni cilvēki jūtas nelaimīgi tikai darba laikā? melniem burtiem bija uzdrukāts uz baltas lapas, kas ar līmlentu bija piestiprināta pie stikla. “Zvaniet Nailelinai no septiņiem rītā Itdz astoņiem vakara. ” Rezniks mēģināja iztēloties sevi te notvertu, šausmu pārņemtu, izmisumā cenšoties glābties. Viņš lēnām sāka iet uz pretējo galu, ar katru soli jūtamāka kļuva gumijas smaka.

Lai kas arī būtu cilvēks, kurš sagaidīja Flečeru un sekoja viņam, kāds gan varēja būt pamatojums viņa rīcībai? Tagad, nakts vidū, notikuma vietā. Rezniks nespēja ticēt, ka uzbrukums bijis neparedzēts. Uzbrucējs, kas bija lavījies ārstam aiz muguras gandrīz visā tiltiņa garumā, bija darījis to ar iemeslu. Tam jābūt kam personiskam. Brīdi inspektors vilcinājās, raugoties lejup uz ceļu. Pie šī uzskata pašreiz vajadzēja pieturēties. Varbūt tas nebija patiess, taču iesākumam pamats vajadzīgs. Galu galā kaut kur plašajā pilsētā mierīgi dzīvoja noziedznieks, kas sakropļojis Tima Flečera ķermeni. Viņa rīcības motivāciju spētu izprast varbūt vienīgi psihologs, bet pa to laiku varēja notikt vēl kāds noziegums.

“Pilsētas dzīve" vēstīja plakāts uz dubultdurvīm. pa kurām Rezniks devās laukā. Kad divas trešdaļas lejupceļa bija veiktas, viņš nonāca uz plaša kāpņu laukumiņa, kur pret margām balstījās tām pieķēdēts velosipēds. Pārsteidzoši auksts gaiss skāra inspektora rokas un seju. Pēkšņi viņa uzmanību saistīja tumšas pakas cieši pie tuvākās mājas sienas, un viņš pacēla lukturīti.

Tās bija tikai kastes, piebāztās ar kompjūterā apdrukātām lapelēm kaut kas par metalurģiju vai tamlīdzīgi. Rczniks nodzēsa lukturīti, sajuzdams izdalāmies organismā adrenalīnu. Ja meklē, tad atrod. Viņš vēlreiz šķērsoja ceļu, izveicīgi pārkāpdams drošības sētiņai.

Atgriezies mašīnā, inspektors ietecināja plastmasas krūzītē atlikušo kafiju. Nebija šaubu, ka telefonā atskanējusi balss bija piederējusi kādreizējai sievai un nedaudzajos, ne visai sakarīgajos teikumos bija jaut ies aizvainojuma un pašapziņas sajaukums, ko viņš bija uzskatījis par sen aizmirstu.

u .

Viņa sejas profils bija nevainojams, to varētu izmantot skūšanas losjopu reklāmās; biezie, tumšie mati gūlās dabīgos viļņos, muskuļainais stāvs bija tērpts melnā vestē un vidukli ar aukliņu savilktās, vaļīgās treniņtērpa biksēs. Kājās jauneklim bija dārgi sporta apavi, kas maksāja gandrīz astoņdesmit mārciņas, tomēr tas neliecināja, ka viņš iznācis laukā sportot. Nonācis pie divdesmit septītā nama durvīm, puisis apstājās un piespieda zvana pogu. Atbilde nesekoja, tāpēc viņš piedauzīja ar dūri. Atbīdot mala pastkastītes spraugas pārsegu. Jans Kerū izsauca Karīnas vārdu.

Pēc pāris minūtēm Jans pa šauro spraudziņu ieraudzīja meiteni kāpjam lejup pa kāpnēm: dzelteni sārtās, biezās zeķes bija vaļīgi nošļukušas pār kāju lieliem, kokvilnas krekliņa kakla izgriezums ejot pavērās un atklāja skatam dārgu mežģīņu apakšveļu miesas krāsā. Reljefais zīmējums uz krekliņa attēloja seksīgu vīrieti. Kerū aizcirta pastkastītes atveri un iztaisnojas.

-   Kas…?

Viņš klusējot pārkāpa pār slieksni un. rādot dusmīgu seju, piespieda Karīnu kāpties atpakaļ pa izdilušo paklājiņu līdz pat tā galam.

Meitene nenolaida acis un purināja galvu, vienu brīdi Janam likās, ka viņa gluži kā bērns iekodīs apakšlūpā. Karīnas mati bija sasieti vaļīgā zirgastē, acu kaktiņos vīdēja neizberzētais miegs.

Pa ielas pretējo pusi garām gāja kāda aziātu sieviete. tērpta sari purpura un zelta krāsās, un stūma ratiņus ar dvīnīšiem. Karina nekad agrāk nebija redzējusi aziātu dvīņus.

Kerū panācās uz priekšu un aizklāja skatu.

-  Tev labi padodas.

-   Es nesaprotu.

-   Cik dabiski! Cik nepiespiesti! Tas tevī iebarots ar mātes pieniņu.

-   Tu kļūsti smieklīgs.

-   Neizlocies!

Pirms Karīna paspēja izvairīties, Jans ar pirkstiem cieši saspieda viņas žokli, nedaudz paverot muti, lai meitene nespētu kodīt lūpas.

-   Meli, viņš beidzot paskaidroja, tie tev labi padodas. “Nē, Jan, viss kārtībā. Es nesatiekos ar citu. Man nav jauna drauga." Pagāja vairākas nedēļas, kamēr atklāju patiesību.

Karina novērsa seju un nievīgi iesmējās.

-   Šo traci tu sacel viņa dēļ?

-   Par ko tu runā?

-   Par Timu.

-   Tas ļauj sevi apstrādāt kā pēdējo nejēgu, un tu man uzsūti policiju.

-   Ak, Jan.

-   Ak. Jan un tālāk?

Meitenei ši saruna nepatika, viņa negribēja to turpināt. Varēja jau iedomāties, ka tā policijas mātīte sagrozīs visus faktus un nonāks pie absurda secinājuma. Varbūt vajadzēja Janu pabrldināt. taču Karīna to nebija darījusi. Tagad viņš saniknots atsteidzies šurp, un nebija cerību piespiest Janu doties prom, ja viņš pats to negribēs. Karīna viena to nespēja panākt. Neviens cils īrnieks, liekas, nebija mājās.

-   Klausies, Karina ierosināja, ļauj man saģērbties! Tas nebūs ilgi.

Kerū nekustējās.

Paraustījusi plecus, Karīna pagriezās un devās augšup pa kāpnēm. Viņa labi apzinājās, ka Jans seko un nopēta viņas kājas.

-   Uzmanies…

-   Es atceros.

Istaba nebija neko izmainījusies: juceklis un iepriekšējās nakts cigarešu dūmi. Savā laikā Karīnas smēķēšana Janu bija gandrīz aizbiedējusi. Pēc katras maltītes, kinofilmas vai mīlēšanās viņa mēdza ;uitomātiski aizsmēķēt cigareti. Smalki gribēts, bet būtībā lēts gājiens. Jans vēroja, kā Karīna uzvelk izbalējušus, zilus džinsus un nomaina zeķes ar pāri baltu botu rozā maliņām.

Karīna paņēma tējkannu.

-  Tēju?

-   Vai es kādreiz no rītiem esmu dzēris tēju?

Karīna iebēra krūzītēs šķīstošo kafiju, juzdamās

atvieglota, ka Jans ir nomierinājies un izturas gandrīz draudzīgi. Viņa labprāt censtos saglabāt šo labvēlīgo noskaņojumu, tikai neļaujot viņam iedomāties pārāk daudz. Kerū vēroja Karīnu darbojamies. Atbalstījies ar kailo elkoni pret sienu, viņš mākslinieciski pozēja.

-  Man vajadzētu būt niknam uz tevi, Jans atsāka. kad Karīna lika krūzītē cukuru.

Griezīgais asmens

-  Vai tad tu lads neesi?

-   Vajadzētu būt.

Kerū bija iztaisnojies un stāvēja cic.ši blakus Karinai, gandrīz skardams viņu.

-  Tu domāji, ka es bez tevis kritu izmisumā? Domāji, ka iztēlojos tevi gultā ar citu un tāda aina padara mani traku?

Viņa celis skāra meitenes kāju, pirksti maigi slīdēja par viņas roku.

Karina atvirzījās rokas stiepiena attālumā un piedāvāja Janam kafiju.

Paldies, viņš pasmaidīja caur kūpošajiem garaiņiem.

“Pašapmierinātais nelietis," Karina nodomāja.

Tā policiste pati man par tevi jautāja, viņa sacīja. Es tavu vārdu neminēju.

Es par tevi domāju.

-  Šaubos gan.

-   Nē, patiesi.

-  Tas tāpēc, ka esi šeit. Ja tu nebūtu pie manis, tu domātu par sportošanu, iedzeršanu, lekci jām, par kādu citu meiču.

-  Nu, viņš noteica, tiecoties pretī Karinai. Jans satvēra meitenes rokas zem krekliņa piedurknēm, pārmaiņus spieda un glāstīja tās viņš taču reiz bija lasījis pamācību masēšanā, kaut arī jau trešās nodaļas vidū bija kļuvis izklaidīgs.

-   Nu. bet es tomēr esmu pie tevis.

Uz ielas kāds uzkliedza sunim vai kaķim, vai bērnam un nikni aizcirta durvis. Tas tika darīts ar tādu spēku, ka Karinas istabas logi notrīsēja, lai ari to rāmji bija nostiprināti ar dzeltējošām avīzēm.

-  Klausies, ierunājās Karina, atbrīvojoties no Jana rokām. Viņa devās pāri šaurajai istabai, paceļot un novietojot atpakaļ izmētātos priekšmetus, mēģinot izskatīties lietišķa.

Man žēl. ka ar policiju tā izgāja. Tiešām žēl. Bet nu man jāiet. Es kavēju lekciju.

-  Ko?

Rokas iespiedusi gurnos. Karina paskatījās uz Janu. Starp viņiem atradās neklātā gulta. No sagumzītās segas apakšas lauka rēgojās mīksts rotai lācītis.

Kādu lekciju?

-  Tas nav svarīgi.

-  Tādā gadījumā tev nav uz to jāiet.

-  Es domāju, tev tas nav svarīgi. Kāda tev daļa, uz. kādu lekciju man jāiet?

-   Nomierinies. Kami!

Ak Dievs! Nu viņš izmēģināja sava smaida ietekmi. ļaujot nomirdzēt baltajiem zobiem. Nevajag likties ne zinis! Viņa atbēra istabas durvis un atstāja lās plaši vaļā, lai varētu redzēt kāpnes.

Jans nekustējās.

Neviens no viņiem nekustējās.

Karīna lūdza dievu, lai taču iezvanās komunālā dzīvokļa vienīgais telefons, lai kāds pieklauvē pie durvīm pastnieks, piena vedējs, dubultstiklu tirgotājs. vienalga, kas, kaut vai kāds no kaimiņiem, kas atgriežas mājās. Meitene apsvēra, vai neatstāt Janu istabā un nedoties pašai lejup pa kāpnēm, tomēr tad Jans noteikti sekos, lai viņu notvertu un vilktu atpakaļ uz gultu. Tā las jau iepriekš vairākkārt bija noticis, tomēr tad viss bija citādāk, jo viņai tas bija paticis, toreiz viņi abi sapratās.

To nu es nevaru saprast, Kerū sacīja, kāpēc nomainīji mani pret tādu tipu.

-  Pret kādu? Karīna pārvaicāja, taču, tiklīdz šie vārdi bija izrunāti, aptvēra, ka labāk būtu bi jis klusēt.

-   Nu, zini… bijušais draugs žestikulēja ar rokām. Tāds sīkulis.

Karīna papurināja galvu.

-  Tu par viņu neko nezini.

-   Es viņu esmu redzējis slimnīcā. Skraida apkārt ar magnetofona austiņām kā balta pelīte vai trusītis.

Jans sāka virzīties apkārt gultai.

-   Diez kādu mūziku viņš visu laiku klausās? Tu viņam laikam sagatavo īpašus ierakstiņus.

Jans pataustīja mīksto segu un matraci, satvēra rotai lācīti un nosvieda to uz grīdas.

-   Tavas mazās fantāzijas. Es atceros, ka tev tās patika. Vilciena vagona fantāzija. Peldbaseina fantāzija.

Cieši blakus skanēja Jana dobjā balss, acīs viņam iezagās īpašs skatiens: Karīna zināja, ko tas vēsta.

-   Kramplaužu fantāzija.

Karīna apsviedās riņķī un metās skriet. Pieķērusies kāpņu margām, viņa pārlēca pāri pirmajiem četriem pakāpieniem, klupa lejup pa nākamajiem. Jans noķēra meiteni, pirms viņa paspēja tikt lejā, piespieda viņu ar gurnu un satvēra aiz matiem.

-   Kārtībā, Karīn, viņš smagi elsoja, tieši kā vecajos laikos. Kā agrāk.

-   Kāds. kas tur jaunu prātu uz Flečeru? Tā jūs domājat, Čārlij? Kāds ar apslēptu naidu?

Rēzniks piekrītoši pamāja.

-   Profesionālu vai personisku?

-   Nezinu, ser.

-   Bet ja jums nāktos minēt?

-   Flečers ir tikai karjeras sākumā. Tikko uzsācis augšupeju. Es nedomāju, ka viņš kādu aizvainojis vai guvis neapmierinātus sāncenšus… par to nav nekādu liecību.

-   Tātad personisks naids.

Rezniks atkal pamāja.

Šis… Skeltons iemeta acis piezīmēs. Kerū.

-   Viņš apgalvo, ka bijis Iru centrā…

-   Neizklausās pēc īra.

-  Nav jau arī. Bet apgalvo, ka pabijis tur līdz pusdiviem vai pat nedaudz ilgāk. Ceturksni pcc diviem atgriezies mājās. Tūlīt gājis gulēt.

-   Cikos tika izdarīts uzbrukums Flečeram?

-   Ārsts beidza darbu dažas minūtes pēc diviem. Dežūrmāsa, kas atbild par Flečera nodaļu, ir pilnīgi pārliecināta par to. Viņš droši vien iegriezās tualetē, tad ģērbtuvē, lai paņemtu mēteli. Uz tilta ārsts varēja nonākt pēc piecām, augstākais, desmit minūtēm. Viņš steidzās pie savas meitenes.

-   Tik vēlu naktī?

-   Meitene solījusies viņu sagaidīt. Flečers to minējis arī sarunā ar dežūrmāsu.

Pati meitene arī to apstiprina?

-   Jā, ser.

Cik viņai gadu?

-   Deviņpadsmit.

Skeltona acis neviļus pievērsās fotogrāfijām, kurās varēja redzēt viņa atvasi Keitu.

-  Tātad Kerū ir alibi par to laiku, ko viņš pavadīja tajā. „

-   īru centrā.

-   Nu jā. ✓

-  Tur viņš ieradās viens pats un vienatnē arī aizgāja. Esot saticis dažus paziņas.

-   Pārbaudījāt?

-  Daudziem viņš nezināja pateikt pat vārdus, kur nu vēl uzvārdus. Bet ar diviem mēs parunājām.

-   Kādi rezultāti?

-   Vienam medicīnas studentam šķiet, ka viņš Kerū redzējis, bet jauneklis nav par to pārliecināts. Centra ap divpadsmitiem sarodas daudz publikas, un nevarētu teikt, ka telpas tur labi apgaismo. Toties otra lieciniece, psiholoģijas maģistrante, noteikti apgalvo, ka Kerū tur nav rādījies visu vakaru.

Pie priekšnieka durvīm atskanēja nedrošs klauvējiens. bet Skeltons tam nepievērsa uzmanību.

-   Vai jūs viņu vedīsiet šurp? Skeltons vaicāja.

-   Domāju, ka lietderīgāk būtu nedaudz nogaidīt, līdz pabeidzam iztaujāt lieciniekus, sacīja Rezniks.

Ja pārāk ātri saņemsim viņu ciet, būs tūlīt jālaiž atkal brīvībā.

-   Vai viņš negatavojas aizšmaukt?

Rezniks papurināja galvu.

Neilors novēro viņa māju. Ja notiks kas neparedzēts, viņš nekavējoties ziņos.

Skeltons izslēja galvu, savilka kopā pirkstus un piespieda tos pie lupām. Kādreiz priekšniekam bija mazas, glītas Ūsiņas, atminējās Rezniks.

Ziņojiet man par jaunumiem, Cārlij!

-   Jā, ser.

Kad Rezniks bija jau gandrīz pie durvīm, Skeltons vēlreiz ierunājās:

-  Cārlij, jūsu acis izskatās gaužām nogurušas. Vajadzētu pāris vakarus mēģināt ātrāk doties pie miera.

Rezniks atskatījās.

Vientuļam vīrietim jūsu vecumā tas nevarētu sagādāt grūtības.

Reznikam patika ļaut Līnai Kelogai sēdēt pie stūres. Tādējādi viņš ar vienu šāvienu noķēra divus zaķus: pierādīja, ka viņš nemaz, nav hierarhisks vai šovinistisks un turklāt vēl guva iespēju padomāt. Jans

Kerū dzīvoja kopā ar trim citiem medicīnas studentiem kāda mājā Lentonā. Turp varēja nokļūt ātri. tas nebija tālu no medicīnas skolas, slimnīcas un gājēju tiltiņa. Ncilors sēdēja fordā vienā no ieliņām tepat ap stūri, kas nogriezās sāņus no bulvāra. Tā bija īsa ieliņa ar Viktorijas laikmeta mājām, pēdējā pa labi dzīvoja Kerū. Līna pabrauca garām Ncilora mašīnai un pieturēja, Kevins izkāpa un pienāca pie viņiem. Puiša garastāvoklis atbilda pēdējā laika parastajam noskaņojumam.

-  Izgāja gandrīz pirms divām stundām, ser. Kopš tā laika nav atgriezies.

Rezniks nikni pavērās Kevinā.

-  Viņam mugurā bija sporta tērps, un es nodomāju, ka puisis dodas īsā veselības skrējienā. Es taču nevarēju skriet pakaļ» ser. Tas ne pēc kā neizskatītos. Turklāt, ser, es domāju, ka viņš pēc brītiņa atgriezīsies. lai noskalotos! dušā un pārģērbtos.

- Varbūt viņš devies garākā skrējienā, ser. ieminējās Līna.

Varbūt pusmaratonā?

Iespējams, ser.

Rezniks pagrieza galvu pret Līnu.

Vēl kādas idejas?

Pēc mazas vilcināšanās viņa atteica:

Jā, ser. Man ir tāda kā nojauta.

Rezniks pamāja.

-   Ļoti labi.

Neiloram viņš piebilda:

Paliec tepat, gadījumā, ja viņš atgrieztos.

Kevins Neilors nelaimīgs ierāpās atpakaļ fordā. Līna Keloga parādīja kreiso pagriezienu un iefiltrējās satiksmes straumē, kas traucās pa bulvāri dienvidu virzienā.

Beidzot Kerū iemiga. Karīna gulēja apakšā, piespiesta pie matrača ar viņa smago kāju un roku. Cenšoties atbrīvoties, Karina kustējās, cik lēni vien spēja, jo visvairāk viņa baidījās pamodināt Janu. Viņai jau gandrīz bija izdevies atbrīvot vienu roku, kad pie durvīm atskanēja zvans. Kerū sakustējās, un Karina nu varēja trūkties kājās. Viņa izsteidzās no istabas, aizverot, bet neaizslēdzot durvis.

Pie ārdurvīm stāvēja divi cilvēki: vīrietis un sieviete. Karīna nodomāja, ka tie varētu būt Jehovas liecinieki, kas divatā staigā kārtējās vizītēs.

-   Policijas inspektors Rezniks, sacīja vīrs, uzrādot apliecību.

-   Sveika. Karīn, sasveicinājās Līna, labi noprazdama, kas slēpās aiz Karīnas ciešā skatiena.

Karīna pieskārās kreisajam vaigam un saviebās viņa nevarēja redzēt zilumu, bet sajuta to. Mute bija piepampusi, un tikai tagad meitene aptvēra, ka tā bijusi nejūtīga. Kokvilnas krekliņš ar seksīgā vīrieša at tēlu uz viena pleca bija ieplēsts.

-  Vai drīkst ienākt? Līna pavaicāja. Karīna atkāpās. lai ļautu atnācējiem pārkāpt slieksni. Līna iegāja pirmā. Rezniks, gara auguma, plecīgs, pieklājīgi sekoja aiz viņas.

Karīnas istabas durvis atvērās un atkal aizvērās, un visi trīs pievērsa skatienu kāpnēm. Tur stāvēja Kerū treniņtērpa biksēs, basām kājām. Viņa acis likās izklaidīgas, it kā viņš tikko būtu atmodies no dziļa miega.

-   Tas ir .lans, Karīna iepazīstināja, norādot uz Kerū un zīmīgi uzlūkojot Līnu. Tas ir Jans Kerū.

12 .

Bija agra priekšpusdiena. Kā gaužām nesaderīgs pāris viņi sēdēja Reznika mašīnas priekšējos sēdekļos un neskatījās viens uz otru, lūkojās laukā pa logu. Reznikam sēdot, žakete kakla aizmugurē bija savilkusies kupri, kaklasaite jau dienas pirmajā pusē paspējusi sagriezties šķībi, kādreiz baltā krekla augšējā podziņa bija vai nu iztrūkusi, vai neaizpogāta. Turpretim Jans Kerū ieturēja staltu stāju, melnā veste izcēla viņa taisnos plecus. Puisis spēja vairākas minūtes no vietas nosēdēt ar nemainīgu sejas izteiksmi. Vienīgi pirksti nervozi rosījās: nogludināja pelēko treniņbikšu audumu, rotaļājās ar vaļīgi sasieto jostas aukliņu, īkšķu nagi atstāja dziļus nospiedumus rādītājpirkstu mīkstumos.

Rezniks centās neskatīties rokas pulkstenī, kas tikko vīdēja zem apdilušās aproces. Tas. ka Kerū nebija devies sportot, nebūt neliecināja, ka viņš tiks cauri bez sviedriem.

Šoreiz tēju pagatavoja Līna Keloga. Ar karotīti izvilkusi tējas maisiņu, viņa ielika krūzīti Karīnai rokās. Meitene sēdēja uz pašas gultas maliņas un kuru katru brīdi varēji» zaudēt līdzsvaru. Līna pagatavoja tēju arī sev un uzmanīgi nosēdās blakus Karīnai.

-  Ja jūs vēlētos par to runāt, iesāka Līna.

Karīna pacēla krūzīti pie lupām, bet nedzēra.

-   Par to, kas notika, Līna turpināja.

Meitene mēģināja padzerties, taču nejūtīgās apakšlūpas dēļ karstā tēja nolija uz kailās kājas un melnbaltā paklājiņa. Līna pastiepās un satvēra meitenes trīsošo roku.

-   Izstāstiet visu, viņa neatlaidās, paturēdama Karīnas roku savējā.

Atbildes vietā meitene sāka raudāt. Līna paņēma no viņas tējas tasīti un nolika to uz grīdas. Karina ieslīga Līnas skavās, pieglauda seju viņas baltajai blūzei, gludie mati saķērās ap Līnas lūpām.

Būs labi, Lina čukstēja Karinas matos. Nomierinieties!

Karīnas šņuksti kļuva skaļāki. Līna nodomāja, cik dīvaini bija sēdēt svešā gultā un apskaut šo aizvainoto. skaisto meiteni.

-   Būs labi.

Karīna pārstāja raudāt tikpat pēkšņi, kā bija iesākusi. Viņa atglauda matus no sejas, izvairīdamās aizskart nobrāzto vaigu kaulu, kur zilums kļuva aizvien tumšāks un sāka mainīt krāsu.

- Viņš to nav darījis, Karīna neskaidri noteica. Viņš nebūtu spējis.

-   Ko viņš nav darījis?

Sadūris Pimu. Toreiz tai naktī. Viņš tā nedarītu.

Pašreiz mani interesē kas cits. atteica Līna.

Karīna stiepās pēc tējas tasītes, bet pārdomāja. Paceltu galvu viņa sēdēja tikai pārdesmit centimetru attālumā no Līnas un viegli kodīja piepampušo lūpu.

Jums jāpastāsta, kas notika. Līna atkārtoja.

Karina noraidoši purināja galvu.

-   Jūsu seja kā tas gadījās?

-   Vai nav vienalga?

Ne, nav. Viņš jums droši vien iesita. Vai Kerū sita jūs?

Tas nebi ja tišam.

Līna aplūkoja dzeltenīgo zilumu uz maigās ādas. sarkanīgi violetās savainotās lūpas.

-   Jūs gribat teikt, ka tā bija nejaušība?

-   Viņš negribēja man nodarīt sāpes.

Ne ? nobrīnījās Līna. Ko tad viņš gribēja?

Jaunībā Rezniks ticēja, ka pastāv lietas, kas jādara vienkārši tāpēc, ka tā pieņemts un tas var nākt par labu. * Tāpēc viņš dažas reizes apmeklēja simfoniskās mūzikas

koncertus f ilharmonijā, ko (oreiz, sauca par Alberta zali. Akustika tur bija brīnišķīga, gar trim sienām stiepās balkoni ar noplukušiem sarkana plīša krēsliem, uz kuriem sēdēt nebi ja visai ērti. Mūziku izpildīja uz senām ērģelēm, lai gan parasti šo privilēģiju baudīja vienīgi metodisti svētdienās. Tikai pēc četriem, pieciem apmeklējumiem. atmetis liekulību, Rezniks pats sev atzinās, ka koncerti viņu sāk garlaikot jau tūlīt pēc uvertīras, atskanot otrās daļas pirmajām taktīm. Vistrakākās mokas sagādāja klausīšanās mūziķos, kas izlikās saprotam džeza būtību: Gēršvins, Milhods, Dvoržāks tas drausmīgais gabals “From the New World" ar smago ritmu un afrikāņu spiričuelu vājo atdarinājumu.

Rezniks atminējās, kā bērnībā parasti aizritēja laiks no piektdienas vakara līdz svētdienas pēcpusdienai. Televizoru ģimenē neskati jās — vai viņiem toreiz vispār bija televizors? Viņš nebija pārliecināts. Toties viņi klausījās mūziku pa radio.

Dieva dēļ, tēvs mēdza rāties. sēdi mierīgs un klausies!

Mātei tēvs neko nepārmeta, jo viņa bija ielāgojusi, ka vīra klātbūtnē savas vēlmes jāapvalda. Taču kad Ieva nebija mājās, mate dziedāja bez pārtraukuma. Viņa zināja daudzas savas dzimtās puses dziesmas, kuras bija iemācījusies bērnībā. Bet kopā ar tēvu klausoties gramofonu un lāpot zeķes, viņa tikai pa retam ierunājās. Tēvs vienmēr pats ieslēdza gramofonu, noregulēja skaļumu, novietoja adatiņu uz skaņu plates. Uz 78. ātrumu skanēja “Varšavas koncerts", “Komvolas rapsodija". Čaikovska I. klavierkoncerta pirmā daļa. Klausoties mūzikā, tēvs pavērsa seju pret griestiem un aizvēra acis. “Varšavas koncertam" skanot, māte klusi raudāja un slāpēja asaras izšūtajā kabatlakatiņa, lai viņu neizdzen no istabas.

Reznikam visi irīs skaņdarbi likās vienādi, viņa prātā jaucās domas par futbolu un seksu, Notingemsīras futbolkomandu un Denisas Kremptonas zeķturiem.

-         Kas ar tevi notiek? tēvs neapmierināts prasīja.

-   Kas par muļķīgu grozīšanos!

Arī Reznika biedri viņu neizprotoši uzlūkoja tajos vakaros, kad viņi sapulcējās klausīties džezu, jo Rezniks veltīgi mēģināja atrast ērtāku stāvokli un pūlējās izturēties līdzjūtīgi pret komponistiem, kas domāja, ka džezu var spēlēt lielā barā un no rakstītām partitūrām. Visu lielo mākslu nomāca saspīlēta, mērķtiecīga nopietnība, gluži ka sirgstot ar gara elefantiāzi.

Vēlāk vīra gados Reznika mainīgās aizraušanās pēc gaisīgajiem lidojumiem piezemējās un apmierinājās ar mūžīgo futbola un seksa apcerēšanu.

Sēdot blakus Janam Kerū sānieliņa iebrauktajā mašīnā, inspektors domāja par Edu Silvcru. Draugs droši vien nīka sakņupis pie tukšas sidra vai vīna pudeles kādā krodziņā. Arī Kerū aizpāgājušo nakti teicās pavadījis līdzīgā atmosfērā. Vismaz viņš pats apgalvoja, ka pabijis tur no vieniem četrdesmit piecām līdz diviem piecpadsmit. Inspektors prātoja, ko gan bijusī sieva vēl būtu pateikusi pa telefonu, ja viņai ļautu runāt.

-   Vai jūs mani apsūdzat? ievaicājās Kerū.

Rezniks uzlūkoja vinu.

-   Par ko?

Jūs. liekas, nonācāt līdz dzimumattiecībām?

-   Kā. lūdzu?

-   Vai jums ar viņu bija dzimumattiecības? Ar Janu. Kerū.

-   Un ja nu ari bija?

-   Viņš ar jums gulēja?

-  Jā.*

-  Šorīt?

-  Jā.

-   Vai jūs to vēlējāties?

-   Nu, zināt, kāda nozīme…?

-   Vai jūs vēlējāties nonākt līdz dzimumattiecībām?

-   Ko?

-   Vai jūs gribējāt, lai tas notiek?

-Nē.

-   Jūs to teicāt viņam?

-   Ka es negribu?

-   Jā.

-Jā.

-   Ko viņš atbildēja?

-   Jaus smējās.

-   Un viss.

-   Viņš teica, ka netic man.

-   Un?

-  Teica, ka es dcau nepacietībā pēc tā.

-   Un?

-  Jans iesita man.

-   Viņš pielietoja spēku?

-   Viņš sagrāba mani uz kāpnēm…

-   Uz kāpnēm?

-   Es mēģināju bēgt. Nezinu kurp gribēju tikt uz ielas. Viņš noķēra mani, ievilka atpakaļ istabā un iegrūda gultā.

-   Jūs vēl aizvien pretojāties?

Es kliedzu. Spēru viņam. Iespēru no visa spēka.

-   Kā Kerū reaģēja?

Sita man vēlreiz.

-   Un tad?

-  Viņš mani ieguva.

-   Piespiedu kārtā?

-  Jā.

-   Viņš jūs izvaroja.

Karina atsāka raudāt, šoreiz pavisam klusi, viņas augums bija mierīgs un nedrebēja. Līna pieliecās, lai meiteni mierinātu, bet viņa izvairījās. Pēc īsa brītiņa Līna piecēlās un piegāja pie loga. Liels, gaiši ruds kaķis tupēja uz sētas mieta un gozējās rudens saulē, kas iespīdēja spraugā starp mājām.

Līna nometās uz ceļiem Karīnas priekšā, satvēra viņas rokas un sacīja:

Jums vajadzēs atbraukt uz pārvaldi konsultēties ar ārstu.

Karinas dzīslotie, violetiem asinsvadiņiem klātie plakstiņi notrīsēja.

-   Vajadzēs?

-  Tas ir lūgums, Līna noteica. Lūdzu.

-   Jūsu alibi nav visai drošs. Rezniks aizrādīja.

-   Man nevajag alibi, atteica Kerū. "Pie velna, ko tas tēviņš iedomājas! Elpot viņam virsū ķiploku dvaku."

-   Prieks dzirdēt, tikai tas nav gluži precīzi.

-  Ja jūs grasāties mani te vēl ilgi turēt, es uzstāšu, lai man ļauj tikties ar advokātu.

“Demonstrē milzīgu pašapziņu," Rezniks nodomāja. Puisis izmēģina ārstiem raksturīgo pārliecinošo attieksmi pret slimniekiem. Pat stresa stāvoklī jautās viņa smalkā audzināšana. Visticamāk, ka Jans nācis no Hcmpšīras vai Sari, nekādā gadījumā ne no Bolsveras.

-   Vai jūs pazīstat kādus advokātus?

-   Mana ģimene pazīst.

-   Es par lo nešaubos.

Kerū novlpsnāja.

Ko jus ar to gribat teikt?

Neko īpašu.

Smīnu nomainīja nicīgs šņāciens. Līnas Kelogas vieglais piesitiens pie mašīnas loga apturēja Reznika neprātīgo vēlmi gāzt Kerū pa muti. Inspektors atvēra logu un pēc Līnas lūguma izkāpa no mašīnas. Karīnas mājas durvis viņai aiz muguras bija palikušas vaļā. Uz ielas iznākušie kaimiņi sāka izrādīt ziņkāri.

Rezniks noklausījās, kas Līnai sakāms. Atskatījies uz Kerū, viņš redzēja, ka puisis pārliecies pār šofera sēdekli un kārto matus mazajā spogulīti. Rezniks ar rācijas palīdzību sarunājās ar Neiloru un lika viņam aizvest Linu un Karīnu uz pārvaldi.

Ar Ķeru es tikšu gala, viņš sacīja. Tikai vispirms pārliecinies, vai pārvaldē gatavi jūs uzņemt!

Lina cieši nopētīja Janu Kerū. kas bija atsēdies \ savā vietā un raudzījās taisni uz priekšu. No pretējās mājas iznāca kāda sieviete krāsotiem matiem, vaļējā vīriešu mētelī, krekla un džinsos. Kerū ar acīm automātiski sekoja sievietei, likās, ka viņš tūlīt atplauks smaida.

Kā jūtas meitene? Rezniks apvaicājas.

- Cik labi vien iespējams šādā situācijā. Pat labāk, nekā varētu sagaidīt.

Rezniks noklausījās atbildi un iekapa atpakaļ mašīna.

Ko darīsim? Kerū gribēja zināt. Puiša balsī jautās garlaicība un niknums.

Neatbildējis Rezniks iedarbināja motoru, piespieda sajūgu, veica strauju apgriezienu un sāka braukt atpakaļ uz pilsētas centru.

13.

Kad problēmas ar meitu īpaši saasinājās, rīta skriešanai Skeltons atmeta ar roku. Tā vietā viņš skrēja pēcpusdienās. No rītiem tēvs centās pabūt kopa ar Kcitu. Meitene mēdza izklaidīgi rotaļāties ar grauzdiņa šķēlīti, maisīt šķīvī sausās brokastis, līdz siltais piens sasūcās plānajās pārslās, veidojot duļķainu putru, kas līdzinājās Trentas nejaukā slapjdraņķa dubļiem. Skeltons apvaicājās par meitas skolas darbiem, skolotājiem, draugiem un vēl šo to, taču visvairāk tēvs vēlējās zināt, kur meita pavadījusi iepriekšējo vakaru, ar ko bijusi kopā. Viņš sēdēja un uzklausīja Keitas stostīgās, negribīgās atbildes un, apziezdams grauzdētās maizes šķēli ar kausētu sieru, prātoja, cik daudz alkohola meita dzēra, vai viņa bija atsākusi lietot narkotikas. Sešpadsmit ar pusi gadu: vai tēvs varēja cerēt, ka viņa meita vēl saglabājusi jaunavību?

Skeltons gatavojās atstāt pārvaldi, kad piebrauca Rezniks. Viņš atvēra mašīnas durvis. lai Kerū varētu izkāpt. Stāvot starp abiem slaidajiem vīriešiem sporta tērpos, inspektors jutās neveikli: viņa bikses ap potītēm bija daudz par platu, bet gurnu vietā cieši apspīlētas, žaketei varēja aizpogāt vienu pogu. taču ar otru gāja tā pagrūtāk. Šādi mirkļi varēja radīt mazvērtības kompleksus: grūti dzīvot ar apziņu, ka ik dienas ik brīdi visu divdesmit četru stundu garumā pārējie cilvēki skrēja, nodarbojās ar vieglatlētiku, cilāja svaru bumbas…

-   Cārlij! Skeltons paaicināja vinu sānis. Tas ir Kerū?

-    Jā. ser.

-    Jūs taču viņu neesat arestējis?

-    Viņš te atrodas pēc paša brīvas gribas, ser. Lab-

prāt vēlas atbildēt uz jebkuriem jautājumiem, kas palīdzētu virzīt uz priekšu izmeklēšanas gaitu.

Skeltons pār plecu paskatījās uz Kerū.

-   Labprāt?

-   Varētu tā teikt, vienīgi puisis ir diezgan augstprātīgs.

-   Nepārcenties, Čārlij! Uzdod tikai pamatjautājumus!

Rezniks sagriezās vairāk sāņus, lai Kerū neredzētu viņa seju.

-   Ar šo puisi saistās vēl viena lieta, ser. Šorīt viņš devās pie tās Flečera draudzenes, ielauzās dzīvoklī, un varētu uzskatīt, ka izvaroja meiteni.

Skeltona seja šķita veidota no akmens.

-   Meitene ir ar mieru, ka viņu izmeklē mūsu ārsts. Līna pašreiz ir pie viņas.

Kerū ir viņas kādreizējais draugs?

Rezniks pamāja.

-   Būs problēmas. Šādās lietās grūti ko pierādīt.

Rezniks pagriezās pret Kerū un pamāja, lai viņš

dodas iekšā pārvaldes ēkā.

-   Es nebūšu ilgi, sacīja Skeltons, uz vietas cilājot kājas, lai iesildītos. Šoreiz skriešu īsāku apli.

“Nūjā,” Rezniks nodomāja, sekodams Kerū uz durvju pusi, “tikai nieka sešus kilometrus. Kad šovakar tikšu mājās, jāatceras veikt dažus pievilkšanās vingrinājumus, kamēr gaidīšu izcepamies omleti.”

Iepretim dežuranta lodziņam sēdēja jauneklis zaļganiem, ar želeju ieziestiem matiem un zelta riņķi kreisajā nāsī, pa degunu viņam tecēja asinis un puņķi. Pie lodziņa pusmūža vīrs, tērpies uzvalkā ar tumši zilām un baltām strīpām, skaidroja dežurantam, kur precīzi viņš bija atstājis savu mašīnu un kāpēc viņš

Ciričztgiii.s asmens

bija rīkojies tik muļķīgi, ka pametis portfeli uz aizmugurējā sēdekļa. Blakuskabineta pavērtajās durvīs varēja redzēt policistu formas tērpā tupam deviņus, desmit gadus vecas meitenītes priekšā, mēģinot uzzināt viņas adresi.

Par apcietinājumiem atbildīgais seržants iekarsis strīdējās ar vienu no aizturētajiem par kameru vēlamajiem izmēriem, un vai tie tiešām atbilda Zenēvas konvencijas principiem, vai ne. Kāds raudāja. Vēl kāds dziedāja "Red Flug". “Ne jau uu viens no mūsu darbiniekiem,” Rezniks nodomāja.

-Tu nevari to iedomāties. Marks Divains stāstīja. kāpjot lejup pa kāpnēm. Viss klāts ar brūnu mērci. Ne vien virtuve, bet arī dzīvojamā istaba, viss dzīvoklis. Pirms aizlaišanās viņi sagāzuši vannā pusduci pupiņu konservu.

Marka sarunbicdrs, jauns iecirkņa pilnvarotais, nezināja, vai uzņemt Divaina stāstīto ar skepsi, vai neslēpt, ka tas atstājis uz viņu iespaidu.

Paciņu zupas sametuši tur, kur parasti liek pēcpusi.

-   Podā? minēja pilnvarotais.

Nē! Tajā sieviešu…

-   Bidē, garām e jot. izmeta Rezniks.

-   Nūja, ser. Paldies.

- Jākāpj augšā, Rezniks norādīja Kerū uz kāpnēm.

-  Man nepielec, kāpēc sievietēm tādas speciālas ierīces vajadzīgas? Divains turpināja sarunu ar jauno pilnvaroto, abiem ejot laukā pa durvīm. It kā mājās nebūtu vannas.

Parunāsimies te. sacīja Rezniks, ievedot Kerū savā kabinetā un piedāvājot viņam krēslu.

Tēju? Kafi ju?

Kerīi atteicās.

Cerams, ka las nevilksies ilgi.

-   Nu, redzēsim, noteica Rezniks. Es gan sev pagatavošu tēju.

Viņš atstāja Kerū kabinetā vienu, aizgāja pie tuvākā neaizņemtā telefona un piezvanīja policijas darbiniecei, kas strādāja ar pieteiktajiem izvarošanas gadījumiem.

Morīna Mcdena nolika seržanta pakāpes eksāmenu gadu pirms iecelšanas šajā amatā. Divdesmit deviņi gadi. precējusies, gribēja bērnu. Nevarētu teikt, ka šī vēlēšanās bija izteikti spēcīga, bet Morīna noprata, ka. pārkāpjot trīsdesmit gadu slieksni, nepieciešamība pēc bērna kļūs nenovēršama. “Ļauj nogaidīt, līdz mani paaugstinās amatā,” viņa atrunāja vīru, “ļauj gadiņu pastrādāt, tad redzēsim.” Darbā Morīnai piedāvāja uzņemties to, ko viņa negribēja satiksmes negadījumus, sabiedriskas ķildas. Beidzot izvarošanas, sieviešu problēmas, ko uzskatīja par vieglākiem gadījumiem. Kad vajadzēja doties uz notikuma vietu kādā krodziņā, kur gāja vaļā kautiņš un lidoja pudeles, kolēģi vīrieši ieteica viņai palikt ārpusē, jo neesot jēgas iet iekšā.

Varētu domāt, ka viņa baidījās, it kā Morīna nespētu pati tikt ar visu galā.

Reiz gan Morīna, nepieciešamības spiesta, pati uz savu galvu devās iekšā vienā no Elfretonroudas krogiem. Tas atgadījās īsi pirms slēgšanas. Kāds zellis izrāpoja laukā, nometies uz visām četrām, vienas auss lielāko daļu pazaudējis krogā. Morīna metās pa vidu trim bravūrīgiem vīriem. Divi no viņiem saplēstu glāžu atliekām rokās bija uzbrukuši nabaga trešajam. Ja viņa būtu vīrietis, sāktos kautiņš. Morīna bija pārliecināta, ka vairums aizrautīgu kaušļu rīkotos tieši tā. Bet nu, smaidīdami kā lieli bērni, viņi uzsita viens otram uz pleca, pārmija dažus saprotošus vārdus un palīdzēja ievainotajam sameklēt noplēsto auss gabalu. Morīnai atlika vienīgi pa rāciju izsaukt ātrās palīdzības mašīnu.

Viņa saprata, ka dzīvē tai visumā veicas.

Jā. to varēja attiecināt uz dzīvi pirms tā liktenīgā vakara, kad Morīna bija iznākusi no mājas, lai iegrieztos austrumnieku veikalā ielas pretēja pusē. Kopā ar vīru» skatoties video, viņu bija pārņēmusi pēkšņa kāre pēc olu krēma. Veikalā varēja nopirkt olu krēma konservus. Divi jauni cilvēki nogrāba Morīnu no mugurpuses un vienā mirklī nostiepa pie zemes, turpat uz ietves. Vēl nebija pat pusvienpadsmit. Viņa stīvējās un cīkstējās, spēra un kliedza, tomēr uzbrucēji saplēsa viņai zeķubikses, sita pa seju, uzdauzīja zem krūts zilumu dūres lielumā. Viens no vīriešiem bija baltais, otrs melnādainais, bet pēcāk Morīna nespēja viņus tuvāk aprakstīt. Vainīgos tā ari nenotvēra.

“Nu. labi." Morīna bija paziņojusi, “es uzņemšos izvarošanas. Lai notiek.”

-   Sveicināta. viņa sacīja Karīnai, kad Līna Keloga ieveda meiteni kabinetā.

-   Mani sauc Morīna Medena. Jūs, liekas, esat Karīna. Nāciet droši tuvāk un apsēdieties! Ārsts tūlīt ieradīsies.

-   Es varu doties prom, kad vien vēlos? V Ketū gaidīja apstiprinošu atbildi.

-   Protams, atbildēja Rezniks.

-   Varu celties un iet laukā no jūsu kabineta?

Rezniks pamāja.

-   Ārā no pārvaldes ēkas, un neviens nepacels ne pirkstiņu, lai mani aizturētu?

-   Nepacels ne pirkstiņu.

-  Ļoti labi, noteica Kerū, bet nemaz nemēģināja kustēties.

-  Nu vairs tikai vēl viena uztriepe, un būs cauri, teica ārsts un sakārtoja brilles uz acīm.

-   Man šķiet, Rezniks piezīmēja, ka “bi ju diezgan neapmierināts" ir maigi teikts. Meitene taču tik vienaldzīgi jūs pameta.

Kerū paraustīja labi veidotos plecus..

-   Tā gadās, vai ne?

-   Vai tad?

-   Nestāstiet, ka ar jums tā nekad nav noticis!

Rezniks neatbildēja, tikai iekārtojās ērtāk krēslā.

-   Tad jau jums laikam ir laimīga laulība? Kerū zobgalīgi novīpsnāja.

“Iedomīgais pūslis!” pie sevis nodomāja Rezniks. “Ar katru mirkli kļūst aizvien pašpārliecinātāks.”

-   Nu vairs nē, inspektors atteica. Tā gadās.

-   Tad jau jums jāsaprot. sacīja Kerū. Ja vien tas nebijāt jūs pats, kas pameta sievu.

“Kas gan šajā Kerū ir tāds,” Rezniks prātoja, “kas liek man uzvesties kā sliktajam policijas inspektoram. kādu tie “Sociālist Worket " pārdevēji uz ielas iztēlojas mani esam visu laiku. Tiem galvas pilnas ar Marksa idejām.”

-   Kāda bija jūsu attieksme pret sievas mīļāko? jautāja Kerū. pareizi iztulkojis Reznika klusēšanu.

Rezniks atminējās Eleinas īpašumu aģentu iznākam no tukšās mājas, kur viņi abi tikko bija nodevušies mīlas priekiem. Svinīgajā uzvalkā tērptais vīrs, atslēgas žvadzinādams, bija devies pie greznā volvo.

-  Gribējās gāzt viņam. Rczniks atzinās.

-  Un jūs to darījāt?

-   Ne.

-   Nekad?

- Nē.

Kerū pasmaidī ja.

-   Varu saderēt, ka jums vēl tagad nagi niez.

Rezniks atbildēja Kerū smaidām.

Tas ir liels apmierinājums kādam gāzt, vai ne?

Jana Kerū smaids sāka dzist.

Rezniks sakustējās krēslā un pārnesa svaru uz otru kāju. Inspektora vēders ierūcās, un viņš atcerējās, ka lenča laikā neko nebi ja ieēdis.

Un Karīna?

Kas ar viņu?

-  Jus ari viņu, šķiet, vēlējaties iekaustīt. Meitene taču meloja, slepus satikās ar citu.

Kerū nogrozīja galvu.

Jūs tomēr neko nesaprotat, inspektor.

Ko tieši?

-   Es nesilu sievietes.

Morina Medena sēdēja Karinai vienā pusē. Lina Keloga otrā. Abas sievietes vērās meitenē, kas pētīja grīdas paklā ja rakstu, šur tur uz tā ievērojot izdegumu caurumiņus. “Cigaretes," Karina noprata. Tikko viņa vienu smēķa galiņu bija nospiedusi pelnutraukā, bet nu jau aizsmēķēja nākamo cigareti un nogaidī ja, līdz pirmie pelēcīgo dūmu mutulīši pacēlās pret.griestiem.

Es netaisos nevienu apsūdzēt, viņa sacīja.

Līna un Morina Medena saskatījās pāri Karinas galvai.

-  Mēs jums palīdzēsim, maigi mierināja Morīna. Palīdzēsim līdz pal beigām.

Par to es nešaubos, atteica Karina.

Kas tad jūs satrauc? Morīna centās izdibināt. Vai liecināšana tiesas sēdē?

Karīna noraidoši purināja galvu.

-  Vai baidāties no Jana? ieminējās Līna. Baidātics, ka viņš varētu atriebties?

-   Es nebaidos.

Kāds tad iemesls jūsu atturībai?

Cigaretes dūmi darīja meitenes acis nespodras.

-Viss jau ir pāri. Jau noticis. Ar to lai viss arī beidzas.

-  Nekā nebija, pārāk skarbi iesaucās Līna un saņēma brīdinošu mājienu no Morīnas.

- Jūs taču piekritāt atnākt uz pārvaldi, Morīna atgādināja.

Es biju satraukta. Nemaz nedomāju, ko daru.

-   Paskatieties uz savu seju. teica Līna.

-  Ne jau tikai uz seju. Morīna piebilda. Atcerieties visu, ko viņš jums nodarījis!

-  Ak, Karīna atteica, pirmo reizi uzlūkojot seržanti. Jums par to nav jāraizējas. Tas notika ar mani. nevis ar jums.

Bet jūs varat novērst tā atkārtošanos.

Kā tas iespējams?

Palīdziet viņu nolikt pie vielas!

Karīna nolaida acis un noraidoši purināja galvu.

-  Ja viņš atkal tiek sveikā cauri… Lina turpināja-

-   Nu. tad neļaujiet tam notikt!

-  Bez jums, bez jūsu palīdzības, Morīna centās pārliecināt Karīnu, mēs neko nepanāksim. Lieta nenonāks pat līdz tiesai.

Viņš liks vaļā nesodīts, Līna skaidroja. Viņš var atkārtot to pašu vēlreiz.

-   Padomājiet par citām sievietēm, piemetināja Morīna.

Karīna nospieda cigareti pelnutraukā un piecēlās.

-   Nu. nē! Jums jādomā par tām sasodītajām citām sievietēm, tas ir jūsu pienākums, nevis manējais!

Meitene pagāja garām abām policistēm un sniedzās pēc mēteļa. Viņas acu kaktiņi bija sasārtuši un acīs riesās asaras.

Līna arī gribēja doties uz durvīm, lai Karīnu aizturētu. bet Morīna Medena noliedzoši pamāja ar galvu.

-   Ja jūs pāris minūtes uzgaidītu, Morīna ierunājās, es parūpētos, lai jūs aizved mājās ar mašīnu.

-   Nav vajadzīgs.

-   Es jūs aizvedīšu, piedāvāja Līna.

-Labāk iešu kājām.

“Paldies,” atviegloti uzelpoja Līna. “Liels paldies par to." Viņa atvēra durvis un pakāpās sāņus.

Rezniks aši pacēla telefona klausuli jau pēc pirmā zvana. Noklausījies informāciju, viņš klausuli nolika un piecēlās.

-   Atvainojiet, inspektors uzrunāja Kerū. Šis tas jānokārto.

-   Nu, tad es iešu, Kerū gatavojās celties kājās.

-  Nē, atteica Rezniks. Pagaidiet! Nebušu prom ilgāk par piecām minūtēm.

Jans Kerū nogaidīja, līdz Rezniks atstāj kabinetu, un tikai tad atkal apsēdās. Peitels sēdēja pie loga kriminālizmeklēšanas nodaļas lielajā darbistabā un drukāja uz rakstāmmašīnas atskaiti.

-  Ja viņš mēģina icl prom, Rezniks piekodināja, pamādams uz sava kabineta durvīm, apturi viņu!

-   Centīšos, ser.

-   Ar cenšanos vien nepietiks.

Inspektors ieskatījās Peitela atskaitē un mēģināja otrādi apgrieztajā lapā izlasīt uzrakstīto.

-   Vai ar apģērbu veikalu kas ticis skaidrāks?

-   Nē, ser.

Rezniks izsteidzās no darbistabas. Līna Keloga un Morina Medena jau sēdēja priekšnieka kabinetā, un visu trīs sejas izteiksmes pauda to, ko Rezniks nebūtu vēlējies uzzināt.

-   Vai nepastāv iespēja, ka viņa varētu pārdomāt?

-   inspektors jautā ja.

-  Tas varētu gan notikt, atbildēja Līna. Varbūt pēc pāris stundām meitene atgriezīsies pie sākotnējām domām.

-   Kā ar otru apsūdzību?.noprasīja Skeltons. Tā ir daudz nopietnāka.

Priekšnieks ievēroja Morinas Medenas nikno skatienu, taču, neliekoties par to zinis, turpināja:

-   Slepkavības mēģinājums.

Tas ir svarīgāk nekā izvarošana, ser? Morina gribēja panākt savu.

-   Nav īstais brīdis ķerties pie; sava jājamzirdziņa,

-   asi aizrādīja Skeltons. Izvarošanas gadījumus es uztveru tikpat nopietni kā jūs.

-Tiešām, ser?

-   Nu. Čārli j, Skeltons pievērsās Reznikam.

-   Motivācija it kā būtu. Alibi nav drošs. Tagad mēs zinām, ka viņš spējīgs pielietot vardarbību. Bet nav nekā konkrēta, kas viņu saistītu ar noziegumu. Pagaidām vel nav.

Tātad jālaiž Kerū vaļā.

Ser, iejaucās Līna, sārtumam sakāpjot vaigos.

Viņš taču sita un izvaroja to meiteni.

Kas to apgalvo? Uz kāda pamata mēs to varam pieņemt?

-  Medicīniskā apskate… Morīna Medena iesāka.

-  Nujā. Notika dzimumattiecības, uz sejas un ķermeņa atstātas savainojumu un zilumu pēdas, bet bez meitenes personiskās liecības tas neko nepierāda. Tas nav nekas īpašs, katru sestdienas nakti pilsētā neskaitāmu pāru starpā notiek tādas lietas. Pieauguši cilvēki to dara ar abpusēju piekrišanu. Kas var atturēt vīrieti no apgalvojuma, ka meitenei tas patīk? Daudzām tik varmācīga, rupja attieksme.

-   Ak Dievs! klusi nopūtās Morīna Medena.

Lina Keloga skatījās grīda.

-  Mēs viņu varam brīdināt, Skeltons turpināja. Kaut ari meitene atklāti viņu neapsūdz, mēs varam oficiāli brīdināt un darīt zināmu, ka šo brīdinājumu dokumentēs. Tas ir viss. ko var darīt šajā lietā, un tas tiks izdarīts. Kas attiecas uz pārējo nogaidīsim, tad redzēsim.

Sekoja klusuma brīdis, kurā varēja dzirdēt vienīgi sienas pulksteņa vienmuļos tikšķus un četru cilvēku elpošanu. Koridorā aiz durvīm staigāja policisti un pārvaldes ierēdņi, tie sarunājās, devas dažādās darīšanās. Telefonu negausīgā uzstājība līdzinājās apnicīgai strazdu čivināšanai.

- Tas butu viss, Lina? Skeltons vel pavaicāja. Un jums, Morīna?

Jā, ser, abas sievietes nomāktās balsīs atbildēja gandrīz vienlaikus.

-Tad beigsim. Čārlij?

Jā, ser.

Reznika kabinets bija tukšs. Peilela tumšajās acis vīdēja bažas.

Viņš aizgāja. Uzstāja uz promiešanu. Sacīja, ka tās ir viņa tiesības. Nedomāju, ka manos spēkos bija viņu aizturēt.

-   Neraizējies. Rezniks nomierināja Peitelu. Uzmeklē Neiloru, un tad divatā aizbrauciet puisim pakaļ! Lai ari nav apsūdzības, nav pierādījumu, vienalga. atvediet Koru šurp!

-  Jā, ser.

Reznika vēders atkal ieurkstējās. Nu bija laiks iegriezties kafejnīcā pie autostāvvietas un pasūtīt divus sendvičus, žāvētu šķiņķi un Ementāles sieru, tītara krūtiņu ar stiprām sinepēm, marinētu gurķi un majonēzi. Bet pirms došanās turp inspektors nolēma pārmīt dažus mierīgus vārdus ar Linu. Varbūt viņa vēlēsies būt klat. kad Kerū saņems pamatīgo brāzienu.

14.

Kad Karls Dauertijs pirmo reizi ieminējās mātei, ka viņam ir nodoms kļūt par slimnieku kopēju, viņa caur virtuves logu norādīja uz noliektajām krizantēmu galvām un Vainoja šajos postījumos lietaino laiku. Kad dēls savu nodomu izstāstīja tēvam, vecā vira acu skatiens nepārprotami pauda tādu attieksmi, it kā dels būtu atzinies, ka ir homoseksuālists. Dauertijam iešāvās prātā slimnieku kopēju darbam veltītie nici nošie izteicieni, ko kādreiz bija nācies dzirdēt: vientiesīgais auklis. lupatu vāķis. atpalikušais mūks.

To tu nedrīksti darīt, māte beidzot atsaucās, kad dēls trīs reizes bija atkārtojis vienu un to pašu.

-   Kāpēc ne?

Kails vēroja māti uzliekam uz virtuves galda trīs kilogramus apelsīnu un griežam tos šķēlītēs. Vara katls ievārījuma gatavošanai, ko māte bija iegādājusies ūtrupē, jau gaidīja uz plīts. Drīz vien virtuve būs piekrāmēta ar stikla burkām, kas daudzreiz jau lietotas, bet aizvien no jauna tiek izberztas tīras. Uz ievārījuma burciņām māte vienmēr salīmēja zīmītes ar uzrakstiem neatšifrējamā rokrakstā. Diezgan bieži gadījās, ka kāds no ģimenes locekļiem brokastīs pārskatīšanās dēļ uzzieda uz grauzdiņa šķēles stipro ērkšķogu mērci ar garšvielām.

-   Kāpēc es nevarētu kļūt par slimnieku kopēju?

-   Tāpēc, ka tu esi beidzis universitāti.

Māte skatījās dēlā tā. it kā būtu pateikusi vispašsaprotamāko iemeslu un nespētu aptvert, ka Karls pats tik tālu nav aizdomājies.

Dēls parādīja mātei saņemto vēstuli, kas apliecināja viņa pieņemšanu darba uz pārbaudes laiku par slimnieku kopēju praktikantu Dārbšīras Karaliskajā slimnīcā.

Ka tad. māte pukojās. Tu taču neesi students. Tev ir universitātes bakalaura grāds, labākais otrās šķiras diploms. Viņi kaut ko pārpratuši.

Māte pacēla acis no atlikušajiem apelsīniem uz dēlīša un pasmaidīja.

-   Viņi ir kļūdījušies.

Tēvu Karls atrada pagrabstāva darbnīcā mērām dižskābarža dēļa gabalu.

-   Mēs nevaram atļauties tevi uzturēt. sacīja tēvs. Ilgāk vairs ne. Tas laiks ir pagājis.

Man par darbu maksās, Karls skaidroja. Ne jau nu pārāk liela, bet alga tomēr būs.

-   Un kā ar dzīvošanu? Kur tu dzīvosi?

Karls nopētīja daudzos galdniecības piederumus.

glīti sakārtotus gan plauktos, gan ārpus tiem. Katrs rīks pēc lietošanas tika rūpīgi noslaucīts un nolikts vietā.

-   Man piedāvā apmesties turpat slimnīcā. Ja es to vēlētos.

-  Jauki.

Karls jau bija sasniedzis izejas kāpnes, kad tēvs piebilda:

-   Tu zini, ka es nekad negribēju, lai tu stājies tai sasodīta jā univērsitātē.

-   Zinu.

-   Tā ir bezjēdzīga laika nosišana un naudas izšķērdēšana.

-   Varbūt.

-   Un iegaumē, ka māti tas ļoti sarūgtinās! Viņa to nesapratīs.

Kādu vakaru dažas dienas vēlāk Karls augšstāva istabā rakstīja vēstuli. Tēvs ienāca pie dēla ar puspudeli skotu viskija un divām glāzēm rokās.

-   Iedzersim, viņš ierosināja.

Tēvs apsēdās Kaila gultas kājgalī, devīgi piepildīja abas glāzes un vienu no tam sniedza dēlam. Karls bija ievērojis, ka svētdienas pēcpusdienās tēvs mēdza iedzert alu vai portvīnu. Ziemassvētkos dažreiz heresu, bet nekad agrāk viņš nebija redzējis tēvu dzeram viski ju.

Tā viņi, nebilstot ne vārda, nosēdēja viens otram cieši blakus apmēram trīs stundas ceturkšņus un malkoja viskiju. Beidzot tēvs satecināja Kaila glāzē pēdējās dzēriena paliekas un piecēlās, lai dotos prom.

-   Vai tu vēlējies man ko teikt? tēvs pavaicāja.

Karls nogrozī ja galvu.

-   Liekas, ka ne.

-   Es domāju, ka pastāv kaut kas tāds. ko tu gribētu man pastāstīt.

-Nē.

Neviens no viņiem šo atgadījumu vairs nepieminēj;!. vienīgi vēl ilgi pēc tam, abiem satiekoties, tēvs vairījās skatīties dēlam acis.

Vēl nedēļa nebija pagājusi kopš Karla pieņemšanas par slimnieku kopēju praktikantu, bet viņš nemaz nejutās slimnīcā lieks. Nedēļas laikā atgadījās viena otra vārdu pārmaiņa ar kādu no pacientiem, bet arī tas nelika Kailam apšaubīt savas izvēles pareizību. Pirmo reizi mūz.ā jauneklim bija sajūta, ka dzīvei ir mērķis, viņš juta, ka ir kaut kam derīgs.

-  Tas ir mans dēls Karls. ar šiem vārdiem māte stādīja dēlu priekšā draugiem, kad viņš reiz ieradās mājās, iepriekš nepieteicis savu apciemojumu. Viņš praktizējas par ārstu.

-   Par slimnieku kopēju. Kai ls izlaboja.

Māte uzsmaidīja viesiem.

Tas ir mazs pārpratums.

Tajā vakarā, kad Karls saņēma paziņojumu par pieņemšanu pastāvīgā darbā, viņš piezvanīja tēvam un uzaicināja viņu uz satikšanos. Viņi devās uz krogu, kas atradās pie veca ceļa no Istvudas uz Notingemu, un sēdēja tur, dzerot rūgto alu. Skanēja Elvisa ieraksti, un apkārtējie jaunieši, tērpti ādas jakās, mētāja mērķī šautriņas.

-  Tu laikam mani uzskati par homoseksuālistu, ierunājās Karls.

Tēvs smagi ieelpoja un pievēra acis, it kā viņam uz krūtīm būtu uzkāpts ar smagu zābaku.

Es tāds neesmu. Man vienkārši ne visai patīk sievietes. Es nevēlos viņas sev par draudzenēm. Saproti?

Vecais vīrs atvēra acis. un Karls pastiepa roku pret viņu, taču tēvs savējo strauji atrāva.

Pēc uzņemšanas personāla sastāvā Kails divus gadus nostrādāja par vispārēju slimnieku kopēju, tikai tad viņš specializējās vienā nozarē. Trīs gadus Kai ls strādāja uroģēnitālajā nodaļā, necenzdamies vecākiem sīkāk izskaidrot savas ikdienas pienākumus. Divus nākamos gadus Karls pavadīja Savienotajās Valstīs. Bostonā un Sanfrancisko, kur kopējiem maksāja lielu algu, kaut ari darba bija mazāk, un Karls juta, ka to atdevi, ko viņš bija gatavs ieguldīt darbā, tur nevienam nevajadzēja. Pacienti, kas spēja apmaksāt atsevišķas istabas, slimnieku kopējam ļāva vienīgi atnest no istabas otra gala laikrakstu vai pārvietot televizoru stūrī, kur tam nespīdētu virsū saule. Lai darītu ko vairāk iedotu slimniekam aspirīna tableti vai apgrieztu kāju pirkstiem nagus kopējam vajadzēja saņemt ārsta atļauju.

Atgriezies Lielbritānijā, Karls saglabāja īso matu griezumu un turpināja nēsāt zem vieglas uzvalka žaketes krāsainos kokvilnas sporta krekliņus, vismaz, kamēr laika apstākļi to pieļāva. Vairākus mēnešus viņa valodā bija jūtams Atlantijas viņējā krasta akcents. Puisis nēsāja uz katras rokas pa pulkstenim, viens no tiem rādīja Rietumkrasta laiku. Pēc diviem vispārējo ķirurģisko slimnieku kopšanas darbā nostrādātiem gadiem viņu pārcēla personāla vecākā kopēja amatā un izteica varbūtību, ka pusotra gada laikā paaugstinās par atbildīgo slimnieku kopēju.

Kopumā Karls Dauertijs bija nostrādājis par specializētu slimnieku kopēju deviņus gadus. Izņemot Ziemassvētkus un mātes dzimšanas dienu, pēdējo četru gadu laikā viņš bija apciemojis vecākus tikai kādas sešas reizes. Uz īsu brīdi Karls tur paciemojās pēc atgriešanās no Amerikas. Toreiz dēlam mugurā bija ļoti gaišs uzvalks, zem tā kokvilnas krekliņš ar īsam piedurknēm un krūšu kabatiņu, kājās bija dzel tenas kurpes. Vienā rokā Karls turēja Torntona šokolādes asorti kasti, otrā — kuplu puķu pušķi.

-   Ak. nē, māte bija izsaukusies. Tas ir kāds pārpratums.

-   Labrīt, Kari. viens no pacientiem uzsauca. Kā gāja brīvajā naktī?

-Tikpat satraucoši kā te. pie jums.

-   Sveiks, Kari. sveicināja pretim nākošā slimnieku kopēja, pārņemdama šīberi otrā rokā, lai tas nebūtu puisim ceļa.

-   Vai tā ir sagadīšanās, vaicāja Karls, vai tu vienkārši nepriecājies mani redzēt?

Kai lam patika ierasties slimnīcā nedaudz agrāk, apstaigāt nodaļu pirms maiņas pārņemšanas, pārbaudīt, vai viss kārtībā, un uzdot jautājumus, ja gadījās ievērot ko neparastu.

-   Kur ir vecākā māsa? viņš gribēja zināt.

Kopēja praktikante pacēla acis no dežūru plāna.

ko viņa aizpildīja, un ar pildspalvu norādīja uz aizvērtajām durvīm.

-   Jau gandrīz stundu nav rādī jusies laukā.

“Ak Kungs!" nodomāja Karls, dodoties tālāk. “Viņa atkal tur iekšā mokās ar klimaktēriju.”

Puisis iegriezās atsevišķajā palātā un ieraudzīja Sāru Lenardu. kura sēdēja uz Tima Flečera gultas un turēja ārsta roku savējā.

-   Es jau nedaru to, ko tu domā, Sāra sacīja.

-Tu netausti viņam pulsu?

-   Nepavisam ne. Šī ir terapija.

Karls parauca augšup vienu uzaci.

-   Sniedzu mierinājumu, Sāra pasmaidīja. Tims šodien jūtas vientuļš. Viņa draudzene neatnāca ciemos.

-   Tālāk vienā palātā guļ kāds izteikti neglīts virs, kas izelpo atbaidošu dvaku un nekontrolē vēdera iziešanu *viņu trīs nedēļas neviens nav apciemojis. Varbūt tu paturētu un paglāstītu arī viņa roku?

Sara Lenarda parādīja mēli un piecēlās.

-   Es labāk iešu prom, iekams Kails sāk apliecināt savu autoritāti.

Māsa uzsmaidīja Flečeram, strupi pameta ar galvu Karlam un izsteidzās no palātas.

-   Iespaidīgi!

Tims Flečers piekrītoši pamāja.

-   Kā jūtaties? apvaicājās Karls. Ja neņemam vērā jūsu iespējamo ragneša lomu.

-   Nomāc grūtsirdība.

-   Vairāk nekas?

Flečers paraustīja plecus.

-   Man viss ir normāli.

-   Nevēlaties kādu sāpes remdinošu līdzekli?

-  Paldies, nē. Iztikšu bez tā.

Karls draudzīgi papliķēja ārsta kāju.

-   Es atnākšu pie jums vēlāk.

Heiena Mintona iznāca no sava kabineta tieši tai brīdī, kad Karls gāja tam garām. Viņa tikai nedaudz pagrieza galvu. Karls nedomāja, ka māsa Mintona būtu pret viņu draudzīgi noskaņota: viņas attieksme vienmēr bija tāda, it kā slimnīca varētu eksplodēt vai izgaist, ja viņa neuzturētu kārtību ar savu stingro gribasspēku.

“Nabaga sieviete!“ Karls nodomāja. Reiz vēlu vakarā puisis bija nejauši uzdūries Helenai, kas kopā ar Bernardu Soltu stāvēja pie konsultanta BMW markas mašīnas. Nezin, par ko viņi sarunājās, taču tic nekāda ziņā nebija darba jautājumi.

-  Māsa, panācis Helenu, viņš jautrā balsī to

Griezīgais asmens

uzrunāja. Vēl tikai piecpadsmit minūtes, un cauri. Tad jūs būsiet brīva sieviete.

Skatiens, ko Helēna Mintona veltīja Kailam, nebūt nebija pateicības pilns.

Neilors ar Peitelu uzgāja Janu Kerū viņa īrētās mājas mazajā pagalmā, kur viņš dzēra ananasu sulu un lasīja par vēdera audzējiem. Pirmajā mirkli šķita, ka puisis pasūtīs abus civildrēbēs tērptos vīrus vienu māju tālāk. Viņš izjuta vēlēšanos klupt policistiem virsu, sevišķi Neiloram. Taču Jans tikai norūca kaut ko par atstāšanu mierā un lietderīgāku laika un līdzekļu izmantošanu, paņēma džemperi un sekoja abiem vīriem pa šauro taciņu laukā no pagalma.

-  Es ar to nesamierināšos, Kerū draudēja, tiklīdz viņu ieveda Reznika kabinetā. Tā ir tiesību pārkāpšana.

Inspektors centās noturēt rokas mierīgi gar sāniem.

-  Ja uu to saka persona, kas pirms pāris stundām piesita jaunu sievieti viņas personīgajā mājā…

-    Tie ir meli!

-   …un piespieda viņu nodoties seksam…

-   Jums nav tiesību…

-   …tas jau un ir drusku par daudz!

-   Jūs tā nevarat teikt.

Kā?

Kerū paskatījās uz inspektoru, kas stāvēja aiz rakstāmgalda. tad uz Līnu Kelogu. no viņa pa labi! Policistei mugurā bija balta blūze un paīsi svārciņi ar ielocēm.

-   Es pieprasu advokātu. Kerū sacīja. Tūlīt! Bez advokāta klātbūtnes es vairs nebildīšu ne vārda.

-   Jums arī nekas nav jārunā. atcirta Rezniks. -

Un advokāls nav vajadzīgs. Viss, ko no jums prasa, ir noklausīties sekojošo…

Kerū atvēra muti. lai vēl kaut ko sacītu, tomēr pārdomāja.

-   Saskaņā ar Iekšlietu ministrijas nolikumu. turpināja Rezniks. es izsaku jums brīdinājumu, kas attiecas uz jūsu tālāko uzvedību attiecībās ar Karīnu Arčeri. Lai gan šobrīd viņa ir atteikusies iesniegt apsūdzību. tomēr, pamatojoties uz meitenes liecībām, ko apstiprina viņas savainojumu medicīniskā apskate. nav šaubu, ka jūs esat vainojams uzbrukumā šai personai.

-   Kādā uzbrukumā?

-   Aizverieties!

-   Ko?

-Turiet muti un klausieties!

Kerū par pussoli bija pievirzījies tuvāk inspektoram. bet nu puisis atkāpās.

-    Meitenei sists pa seju. turpināja Rezniks, savainotas lūpas, ķermenis klāts zilumiem. Jūs esat spēcīgs un iespaidīgs vīrietis, kas. liekas, pieradis panākt savu.

Blēņas!

Vienā mirkli Rezniks atradās otrpus galdam. Ne Līna, ne Kerū nebija iedomājušies, ka inspektors spējīgs (ik sparīgi kustēties. Viņš droši tuvojās Janam un apstājās tikai tad, kad viņa zods gandrīz skara puiša seju. Tuvāk vairs pieiet nevarēja.

Mums ir meitenes ievainojumu un zilumu fotouzņēmumi, un tie tiks pievienoti lietai. Jūsu pašu labā es ceru, ka šos pierādījumus nekad nevajadzēs celt gaismā. Dodu.jums padomu turēties no šīs meitenes pa gabalu. Iet tai apkārt ar līkumu. Viņa ar jums negrib ielaisties. Atstājiet to tā. kā ir!

Rezniks mazliet atrāva seju nost, tad strauji atgrieza to atpakaļ tā. ka Keriī nomirkšķināja acis.

-   Jums jāiemācās viens vārdiņš: nē. Tas nenozīmē: jā. Nenozīmē: varbūt. Lai kas arī to teiktu mīļākā, sieva, vienalga, kas. Ne nozīmē nē. Ja jūs to sapratīsiet citādi, vainojiet pats sevi!

Rezniks atkāpās, taču ne pārāk tālu. Viņš vēl kādas desmit sekundes stingri raudzījās Kerū.

-   Taisies, ka tiec, inspektors klusi izgrūda.

Lai liktu līdz durvīm, Ķeru vajadzēja Reznikam apiet apkārt. Vēlēdamies atstāt šo iestādi, cik ātri vien iespējams, viņš pameta durvis pusviru. Līna Keloga labprāt būtu tuvojusies inspektoram, uzslavējusi viņu un pat apkampusi, bet viņa apmierinājās ar tējas tasītes piedāvājumu.

Rezniks nepaspēja ne pieņemt, ne noraidīt lēju, jo iezvanījās telefons.

-   Jā?

-  Te lejā jūs kāds vēlas sastapt. atskanēja dežuranta balss. Pirms Rezniks paspēja atbildēt, zvanītājs piebilda:

-   Šķiet, personiskas dabas jautājums. Vai man…

Es noiešu lejā. teica Rezniks. Tēju padzersim citreiz, viņš atvainojās Līnai.

Kāpjot lejup ga kāpnēm, Rezniks iekšēji sarāvās. Viņš zināja, ko ieraudzīs, ieejot uzgaidāmā telpā: tur nepacietīgi gaidīs Eleina ar ierasto neapmierināto sejas izteiksmi: “Ko tu iedomājies! Likt man gaidīt — cik tad uu bija desmit gadus?”

-   Čārlij!

Eds Silvers sēdēja ar muguru atspiedies pret sienu, viņa plānie, iesirmie mati piekļāvās sienai zem paziņojuma par kādas trīspadsmitgadīgas meitenes pazušanu, kas pēdējo reizi redzēta pirms trim mē-

nešiem Lautā. Kaut kas tumšs un pinkains bija pielipis pie Eda žaketes.

-  Čārlij, viņš atkārtoti uzrunāja draugu un līgani piecēlās kājās. Esmu pazaudējis bri ui. Nezināju, kur lai tevi meklē.

Rezniks ieskatījās pulkstenī.

-   Paies pusstunda, viņš noteica. Vismaz četrdesmit piecas minūtes. Nu. nekas, aizvedīšu tevi mājās.

15 .

-   Vai tev, Čārlij. tiešām nav nekā kārtīgāka, ko ieēst?

-   Piemēram?

-   Nu, teiksim, cīsiņi. speķis vai cūkgaļas karbonāde.

Rezniks nogrozīja galvu.

-   Es tev varu pagatavot sendvičus.

Eds Silvers novaibstījās un vēlreiz pārbaudīja ledusskapja saturu, nespēdams noticēt bēdīgajam liktenim.

-   Ka būtu ar omleti?

-   Nu, labi, Silvers īgni piekrita.

Rezniks smalki sakapāja sīpolu, pusi sarkanā pipara. ķiploku un sauju kāršu pupiņu, kuras viņš dažas dienas iepriekš bija sviestā izsautējis.

-   Šķiet, tu esi kļuvis par veģetārieti?

Rezniks atkal nogrozīja galvu.

-   Es vienkārši nespēju saņemties un nopirkt gaļu. Tikai ne jēlā veidā. Es to daru ļoti reti. Laikam tā smaka mani atbaida.

-   Tas alus, Silvers ierunājās, norādot uz ledusskapi. Tu to glabā kādam īpašam nolūkam?

Rezniks attaisīja divas pēdējās čehu budvazera pudeles un nocēla no plaukta glāzes.

-   Nav vajadzīgs, Silvers allcicās no glazēs un tūdaļ sniedzās pēc pudeles. Dzeršu no kakliņa. Nav ko pārāk pierast pie komforta. Nevar zināt, vai tu pēkšņi nesadomā parādīt man durvis.

Eds devās uz dzīvojamo istabu. Pēc pāris minūtēm sviests pannas malās sāka burbuļot, un tajā pašā brīdī Rezniks izdzirda atskanam uz klavierēm improvizētas taktis. Tām sekoja tīilīt atpazīstamās trompetes skaņas, kas līdzinājās patīkamai ietinamā papīra čaukstēšanai; solists pievienojās melodijai isām. maigam starpspēlēm, maldinot klausītāju ar neparedzamām variācijām. Klifords Brauns. Skaņdarbs pieņēmās spēkā, virtuvē pacēlās zilganu dumu mutuļi. Piemiņas albums. Diez vai pēdējā pusotra gada laikā Rezniks kaut reizi šo ierakstu bija noņēmis no plaukta, tomēr acu priekša skaidri zīmējās albuma vāks. Spēļu laukuma fotogrāfija, trompete uz šūpolēm, malā rotaļu slidkalniņi, robaina soliņu rinda, haotiski ķēžu sētiņas fragmenti, miglā tīti daudzdzīvokļu nami fonā.

Iespaidīgi.

Rezniks turpināja klausīties, vienlaicīgi grozot pannu, lai olu kultenis vienmērīgi izplūstu gar ieliektajam malām. Viņš ar dakšiņu iemaisīja kultenī sīpolus, piparus, pupiņas un atstāja pannu uz. uguns, lai tikmēr sagrieztu šķēlēs rupjmaizi. Visbeidzot Rezniks kulteni sakratīja un pārlocīja uz pusēm. Ēdiens būs gatavs, pirms Braunijs pabeigs “Lover Come Back to Me."

-   Viņi mirst viens pēc otra, Cārli j.

-   Kas?

-   Visi čaļi.

Rezniks pasniedza Edam šķīvi, novietoja pats savējo uz. žurnāla “Police Review", atgriezās no virtuves ar dakšiņām un smalkajiem pipariem, tad uzlika skaņuplati no sākuma.

-   Vai tu zini, kādā vecumā viņš to ierakstījis? Eds jautāja.

-   Kad viņam bija divdesmit seši.

-   Pieci. Divdesmit pieci.

“Puse no tava vecuma. Ed,” Rezniks pie sevis nodomāja. "un tu vēl aizvien ar to aizraujies ja tā var teikt.”

-         Kad viņam bija deviņpadsmit, Silvers stāstīja.

-   viņš cieta autoavārijā un gandrīz atstiepa kājas. Turpat vai gadu vajadzēja nogulēt Slimnīcā. z\r avāriju vien jau pietika, lai aizietu viņsaulē, bet tad vēl tic miesnieki slimnīcā piesprādzē nabagu pie operāciju galda un jaucas pa iekšām. Lai nu kā…

Eds uzstūma gabaliņu omletes uz maizes šķēles un pacēla to pie mutes.

-  … viņš visam tika pāri. atsāka muzicēt un kļuva par neapšaubāmu slavenību. Bet… vēl viena nolādēta avārija un… nāve.

Mm. novilka Rezniks.

Tikai divdesmit pieci.

-.la.

-   Nabaga čalis.

-   Āmen.

“Sense These Blues" nomainīja “Stockholm Sweetnin”. Rezniks aizvāca traukus uz virtuvi un sakrāva tos izlietnē. Galvenais, lai Eds Silvers neierauga viņa citronu šņabi. Tomēr pēdējie klīstošie gaismas stari iespīdēja istabā tieši attiecīgajā leņķī.

izgaismojot pudeli sekcijā, un, lai kāds ari būtu risks, pieklājīgāk likās celt pudeli galdā.

-   Nu tad. sveiks, Rezniks uzsauca tostu.

-   Par Brauniju, ieteica Eds Silvers.

-   Lai Dievs svēta viņa piemiņu!

Viņi nogaršoja dzērienu un tad iemeta pa krietnam malkam. Vienu mirkli Eda Silvera iesirmo matu šķipsnas un rētām klātais skalps skaidri izcēlās uz tumši oranžās gaismas fona. Rezniks pievērsa uzmanību Silvers sasprēgājušajiem un piepampušajiem pirkstiem. Nez kad tic pēdējo reizi skāruši saksofona taustiņus. Gribējās Edam pavaicāt, vai viņš vēl kādreiz domā atsākt muzicēšanu. Protams, ne. Viņi iedzēra vēl pa glāzei. No pustumšās istabas kakta izlīda Dizijs un ierāpās Silveram klēpī, laiku pa laikam apošņādams viņa žaketei pielipušo tumšo pikuci. Nez, no kā tas bija radies?

-   Vini visi ir miruši. Cārlij.

-   Kas?

-   Klifords, Sendijs, Pīts, Lorens, Verrons, Maršals, Toms. Visa Brauna banda. Nav vairs viņu.

Klusināti, tomēr dzīvespriecīgi Klifords Brauns spēlēja “Tzierne ofNo Repent”.

“Ir taču labākas vietas, kur pavadīt vakaru," sprieda Milingtons. “nekā šāda lielceļa malas autostāvvieta netālu no Bērtonas pie Trentas. Smagās kravas mašīnas rībināja garām ceļa posmā starp Darbiju un Vestbromviču, pārgalvīgi jaunekļi fiestās. ar stabili noregulētiem motoriem, drāzās gluži kā pa Doningtonas autotrasi. Pirms trim naktīm te bija piestājusi kāda smagā mašīna, kuras kravā bija divdesmit no vēstniecības izsūtītas pakas. .Šoferis vēlējās atpūsties, iedzert tasi tējas un uzēst ko siltu, taču ceļmalas kioska saimnieks bija darbu beidzis agrāk un devies mājās. Nogājis lauka malā, šoferis atvieglojās, kad kāds no mugurpuses iebelza viņam pa galvu ar smagu dzelzs uzgriezni un atņēma atslēgas. Atguvis samaņu, viņš redzēja, ka, ak vai, mašīna aizbraukta.

Nākamajā rītā agri mašīnu atrada tukšu un pamestu netālu no lielceļa. Policija atklāja, ka tās šoferis pirms tam apsūdzēts divās zādzībās, kā arī smagā satiksmes noteikumu pārkāpumā, kas izdarīts agrā jaunībā. Tas nozīmēja, ka vīrs pats iebelzis sev pa galvu vai arī sarunājis, ka to izdarīs līdzzinātājs, tomēr policijas darbinieki neatlaidīgi uzraudzīja viņa kontaktus ar cilvēkiem un gaidīja uzrodamies neparedzētas bagātības nodevīgus pierādījumus: vai nu jaunu televizoru ar “Nicum" firmas atkodētāju, vai brīvdienu ceļojumu divām personām uz Tenerifi.

Milingtons neatteiktos ne no viena, ne otra. Viņš apstādināja mašīnu un salona spogulī centās saskatīt, ko darīja pārītis aizmugurējā mašīnā. Tad viņš izkāpa laukā izstaipīt kājas. Ceļmalas tējas kiosks kādreiz bija bijis vienkāršs furgons, tagad riteņi tam bija noņemti un iekšpuse iztapsēta ar rūtainu audumu. Kioska īpašnieks bija glāzgovietis ar vienu stikla aci un garu rētu pār vaigu, kuras malās vēl skaidri rēgojās šuvuma pēdas. Milingtons nosprieda, ka rēta varētu būt aizšūta uz galda kādā kroga blakustelpā ar visparastāko adatu un diegu, par anestezējošo līdzekli izmantojot pudeli viskija.

-   Tēju?

Milingtons taustījās bikšu kabatāpēc naudas.

-   Kā būtu ar bifšteku vai nieru sacepumu? Tas paglābs jūs no aukstuma. Ja arī jūs nevēlētos to apēst, varat palikt ēdienu zem sevis, gluži kā tādu akmens krāsniņu, kādas agrāk lietoja jūsu vecmāmiņas.

Vai tas ir labākais, ko jūs varat piedāvāt? pavaicāja Milingtons.

-  Kaut kur vajadzēja būt atlikušiem pāris cīsiņiem. saimnieks sacīja, paceļot metāla pannas vāku un ar standziņām atgaiņājot tvaikus. Varbūt burgeru?

-Jā.

Burgeru?

-Ja. “

-   Esat pārliecināts?

Neko teikt, esat gan jūs lielisks pārdevējs.

-   Ar vai bez sīpoliem?

Ar, atbildēja Milingtons.

Viņš iebēra tējas krūzītē cukuru un izmaisīja ar karotīti, kas ar ķēdi bija piestiprināta letei. Pa ceļu brauca trīs motocikli, tic. samazināja ātrumu un iegriezās stāvvieta, apstājās starp kiosku un Milingtona mašīnu. Viens no motociklistiem bija garš un kaulains, un. kad viņš noņēma ķiveri, skatam atklājās pilnīgi kails pakausis. Pārējie partneri bija daudz dūšīgāki un plecīgāki, viens no viņiem lepojās ar īpaši tuklu vēderiņu, kas bija pārvēlies metāla kniedēm nosētajai jostai ka pēdējā grūtniecības stadijā. Visiem trim kājās bija zabaki. mugurā ādas apģērbs. Pēc viņu vecuma varēja secināt, ka puišiem, pirmo reizi iznākot no ieslodzījuma, droši vien bijusi iespēja noskatīties f ilmas “Easy Riclcr"* un "The Wild One" *. Meitenēm, kas bija atbraukušas viņiem līdzi, nevienai nebija vairāk par septiņpadsmit: bālas, glītas sejiņas. asi seja,s panti, kas kļuvuši vēl asāki no ilgās braukšanas pret vēju.

Jaunieši nepievērsa Milingtonam uzmanību un

!: lzveicīgais motociklists (angļu vai.),

* * Mežonīgais (angļu vai.).

uzsāka jokot ar skotu, kas darbojās aiz letes. Viņi acīmredzot bija seni draugi. Milinglons paņēma savu burgeru, pārlēja tam pāri ar ūdeni atšķaidītu tomātu mērci un atgriezās mašīnā, lai to notiesātu. Aiz viņa auto novietotajā mašīnā mīlas pārītis bija pārcēlies no priekšējiem sēdekļiem uz aizmuguri. Burgers bija pelēcīgs un taukains, gaļas pildījums pilns ar baltiem skrimšļiem. Pēc pāris kumosiem Milinglons to aizsvieda tālu tumsā. Viņš iztēlojās, ka sieva sēž uz dīvāna. kājas zem svārkiem savilkusi, un ķiķina ar Mēriju Vesliju.

Nespēju saprast, kā viņa tādā vecumā spēj domāt par seksu, viņa bija teikusi, un vel nekaunas par to rakstīt.

Milinglons kaut ko neskaidri bija nomurminājis un gaidījis, kad sieva mainīs sarunas tematu: viņš zināja, ka domāt par seksu nenozīmēja tam nodoties.

-   Debij?

Kevins Mcilors gulēja ar seju prel sievas muguru. Vienreiz pa ilgiem laikiem viņi bija aizgājuši gulēt un loloja cerību, ka bērns nakti nesāks brēkulot.

-   Deb?

Vīrs pieskārās sievas skaustam virs naktskrekla kakla izgriezuma maliņas un juta viņu saraujamies.

-   Debij.

-   Kas ir?

-   Tā nevar turpināties.

Ne jau pirmo reizi Karls Dauerti js pabrīnījās, ka dežūras nodošanai naktsmaiņas personālam bija atvēlēts tik īss laiks piecpadsmit minūtes. Ar to taču nepietiek, lai visu izstāstītu, īpaši, ja nodaļā negaidīti ievietoti divi jauni pacienti, ka tas atgadījies šovakar.

Administratori. k;is finansiālu apsvērumu dēļ slēdza slimnīcas nodaļas. laikam neaptvēra, ka ir cilvēki, kam nevar likt ciest no budžetā atvēlēto līdzekļu samazināšanas: tie bija smagi slimie un mirstošie pacienti.

Nu. tad beidzot uz mājām, uz aukstu gultu un, cerams, pie romantiskas grāmatas, Karls uzrunāja slimnieku kopēju, kas gaidīja pie lifta.

-  Jā gan, kopēja pasmaidīja. Varēs atpūsties.

Karls devās uz galveno ceļu, pa kuru kursēja autobusi, un pamanīja priekšā Saru Lenardu gaiši brūnajā mētelī. Pasteidzinot soli. Karls panāca māsiņu pie ieejas apakšzemes pārejā.

Steidzies uz autobusu?

Sara pasmaidīja un papurināja galvu.

Pastaiga kājām izvēdina galvu. Pa to laiku, kamēr sagaida pienākam autobusu, kājām jau sen var nonākt siltā dzīvokli.

-  Es labprāt ietu ar tevi kopā. ja nebūtu apsolījis satikties ar draugu pilsētā.

Cieši blakus viens otram viņi no pazemes pārejas iznāca ielas otrā pusē.

-  Iedomājies tik, tūlīt es nonākšu mājās un vakariņās baudīšu krietnu porciju kukurūzas pārslu. kārdināja Sāra.

Karls nosmējās.

- Gan jau es ari savu tiesu dabūšu, tikai nedaudz vēlāk. Par mani neraizējies! Vienīgi manai gaumei atbilstošākas ir kviešu pārslas, lis joprojām ticu, ka, apēdis trīs porcijas uzreiz, kļūšu par istu vīrieti.

Attālinoties no Karla, Sāra pamāja ar roku un piebilda:

Nevajag tik ļoti paļauties uz reklāmā sacīto.

Karls vēl aizvien stāvēja autobusa pieturā, kad garām pabrauca Jaus Kerū. Tuvojoties dzelzceļa tiltam netālu no Lentonas atpūtas parka. Jans piebremzēja, lai labāk nopētītu slaido sievieti garajā lietusmētelī, kurai viņam gadījās braukt garām. Sieviete soļoja varen mundri un noteikti bija pārliecināta par izraudzīto ceļa mērķi. “Pat ja tā," Kerū sprieda, “nenāks par ļaunu piestāt un piedāvāt viņu aizvest."

Greiems Milingtons bija izlasījis “MniI" no pirmās līdz pēdējai lapai un otrādi. Vēl atlika pārlasīt laikrakstu kājām gaisā. Pārītis aiz muguras bija sācis garlaikoties jau pirms divdesmit minūtēm. Vīrietis iedarbināja logu tīrītājus, lai noslaucītu miglā aprasojušo priekšējo stiklu, un viņu mašīna atstāja stāvvietu. Abi mīlētāji devās atpakaļ katrs pie sava cienījamā laulātā drauga. Milingtons bija centies izvilināt no kioska īpašnieka škota noderīgu informāciju, taču šīs pūles līdzinājās jūras meklēšanai Sautportas pludmalē.

-   Lai nolādēta šī nīkšana, Milingtons pie sevis lādējās. Es braucu mājās!

Kevins un Debija Neilori gulēja, pagriezuši viens otram muguru cieši blakus, bet neskarot viens otru. Kevins domāja, ka sieva ir aizmigusi, un viņa savukārt domāja to pašu par vīru. Cik tad nu ilgi. līdz mazā uzmodīsies un sāks raudāt.

Karls Dauertijs iznāca no Menhetenas bāra un lūkojās. vai pie Viktorijas viesnīcas nemanīs kādu brīvu taksometru. “Kā tad.” viņš neapmierināts nodomāja, “vajadzības gadījumā neviena nav. Citreiz tic vazājas apkārt ka uzmācīgi krabji.” Karls šķērsoja ielu Trīsvienības laukuma virzienā, nodomājis aizkļūt līdz centram un uzmeklēt taksometru tur. Ievērojis, ka pie vīriešu tualetes vēl dega gaisma, viņš nolē ma vēlreiz tur iegriezties. Vēl gan nebija pagājušas ne desmit minūtes, taču. ja Kailam gadījās iedzert vairāk par diviem gaišaliem, šķidrums nemitīgi prasījās laukā.

Kails nostājās tukšo podu rindas vidū un pogāja vaļā bikšu priekšu. Būtu bijis labāk atteikties no šīs satikšanās un mierīgi doties mājās, kā to bi ja darījusi Sara Lenarda. Varētu mierīgi sēdēt pie graudaugu pārslu barības, krietni saldinot to ar cukuru un pārlejot ar siltu pienu.

Kails nopūlējās ar bikšu pogām, prātodams, cik neparocīgi, ka rāvējslēdzēji izgājuši no modes. Icsmējies pats par savu joku, viņš nesadzirdēja, ka aiz muguras liek atbīdīts vaļā durvju aizšaujamais.

16 .

“Jābūt taču ari tādiem cilvēkiem.” domāja Rezniks. “kam telefona iezvanīšanās nakts vidū nevēsta ļaunas ziņas.” Viņš pielika pie auss klausuli, pulkstenis istabas otrā galā rādija kaut ko starp trīs un čell i.

Ja. inspektors sacīja klausulē, kārtojot kreklu biksēs. — Jā. aizsprādzējot siksnu. Jā, sniedzoties pēc kurpēm. Tūlit būšu klai.

Uz ietves mētājās baltas papīra lapas, nosmērētas ar tomātu mērci un gaļas ēdiena taukiem. Sagumzītās papes kārbās vīdēja aukstas mērces paliekas un saspaidīti zirņi. Peitels stāvēja uz ielas stūra zem laternas, un šai apgaismojumā bija skaidri saskatāms sasprindzinājums viņa sejā. Pilnvarotais izvilka rokas no mēteļa kabatām, jo ieraudzīja tuvojamies Rezniku. Viena policijas mašīna bija novietota pie ieeja.s tualetē, otra aiz, stūra pie ātro uzkodu kioska, kas atradās ieslīpā Trīsvienības laukuma malā. Formā tērptais policists uzmanīja notiekošo un no visas sirds mēģināja apslēpt noguruma un garlaicības pazīmes.

-   Nebiju pārliecināts, ser, vai zvanīt jums, vai ne.

Rezniks pamāja ar galvu.

Nu. tad paskatīsimies, kas tur ir.

Peitels kopā ar otru iecirkņa pilnvaroto visu nakti bija radījuši ilūziju par cienījamās kriminālizmeklēšanas pārvaldes klātbūtni. No pirmā saņemtā ziņojuma uzzināja vienīgi to. ka cietušais ir vīrietis gaišā apģērbā, ap trīsdesmit gadus vecs. Tikai vēlāk pienāca informācija par viņa profesiju. Rezniks devās iekšā tualetē, Peitels sekoja. Pie pēdējā poda nokārtojās inspektors Kosels. Tualetes vidū rosījās ekspertīzes grupa, kas nupat bija pabeigusi nozieguma pēdu izpēti un pašreiz uzņēma vel dažas kopskata fotogrāfijās. kas varbūt nākamībā noderēs.

Biezas krīta kontūras uz grīdas iezīmēja vielu, kur ķermenis bija nokritis, vai. pareizāk sakot, stāvokli, kāda nozieguma upuris bija mokās izlocījies. Vienas pēdas uzzīmētais atveids atradās pie paša poda, un krits slapjajā peļķē ap to bija izmircis. Figūras roka stiepās pret tualetes durtiņām kopumā zīmējums vairāk līdzinājās abstraktam mākslas darbam, nekā konkrēta ķermeņa kontūrām.

-   Ak, šis jauniņais iecirkņa pilnvarotais, Kosel.i galvas mājiens tika veltīts Peitelam. Varēja jau nu ļaut tev saldi pagulēt kādu stundiņu ilgāk.

Rezniks pētīja krīta līnijas uz grīdas.

Viņš tiešām ir no tās pašas slimnīcas?

-  Tā liekas.

-  Uzbrukums izdarīts ar nazi? Vai brūces ir no asmens griezuma?

-  Ja.

-  Tādā gadījumā Peitels rīkojies pareizi. Ja viņš būtu piezvanījis vēlāk, dabūtu pamatīgu brāzienu.

Kosels norādīja uz krīta kontūrām.

Šis negadījums ārkārtīgi līdzīgs tam iepriekšējam ar ārstu. Šķiet, ka uzbrucējs gribējis upuri pagalam sakropļot.

Reznikam izskrēja tirpas caur kauliem, un roka neapzinoties noslīga pie kājām kā futbolistam, kam jāatvaira pretinieka spēriens.

Iesim ārā, inspektors sacīja. Te ir šausmīga smaka.

Kosels ar Rezniku bija laikabiedri. Viņi vienlaicīgi bija no ierindas policistiem pārgājuši uz darbu pārvaldē, datumi, kad viņus paaugstināja inspektoru amatā, ari aptuveni sakrita. Vienu brīdi Kosels pēc paša lūguma pameta pilsētas vienību un deviņus mēnešus nostrādāja par seržantu izmeklētāju uz laukiem, Norfolkā. Ar to pietika.

-  Drausmīga vieta, viņš bija Reznikam pie glāzītes atzinies.

Tur pat lauku mazmājiņu sienas aprakstītas ar stāstiem par pinkainām aitām.

-  Vissliktākais ir tas, Kosela balss atsauca Rezniku īstenībā, ka viņš te sagulējis pārāk ilgi. Zaudējis daudz asiņu. Pulks jauniešu acīmredzot nākuši iekšā un ārā. kāpuši ķermenim pāri. lai nokārtotos. Laikam domājuši, ka guļošais ir pakritis dzērājs.

-   Varēja taču redzēt asinis.

- Domāja, ka krītot sasitis galvu, vai vispār asinis neievēroja. Brīnums, ka kāds vēl neuzvēma viņam virsū.

-   Kur upuris ir tagad? jautāja Rezniks.

Kosels nogrozīja galvu.

-   Vai nu intensīvā medicīniskā aprūpē, vai morgā.

-  Ģimene ir informēta. Rezniks apvaicājās.

-   Par to ir piemirsts, atbildēja Kosels, pievēršot skatu mirgojošajai spuldzītei uz tuvākās policijas mašīnas jumta.

Rezniks pagriezās pa labi un nobrauca gar Flečergeitas autostāvvietu, tad apstājās pie Leismārketas teātra. Viņš nodzēsa gaismas un izslēdza motoru. Šī bija vienīgā dzīves situācija, kurā Rezniks allaž nopriecājās, ka viņam nav bērnu. Vienīgais dienesta pienākums. ko viņam gauži nepatika veikt vienatnē. Nesen vēl viņš sadarbojās ar Reičelu, šad un tad, vajadzības spiests, nakts vidū uzmodināja viņu pa telefonu. “Tev jābrauc līdzi.” Reičela bija pieredzējusi sabiedriskajā darbā un labi piemērota šim pasākumam. “Man jāaprunājas ar kādu sievieti, tāpēc vajadzīga tava palīdzība. Jau tā sāpju izmocītai sievietei jāpasaka, ka viņas meita mirusi.” Reičela netika aicināta līdzi vienīgi pieredzes dēļ viņa zināja, kad runāt, kad klusēt, prata izvēlēties pareizos vārdus īstā laikā. Rezniks neapzināti iesaistīja viņu savas dzīves rutīnā. Pierada pie viņas. Tas aizgāja tik tālu, ka Reičela nomocījās vai līdz nāvei, pirms viņu attiecības izbeidzās.

Reičela.

Reznika uzmanību saistīja kurpes papēža čirkstošā skaņā, aizķeroties aiz nelīdzenās ietves grambas. No ēnas iznāca sieviete lietusmētelī ar augsti saceltu apkakli, viņas bālo seju apņēma īsu, tumšu matu ietvars. Rezniks pastiepās pāri blakussēdeklim un pavēra mašīnas durvis.

-  Piedodiet., ka vajadzēja jūs traucēt!

Nekas, ser. atteica Līna Keloga. Man ari ir nācies jūs modināt nakts stundā-

Rezniks atkal izslēdza ugunis, piespieda sajūgu.

Pa ceļam es jūs informēšu par notikušo, viņš sacīja.

Voletona bija vieta, ko laiks nebija skāris: iekšpilsētas nomale, kuras līkās ieliņas apbūvētas vicnstāvu vasarnīcām. Ietves izdrupušas, privātmāju dārziņi tik sīki. ka tie šķila veidoti pasaku rūķīšiem. Dauertiju nama priekštelpā dega blāvi oranža spuldze. Rezniks piespieda zvana pogu otrreiz un pakāpās nostāk. Mājā iedegās vēl viena lampa, tās gaisma spiedās cauri augšstāva priekšējo logu aizkariem. Uz kāpnēm atskanēja piesardzīgi soļi.

-   Kas tur ir?

-   Inspektors Rezniks no kriminālizmeklēšanas pārvaldes.

Caur matēto durvju stikla lodziņu Rezniks saskatīja vīrieti sakņupušiem pleciem. Viņš vilcinājās.

-    Policija, mister Dauertij, Rezniks sacīja, nepaceļot balsi, jo nevēlējās uzmodināt kaimiņus. Viņš gribēja, lai viss jau būtu beidzies, lai šis pienākums jau bulu izpildīts.

Vīrietis lēnām atvilka durvju aizbīdņus augšējo un apakšējo aizlika priekšā ķēdi, pagrieza slēdzenē atslēgu. Durvis pavērās, cik nu ķēde to pieļāva.

Rezniks vēlreiz stādījās priekšā, izvilka dienesta apliecību un nostājās pretim durvju spraugai, lai Dauertijs varētu viņu ieraudzīt.

Tā ir inspektore Keloga, Rezniks norādīja uz Līnu aizmugurē. Vai drīkstam ienākt?

-   Vai tad noticis kaut kas tik ārkārtīgi svarīgs, ka nevar pagaidīt līdz rītam?

Tas saistīts ar jūsu dēlu, sacīja Rezniks.

-   Ar Kārlu?

-   Jā, Kārlu.

Durvis uz brītiņu aizvērās, lai noceltu ķēdi. Dauertijs rūtainās čībās stāvēja uz paklāja, kurā tumšiem diegiem bija ieausti vārdi “Laipni lūdzam". No strīpainās pidžamas bikšu starām rēgojās laukā bālas, kaulainas kājas ar pietūkušām, zilām vēnām. Tumši zaļās naktsjakas josta bija sasieta ciešā mezglā, mati savēlušies.

-   Kas noticis ar Kārlu? vīrs jautāja. Kur viņš ir?

Daūertija acu izteiksme nepārprotami liecināja, ka viņš jau zināja atbildi.

Ne jau precīzu atbildi. Tā tika saņemta nedaudz vēlāk mazajā, patumšajā viesistabā, ko apgaismoja vienīgi stūrī novietota stāvlampa. Visi trīs sēdēja uz krēsliem, kas bija darināti ilgai kalpošanai un bija to godam darījuši.

Kamēr Rezniks stāstīja par notikušo, Daūertija skatiens klīda no dzērienu skapīša pie vieglā ozolkoka galdiņa, no tukšās vāzes, ko viņi bija pārveduši no Holandes ceļojuma pirms piecpadsmit gadiem, pie mazajām, ierāmētajām fotogrāfijām uz mākslīgā kamīna dzegas.

Sekoja klusums, un Daūertija acis pārstāja klejot. Viņa pirksti plūkāja zaļās joslas galiņus. Rezniks prātoja. cik daudz no stāstītā vīrs bija sapratis.

-   Vai jūs vēlētos braukt ar mums uz slimnīcu? vaicāja Rezniks. Kopā ar sievu.

-   Mana sieva… Dauertijs satrūkās.

Mēs varētu jūs aizvest, -inspektors atkārtoja. Pie KarJa.

-   Mana sieva nevar braukt, teica Dauertijs.

-  Vai viņa ir mājās? pavaicāja Rezniks.

-   Es jau teicu, viņa ir augšstāvā. Bet viņa nevar braukt, viņa nedrīkst to uzzināt, viņa nevar…

-   Viņai tomēr būs jāizstāsta, mister Dauertij, Rezniks piezīmēja.

-   Nē.

-   Varbūt vēlaties, lai es parunāju ar jūsu sievu? piedāvāja Līna.

-  Viņa nedrīkst uzzināt.

-    Kas te notiek? atskanēja Paulīnas Dauertijas balss. Kas atgadījies, Viljam? Kas šie par ļaudīm? Es atmostos, un tevis nav. Tad es izdzirdu balsis. Sākumā tavu balsi. Viljam. Domāju, ka atnācis Karls. Tu jau zini viņa paradumu šad un tad uz brītiņu ieskriet pie mums. Lai sagādātu pārsteigumu.

-   Kas par paradumu? novilka Dauertijs, cieši lūkojoties sievā.

-  Tu zini mūsu dēla…

-   Viņš nemēdz mūs apciemot, atcirta vīrs, pieceldamies no krēsla. Gada laikā viņš labi ja reizi iegriežas mūsu mājā.

-    Nekā, viņš apciemo gan mūs. Tu vienkārši esi piemirsis.

Viljams Dauertijs aizvēra acis. sieva stāvēja viņa priekšā. Paulīna nesen bija ielikusi ilgviļņus un matus pa nakti apņēmusi ar matu tīkliņu. Mugurā viņai bija stepēts rozā naktskrekls, kājās mīkstas rozā iešļūcenes bez papēžiem.

. Vil jam, sieva ierunājās, un vīrs atvēra acis.

-   Kails ir miris, sacīja Dauertijs.

-   Tā nu nav, Rezniks ātri iejaucās, celdamies kājās.

-   Viņš ir miris, tēvs atkārtoja.

-   Nav tiesa, Rezniks klusi iebilda. Mister Dauertij, to es neesmu teicis.

-   Redzi nu, Paulīna Dauertija pagrieza galvu pret inspektoru, tad atkal prpt viru. Viņa sniedzās pēc Viljama rokas. Redzi nu, sieva teica, apmierinājumā gandrīz starodama. Noticis kāds pārpratums.

Debesīs sāka blāzmot pirmā gaisma. Divas ielas tālāk piebrauca piena vedējs. Lina Keloga bi ja piezvanījusi Paulīnas Dauertijas māsai Herogeitā. un šī sieviete teicās nekavējoties steigties uz pirmo vilcienu, kas gāja caur Jorku. Pēc pusstundas bija solījusies atnākt iejūtīgā kaimiņiene, bet tikmēr Līna pati sēdēja virtuvē un mierinot turēja misis Dauertijas roku savējā. Viņa vērās laukā pa logu, kur dārza krūmos palaikam salaidās putni. Ja Paulīna Dauertija būtu izlēmusi doties uz slimnīcu, viņai gribot negribot nāktos skatīties patiesībai acīs, taču tam viņa vēl nebija gatava. Līna šaubījās, vai ši sieviete jebkad spēs aptvert notikušo.

Pa to laiku Rezniks zvanīja uz slimnīcu, uz pārvaldi. vēlreiz uz slimnīcu. Formā tērpts policists aizveda Viljamu Dauertiju uz slimnīcu pie dēla. Karls gulēja ķirurģijas nodaļā, kur viņš sīksti cīnījās par dzīvību un neapzinoties mēģināja pierādīt, ka tēva domas bijušas maldīgas.

Rezniks ar Līnu Kelogu devās uz kafejnīcu pie Dankirkas gaisa tilta, pasūtīja cīsiņus ar aso mērci un Stipru, saldu tēju. Viņi skatījās laukā pa aizsvīdušo logu uz agrās rīta satiksmes blāvajiem uguņiem. Neviens nebilda ne vārda.

Torit pulksten astoņos Karls Dauertijs atradās pastāvīgā uzraudzībā reanimācijas palātā. Ap pulksten sešiem viņš uz pāris minūtēm bija atguvis samaņu, arī stundu vēlāk uz mirkli nācis pie apziņas. Tēvs sēdēja gultas kājgalī, taču nekas neliecināja, ka Karls viņu būtu pazinis. Griezumi un plēstās brūces bija rūpīgi apstrādāti. Nopietnākie savainojumi krūškurvja lejasdaļa un uz vēdera bija prasījuši sarežģītāku ķirurģisko operāciju. Lai arī ķirurgi centās, cik spēja, vienu no Kaila sēkliniekiem neizdevās glābt, to nācās izoperēt.

Rezniks veda Linu Kclogu atpakaļ uz mājām, mašīnai raiti slīdot agrā rīta satiksmes straumē. Pirmais Trentas radio ziņu izlaidums informēja par uzbrukumu kādam vīrietim pilsētas centrā, kas pēcāk smagā stāvoklī nogādāts slimnīcā.

Jūs ticat, ka viņš izvilks dzīvību, ser? Līna vaicāja.

Rezniks nezināja. Skaidrs bija tikai viens: ja cietušais neizdzīvos, ja šis negadījums kļūs par slepkavību. tad izmeklēšanas gaita izvērsīsies gluži citāda, nekā sākumā bija paredzēts. Inspektors nogriezās pa kreisi un pabrauca garām Brodmāršai. Viņš domāja par Flečeru: “Flečers un Dauertijs vai tā varēja būt sagadīšanās?" Ieslēdzis labo pagriezienu. Rezniks iebrauca ceļa vidū. Inspektors nobremzēja pie Leismārketas teātra tieši tai vietā, no kuras pirms nedaudzām stundām viņi bija devušies ceļā.

Neienāksiet iedzert tasi tējas? Līna aicināja, pieliekusies pie mašīnas durvīm.

-   Paldies, nē. atteica Rezniks. Ja dzeršu vēl, ļaudis padomās, ka es ciešu no prostala dziedzera iekaisuma.

Inspektors ar acīm sekoja Līnai, līdz viņa pagaisa skatienam, tad apgrieza mašīnu. Policijā vajadzētu vairāk šādu sieviešu, tas nenāktu par ļaunu.

Viljams Dauertijs piecēlās no dēla gultas, pateica slimnieku kopējai; ka tūlīt atgriezīsies, un ar liftu nobrauca pirmajā stāvā, lai pie galvenās ieejas izsmēķētu cigareti. Cigarete šķita veca. Dievs zin, cik ilgi tā bija vāļājusies mēteļa kabatā varbūt vairākus mēnešus. Kopš Paulīna bija sākusi iebilst pret smēķēšanu istabās, vīrs šim netikumam nodevās pavisam reti. Varbūt pa vienai cigaretei svētdienās, apcērpot dārza dzīvžogu vai pļaujot mauriņu. Kad viņi pārvācās uz dzīvi Voletonā, Karls vel bija gluži maziņš. Tikko turējās kājās, visur tipināja tēvam nopakaļ. “Spēlēsim bumbu! Spēlēsim bumbu!" “Viljam, uzmanīgi gar puķēm!" Dauertijs nodzēsa cigareti, saspiežot to starp rādītājpirkstu un īkšķi, un noglabāja atlikušo smēķa galiņu kabatā. Nav nekādas vajadzības šķērdēties. Izšķērdība… “Tu zini, ka es nekad negribēju, lai tu stājies tai sasodītajā universitātē. Tā ir bezjēdzīga laika nosišana un naudas izšķērdēšana." Pie gultas saistītais dēls izskatījās pec robota, pēc nereālas būtnes, pēc astronauta no fantastikas romāniem. Vienu laiku Karls bija aizrāvies ar fantastiku un vēlējies kļūt par drosmīgo Danu. par pērkonputnu. Par kaut ko tādu. Tagad viņš nebūtu tik izvēlīgs, galvenais kaut kā izdzīvot. Aparāti kontrolē dēla asinsriti, elpošanu. Dauertijs šo sistēmu neizprata, tomēr bez tās nevarēja iztikt bez aparātiem, caurulēm. vadiem, cipariem mēraparātu ekrānos. Pirms mehāniskas ciparu nolasīšanas un pierakstīšanas māsiņas apveltīja pacienta tēvu ar saviem profesionālajiem smaidiem. “Nav miris," bija sacījis policijas in-

spektors, “nav miris.” Ko gan viņš zināja? Viss izvērties tik savādi. Tā vietā, lai ietu atpakaļ uz nodaļu, Dauertijs devās prom.

Rezniks nebūt nebija pārsteigts, redzot Regu Koselu stāvam ēdnīcas rindā jau pēc otras brokastu porcijas. Kopā ar viņu bija seržants Dereks Fenbijs.

- Ka tad tā, Reg? Rezniks uzrunāja kolēģi. Vai mājās tevi pienācīgi nebaro?

Kosels iebakstīja ar pirkstu Reznika vēderā.

Ne tik labi kā šeit.

Vecākais inspektors gribēja, lai mēs ziņojam jūsu priekšniekam, sacīja Fenbijs savā ņaudošajā balsī.

Kosels piemiedza ar aci.

- Tā ir Skeltona politika. Čārlij, viņš pūlas pārliecināt. zils palikdams, lai abas lietas tiktu atstātas viņam, kamēr pārējiem pagalam jāgarlaikojas.

-  Jums laimējies ar šo pēdējo atgadījumu, ieminējās Fenbijs. Vai ne. bos?

Jā. vīrieša izkastrēšana naktī. noteica Kosels ar greizu smīnu. Tas nav mūsu stilā.

Varbūt kādam tas šķiet tīii izdevīgi. teica Fenbijs, nav jātērē nauda vasektomijai.

“Ak Dievs,” nodomāja Rezniks, “viņiem šī temata apspriešana sagādā prieku. Saspieduši ceļgalus kopā un domā. ka, paldies Dievam, viņiem…”

-  Ei! Kosels skaļi uzsauca sievietei aiz letes. Sito sauc par cīsiņu? Es esmu redzējis labākus suņu kājstarpēs.

Džeka Skeltona žakete karājās uz pakaramā kabineta aizdurvē. Šajā brīdī telpā valdīja vislabākā kārtība. Piezīmju grāmatiņa un reģistru žurnāls uz rakstāmgakla atradās ierastajā trīs centimetru attālumā viens no otra, pildspalvas nemainīgi pavērstas ziemeļu virzienā. Vienīgi Keitas bērnības fotogrāfija izņemta no rāmīša, tā bija aizvietota ar citu ģimenes kopbildi, izplūdušām sejām uz neskaidra fona.

-   Kā jums šķiet, Čārlij? Vai neatbrīvot Peitelu no tās džinsu lietas? Viņam tur tikpat nav īsti ko darīt.

-   Viņš par to, bez šaubām, priecāsies.

-   Nu. tad norīkosim Peitelu uz slimnīcu. Tur vajadzīgs taktisks* cilvēks.

-   Es iedomājos par Greiemu Milingtonu…

Skeltons ātri papurināja galvu.

-  Viņš ir paspējis iejusties darbā ar kravas mašīnu laupīšanām. Būtu jauki, ja pats arī sagaidītu rezultātus. Mums nenāktu par ļaunu pierādīt kaimiņu apgabala kolēģiem, ka neesam i&k ādi nabagie brāļi.

Priekšnieks pārlaida delnu pār virslūpu, lai pieglaustu tur vairs neesošās Ūsiņas.

-   Regs Kosels labprāt iesaistītu šajā darbā savu palīgu Fenbiju.

-   Protams, viņš tam piekritīs.

-   Fenbijs nemaz nav tik bezcerīgs vīrs, Čārlij. Jauks, vecmodīgs pogainis.

-  Tur jau tā lieta.

-   Viņš ir akurāt piemērots šim darbam papildu pārbaudes, staigāšana pa dzīvokļiem. Viņam tikai labi jāieskaidro, kas darāms, un tā liela ies uz priekšu.

Rezniks piecēlās un domīgs devās uz durvju pusi. nebūdams pārliecināts, ka pateicis visu sakāmo.

-   Nu jau darbdiena iet uz beigām, Čārlij. Skeltons piebilda, griezdams telefona ripu. Kad būsiet nodevis rīkojumus, dodieties mājās! Paguliet kādu stundiņu!

Priekšnieka seja savilkās krunkās.

-Šķiet, ši lieta vēl krietni sarežģīsies, pirms mums izdosies to atšķetināt.

Kad Viljams Dauertijs beidzot pārradās mājās, viņa kurpes bija izmirkušas un notrieptas ar dubļiem, taču vecajam vīram nebija ne jausmas, kur un cik ilgi viņš bija klaiņojis.

Virtuvē sēdēja viena no kaimiņienēm. Nogrimusi drūmās domās, viņa nebija pamanījusi, ka tējas biezumi kannā mērcējas daudz par ilgu un tēja kļuvusi nebaudāma. Ieraugot Dauertiju. sieviete novērsa skatienu. tad ar lēnu galvas mājienu norādīja uz aizmugurējo lodziņu.

Paulīna stāvēja pie rozā rožu krūma, kam vairumu ziedlapiņu bija notrausis vējš. Rītatērps bija atpogājies, kājas basas.

-   Paulīnu nevar piedabūt nākt iekšā, kaimiņiene sacīja. Es viņu lūdzu, bet viņa neklausa.

Dauertijs pamāja ar galvu un pa sāndurvīm izgāja dārzā. Putnu balsis likās nedabīgi skaļas, to sasaukšanas pārspēja pat satiksmes troksni.

-   Paulīn!

Pagriezusi galvu pret pazīstamo balsi, sieva pasmaidīja.

Viljam, šīs rozes… Mums vairāk jārūpējas

par…

Par ko. viņa nespēja atcerēties.

Dauerti js maigi izņēma sievai no rokam lejkannu, novietoja to uz taciņas un veda Paulmu uz māju.

Kad policists, kas veda Saru Lenardu augšup pa kāpnēm uz kriminālizmeklēšanas nodaļu, noņēma ķiveri, izrādījās, ka viņš no abiem nemaz nav tas garākais. Policists ieveda māsu pa galvenajām durvīm, pieklauvēja pie Reznika kabineta durvju lodziņa un atstāja Sani vienu. Pacēlis acis, inspektors ieraudzīja sievieti tumšiem, viegli cirtainiem matiem, apaļu degunu un pilnīgām lūpām. Viņas acis cieši vērās Reznika. Jau pirms laba laiciņa inspektors bija pārstājis domāt par Reičelu, bet nu šis meitenes tēls atkal atausa atmiņā. Rezniks atvairīja uzmācīgās domas, piecēlās kājās un aicināja Saru Lenardu tālāk kabinetā.

Inspektor?

Rezniks sniedza māsai roku.

-   Apsēdieties!

-  Mani sauc Sāra Lenarda, viņa sacīja. Es strādāju tajā slimnīcā.

-   Vai jūs esal ārste?

-   Es esmu māsiņa. Personāla māsa.

-  Jūs strādājāt kopā ar Kārlu?

Sara pamāja.

Rezniks atslīga krēslā, ļaudams pleciem nedaudz sašļukt.

Vakar mēs beidzām darbu viena laika, aptuveni pulksten deviņos. Gājām kopā caur apakšzemes tuneli. Kails nedzīvo tālu no manis, dažreiz mēs daļu mājupceļa ejam kopā. Vakar vakarā viņš gaidī ja autobusu uz centru. Stāstīja, ka sarunājis tikties ar draugu.

Reznika delnas sāka viegli svīst.

-   Vai viņš nepateica, ar kādu draugu?

Sara noliedzoši papurināja galvu.

-   Nē, vienkārši teica ar draugu.

-   Neko vairāk?

Māsas lūpas sakniebās ciešāk, un viņa atkal papurināja galvu.

Jūs nezināt, vai sarunātā tikšanās bija ar sievieti, vai vīrieti?

Pēc tikko manāmas vilcināšanās Sara atbildēja noliedzoši.

-   Vai jums kaut kas zināms par satikšanās vietu?

-   Nē,,bet…

“Bet…" Reznika iekšējā balss cerīgi atbalsoja. “Vai šim “bet” sekos kas vairāk?”

-  Cik man zināms, Karls mēdza doties uz Viktorijas centru un iegriezties tajā…

-   Krodziņā?

-   Tas gan vairāk ir… Es nezinu… ne nu gluži vīna pagrabiņš… tāds kā klubiņš.

Vai esat tur bijusi?

-   Vienu reizi. Šķiet, tā bija Karla dzimšanas diena. Mēs…

-   Vai tas ir pagrabstāvā?

Sāra enerģiski pamāja.

-Jā.

-   Vai tas nav Menhetenas bārs?

-  Jā.

Rezniks noslaucīja miklās delnas gar biksēm.

-   Jūs domājat, ka puisis bija tur arī vakar vakarā pulksten deviņos?

-  Drīzāk jau minūtes piecpadsmit pēc deviņiem.

-   Bet tieši tur?

-   Es nezinu. Man tā liekas. Pirms nogriezties aiz līkuma, es paskatījos atpakaļ, un Karls vēl aizvien stāvēja autobusu pieturā.

Sāra noliecās pār Reznika rakstāmgaldu.

-  Ja Karls devās turp… tas ir netālu no vietas, kur viņu pēcāk atrada, vai ne?

-  Jā, Rezniks gausi atbildēja. Tā tas ir.

Sāra cieši vērās inspektorā.

Lai kas arī bijis nozieguma vaininieks, viņš noteikti jānošķir no sabiedrības.

Bridi Rezniks klusēja, tad atkal atguvās un savilka seju smaidā. Inspektors pateicās māsai, ka viņa nebija kavējusies atnākt uz policiju.

-   Viens no darbiniekiem pierakstīs jūsu liecību. viņš teica, pavadot Sāru līdz durvīm.

Reičelā nekad neieminētos par vaininieka nošķiršanu no sabiedrības. Viņa runātu par drošības pasākumiem, palīdzību un aprūpi. Rezniks atminējās konsultanta sacīto par Tima Flečera savainojumiem, samaņu zaudējušo Dauertiju, kas neapzinājās sevi esam pie dzīvības. Viņš nespēja izšķirties, kuram, viņaprāt, aprūpe būtu visnepieciešamākā.

18 .

-   Es aizņēmos vienu no taviem krekliem, Čārlij. Cerams, tu neko neiebildīsi.

Eds Silvers bija pievilcis krēslu tuvu pie plīts un uz rupjmaizes donas smērēja zemesriekstu sviestu. Maizes griežamā dēlīša stūrī gulēja sakrauti pāris slapju tējas maisiņu, no tiem pilēja oranži brūns šķīdums. Rakņājoties pa Reznika drēbju skapi. Silvers bija uzgājis arī savas vecās pelēkās bikses, kuras pašreiz viņam bija kājās, jostas vietā saturētas ar sarkanpelēki svītrotu kaklasaiti. Rezniks nebija pārliecināts, vai arī zeķes nepiederēja viņam. Toties kaķis nešaubīgi bija viņa īpašums. Nakts klaidonis Dizijs, kas vismazāk pieķērās cilvēkiem, Edā Silverā bija radis sev tuvu dvēseli.

“Visus šos gadus,” pie sevis prātoja Rezniks. “es neesmu spējis izprast viņa būtību . Nabaga intrigants Dizijs. Izrādījās, ka viņš nebūt nebija futbola fans un nicināja gaišalu. Dvēseles dziļumos Dizijs bija daudz nopietnāks, traģiskāks, kā neveiksmīgs mākslinieks, kas sirdsēstos nodevies alkoholam.

Tavi krājumi tikpat kā izbeigušies, Silvers sacīja, ar naža asmeni uzsitot pa zemesriekstu sviesta kārbas vāku.

Rezniks vairāk gan raizējās par savu šņabi.

Tev kāds zvanīja, teica Silvers, cītīgi košļādams maizes donu.

— Vai lika ko pateikt?

-   Viņa teica, ka piezvanīs vēlreiz.

— Viņa?

-   Nesaprotu, ka tev tas izdodas. Čārlij? Eds Silvers noķiķiņāja. Tu vēl savā vecumā spēj piesaistīt sievietes.

Rezniks paskatījās rokaspulkstenī. Laika nebija, taču viņš gribēja noskaloties zem dušas. Viņu vēl aizvien nebija pametusi sasmakusi urīna dvaka, acu priekšā rēgojās drebelīgā krīta līnija, kas iezīmēja Dauertija ķermeņa kontūras. Paulinas Dauertijas sejas izteiksme, kad viņa smaidot bija sacījusi: “Nu re, tā ir kāda kļūda". Ko gan domāja vecāki, kuru bērnus apglabāja sasalušā zemē raktajā kapā vai nolīdzināja kopā ar ķieģeļu šķembām izpostītās pilsētās? Kas sekoja tukšajai truluma sajūtai un pirmajām sāpēm?

Rezniks nometa drēbes vannasistabā uz grīdas un atgrieza spēcīgu dušas šalti. Aizvērtām acīm inspektors baudīja ūdens adatiņu pieskārienus ķermenim. Viņš noregulēja ūdeni siltāku un pavērsa seju augšup, pretim dušas straumei.

Peitels sēdēja pie reanimācijas palātas durvīm un pētīja savas kurpes. Tomēr labāka nodarbošanās nekā uzraudzīt apšaubāmas noiiķtavas vai fabrikas un garlaikoties, dzenot pēdas trīsdesmit sešiem milzīgi platiem džinsu pāriem ar samainītām firmas zīmēm. Te vismaz kāds no slimnīcas kalpotājiem iespieda rokās tējas tasi un cepumu, šad un tad garāmejošā māsiņa apveltīja viņu ar smaidu.

Caur dubultajām stikla paneļu durvīm Peitels varēja saredzēt aparatūru ap Dauertija gultu un it ka caur ūdens slāni novērot, kā slimniekam laiku pa laikam pārbauda asinsspiedienu, temperatūru, dzīvības pazīmes. Mediķi gaidīja, kas notiks tālāk.

Pa gaiteni steidzās divi ārsti. Baltie virsvalki plandījās ap teicama piegriezuma tumšām biksēm, abi sarunājās slāpētās, sazvērnieciskās balsīs. Konsultanti, reģistratori, kalpotāji Peitels zināja šos vārdus, bet neatšķīra katra pienākumus. Tēvs bi ja vēlējies, lai viņš kļūst par ārstu. Neskaitāmi vakari lika pavadīti, sprediķojot par šīs profesijas godu un prestižu. Tēvs bija strādājis pa astoņpadsmit stundām kādā stūra veikaliņā, septiņas dienas nedēļā, katru dienu, izņemot Ziemassvētkus. Tas viss tika darīts tāpēc, lai sagādatu bērniem vieglāku dzīvi, ne tik smagu ka tēvam pašam, kurš bija ieradies Anglijā tikpat kā bez graša kabatā, vienīgi ar dažām uz lietotas aploksnes pierakstītam adresēm. Laipni lūdzam uz Bredlordu. Nu. lūk, Diptek. tu iegūsi izglītību, tavi brāļi arī. Tu būsi profesionālis. Es ar tevi lepošos.

Saņēmis diplomu, Peitels pieteicās darbā polici jā, un tēvs sākumā nebūt nespēja ar to lepoties. Viņa draugi, vismaz daži no tiem, izstūma tēvu no sava loka, atrāvās no viņa. Nodevējs! Šis vārds bija mūždien sekojis Peitelam pa pēdām, staigājot pa ieliņām, kur tika pavadīta bērnība, tas bija uzbrucis no apkārtējām sienām. Kādu vakaru, kad puisis strādāja ģimenes veikalā, labākais draugs iespļāva viņam sejā. Sakaitinājums bija milzīgs, un toreizējais aizvainojums vēl līdz šim brīdim nebija aizmirsts. Tas likās daudz ļaunāks par policijas kolēģu rasistiskajiem jokiem.

kas atkārtoti, lai gan bez īpaša nodoma, tika mesti viņam sejā. Saucieni “pakistāniešu izdzimtenis" bija dzirdami vai ik dienas. Katru vakaru, ko nācās pavadīt pilsētā, bija jātēlo vienaldzība pret šādiem izlēcieniem.

-   Atvainojos. Peitels piecēlās kājās, kad abi ārsti iznāca no reanimācijas palātas. Atvainojos, bet misters Dauertijs… vai ir kādas pārmaiņas?

Ārsti uzlūkoja policijas darbinieku, it kā viņš tur būtu nokļuvis pārpratuma pēc.

-   Vai ir pārmaiņas pacienta veselības stāvokli? Peitels atkārtoja jautājumu.

-   Nē, atbildēja viens no ārstiem, pagriezies promiešanai.

-   Kā tu domā, iedzersim pirms tenisa spēles vai pēc tam? otrs turpināja risināt aizsākto sarunu.

“Ieeja ar cepurēm un sportu apaviem aizliegta"vēstīja pie durvīm pielipināts uzraksts. “Atvainojamies, ari džinsi aizliegti. "“Cepures aizliegtas,” sprieda Rezniks, ieejot pa durvīm, “tam jābūt sava veida šifram."

Pa īsām kāpnēm varēja nokļūt telpas vidū. Kreisajā pusē rindojās krēslu ieloks un mazi galdiņi, labajā dīdžeja aparatūra. Daži pakāpieni veda zemāk uz galveno zāli, kur atradās bārs. Ar ceļiem nometusies uz gumijas paliktņa, kāda blondīne spodrināja koka deju grīdu.

Zem stikla plauktiņiem bāra aizmugurē spīdēja paris nespodru lampu. Dzesētavā varēja redzēt pudeles ar tādām mārku zīmēm kā "Labat" u\\ “Grolseb", tām blakus Rezniks ievēroja noglabātas ari dažas čehu budvaizera pudeles, kas tūlīt ievērojami uzlaboja inspektora attieksmi pret šo bāriņu.

-   Vai ir kāds apmeklētājs? Rezniks vaicāja.

-   Vēl par agru, atteica sieviete, kas mazgāja deju grīdu, nemaz nepūloties pagriezties pret inspektoru. Atnāciet pēc stundas!

-  Vai jūs te esat viena?

-   Vai tad es jums nepateicu skaidri un gaiši? sieviete attrauca ar uzspēlētu apnicības pieskaņu. Esat stulbs, vai?

Iespiedusi rokas gurnos, kalpotāja iztaisnoja muguru un pagrieza galvu.

-   Ak, tas esat jūs! viņa iesaucās. Nemaz nepazinu jūsu balsi.

-  Sveika, Rozij, atteica Rezniks.

Pēdējo reizi Reznika balsi šī sieviete bija dzirdējusi tiesas sēdē, kad inspektors liecināja pret diviem viņas dēliem. Abi bija arestēti un apsūdzēti pēc 47. un 38. panta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu un pretošanos arestam.

-   Kā klājas meitai? Rezniks apvaicājās. Rozijas meita bija piedzimusi ar nopietnu mugurkaula deformāciju, tādēļ mūža lielāko daļu meitenei nācās pavadīt slimnīcā.

-   Pie velna, kas jums par daļu? Roz.ņa atcirta.

Atvērās bāra sāndui vis, Rozija satvēra grīdas lupatu un atsāka darbu.

-   Vēl nav atvērts, sacīja vīrs vaļīgā, baltā kreklā ar sarkanbrūnu taurenīti. Viņa mati bija ieziesti ar želeju un uzķemmēti augšup īsās. modernās šķipsniņās.

-  Atnāciet pēc…

-  Zinu, zinu, Rezniks pārtrauca, pēc stundas.

Inspektors pastūma pār leti dienesta apliecību.

-   Vai varu kā palīdzēt, inspektor? vīrs jautāja.

-  Vai jūs esat īpašnieks, Rezniks gribēja zināt, vai pārzinis?

Griezīgais asmens

-   Dereks Grifins. Es esmu pārzinis.

-   Vai bijāt tc pagājšnakt?

Lielāko tiesu jā. Bet kas noticis?

Rezniks paskatījās uz. tuvāko galdiņu.

-   Apsēdīsimies.

Inspektors atspiedās pret polsterēto atzveltni. Grifins piespiesti atsēdās uz krēsla malas, viņš Reznikam atgādināja kakadū no botāniskā dārza putnu mājas, kas kuru katru mirkli gatavs aizlaisties.

-  Vai varu jums ko piedāvāt, inspektor? vaicāja Grifins. pamezdams skatu uz bāru.

-Cik personāla sastāvā vēl ir darbinieku bez jums?

-  Jūs gribai zināt, cik tc bi ja pagājšnakt?

Rezniks pamāja.

Trīs aiz letes, kārtībnieks pie durvīm. Četri.

-   Un las ir viss?

-  Ja neskaita dīdžeju.

Tātad pieci.

-   Nu. labi. pieci.

-   Vārdi un adreses?

-   Klausieties, kas noticis?

-  Jūs nezināt?

-   Nē. Vai tad man obligāti tas jāzin?

-   Uzbrukums kādam vīrietim.

-  Sajās telpās?

-  Ārpusē. Starp pulksten vienpadsmitiem un vieniem.

-   Kur tieši ārpusē?

-  Cietušais ir kritiskā stāvoklī.

Kur tas atgadī jās?

Tualetē pāri ielai.

Grifins uz soliņa atviegloti sagrozījās.

Nevis šeit. Tātad tam nav nekāda sakara ar mums. Tas nenolika bārā.

- Mums ir aizdomas, ka tas cilvēks pirms tam iegriezies te iedzert.

-   Vai kāds viņu redzējis?

-To jūs man pastāstīsiet.

Karla Dauertija fotogrāfiju bija pagādājuši puiša vecāki un tā lika pārfotografēta. Attēls bija uzņemts pirms pieciem gadiem, tajā varēja redzēt izskatīgu, jaunu vīrieti, kurš pavērsis smaidošu seju pret drauga fotoaparāta objektīvu. Fonā vīdēja palmas, Kailam mugurā bija kokvilnas krekliņš ar īsam piedurknēm un šorti, kas nesniedzās līdz ceļiem. Vecāku krājumos tas bija visjaunākais uzņēmums.

Grifits pacēla fotogrāfiju pie sejas, vairākas sekundes cieši lūkojās tajā un nolika to atpakaļ uz galdiņa.

Nē, viņš noteica.

Paaugstinātajā telpas daļā Rozija spodrināja galdus.

Nē — jūs viņu pagajšnakt neievērojāt, vai nē jūs viņu vispār nepazīstat?

Gan viens, gan otrs.

Esat pārliecināts?

-   Pilnīgi.

Labāk nesaki viņam ne vārda, brīdināja Rozija. Viss sacītais tiks sagrozīts pēc vajadzības, un vēlāk to izmantos pret tevi ka apsūdzību. Tomēr tev ir laimējies, jo es te esmu par liecinieci.

Ka jums šķiet, cik cilvēku te bija vakar? vaicāja Rēzniks. Vismaz aptuveni.

- Trīs simti, varbūt vairāk. Ne jau uu visi vienlaikus. protams.

Nevienam no tiem galvā nebija cepure?

-   Ko?

Nē, neko.

-   Šis puisis, Gritins ieminējās. Kas ar viņu notika? Es gribētu zināt precīzāk.

Rezniks īsumā atstāstīja nolikušo, bet ne jau nu precīzi. Tomēr ar to pietika, lai Gritins instinktīvi sakrustotu kājas un sviedru lāses samitrinātu vadītāja kreklu. Ja viņa taurenītis spētu sakļaut spārnus, iespējams. tas tā arī būtu darījis.

-   Vai šodien kāds no vakardienas maiņas ir te? Rezniks turpināja izvaicāt. Vai izgājuši lenčā?

-   Tikai Mora. Citu nav.

-   Vai viņi vēlāk neatnāks?

-   Vairāk neviens neieradīsies.

Labāk iesniedziet man sarakstu, ierosināja Rezniks, un norādiet, kurās dienās un kādā laikā viņi strādās! Ja zināt, pierakstiet ari mājas telefonus! Mums ar viņiem jāaprunājas, cik drīz vien iespējams.

Grifins pamāja ar galvu un devās bāra virzienā.

-   Kas attiecas uz mūsu klientiem, viņš piebilda, pagriezies pret Rezniku, jūs taču nesāksiet viņiem te uzmākties apmeklējumu laikā?

-   Jā, protams, atteica Rezniks. Nedomāju, ka to vajadzēs darīt. Bet neuztraucieties, ja es arī kādu šurp sūtīšu, vispirms pārliecināšos, ka mūsu darbinieki ir pienācīgi apģērbušies.

Agrāk, kad Kevins Neilors bija jaunāks, piecpadsmit vai sešpadsmit gadu vecumā, viņu pāris reizes bija pārņēmusi panika: vienreiz tas atgadījās ļaužu pārpildītā ielā. otrreiz, kādā sestdienas pēcpusdienā. Brodmāršas centrā. Visi viņam apkārt steidzās, traucās garām, mērķtiecīgi, aizņemti, precīzi zinot, ko viņi meklē, kurp dodas. Neilors bija stāvējis uz vietas gluži rāms. baiļu pārņemts, nespējīgs kustēties. Ļaudis turpināja plūst garām, viņu neviens neievēroja, pat neuzgrūdās virsū. It kā viņš būtu tukša vieta.

Līdzīga sajūta Kevinu reiz bija pārņēmusi koledžā plaša mācību uzveduma laika. Tika attēloti pilsoņu nemieri, kas ar vairogiem un stekiem rokās bija jāapspiež. Citi topošie policisti, tērpušies džinsos un džemperos, tēloja jauniešus, streikotājus viņiem šī spēlīte patika. Ta sagādāja iespēju bļaut un kliegt, un uzbrukt. Tik viegli izrādījās notēlot emocijas, viltot izjūtas, naidu, izsaukt lozungus, līdz seja piepūlē pietvīka.

Neiloram toreiz mugurā bija aizsargtērps, un pēc stratēģijas plāna policistiem vajadzēja atkāpties. Tad viņu nošķīra no pārējiem un uzbruka. Neilors tika ierauts liekuļoto dusmu virpulī, visapkārt zibēja sejas, locekļi, ķermeņi. Stikla šķindoņa uz asfaltētā laukuma. Uguns uzliesmoja. Kevins bija palicis nekustīgi stāvam, līdz uguns liesmas draudēja viņu ietvert no visām pusēm. Nomodā, bet gluži kā aizmidzis: Neilors bija kā sastindzis, kamēr viņu izvilka no apkārtējās jezgas.

Pēc šī atgadījuma tika organizētas pārrunas ar koledžas padomnieku, kurš runāja par vājiem nerviem un neatbilstību izvēlētajai profesijai. Vienīgi uzcītība rakstudarbos paglāba Kevinu no atstāšanas uz otru gadu.

Kopš tā laika nekas tik dramatisks nebija atkārtojies. Uzsākot darba gaitas, vispirms pilnā formas tērpā. tagad civildrēbēs, vairumā gadījumu nācās vienkārši mehāniski darboties, darīt to. kas bija pats par sevi saprotams. Tikai reizēm notikumi draudēja puisi pārmākt un reāla atkal kļuva panikas atgriešanās iespēja. Reti tas ilga vairāk par dažiem mirkļiem. Nesen Forestā notika kādas kausa izcīņas sacensības.

uz kurām bija liegta ieeja pāris tūkstošiem apvienotās komandas atbalstītāju. Pustumsā ap astoņdesmit jauniešu traucās pa Forcstas ielu Hisengrīnas virzienā.

Divas medmāsu komandas darbojās starp ātrās palīdzības mašīnām, novietoja tajās cietušos. Saucieni pēc palīdzības, nestuves, zvanu skaņas. Mašīnu durvis aizcirtās aiz viena ievainotā, tad aiz nākamā. Medpunkta telefons zvanīja bez. pārtraukuma, taču likās, ka klausuli tur neviens netaisījās celt. Bez visas šis burzmas Neiloram nepatiku sagādāja apziņa, ka tobrīd no neskaitāmiem televizoru ekrāniem dzīvokļos klusinātās balsīs tiek ziņots par šāda veida banalitātēm. komercziņu pārtraukumos ļautiņi pamanās izpriecāties ar mīļākajiem vai uzkost kādu gardāku kumosiņu.

Neiloram vajadzēja palūgt vecākajai māsai atļauju uzsākt dežurējošo mediķu iztaujāšanu. Līna Keloga pie izejas aizturēja tos. kas grasījās jau doties prom. Uelena Mintona satvēra Neiloru cieši aiz elkoņa un vadīja viņu uz savu kabinetu.

Es zinu, ka tas ir svarīgi. viņa sacīja, bet es būtu pateicīga, ja tas aizņemtu pēc iespējas mazāk laika. Arī mūsu darbs ir svarīgs.

Veltīgi izgaidījies izdevību aprunāties ar Dauertiju. Peitels bi ja atradis vakardienas “Muiļ" izlaidumu un nopūlējās ai 13. horizontāli: būtisks process dzīvības uzturēšanai (9). Viņš vēl aizvien lauzīja galvu par šo vārdu, kad Kaila Dauertija asinsspiediens noslīdēja līdz. 00z40 un ārsti izlēma, ka ar asins pārliešanas turpināšanu vien nepietiks. Iespējams, ka puisis noasiņoja iekšēji. Peitels sēdēja un noskatījās, kā Kailu ar slimnieku ratiņiem pārveda uz operāciju zāli, lai turpinātu glābt viņa dzīvību.

Asinsradc.

Pcitcls aizpildīja rūtiņas un nodevās pārdomām par nākamo krustvārdu mīklas punktu.

19.

Kad vairs tikai pārsimt metru bija atlicis līdz galvenajai pārvaldei. Rezniks pasniedza Fenbijam Menhetenas bāra darbinieku sarakstu. Tajā bija pieci vārdi, un ar visiem šiem cilvēkiem vajadzēja sazināties.

-   Si Mora Trentera šodien lenča laikā strādās. Es pats vēlreiz turp aizbraukšu un likšos ar viņu.

Fcnbijs lēnprātīgi pamāja ar galvu — viņš visu mēdza darīt lēnām. Viņš bija vīrs no Linkolnšīras bieziem matiem un sārtu sejas krāsu, uzaudzis dubļos, kas sniedzās līdz pat zābaku stulmu augšmalām, aci pret aci ar skarbajiem austrumvējiem. kas traucās turp no Ziemeļjūras un gluži kā ar ierūsējušu izkapti cirtās pār klajajiem pakalniem.

-  Tātad man jāziņo tieši jums? jautāja Fcnbijs.

“Ser." Rezniks domās piebilda.

-  Jā, viņš sacīja.

Divains kopā ar diviem policistiem formas tērpos centās uzmeklēt taksometru šoferus, kas būtu gaidījusi klientus netālu no nozieguma vietas, kā arī darbiniekus. kas lajā laikā strādājuši citos apkaimes klubiņos un krogos, restorānos un autostāvvietās. Pārbaudīja arī apkārtējās tualetes.

"SLIMNIEKU KOPĒJS CĪNĀS PAR DZĪVĪBU.” Tāds bija virsraksts vietējā avīzē. “Acīmredzami nemotivētu uzbrukumu upuris… ” Varēja būt arī ļaunāk. Visvairāk Rezniks baidījās, ka nāksies lasīt paniskus stāstiņus par kādu Midlendas uzšķērdēju.

kas apņēmies ātrāk par Kenetu Klarku sagraizīt visus veselības sistēmā strādājošos.

Rezniks uzbrauca augšā ar eskalatoru un iegāja tirgū caur gaļas un zivju paviljonu. Kafiju iedzert nebija laika, tomēr viņš apstājās pie poļu delikatesēm, lai atļautos mazu izšķērdību. Izvēlēties vienu no trīs veida siera plāceņiem — tas vienmēr radīja problēmu.

-   Kas ir ar to vakardienas lietu? pavaicāja vīrs aiz letes. -Tā laikam nodota jūsu rīcībā?

Noradot uz vidējo paplāti. Rezniks pamāja ar galvu.

-   Brīnos, ka jūs spējat atlicināt laiciņu arī ēšanai.

Inspektors paņēma balto papīra tūtiņu no stikla

letes un gar puķu galdiem steidzās tālāk. Rezniks devās uz otru tirgus izeju, kur cits eskalators novestu viņu lejā netālu no ieejas Menhetenā.

Bārā jau kūsāja darbība tur bija milzums ļaužu, kuriem ne vien bi ja laiks iedzert un ieēst, bet arī nauda, lai šīs vēlmes piepildītu. Bāra galā atradās vēl viens brīvs krēsls, Rezniks aizmanevrēja līdz tam un apsēdās. Ieejot šādās iestādēs, īpaši dienas vidū, inspektors allaž brīnījās par lielo vīriešu un sieviešu skaitu, kas, nebūdami ne trīsdesmit gadus veci. varēja atļauties ne vien apmeklēt bārus, bet spēja arī moderni ģērbties un. par spīti aizvien pieaugošajai dārdzībai, lieliski izskatījās.

Bagātie un nabagie: viņa darbā bieži iznāca tikties ar nabagajiem, tāpēc viņu dzīve kļuva par norm, un bija grūti slēpt izbrīnu, ja gadījās nonākt starp ļaudīm. kuru labā, šķiet, pastāvošā iekārta darbojās.

-   Kas tas? vaicāja gados jaunā bārmene, norādot uz tūtiņu, ko Rezniks bija novietojis uz letes.

-   Siera plācenītis, atbildēja inspektors. Ar ķiršu rotājumu.

-  Te nav atļauts ēst līdzatnestu ēdienu.

-   Es to neēdu. ♦

-  Tāda te reiz ir kārtība.

Sievietei bija atklāta seja un apaļi vaigi, kuros izsalkusi vāvere varētu uzglabāt pamatīgu riekstu krājumu. Viņas mati veidoja nekārtīgu ērkuli, kura kārtošanai droši vien izšķērdēta vesela mūžība. Pēc akcenta varēja spriest, ka viņa nākusi no kāda apgabala, kas atrodas uz austrumiein no Kimberlijas un uz ziemeļiem no Ilkcstonas.

-   Vai jūs esat Mora? — jautāja Rezniks.

-   Otrdienās, ceturtdienās, piektdienās, svētdienas pēcpusdienās. Pārējā laikā esmu Lesiija.

Rezniks nolēma labāk nejautāt, kāpēc.

-   Varbūt bāra pārzinis ieminējās jums par manu iespējamo vizīti?

-Jūs taču nebūsiet tas inspektors?

-   Pirmdienās, otrdienās, trešdienās, ceturtdienās, piektdienās, sestdienās.

-   Un svētdienās?

-   Tad es atpūšos.

Kad Mora pasmaidīja, viņas vaigi piepūtās vēl lielāki, gluži kā Dizijam Gilespijam. kad viņš spēlēja trompeti.

-   Saskaņā ar Dereka aprakstu, jūs esat resns, piecdesmit gadus vecs un ģērbies tā, it kā būtu izkāpis no aizvēsturiskā Noasa šķirsta.

“Labāk jau tā,” nodomāja Rezniks, “nekā izskatīties pēc tāda, kam piedienētos gulties šajā šķirstā iekšā.”

-   Nav brīnums, ka jūs mani nepazināt, viņš teica.

-   Patiesi, jūs nemaz tik resns neesat.

-   Paldies.

Neesat tāds kā dažs labs no mūsu apmeklētājiem: puse to svara sastāv no tīriem taukiem.

-  Bi, Mora… kāda balss sauca no letes viņa gala.

-   Esmu aizņemta. Mora atsaucās.

-  Sis ir tas puisis.

Rez.niks atlocīja Karla Dauertija fotogrāfijas kopiju un pavērsa to pret Moru.

-Četrus mazos gaišalus, vienu pinti ar gaišalu un limonādi, apelsīnu sulu. ananasu un tomātu sulu ar Vorčesteras mērci, činzano un limonādi. ja jūs varētu uz mirkli atrauties no sarunas.

Kā būs ar jums? Mora vērās Reznikā, nevis fotogrāfi jā. Kaut ko iedzersiet?

-   Budvaizeru. Paldies.

-   Dieva dēļ, Mora…

Viņa nopūtās un ne pārāk klusi nolādējās.

-  Vai radušas problēmas? blakus Reznika plecam uzrādās Dereks Grifins. Viņš bija izmainījies: dižojās ar nomainītu kaklasaiti un rādīja dusmīgu ģīmi.

-  Problēmu nav. jautri atteica Mora.

-  Problēmu nav, piebalsoja inspektors.

Tev šeit maksā par darbu, ka tu zini, Grifins aizrādīja.

Mora teatrāli parauca augšup vienu uzaci.

-   Un tikai, viņa atteica.

Grifins aizgriezās. Mora nolika tukšu glāzi pie Reznika elkoņa un atvēra pudeli. Viņa viegli pieskārās Dauertija fotogrāfijai ar mākslīgo nagu un izmeta:

-  Tūlīt atgriezīšos.

Lūdzu, viņa sacīja, ejot gar leti, ko jūs vēlējāties? Četrus mazos gaišalus…

Rezniks atgāja no letes nn atrada citu brīvu vietu starp pārējiem lenča laika apmeklētājiem. Tie bija labi ģērbti, jauni tirgotāji no Riverailendas. sirmi vīri nokarenos, pelēkos uzvalkos no Džesopa salona, kas dedzīgi sarunājās par partnerattiecībām, Bāfklejas un Nctvestas banku ierēdņi gan vīrieši, gan sievietes. Nemaz nebija pagājis tik ilgs laiks, kopš te tika sēdējis Dauertijs un. tāpat kā šie. baudījis dzērienu, varbūt smējies, varbūt ne. Inspektors pievērsa skatienu tualetes zīmei malējās sienas vidusdaļā. Vai tas nebija savādi iet prom no šejienes un pa taisno doties uz publisko tualeti pāri ielai? Ja vien viņš turp devās pa taisno. Turklāt Rezniks mulsumā un nepatika atminējās tos vakarus, kad. ejot mājup, pat ieskriešana katrā pilsētas centra tualetē nebija glābusi viņu no nepieciešamības iešmaukt kādā šaurā sānielā un pačurāt pret sienu.

-    Hei! Mora pievilka krēslu tuvu klāt un apsēdās inspektoram cieši blakus. Viņas glāzes malu ka skūpsta pēdas rotāja oranžas lūpukrāsas nospiedums

otrā rokā Mora turēja cigareti. un tāds pats nospiedums bija redzams uz tās Filtra.

Esat pārliecināta, ka nu varat atlicināt brītiņu sarunai? vaicāja Rez.niks.

Neraizējieties!

-   Negribu sagādāt jums nepatikšanas.

-   To pašu teica pēdējais klients. Mora ieminējās.

Bol es tiešām nevēlos jūs apgrūtināt.

-   Viņš ari. Tā viņš apgalvoja. Bet tā jau visi saka. Izmēģina melus. To jau ,var iepriekš paredzēt. Jocīgi, bet…

Mora savilka lupas sāņus, lai izpūstu šauru dūmu strūkliņu, bet nenovērsa acis no inspektora.

…viņš reiz stāstīja, ka ir viens no jūsu kompānijas pogainais.

-   IJn patiesībā viņš tas nebija?

Piena pārdevējs. Deils Pamīs. Nevarētu teikt, ka šī nodarbošanās būtu līdzīga jūsējai, ko?

Rezr.iks pasmaidīja.

-  It kā tas būtu vienīgais, ar ko mani var ieinteresēt uzdoties par policistu. ,

Viņa atliecās un sapurināja galvu, ļaujot matiem brīvi krist pār pleciem.

Domāja, ka tā varēs mani ietekmēt, saprotat?

-  Pastāstiet par šādu uzmākšanos priekšniekam!

Derekam? To nu gan es nedomāju darīt. Viņš ir

īsts niekkalbis: pusi darbalaika velta citu izkomandēšanai un pārējo laiku pavada bāra iekštelpās, grozoties spoguļa priekšā.

Mora iemalkoja džinu ar toniku.

-  Bet kādu jau vajag, ar ko paķīvēties. Citādi nav nekāda uzjautrinājuma. Lai nu kā. šis piena pārdevējs… man šķita, ka viņa stāstītais varētu būt taisnība.

Mora diezgan skaļi iesmējās, un vairāki apmeklētāji pārtrauca sarunas, fai palūkotos uz viņiem.

Līdz es pabiju pie viņa mājās un mēģināju viņu pierunāt, lai uzvelk formas tērpu.

-   Mora! atskanēja sauciens no bāra letes.

-   Eju, eju.

Viņa vienā malkā iztukšoja glāzi, tad piecēlās un pārliecās pār galdiņu, matiem gandrīz aizsedzot seju.

-        Jā, viņa piebilda, viegli uzsitot pa Dauertija , loto, viņš te pavadīja pēdējo stundu pirms slēgšanas. Viņš un vēl viens puisis, kas te iegriežas diezgan bieži. Pīters vai Pols, viens no šiem vārdiem. Nezinu, vai viņu starpā izcēlās strīds, vai kas, bet viņi kļuva aizvien skaļāki. To es atceros.

Jūs nedzirdē jāt, par ko viņi runāja?

Mora noliedzoši papurināja galvu.

-   Varbūt kāds cits no darbiniekiem dzirdē ja?

Viņa paraustīja plecus.

-   Varbūt. Pajautājiet citiem!

-  To es darīšu katrā ziņā.

-   Mora!

-   Nu man jāiet.

Rezniks pieslējās kājās.

-   Labs ir. Paldies par palīdzību.

Mora jau grasījās doties prom. tad pārdomāja un apstājās.

-  Tas otrs puisis… Pols vai Pilers, es domāju, ka viņš strādā kaut kur tepat tuvumā. Viņš te lenča laikā iegriežas trīs vai četras reizes nedēļā.

-   Esat pārliecināta, ka viņš strādā?

-   Viņš valkā uzvalku, Mora pasmaidīja. Es nu gan tādu nelietotu pat par grīdas lupatu, bet viņa izpratnē tas ir uzvalks.

-   Vai šo vīrieti vēl kā īpaši varētu raksturot ? Izņemot slikto gaumi.

Rezniks apzinājās, ka viņa platās bikses bija saburzījušās un uz žaketes atloka sēdēja traips.

-  Jā, mati.

-   Kas tur īpašs?

-   Nevarētu teikt, ka to viņam būtu daudz. Ņemot vērā viņa vecumu…

-   Mora!

-Tūlīt.

Rezniks paņēma fotokopiju un nu jau taukaino tūtiņu, uz kuras no siera plācenīšiem bi ja sasūkušies tumši plankumi.

Ienāciet vēl kādreiz, Mora aicināja. Kad te nav tik pilns.

Pamājusi ar galvu, viņa devās pie letes Ara bija sācis smidzināt, un pelēkā ietve kļuva aizvien miklāka. Neveiklā riksī inspektors izvairījās no divstāvu autobusa, kas iegriezās laukumā bāra priekšā. Rczniks juta. ka lutinās dibens ieplīst. Ašais rokas tvēriens izrādījās veltīgs, viņš nepaspēja saķert krītošo plācenīli. kas ievēlās renstelē un sašķīda. Rezniks palika stāvam uz ielas stūra tukšā, laizot no pirkstiem ķiršogu rotājuma atliekas.

20 .

Gandrīz divas stundas pagāja, līdz Viljamam Dauertijam izdevās nomierināt sievu, apturēt viņas roku nemitīgās trīsas, panākt, lai Paulīna ieklausītos vīra vārdos. Viņa klausījās, māja ar galvu, tad nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Pirms vīrs aptvēra, ko sieva grasījās darīt, viņa jau zem izlietnes bija sameklējusi veļas pulvera paku, traipu tīrītāju un netīras drēbes. Viljams vēroja, kā sieva izceļ no izlietnes lielo plastmasas bļodu un novieto to uz mazgājamā dēļa ar muti uz leju. Viņa lēnām sāka berzt jau tā spodrās veļas mazgājamās mašīnas metāla daļas un ar īpašu uzcītību atritināja ap diviem āķīšiem aptīto tievo vada auklu.

-   Vai tu saproti, ko es teicu? Viljams jautāja. Kaut vai mazdrusciņ?

Sievas ilgvilņotie mati. izņemot paviršu ķemmes pārvilcienu pašā rīta agrumā, vairāk nebija sukāti. Tie bija noplakusi uz. sāniem un izskatījās pēc slikti pielāgotas parūkas.

Jā, Viljam. Protams, es sapratu.

Sieva turpināja apkopšanas darbus, un Dauertijs izgāja no mājas. Palūdzis pāri ielai dzīvojošo kaimiņieni atkal pasčdēl pie Paulīnas. Viljams iekāpa autobusā un brauca uz slimnīcu. Pat neiegājis palātā, tēvs uzreiz pamanīja, ka Kaila gulta ir tukša. Ceļgali viņam saļodzījās. Ja gaitenī vēl aizvien sēdētu Peitels. varbūt viņš būtu paguvis piesteigties Dauertijam. lai neļautu tam nokrist. Taču Peitels bija atstājis zīmīti ar norādījumu, kur viņu var sameklēt, un atgriezies pārvaldē. Aizritēja vairāk nekā desmit minūtes, pirms stāva dežurants atrada Viljamu Dauertiju sakņupušu pie sienas.

Slimnieku kopējas palīdzēja viņam uzstutēties kājās, nosēdināja krēslā un steigšus pasniedza krūzi tējas.

Klausieties, mister Dauertij. viena no kopējam sacīja, taustot viņa pulsu, Tā nu nevar. Mēs nudien negribam, lai slimnīcā nonāk visa ģimene.

Kai ls .

-   Mēs viņu tikko aizvedām atpakaļ uz operāciju zāli. Bet neraizējieties! Jūsu dēls atveseļojas, un viņam klājas labi. Pēc brītiņa viņš būs atpakaļ palātā, un j u s varēsiet tikties. Nu, vai kļuva labāk? Es uz mirkli jūs atstāšu. Tikmēr iedzeriet lēju!

Dauerlijs sēdēja, galvu rokā atspiedis. un truli vērās grīdā. Viņš nespēja izšķirties, par ko vairāk uztraukties par sievu vai dēlu.

Kevins Ncilors jau trešo reizi mēģināja sazvanīt Debiju, taču neviens kā necēla, tā necēlā klausuli. Varbūt aizgājusi pie mātes, bet uz turieni uu gan Kevins netaisījās zvanīt, viņš jau nebija aptaurēls.

-   Viss kārtībā? Gaiteņa galā pie durvīm, rokas uz krūtīm sakrustojusi, stāvēja Līna Keloga.

-   Jā. Kāpēc gan lai tā nebūtu?

-   Man vienkārši šķita, ka tu izskaties mazliet norūpējies.

-   Man klajas labi.

Kcvins pagāja Līnai garām cerībā, ka viņa nesekos.

-   Kevin…

Neilors strauji apstājās, lēnam ieelpoja un pagriezās pret Līnu.

-   Vai problēmas ar Debiju?

*Nekas nopietns.

-   Tikai…

-   Vai drīkst tev ko lūgt, Līna?

-   Kas tas būtu?

Neilors ar pirkstu badīja uz Līnas pusi tā. it kā ar āmuru sistu pa naglu.

-   Ej uz ielas un atrodi tur sev draugu! Tad tu velti netērēsi laiku, tīdainās man apkārt.

Līna sarāvās, it kā saņēmusi sitienu. Neilors veltīja viņai niknu skatienu, tad pagriezās un devās prom. Līna vēroja puisi attālināmies ja arī viņu starpā kas bijis, nu tam visam beigas. Vēl viens vīrietis, kas neļāvās jūtām, apslāpēja tās, līdz kļuva pavisam bezjūtīgs. Plecu somiņā Līnai glabājās piezīmju grāmatiņa. Visi slimnīcas darbinieki, ar kuriem viņa bija runājusi, pazina Kārlu Dauertiju un uzskatīja viņu par burvīgu cilvēku kompetents, ar humora izjūtu, atsaucīgs. Priekšzīmīgs slimnieku kopējs. Līnai tomēr palika iespaids, ka neviens Kārlu tā īsti nepazina.

Pirms promiešanas viņa nolēma aprunāties ar Timu Flečeru. Pastāvēja cerība, ka ārsts varbūt varēs pateikt ko vairāk.

Flečcrs sēdēja atpūtas krēslā blakus gultai un. izmantodams nelielu magnetofonu, mācījās itāļu valodu. Acis viegli pievēris, ārsts vairākas reizes atkārtoja svešvalodas frāzes:

-   Ce lina mappa con le cose da vedere? Ce un:1 mappa con Ic cose dn vedere? C e…

Viņš aprāva teikumu, jo sajuta, ka kāds stāv līdzās.

-   Izklausās patiešām iespaidīgi, atzina Līna.

Tims Flečcrs pasmaidī ja.

-   Tas varētu skanēt arī kā La Traviata, un tomēr cs to diez vai saprastu. Vismaz lielāko daļu ne.

Līna stādījās priekšā un apsēdās uz gultas malas. Dažas minūtes aizvadījusi pieklājīgā sarunā par Tima ievainojumiem, viņa pajautāja, vai ārsts ir ko dzirdējis par Kārlu Dauertiju un cik labi Flečers viņu pazinis.

-   Pavisam maz.

-   Vai tad jūs nestrādājāt kopā vienā nodaļā? Vai jums nav nācies sadarboties?

Flečers nogrozīja galvu.

-   Nekāda ilgstoša sadarbība mums nav bijusi. Vismaz es neatceros.

-   Varbūt tomēr kāds gadījums ir bijis?

-   Slimnīcā darbs organizēts tā. ka man jāstrādā kopā ar vienu no ķonsultantiem, pašreiz tas ir misters Solts. Parasti lielākā daļa viņa pacientu izvietoti vienā vai divās nodaļās, taču, ņemot vērā grūtos apstākļus ar brīvu gultu nodrošinājumu, pārējie slimnieki var būt izguldīti arī citās nodaļās.

Mirkli ārsts cieši vērās sarunbiedrenē, neskaidri apzinoties, ka saitēm klātajā ķermeni brieda uzbudinājums, kas draudēja izlauzties uz āru.

Jūs taču nedomājat, ka starp to, kas ar mums abiem atgadījies, ir kāda saistība, kaut kas vairāk nekā tīra apstākļu sakritība?

-  Ak, Līna atteica, es patiešām nezinu. Bet jūs taču piekritīsiet, ka šī sakritība ir savāda. Ja tā tik tiešām ir sakritība.

Griezīgais asmens

Flečers par to negribēja runāt. Vairāk ne. Pietika ar to, ka notikušo nācās.atcerēties ikreiz, kad viņš gultā mēģināja pagriezties uz otriem sāniem. Katru vārgo sakustēšanos reģistrēja fizioterapijas aparāts. Nakts pamestībā jutekļi ar baismu precizitāti uzjundīja spēcīgo gumijas smaku, kas bija cēlusies no gājēju tiltiņa grīdas.

-   Šie daudzie ziedi. ieminējās Līna, cenzdamās atrast pieklājīgu atvadu frāzi, tie laikam ir no Kannas?

-   Ne visi.

-   Tie ir burvīgi.

Līna piecēlās no gultas un nostājās priekšā krēslam, kurā sēdēja Flečers.

-   Kā Karīnai klajas?

-   Es nezinu.

-   Es domāju…

-   Neesmu viņu redzējis.

-   Tiešām?

-   Viņa bija gan atnākusi un atstājusi māsai zīmīti. Jocīgi, ka tik ātri aizgāja.

Ārsts paskatījās sāņus uz skapīti pie gultas.

-   Viņa atsūtīja atklāt nīti. Daudzas alklātnītes. Esmu pārliecināts, ka rīt viņa atnāks.

-   Jā. Līna piebalsoja, es arī esmu par to pārliecināta.

Ejot pa nodaļas gaiteni. Līna pie sevis prātoja, ka Karīna acīmredzot nekādā gadījumā negribēja citiem rādīt savu seju. kas atgādināja reljefu ģeogrāfijas karti nelīdzenam apvidum, kurā kolēģis Veinraits labprāt dotos pārgājienā. Visticamāk, ka meitene slēpās savā istabā un gaidīja, līdz nozudīs svaigie zilumi. Nebija pamata domāt, ka Karīna neapmeklē Flečeru citu iemeslu dēļ. Līna nebrauca ar liftu, bet gāja pa kāpnēm. Viņa ieskatījās pulksteni. Tas būs gandrīz pa ceļam, un, ja ari netiks gūts nekāds cits labums, vismaz nomierināsies satrauktais prāts.

Diena bija pašā plaukumā, un šim laikam iela likās esam neparasti klusa. Lietus bija mitējies, vienīgi liels, pelēks mākonis vēl kā brīdinot rēgojās debesis. Uz kāpnēm aizmirstajā pudelē piens bija savilcies dzeltenīgs nu jau ne tikai augšējā krējuma kārtā vien. Līna savā laikā arī bija dzīvojusi daudzīrnieku namā un saprata noslieci neievērot sīkumus, kas pašu konkrēti neskāra. Ja reiz kāds uzsāka aizvākt atkritumus, tad no šī pienākuma nevarēja atkratīties līdz pat dzīvokļa pamešanas brīdim. Aizturējusi elpu. Līna piespieda zvana pogu, tad pieklauvēja. Caur pastkastītes spraugu viņa varēja saskatīt zemo galdiņu ar to pašu nevajadzīgo papīru kaudzi uz tā. arī telefons atradās vecajā vietā. Viņa bija baidījusies, ka apmeklējums izrādīsies veltīgs, un klusums mājas iekšienē to apstiprināja. Nu. ko…

Jau pagriezusies promiešanai, Līna izdzirda dzīvokļa iekšpusē veramies kādas durvis.

Viņa vēlreiz pieklauvēja un, galu galā, mirkšķinot acis nespodrajā gaismā, durvīs parādījās jauns vīrietis. Viņam varēja but nedaudz pāri divdesmit gadiem. Mugurā jaunajam cilvēkam bija džemperis ar trīsstūrveida kakla izgriezumu, kājās abos ceļos ieplīsuši džinsi. Pūtaino seju klāja vairākas dienas neskūtas bārdas rugāji. “Students vai art bezdarbnieks,” secināja Līna. nespējot atšķirt šos divus cilvēku tipus.

Viņa stādījās priekšā un uzrādīja apliecību, taču jauneklis jau smagi vilkās atpakaļ pa šauro priekštelpu.

Vai Karina Arčere… pārkāpjot slieksni, Līna iesāka jautājumu.

Vīrietis kaut ko nesaprotamu nomurmināja un norādīja uz augšstāvu. Aizvērusi durvis, Līna devās augšā pa kāpnēm, gandrīz aizmirsusi par salauzto pakāpienu. No Karīnas istabas durvīm bija nozudusi bilde ar mīlētājiem, un metāla aizliktnis, kas iepriekšējās reizēs bija fiksēts ar priekškaramo atslēgu, vaļīgi nokarājās virs roktura. No lejas pēkšņi atskanēja skaļa mūzika, un Līna satrūkās. Durvis uz dārzu, šķiet, nav vērtas vaļa. Neskatoties uz to. ka nu jau pagājuši gandrīz divi gadi, ikreiz, kad nācās ieiet pa svešām durvīm, neesot pārliecinātai, ko aiz tām ieraudzīs, virsū mācās vieni un tie paši atmiņu tēli. Mēnesi aizklāja garam skrejošo mākoņu maliņas. Pret sienu bija atbalstīts velosipēds bez pakaļējā riteņa. Kājas lielais pirksts atdūrās pret kaut ko cietu, un viņa pieliecās, lai to paceltu. Mēri ja Seperda bija aizvedusi abus bērnus pie mātes un devusies tikties ar kādu vīrieti, pēc tam ielūgusi viņu uz mājām. Ko dzersi? Kafiju? Mērija Šeperdapirmais Līnas atrastais līķis. Caur sievietes matiem ka tumšas lentas sūcās asins strūkliņas. “Saņemies. Līna!” Viņa pagrieza durvju rokturi un devās iekšā.

Tukšs. Tukšs un pamests. Nedaudz aptraipītais, vidusdaļā ieplukušais gultas matracis un lakotais kosmētikas galdiņš bija vienīgās atlikušās mēbeles. Istabas stūrī sagumzītas vāļājās gaiši zilas, dzeltenas un rozā salvetes. Starp logu un gultu mētājās viena zeķe sarkani zaļām, no mazgāšanas izplūdušām svītrām. Skatoties laukā pa logu. iekšējā pagalmā Līna redzēja īsas, nostieptas veļas auklas, ratiņus, kuros gulēja mazs bērns, ģerānijas. Uz četrstūraina koka staba nekustīgi, saspicētām ausīm tupēja balti pelēks kaķis. Vienā no kosmētikas galdiņa atvilktnēm Līna atrada vecu veļas mazgātavas kvīti, otrā tukšu tamponu kasti. Galdiņu nācās atbīdīt no sienas, jo viņa gribēja pacelt aiz tā aizkritušo loksni ar fotogrāfiju virkni. Karina Ārčere un Tims Flečers bija savilkuši ģīmjus jocīgās grimasēs, fonu veidoja fotodarbnīcas aizkari. Lai cik ķēmīgu sejas izteiksmi Karīna centās pieņemt, viņas skaistumu apslēpt nebija iespējams. To pašu varēja teikt par Flečera cerību pārpilno skatienu. ko. ielūkojoties fotogrāfijā vērīgāk. Līna pamanīja tikai šoreiz. Uz apakšējā attēla, kurā Karīna ar Flcčeru skūpstījās, bi ja uzspiesta darbnīcas zīme. Līna atvēra plecu somu un rūpīgi ielocīja fotogrāfiju virkni piezīm ju grāmatiņā.

Lcjasstāvā kopējā virtuvē jaunais vīrietis, kas Līnu bija ielaidis, pašreiz.pārlēja aukstu kartupeļu biezeni ar sildītām konservētām pupiņām.

-   Kad vina aizgāja?

-   Kas?

-   Karīna?

-   Nezinu.

Līnai radās vēlēšanās pagrūst jaunekļa galvu zem auksta ūdens krāna un atmodināt viņā nedaudz dzīvības.

-   Padomājiet!

Jaunais cilvēks ar delnu uzsita pa pudeles dibenu, un lielāko daļu tomātu mērces izdevās iekratīt šķīvī.

-   Varbūt vakar. Droši vien. ka vakar. Četras nedēļas iepriekš viņai vajadzēja brīdināt pārējos īrniekus. Nu mums būs jāblandās apkārt jauna iemītnieka meklējumos.

“Ai. ai! Sirds asiņo, nabadziņā klausoties,” aizkaitināti nodomāja Līna.

-   Vai jums nav nekādas nojautas, kurp viņa varēja doties?

Viņš nicīgi paskatījās viešņā.

-   Uz mājām pie māmiņas.

-   Vai mācības Karina pametusi?

Puisis paraustīja plecus un sajauca pupiņas kopā ar kartupeļu biezeni.

-   Varbūt jums ir Karīnas adrese? vaicāja Līna.

-   Kaut kur bija gan.

Līna tikko atturējās no vēlmes iegrūst jaunekli ar seju šķīvī, tomēr apmierinājās ar to. ka izņēma viņam no rokas dakšiņu un nogaidīja, līdz jaunekļa uzmanība pilnībā tiks pievērsta viņai.

Sameklējiet to! viņa noteica. Vienalga, lai kur arī Karinas adrese nebūtu nobāzta, jums tā tūlīt jāsameklē.

Puisim tas nebūt nebija pa prātam, taču viņš izpildīja pavēli.

Pa to laiku Rezniks bija neparasti ilgi staigājis gar veikalu skatlogiem: visur, kur bija izredzēs sastapt uzvalkos tērptus pārdevējus vīriešus. Viņam bija nācies notēlot pēkšņu interesi par velosipēdiem, četrpadsmit dienu ilgiem ceļojumiem uz Dienvidslāvijas piejūras apvidiem visi pakalpojumi iekļauti cenā, jaunu sporta jaku. zīmoggredzenu, piededzinātu burgeru ar eļļā ceptiem kartupeļiem un ārpuskārtas naudas noguldījumiem uz 90 dienām. Inspektors bija apsvēris iespēju iegādāties zābaku pāri, kriketa nūjas, filolaksus, ierāmētus Džeiinsa Dina. Merilinas Monro un Elvisa Preslija attēlus, atsevišķi vai kopā. Pašreiz Rezniks stāvēja starp gariem paklāju ruļļiem un uzklausīja stāstījumu par visām priekšrocībām (vai gluži otrādi), ko sagādāja grīdsegas. Tad viņa uzmanību saistīja viens no pārdevējiem, kas pavadīja pie galvenās letes divus klientus, lai sīkāk vienotos par pirkumu.

Pārdevējs aizpildīja čeku, ik pa brītiņam apstājoties: te, lai kaut ko pajautātu, vienreiz lai iesmietos, vairākas reizes lai pasmaidītu. Rezniks viņu vēroja. Divdesmit piecus vai sešus gadus vecs, bet mati galvvidū jau kļuvuši krietni paplāni. Veltās pūlēs apslēpt kailo pakausi mati no sāniem bija uzķemmēti augšup. Mugurā puisim bija pelēks uzvalks ar pogām divās rindās; iespējams, ka kādam tas būtu tieši laikā, ko gan nevarēja teikt par pašreizējo valkātāju. Inspektors nogaidīja pēdējos rokasspiedienus, galvas mājienu, solījumu piegādāt preci mājās. Pārdevējs taisījās pavadīt klientus līdz durvīm. Līdz pašām durvīm neej, nešķied velti laiku, kā nekā katra pārdotā prece palielina peļņu.

-   Atvainojiet, Rezniks nosvērti iesaka, piegājis puisim no mugurpuses.

Pārdevējs pagriezās un samirkšķināja acis. Viņš pussoli atkāpās, lai labāk uztvertu Reznika kopskatu. Ģimenes cilvēks, kas daudz naudas neatļausies izdot. Visticamāk, ka viņš dzīvo dalītā privātmājā ar trim guļamistabām. Varbūt veicas un vīrs nopērk tām jaunus paklājus?

-  Jā, ser, pārdevējs jautri atsaucās.

-   Pīter, Rezniks izmēģināja šo vārdu.

-   Mani gan sauc Pols. Es…

-   Vai gadījumā nepazīstat tādu Kārlu Dauertiju?

Pols Grovs pameta skatienu uz durvju pusi, un

Rezniks instinktīvi pagriezās puisim ceļā. lai novērstu jebkādu iespēju izvairīties. Taču puisis to netaisījās darīt.

-   Vai ārā vēl līst? viņš painteresējās. Es tikai prātoju, vai man nevajag paņemt mēteli.

Atpakaļceļā uz pārvaldi Rezniks sēdēja blakus Grovam, izsauktās mašīnas aizmugurē, ar elkoni atbalstījies pret logu, lai puiša novērošana neliktos pārāk uzkrītoša. Ar īso gājienu no veikala durvīm līdz ietves malai pietika, lai izjauktu Grova matu sakārtojumu: kreisajā pusē mati nokārās pāri ausij, labajā lie nepaklausīgi slējās gaisā, un galvvidū skaidri bija saskatāma bālā āda. Par spīti visam, nelikās, ka Pols ir pārāk uztraucies, šad un tad puisis ieinteresēts paskatījās laukā pa logu, it kā viņš būtu ekskursants, kas brauc cauri nepazīstamai pilsētai. Tiesa gan, pirksti ik pa brīdim nolīdzināja vaļīgās uzvalka bikses, arī apkaklīte zem zilsidrabaini svītrotās kaklasaites šķita kļuvusi nedaudz par šauru, tomēr iekšeji puisis likās esam mierīgs. It kā Grovs apzinātos. ka nav pamata viņu apsūdzēt un viņš ir drošībā. Par to gan Rezniks šaubī jās.

Pie krihiinālizmeklēšanas nodaļas darbistabas inspektors lūdza Grovu uzgaidīt un pats pabāza galvu pa durvīm. Ar rokas mājienu viņš paaicināja laukā Peitelu. kas tobrīd sēdēja pie rakstāmgalda un čakli kārtoja darba papīrus.

-   Vai no slimnīcas ir kādi jaunumi? inspektors klusi jautāja, kad viņi abi izgāja gaitenī.

-  Viņš atkal ir reanimācijā, bet visumā stāvoklis ir stabils.

Rezniks pamāja ar galvu un ieveda Grovu tuvākajā nopratināšanas telpā. Pa logu pavērās skats uz ieslīpo autostāvvietu, kuras pretējā malā slēpās četrstāvu nami ar plašiem dzīvokļiem, kuru augstā īres maksa ienesa simtiem tūkstošus. Inspektors norādīja uz krēslu un gaidīja, līdz Grovs apsēdīsies. Rezniks izvēlējās krēslu rakstāmgalda pretējā pusē, maliņā at-

stājot vietu Pcitelam, lai viņš varētu pierakstīt sarunu.

-   Es jau zināju, ka jūs gribēsiet ar mani aprunāties, sacīja Pols Grovs. Pēc tā, kas noticis.

Rezniks uzreiz neatbildēja.

-   Jūs te atrodaties pēc paša brīvas gribas, lai sniegtu liecību, un varat atstāt šo telpu jebkurā laikā. Vai tas ir saprotams?

Grovs pamāja.

-   Pastāstiet, lūdzu, par vakarvakaru!

Grovs palaida kaklasaiti nedaudz vaļīgāk, tad atkal to savilka, saņemot mezglu kreisās rokas pirkstiem un ar labo roku paraujot īso kaklasaites galu. “Lai ari cik drīz izdosies tikt līdz lietas būtībai,” nodomāja Rezniks, “diez vai atliks laika aizskriet uz kafejnīcu.”

-   Mēs ar Kārlu bijām sarunājuši tikties, Grovs iesāka. Pusdeviņos, taču Karls kavējās. Kā vienmēr.

Rezniks ievēroja šo “vienmēr”, bet ļāva tam paslīdēt garām bez piezīmes. Jautājumus uzdos vēlāk.

Liekas, ka bija jau turpat vai desmit, kad viņš beidzot ieradās. Mēs palikām tur līdz slēgšanai, sarunājamies, cik nu tas iespējams, ja spēlē tik skaļa mūzika. Iedzērām divas vai trīs glāzītes, tas arī viss. Nevienu no mums abiem nevarētu uzskatīt par iemetēju.

Pols pārtrauca stāstījumu un pirmo reizi kopš sarunas sākuma paskatījās Reznikam sejā.

-  Tas bija Menhetenā. Mēs bijām tur. Bet jūs jau to pats zināt.

Turpiniet. sacīja Rezniks.

-   Nav jau vairs daudz ko turpināt. Karls devās prom nedaudz agrāk nekā es, pavisam nedaudz. Es gāju mājās un domāju, ka Kails darīja to pašu. Domāju tā līdz šorītam, kad noklausījos ziņas. Vietējo ziņu pārraidi. Sākumā sīkāka informācija netika sniegta, pat vārdu neminēja. Man gan iešāvās prātā doma. ka tas varētu būt Kai ls, bet kāpēc tam vajadzētu būt tieši viņam? Nē, patiešām kāpēc?

Puisis bija salicis rokas uz, rakstāmgalda malas. Jo vairāk viņš runāja, jo vairāk sāka žestikulēt. Nu delnas savilkās dūrēs un pārstāja kustēties.

-Tad lika nosaukts vārds.

Reznikam ienāca prātā, ka varbūt Grovs to visu iepriekš izmēģinājis, saskaņojis balss toņa maiņas, kustības.

-  Es piezvanīju uz slimnīcu. Pols turpināja, daudz jau neko man pa telefonu nepastāstīja, taču pateica, kā Karls jūtas.

Puisis uz mirkli pacēla acis.

-  Šovakar pēc darba es gatavojos viņu apciemot. Ja Kailam būtu labāk, es pat atprasītos no darba agrāk, bet zinot viņa stāvokli…

-   Viņa stāvokli?

-  Bez samaņas. Visu laiku tikpat kā bez samaņas un reanimācijā. Man teica, ka varbūt vajadzēs vēlreiz operēt…

-  Tas jau ir darīts.

Nu sekoja neviltota reakcija. Pola acīs iezagās bažas.

Lai nu kā, Rezniks piebilda, Jiekas, ka viss noritējis veiksmīgi. Saskaņā ar pēdējām ziņām, Karls atpūšas. Briesmas vēl nav pavisam garām, bet…

Rezniks noplātīja rokas, gribēdams ar šo žestu paust savu pārliecību, ka veiksmes gadījumā viss beigsies laimīgi.

Vai mani te vēl ilgi aizkavēs?

-   Vēl pāris jautājumu…

-   Jā, lūdzu.

Jūs teicāt, ka Karls aizgāja pirmais.

f Jā.

-   Kādēļ tā?

Grovs strauji paskatījās uz inspektoru.

-   Jūs satikāties, iedzērāt, pavadījāt kopā cik nu iznāk? aptuveni stundu, pat vairāk. Parasts vakars. Nez kāpēc jūs devāties prom dažādos laikos?

-   Karls gribēja ātrāk tikt mājās.

-   Ak tā?

-   Nākamajā dienā, tas ir. šodien, viņam bi ja rīta maiņa.

-  Atnāca ar nokavēšanos un aizsteidzās prom pirmais?

-Jā.

-  Tā, šķiet, ir parasta ķibele, ja iet uz randiņiem ar slimnieku kopēju.

-   Kā. lūdzu? Grovs pārvaicāja ar gandrīz nemanāmu skarbuma pieskaņu. Gar sāniem nolaistās rokas nebūt vairs neliecināja par nosvērtību.

-   Tāpat ir ar policistiem. Maiņu darbs. Personiskajā dzīvē tas rada lielu jucekli. Policisti un slimnīcu darbinieki. Rīta un vakara maiņas.

Rezniks atgāzās krēslā, saceļot uz augšu tā priekšējās kājas, un atslīga pret atzveltni.

-   Tas bija vienīgais iemesls Kaila agrajai aiziešanai?

-  Jā, es jau teicu.

-   Protams, Rezniks pamāja. Jūs teicāt gan.

Inspektors pamudinoši uzsmaidīja Grovam, gaidot,

lai viņš pastāsta ko vairāk. Viņš varētu rūpīgāk parakņāties atmiņā. Pola pirksti drudžaini darbojās: ap kaklasaiti, uz galda, gar bikšu krokām, atkal ap kaklasaiti.

-Cilu iemeslu es nevaru iedomāties.

Rezniks gan varēja, pat vairākus.

-Tātad tas nav tiesa, ka jusu starpā izcēlās strīds?

-   Kāds strīds?

Nezinu, las tikai tāds minējums.

-   Kas vedina jūs uz šādu minējumu?

-   Iespējams, ka tas ir aplams.

-   Tā tas ir.

-  Tiešām aplams?

-   Jā.

-   Karls un jūs… tātad jūs nestrīdējāties?

-Nē.

-   Nepacēlāt balsis?

-Nē.

Rezniks uzmanīgi nolaida pie zemes krēsla priekšējās kājas. Viņš pārliecās pār galdu, un Pols Grovs instinktīvi atvirzījās atpakaļ. No viņiem abiem Rezniks, protams, bija tas masīvākais.

-   Kā jau teicu, bārā bi ja liels troksnis, skaļa mūzika. Dejoja tikai daži pāri. Nācās gandrīz kliegt, lai mēs viens otru varētu sadzirdēt.

-  Tā las laikam būs bijis.

Grovs paraustīja plecus.

-   Tātad no strīda nebija ne miņas?

Pols paskatījās uz inspektoru.

-   Par ko gan lai mēs strīdētos?

Rezniks apveltīja puisi ar vēl vienu uzmundrinošu smaidu.

-To jūs man varētu pastāstīt.

No četriem trīs mērķī: Dīvains varēja iemest papu it i atkritumu grozā, neskarot tā malas. Jāņem vērā, ka tas izdevās pēc divdesmit minūšu neatlaidīgas vingrināšanās. Priekšnieks bija prom nopratināšanas telpā, pārējie aizmaldījušies Dievs zin kur, un Marks sacerēja kārtējo ziņojumu. Vairākas stundas viņš bija nīcis taksometros laukumā pie tualetes. Šoferiem jau nav nekādu problēmu salipināt uz priekšējiem stikliem uzlimītes ar uzrakstu “NESMĒĶĒT!”, tikai, izkāpjot no tādiem takšiem, nevarēja tikt vaļā no indiešu restorāniem piemītošās smakas. Tad garām vingri bija gājis tas zellis tumši sarkanā sporta tērpā, ko tagad visi tā īpaši iemīļojuši, vienā rokā uz to skaļāko uzgriezts jauns pārnēsājamais magnetofons, otrā Ailid:is sporta soma. Divains nebija darījis neko cilu. kā vien piegājis klāt un uzrunājis viņu, uzrādījis apliecību, nosaucis vārdu, dienesta pakāpi un pārvaldes numuru.

-  Man ir iemesls domāt, ka…

Jaunais cilvēks sāka draudēt ar oficiālu sūdzību, muldēja kaut ko par rases aizskaršanu. Kaut kas tamlīdzīgs bija atgadījies jau pirms pāris nedēļām, kad tiesā kāds pārgudrs advokāts mēģināja pieskaitīt viņu aizrautīgiem Nacionālās frontes piekritējiem.

-  Kāpēc jūs aizturējāt apsūdzēto? Ja mans aizstāvamais būtu baltādainais cilvēks, vai jūs būtu rīkojies tāpat?

Ja tas nelietis būtu baltais, diez vai viņš vilktos mājās divos naktī ar vairāk nekā desmit gramiem tīra kokaīna un arī viņa maks nebūtu piebāzts ar netīram desmitmārciņu banknotēm, kas tikko pievāktas no Veiverlijas ielas prostitūtām.

Rasu neiecietība tas bija jautājums, kas Divainu ārkārtīgi kaitināja. Ja krāsainie negrib, lai tos aizskar, kāpēc viņi tik cūciski dzīvo? Kāpēc godīgi nemeklē darbu? Tā vietā viņi izsūc naudu no valsts, vienlaikus šķendējoties par netaisnīgo sistēmu un apspiešanu. Ja rasu neiecietība nebūtu nepieciešama kriminālās situācijas uzlabošanai, šī parādība drīz vien izzustu pati no sevis. Kopumā situācija līdzinās zara zāģēšanai, uz kura pašiem jāsēž: krāsainie tīšām uzprasās un pēcāk nelabā balsī ķērc par netaisnību. Bet tā nu nav viņa vaina.

Marks nolādējās, saburzīja vēl vienu papīra lapu un ar slaidu loku ieservēja to papīrgrozā.

Tāpat ar to sasodīto Iru Republikānisko armiju, kas veido otru liekulīgu izdzimteņu midzeni. Šeit, Eiropā, apbruņojušies līdz zobiem, spridzina gaisā sievietes un bērnus, tādējādi sagādājot viņiem vietu debešķīgā pēcnāves valstībā. Gadās, ka kāds no valsts armijas draudot paceļ šauteni, nospiež gaili un lode izurbjas kādam cauri smadzenēm. Nu ir izdarīts liels pakalpojums: paldies. Var sacelt traci par pretlikumīgām operācijām, normu pārkāpšanu, darbošanos ārpus likuma robežām. Ko tad, pie velna, dara viņi paši? Vai tā nav darbošanās ārpus likuma robežām.

•     Nē!

Lai tic kropļi vācas atpakaļ uz savu zemi, vismaz lielākā daļa no viņiem, un atsāk audzēt kartupeļus, vai ko un viņi tur vēl ieraduši darīt. Ja ne, lai beidz ķerties brunčos Cilvēktiesību aizstāvības komitejai un samierinās ar pastāvošo situāciju!

Jūs tur, IRA un citas stulbu teroristu bandas, piesargieties! Kā derētu nostādīt viņus visus pie sienas, lai pārējie redz, kas tie par sprukstiņiem! Tad beigas bezjēdzīgajiem slaktiņiem pienāktu visai drīz.

Tikmēr lai neviens nedzesē velti muti, pļāpājot, ka viņš ir aizspriedumains. Neviens. Marks sagrozījās krēslā un pacēla roku. gatavodamies darīt kaut ko daudz patīkamāku. Trāpīs netrāpīs? Galvenais papīrīti pareizā leņķī aizmest gar galda malu, lai tas atsistos attiecīgajā punktā pret sienu. Atvērās durvis, un ienāca Peitels.

-  Sasodīts!

Papīra bumbiņa atlēca no sienas un aizripoja pa grīdu.

-   Šis Pols Grovs, Peitels sacīja, sniedzot Divainam no piezīmju grāmatiņas izplēstu lapu ar adresi. Priekšnieks vēlas, lai tu pārbaudi, vai kartotēka nav kādi ieraksti par viņu.

-  Kad būs laiks, tad pārbaudīšu.

-  Nez vai priekšnieks gaidīs.

Divains noskatījās, kā Peitels atstāj darbistabu.

-   Kāpēc tu pats to nevari izdarīt, Peitel? Laikam esi pārāk aizņemts, cenšoties vecajam pielīst.

-  Tātad jums vēl nav nekādas idejas, sacīja Pols Grovs, kas varētu būt vainīgais?

-  Ak. nē, Rezniks atteica, ideju mums nekad netrūkst.

Inspektors piecēlās un sniedza roku. Pēc tikko manāmas vilcināšanās Grovs to saņēma un ieskatījās Reznikam acīs. “Redzams, ka viņš to dara ar piespiešanos,” pie sevis nodomāja inspektors, “apzinās, ka tā ir šajā brīdī vēlama rīcība.”

-  Vairāk jautājumu nav? vaicāja Pols.

Rezniks pasmaidīja.

-  Pagaidām ne.

Peitels atvēra durvis.

-  Pilnvarotais Peitels jūs izvadīs laukā.

Divains nezināja, ko Rezniks vēlējās, lai viņš atrastu. Varbūt neko īpašu, bet kartotēkā savāktie fakti par Grovu tomēr izrādījās visai interesanti. Nedaudz vairāk nekā pirms diviem gadiem viņš tika apvainots nopietnā seksuālā piedauzībā, kas vēlāk formulēta maigāk kā personu aizskaroša rīcība, tad kā sabiedriskās kārtības traucēšana. Galu galā lieta tikusi izbeigta. Deviņus mēnešus vēlāk Grovs saņēmis brīdinājumu par uzkavēšanos publiskajā tualetē ilgāk. nekā šim nolūkam normāli nepieciešams.

“Bet tieši tik ilgi. cik tas nepieciešams ši zeļļa nolūkiem. Divains pie sevis nosprieda.

Rezniks stāvēja pie kriminālizmeklēšanas nodaļas durvīm un tērzēja ar kādu darbinieku par futbolu.

-  Ja es būtu jūsu vietā, ieminējās sarunbiedrs, es atmestu cerības uz notingemšīriešu panākumiem. Labāk pāriet Cesterfīldas pusē un kļūt par Džona Cedozija līdzjutēju.

-  Varbūt jums taisnība.

Pienāca Divains un sniedza Reznikam apkopotos faktus.

-   Šo tipu gan tik vienkārši nedrīkst izlaist no acīm, Divains piezīmēja. Tas ir slīpēts zellis.

22 .

Kelvins izdzirda virs galvas tēva soļus un pagriezās uz kreisajiem sāniem. Nez vai tēvs taisījās nākt lejā? Taču soļi devās uz virtuvi, un Kelvins sajuta atvieglojumu. Viņš iekārtojās gultā ērtāk un dziļi ievilka dūmu no garā smēķa, lai tas neapdzistu. Narkotikām. īpaši tik labām kā šī, piemita nelāga īpašība, ka to saldā smarža bija ļoti noturīga. Ja tēvs tuvotos kāpnēm, Kelvins vienā mirklī mestos pie durvīm, kas veda uz dārzu un atrautu tās vaļā, lai istabā ieplūst svaigs gaiss. Skūšanās losjona smidzināšana nu jau bija novecojusi metode.

-  Ielāgo tikai vienu, tēvs bija piekodinājis. Ja lu aicini šurp meitenes, tad nekad neved tās lejā uz savu istabu. Un narkotikas es tev ari neļauju smēķēt. Šajā mājā nemūžam.

Kelvins bija piekrītoši mājis ar galvu, neizrādot, ka tās bija divas dažādas lietas. Kāda tam nozīme? Tāpat kā skolā: varēja pateikt “jā”, bet turpināt dzīvot, kā pašam tīk. Skolas laiku Kelvins nespēja aizmirst: nebeidzamas pēcpusdienas tika aizvadītas galdniecības darbnīcā, bieži sanāca nobastot fizkultūras stundas, sevišķi, ja laukā bija jāskrien kross. Starpbrīžos, kas tika pavadīti sporta laukumā, skolasbiedri aizvien mēdza Kelvinu ķircināt:

-  Kas lēcies, Kelvin? Tev nu gan nav īsta nēģera iekšas!

īsti nēģeri bija melni. Tā kā Kelvina tēvs nāca no Bermudu salām, bet māte no Notingemšīras, puisis bi ja gaišas kafijas krasā.

-   Nu. nē! melnādainie skolas biedri klaigāja. Tu neesi mūsējais.

Viņiem bija taisnība. Kelvins nepiederēja ne pie vieniem, ne pie otriem.

Aizvēris acis un galvu atlaidis spilvenos, viņš redzēja istabu tikpat skaidri kā vaļā acīm. Trīs no četrām sienām bija nokrāsotas nespodri melnas, ceturtā

-  tā ar logu tumši sarkana. Griesti bija nakts krāsā

-  tumši zili. Kad tika nodzēstas visas gaismas, Kelvins varēja apgulties uz muguras un lūkoties augšup uz zaigi dzirkstošajiem zvaigžņu un planētu atveidojumiem, kas bija salipināti pie griestiem. Skapi un kumodi klāja melnas un baltas diagonālas joslas. Steredmagnetofons, kasetes, pastiprinātājs un radio stāvēja uz melna metāla pārvietojamā galdiņa. Gultu klāja spīdīgi melna mākslīgā zīda drāna. To Kelvins bija pircis tirgū par naudu, ko tēvs viņam iedāvināja, kad dēlu uzņēma pilsētas koledžā.

Pie sienām nebija ne attēlu, ne plakātu. Vienīgi augstu virs gultas puisis sienā bija izcirtis savu vārdu. Baltiem burtiem tur bija rakstīts: “Kelvins Ridžinaunts”.

Beidzās kasete, un magnetofons izslēdzās. Keli vins iespieda atlikušo smēķa galiņu par pelnutrauku izmantotajā skārda bundžā un paslidināja to zem gultas. Kuru katru bridi lejā nonāks tēvs, lai apvaicātos, vai dēls negrib ko ieēst. Puisis izrāpās no gultas un nolīdzināja pārklāju. Viens gan bi ja jāatzīst viņa istabā vienmēr valdīja kārtība.

Pēc tā atgadījuma tēva ieradumi mainījās, un viens no apliecinājumiem tam bija viņa aizraušanās ar ēdienu gatavošanu. Agrāk, kad visa ģimene dzīvoja kopā. vienīgais iemesls, kura dēļ tēvs spēra kāju virtuvē, bija nepieciešamība paņemt no ledusskapja aukstu Red Stripe" alus bundžu. Viņš pat traukus pēc ēšanas nenovāca, īpaši pēc tam, kad Kelvins bija pietiekami paaudzies, lai spētu veikt šo darbu tēva vietā. To darīja vai nu Kelvins. vai Mardžorija viņa četrus gadus jaunākā māsa. Pagāja diezgan ilgs laiks, līdz mazā māšele spēja tikt galā ar kaut ko grūtāku nekā glāžu novākšana. Pārējo Kelvinam nācās uzņēmi ies pašam.

Tagad tēvs divreiz dienā, svētdienās pat trīs reizes. cēla galdā pamatīgas maltītes. Nekas īpašs un eksperimentāls tas nebi ja, tomēr daudzkārt labāks par veikalā pirktiem pusfabrikātiem, gataviem ēdieniem kartona kārbās un metāla bundžās. Pēc smaržas varēja noteikt, ka todien maltīte sastāvēs no sīpoliem, ko tēvs mēdza sacept gluži kraukšķīgus, līdz tie kļuva

saldi, un lielajiem Linkojn,širas cīsiņiem ar zaļumiem. Viens no Kelvina paziņām, kas naktīs strādāja kādā pilsētas fabrikā, gan apgalvoja, ka tādi cīsiņi nenāk vis no Linkolnšīras, bet tiek ražoti tepat uz vietas.

-  Esi izsalcis? tēvs apvaicājās.

-  Ne īpaši.

Tēvs ar karoti sastūma zirņus šķīvja malā, uzlika divus cīsiņus un brīdi padomāja, vai nepievienot arī trešo.

-  Tēv!

-  Kas ir?

-  Es taču teicu, ka neesmu izsalcis.

-  Parasti tas tevi neattur no ēšanas, tēvs atteica.

Visa šī sātīgā barošana mājas apstākļos dēlam nemaz negāja labumā, džinsos un kokvilnas sporta krekliņā tērptais augums šķita liess kā sīksti sažāvēta cūkgaļa.

Tēvs paņēma pannu un salika šķīvī pusi no ceptajiem sīpoliem. Virsū tika uzlieta bieza tomātu mērce, kuras gatavošanai bijuši nepieciešami vairāki kilogrami gatavu tomātu un cukura sīrups,

-  Nāc nu šurp, aicināja tēvs, novietojot šķīvi uz brokastu galda, kur viņi parasti ieturēja maltītes, Varbūt vēlies arī šo te?

Viņš nocēla no plaukta mazo, četrstūraino sarkano piparu mērces pudeli un nolika to blakus Kelvina šķīvim.

-  Būs nedaudz asāks.

Beidzot tēvs ķērās pie sevis apkalpošanas.

Dzīvojamā istabā viņiem bija lielisks pusdienu galds, novietots pie liela loga, no kura pavērās skats uz parku. Taču deviņas reizes no desmit viņi ieturēja maltītes virtuvē. Sešpadsmit gadus tēvs tur praktiski

nebija spēris kāju, tagad pats velns viņu no virtuves nedabūtu laukā.

-  Garšo labi? Kelvina tēvs apjautājās.

-   Mm, dēls ar pilnu muti novilka. Ņmm.

Tēvs gan bija sācis gatavot ēst, taču kādu īpašu

recepšu studijām viņam neatlika laika. Lai viņus abus pabarotu, vajadzēja ļoti taupīgi rīkoties ar sociālās nodrošināšanas pabalstu un tēva niecīgo invalīda pensiju tas prasīja krietnu uzņēmību un pūles. Ik dienas tēvs pusi laika pavadī ja, klaiņojot pa vietējiem veikaliem, citreiz viņš ar autobusu devās uz centru vai Arnolda priekšpilsētu. Veikalos vīrs izcilāja un aptaustīja visus produktus, nepievēršot uzmanību saimnieku vai pārdevēju neiecietīgajiem aizrādījumiem pievaldīt rokas. Vienu vai divas reizes nedēļā tēvs cēlās piecos no rīta un ar veco velosipēdu brauca uz Sneintonas vairumtirgu. Mājup viņš brauca lēnām un piesardzīgi, jo velosipēdam aizmugurē bija piesiets mazs koka treiIeris, piekrauts pilns ar kartupeļiem. kāpostiem un citiem lētiem sezonas produktiem.

-  Visās koledžās atsākušās mācības.

Kelvins kaut ko pie sevis norūca.

-  Es domāju, ka tu taču reiz saņemsies un atkal mēģināsi kaut kur iestāties.

Jā, es to darīšu.

-   Kad?

-  Kad būšu izlēmis, ko mācīties.

-   Un kad tas varētu būt?

-  Es vēl neesmu pārskatījis, visas brošūras ar piedāvātajām programmām.

-   Nav nedaudz par vēlu?

-  Tas prasa laiku. Negribu vēlreiz kļūdīties.

-  Par to nav jābaidās.

Kelvins nolika nazi un dakšiņu.

-Ka man tas jāsaprot?

-  Ja nekur neesi iestājies, nav ko baidīties no izmešanas.

Strīdoties nebija vērts. Tēvs bieži pukojās par dēla mācībām, taču viņam ātri aptrūka, ko teikt, un šis temats tika pārtraukts. Viņi labprātāk runāja par savas kopējās dzīves gaitām. Maltītes divatā, pāris pudeles alus vakaros, kad viņi skatījās video nomā paņemtās vecās filmas, ko sagādāja tēvs. “Operation Petticoat".-“That Touch of Mink". Dels nesaprata, kā tēvs varēja skatīties tādas muļķības, turklāt vēl smieties par tām. Bet tam nebi ja nozīmes. Ap desmitiem Kelvins devās uz savu istabu, apgūlās gultā uz muguras un uzlika magnetofona austiņas. Deivids Lt Rots. Edijs van Helens. Lai jau citi tic. ka viņš klausās “Soul II Soul". “New Kids on the Block, “Niggers with Attitude" un tamlīdzīgus draņķus.

Vēl aizvien pilnu muti, Kelvins atstūma šķīvi.

-lu neesi izēdis visu.

-  Man pietiek.

Pa ārdurvju pastkastītes spraugu tika iemesta vietējā avīze, kastītes atvere ar troksni atkrita atpakaļ. Kelvins atnesa laikrakstu un atlocīja to, lai parādītu pirmo lapu.

-   Vai tu to jau redzēji? — viņš noprasīja, norādot uz virsrakstu: "SLIMNIEKU KOPĒJA SĪVĀ CĪNA PAR DZĪVĪBU".

Tēvs viegli pamāja ar galvu un atdeva avīzi dēlam.

-   To. kas tev palika pāri, es ielikšu ledusskapī. Varbūt vēlāk sagribēsies.

Piecpadsmit minūtes vēlāk Kelvins bija gatavs.

Pāri kokvilnas krekliņam viņš bija uzvilcis džemperi, kājās uzāvis melnas sporta kurpes. Pār plecu viņam karājās audekla soma, kas parocīgi piekļāvās gurnam.

Tēvs pie izlietnes beidza mazgāt traukus.

-   Labi, paliec sveiks, atvēris ārdurvis, Kelvins izmeta.

-  Uz kurieni? tēvs gribēja zināt.

-  Uz bridi iziešu.

23.

-  Riskanta lieta, Čārlij. Nevarētu teikt, ka man tā patīk.

Skeltona skatiens klīda pa kabinetu: no rakstāmgalda pie loga, no loga pie kartotēku skapīša, no skapīša pie kafijas automāta, tomēr viņam neienāca prātā piedāvāt kādu tasīti Reznikam. Priekšnieksšķita tik uzskrūvēts, ka Rezniks jau prātoja, nez vai Skeltons pats nav uzņēmis kofeīnu, iešļircējot to tieši vēnā. Patiesais uzbudinājuma iemesls gan bija tas, ka viņš jau vairākas stundas nebi ja veicis nekādus nopietnus fiziskus vingrinājumus, un Skeltona organisms prasīt prasījās pēc kāda astoņu kilometru skrējiena nervu nomierināšanai.

Tā viņš mocījās, kopš bija sākušās nepatikšanas ar Keitu. Skeltons vai nu cieta no nervozitātes, vai arī maldināja sevi ar nereālām cerībām, bet nekad nenodevās īstai atpūtai, neatļāvās pavadīt svētdienas mierīgajās Bremkotas vai Bērtondžoisas priekšpilsētās. Rezniks domāja par Skeltona meitu. Drīz nāks iestājeksāmenu laiks laikam taču tos vēl aizvien sauca par iestājeksāmeniem iespējams, ka viņa kļūs par studenti un tiks prom no mājām. Tad uu gan Skeltons vairs nespēs pievilkt grožus. Bet varbūt, ka mūsdienu jaunatne ar tās morāli nemaz vairs nešķiež enerģiju seksam, narkotikām un rokenrolam un sāk uzreiz ar banku kredītiem, lai atļautos nopirkt dārgos Pola Smita apģērbus. Gari vakari tiek aizvadīti, kārojot iegādāties faksa mašīnas, klausoties Naidšelu Kenediju vai Ērika Kleptona kompaktdiskos pārrakstītos vecos ierakstus. Viņš reiz bija lielisks ģitārists Kleptons, nevis Kenedijs.

-  Par ko jūs domājat, Čārlij?

-  Par “Crossvonrds", ser.

-  Tas taču atkal nenāks modē. ko? Man likās, ka nu ir Austrālijas laiki “Neighbours"un tamlīdzīgi.

-  Nekā, ser. “Crossvonrds". Tas ir blūzs. Roberts Džonsons. Skips Džeimss. Tas ir…

-  Vai tas pieder pie lietas, Čārlij?

-  Nē. ser. Protams, ne.

Skeltons uzmeta Reznikam ašu. stingru skatienu un atsāka soļot šurp un turp pa kabineta paklāju. Priekšniekiem parasti izsniedza tās biezākās grīdsegas, kā arī piedāvāja plašāku krāsu izvēli. Bez tam. nodibinot attiecīgas pazīšanās, ik pēc pieciem gadiem varēja dabūt jaunu paklāju. Ja Skeltons ilgi turpinās tik enerģiski soļot pa kabinetu, tad sarunās ar Polu Grovu nāksies pieskarties vēl vienam papildu jautājumam proti, par jaunas grīdsegas iegādāšanos priekšnieka kabinetam.

-   Mūsu uzmanība līdz ar to liek novērsta no galvenā, Skeltons teica, nostājies Reznikam aiz muguras tā, ka inspektoram vajadzēja krēslā sagriezties uz otru pusi. Tas mani dara nemierīgu. Manuprāt, mēs novirzāmies no pareizā ceļa.

-  Bet, ja tas tiešām ir tā…

-  Kā, Čārlij? Lūdzu, konkrētāk, kā?

ja Grovs kopā ar Dauertiju…

-   Bet jums jāatzīst, Cārlij, ka mēs par to neko tuvāk nezinām.

-   Nav šaubu, ka Grovs ir homoseksuālists vai vismaz saietas ar abiem dzimumiem.

-  Bet vai par Dauertiju ir līdzīgas liecības?

Ir iztaujāti turpat vai trīsdesmit cilvēki, kas ar viņu kopā strādājuši, turklāt daži no tiem pat samērā ilgu laiku. Reizēm viņi tikušies un pasēdējuši pie glāzītes. Ne jau nu bieži, bet paretam tomēr. Dauertijs nekad nav runājis par pretējā dzimuma draudzenēm. Nekad nav pieminējis sievietes.

-  Vai tas nozīmē, ka viņš ir homoseksuālists?

Rezniks paraustīja plecus. Kjāpēc Skeltons tā uzbudinās?

-  Tas tomēr par kaut ko liecina.

, Par ko? Par to, ka viņam nepatīk sievietes? Ka viņam nepatīk sekss? Varbūt viņš vienkārši ir atturīgs. Varbūt viņam ir hormonāli traucējumi. Ja par cilvēku seksualitāti spriestu pēc intīmo sakaru daudzuma. pie kā gan mēs nonāktu?

Skeltons bija atgriezies aiz rakstāmgalda un ar pirkstiem veidoja figūras, kas atgādināja pilis.

Padomājiet pats, Cārlij! Uz. pēdējiem policijas sarīkojumu vakariem jūs neesat atvedis sev līdzi nevienu sievieti. Bet tas taču neko īpašu nenozīmē, vai ne?

Rezniks sagrozījās krēslā vairāk, nekā tas viņam būtu bijis nepieciešams ērtības labad. Viens no diviem vai nu Skeltons pārmeta inspektoram par ilgo dzīvi vienatnē, vai ari tēmēja uz viņam raksturīgo aizspriedumainību. Varbūt priekšnieks domāja gan vienu, gan otru? Vai vienkārši izspēlēja joku? Spēlēm, kurās Rezniks spēja iedomāties Skeltonu iesaislaimes, vajadzēja būt ar stingriem noteikumiem, kas prasītu vislielāko koncentrēšanos un modrību, tajās būtu bi jis svarīgi uzvarēt, nevis dzīt jokus. “Joki nav tas jēdziens,” inspektors pie sevis nodomāja, “uz kuru priekšnieks paļautos.”

Nabaga Keita!

Esmu pārliecināts, ka viņu starpā radās nesaskaņas, Rezniks sacīja. Tas arī bija par iemeslu Dauertija agrajai aiziešanai, nevis rūpes par darbu nākamajā rītā. Jums būtu vajadzējis redzēt Grova uimi. kad es ieminējos par varbūtējo strīdu.

Jūs domājat, ka tas bija mīlnieku strīds, Cariij? neticīgi jautāja Skeltons.

Tas varēja būt Grovs, kas sekoja Karlam no bāra. pāri ielai. Pie tam, ja pieņemam, ka Dauertijs uzbrucēju pazinis, tad kļūst skaidrs, kā tas varēja pienākt puisim tik tuvu klāt un dot pirmo sitienu no neliela attāluma.

-.Varbūt no aizmugures, Čārlij?

Šo domu neviens no viņiem iepriekš nebija apsvēris. Skeltons atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma zilu mapi ar glīti saspraustām papīra lapām.

-   Iekšlietu ministrijas statistika. 1989. gadā par pieciem procentiem palielinājies reģistrēto seksuālo pārkāpumu skaits, sasniedzot divdesmit astoņus tūkstošus gadījumu. Nākamajos gados saglabājušies vairāk vai mazāk stabili rādītāji.

Skeltons pāršķīra divas lapas.

Analizējot šos papildu piecus procentus, kas sastāda trīssimt gadījumus, izrādījies, ka aptuveni puse vai trešdaļa no tiem ir apsūdzības par vīriešu seksuālo piedauzību pilsētas publiskajās tualetēs. Varat iedomāties, kāda bija reakcija no homoseksuālistu puses.

Skeltons uzšķīra citu lapu tā bija kāda žurnāla raksta fotokopija.

-   Homoseksuālistu apsūdzēšana un vajāšana, viņš lasīja.

-  Ņemot vērā. ser…

-   Ļausim tik masu medijiem ko nojaust, Skeltons turpināja, un tie sāks pilnā sparā vēstīt par to, kā pederasti tualetēs viens otru sagraiza. Tā dēvētais klusējošais vairākums tūlīt pieprasīs tur nostādīt policijas uzraugus pilnā apbruņojumā no spoguļiem līdz video kamerām. Ikviens, kas nedaudz kreisāks par Apvienotajiem Leiboristiem, noorganizēs demonstrācijas un piketēs pie policijas iecirkņiem, lai izteiktu atbalstu apspiestajiem brāļiem.

Rezniks ļāva iestāties neilgam klusuma brīdim. Garām pārvaldei brauca kāda automašīna, kurai droši vien visi logi bija nolaisti, jo ausīs griezās spalgais skaļruņu troksnis. Gaiteņa galā varēja dzirdēt ierasto lādēšanos, lai gan šoreiz to bija grūti atšifrēt. Nemitīgi zvanīja telefoni.

-  Ja Grovam bija iemesls, tad tā bija laba izdevība.

-  Jā. Skeltons teica, nu jau aprimis. Es piekrītu. To mēs pārbaudīsim, Čārlij. Tikai jārīkojas neuzkrītoši un piesardzīgi, jāizvēlas pareizie cilvēki. Un atcerieties ja arī šim pieņēmumam ir pamats, kā paliek ar uzbrukumu Flečeram? Man tomēr vēl aizvien šķiet, Čārlij, ka īstā atbildē meklējama slimnīca.

-  Jā, ser, atteica Rezniks, ceļoties kājās.

-  Lieka atklātība var tikai traucēt, Skeltons piebilda, kad inspektors bija jau pie durvīm.

Peitels noņēmās ar informāciju, kas bija atsūtīta no slimnīcas. Viņš darbojās pie kompjūtera, atvēra reģistrus, meklēja atbilstošus laktus, bet galu galā nācās secināt, ka to bija daudz par maz. Viņš nespēja uziet nekādu tiešu sakarību starp Flečeru un Kārlu Dauertiju. Vienīgi to acīmredzamāko to. ka abi izdzīvojuši. Dauertija gadījumā tas gan vel nav īsti izdevies. Viņa stāvoklis vēl joprojām deva pamatu raizēm.

Neilors un Līna Keloga katrs savā lielās darbistabas stūrī runāja pa telefoniem.

-   Neviens taču nestaigā pa ielām ar bērna ratiņiem astoņas stundas, runāja Neilors. Neviens, kas ir pie pilna prāta.

-   Kad viņa iesniedza šo lūgumu, tā savukārt skanēja Līnas Kelogas saruna. vai viņa nepateica, ko taisās darīt?… Mm, hm. Mm, hm…Vai viņa pateica. kur?

Kādu brīdi Rezniks stāvēja aiz Peitela rakstāmgalda un vēroja, kā mainās zīmes uz zaļā ekrāna. Vārdi, datumi, apmeklējumu skaits. To visu vajadzēja salīdzināt ar Flečera pacientu sarakstu, ari ar Bernarda Solta pacientiem, taču to skaits vēl nebija iesniegts. Konsultanta sekretāre bija uztvērusi Peitela lūgumu tā. it kā viņš to būtu uzaicinājis stāties īpaši derdzīgos seksuālos sakaros.

Ja Skeltonam bija taisnība un īstā atbilde bija meklējama slimnīcā, viņiem vajadzēja aktīvāk darboties šajā virzienā.

-         Es jau varētu doties turp vēlreiz, teica Peitels.

-   Bet pat ar izcili labu gribu te nekas nebūs līdzēts. Viņa ir ārkārtīgi stingra lēdija.

Rezniks pamāja ar galvu. Pirms vairākām paaudzēm šāda tipa sievietes uzņēmās ceļojumu ar kamieli pāri Sahārai, tā laikā neļaujot uz ādas izspiesties ne sviedru lāsītei un nekad neizjūtot vajadzību pačurāt aiz tuvākās piramīdas. Tādi cilvēki izturēja Indijas koloniālo režīmu par spīti slimībām, kastu sistēmai un laicīgajām grūtībām, kas radās, meklējot ceturto partneri bridža spēlei.

Vai jūs nevarētu piezvanīt viņai pats, ser, Peitels ierosināja.

-  Es palūgšu, lai to izdara priekšnieks.

-  Nu, nezinu, tikmēr runāja Neilors. Cik drīz vien varēšu. Tam taču nav nozīmes, tu tā ka tā nebūsi mājās.

-   Paldies, tencināja Lina. Vai jūs, lūdzu, nevarētu mani informēt, ja viņa gadījumā dod par sevi kādu ziņu?

Rezniks noskatījās, ka Neilors nometa klausuli un zibens ātrumā izskrēja no darbistabas, gandrīz atstādams kādu izbiedētu darbinieku bez rokas, jo viņam tajā bridi gadījās nākt iekšā pa durvīm. Inspektors jautājoši pavērās Līnā, un viņa lēnām nogrozīja galvu. Ar šādām situācijām Reznikam bija nācies saskarties neskaitāmas reizes: jauniņie policisti iedomājās, ka mazs bērnelis ir spējīgs atjaunot ģimenē mieru un saticību.

Rezniks devās uz savu kabinetu, un Lina viņam sekoja.

Kas attiecas uz Karinu Ārčeri, ser, es sazinājos ar universitāti. Viņa it kā esot tikusies ar studentu padomnieku, kas ieteicis meitenei kādu laiciņu atpūsties. Padoms ar pateicību pieņemts. Fakultātes sekretāre izteica domu, ka meitene devusies uz mājām pie vecākiem, tomēr pārliecināta viņa nebija. Es mēģināju viņu sazvanīt, taču tur neviens neatbild.

-  Vai esat noraizējusies?

-  Tikai tāda nelāga nojauta, ser.

Bet Karīna taču aizbraukusi atklāti, neslēpjot savus nodomus.

-  Ja.

-  Vai nav nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka viņu atkal vajā Kcrū?

Līna papurināja galvu.

-  Par ko tad jūs baidāties? Domājat, ka meitene pati sev varētu nodarīt ko ļaunu?

Tā varētu būt, ser. Izvarošana… Morīna Mcdena to izskaidro sekojoši: ja Karīna būtu piekritusi sniegt apsūdzību, tad līdz ar to tiktu atzīts nozieguma moments, kas noņemtu no meitenes pleciem vainas apziņu. Tad viņai nevajadzētu pūlēties nomākt nepatīkamās izjūtas un mocīties sirdsapziņas pārmetumos.

-  Kur dzīvo Karīnas vecāki?

-  Devonā, ser. Netālu no Linmutas.

-  Piezvaniet uz vietējo policijas iecirkni un palūdziet, vai viņi nevar sazvanīties ar meitenes vecākiem!

Rezniks paskatījās uz Līnu. Viņa bija plecīga, nopietna sieviete ar raižpilnām, līdzjūtīgām acīm.

Pamēģiniet kaut ko noskaidrot caur turieni!

-  Labi, ser.

Līna vēl nebi ja paspējusi iziet no kabineta, kad Rezniks jau bija devis rīkojumu sekretārei savienot viņu ar Skeltonu. Priekšnieks izmantoja savas dienesta pakāpes un autoritātes iespaidu, lai ietekmētu Bernarda Solta sekretāri, kas beidzot apsolīja, ka līdz dienas beigām sagatavos visu nepieciešamo informāciju. Inspektors pateicās Skeltonam un noskaidroja, vai pats varēs saņemt šīs savāktās ziņas. Nu vairs bi ja atlicis tikai viens nepatīkams apmeklējums.

Bija nedaudz pāri pieciem, kad Rezniks stāvēja Dauertiju Voletonas mājas iekšējā dārzā un balansēja kreisajā rokā apakštasīti ar krūzīti. Debesis satumsa, un privātie namiņi, kas vīdēja aiz dzīvžogu rindas, kļuva par neskaidriem siluetiem. Virtuvē Paulīna Dauertija jau otro reizi mazgāja smalkāko pusdienu servīzi, ko viņi bija saņēmuši kā kāzu dāvanu.

Atvainojiet. Rezniks bilda Viljamam Dauertijam. kas stāvēja pa kreisi no inspektora un cieši vērās kādā neesošā mauriņa defektā, bet man jums kas jāpavaicā par Kārlu. Tas ir personīgas dabas jautājums.

24.

-  Helen, šis nav tas piemērotākais brīdis.

-Nē?

-Nē.

-Tev jau, Bernard, nekad tam neatradīsies piemērots brīdis.

Bernards Solts uz mirkli abām plaukstām aizklāja seju, cenzdamies nomākt gurdenumu. Vienīgi viņa acīs vēl vīdēja gaišums, bet arī tajās varēja manīt noguruma pazīmes. Visa nolādēti gara diena pavadīta operāciju zālē. un tagad vēl šī uzmākšanās.

- Zini. ko, konsultants tuvojās vecākajai māsai izplestām rokām, delnas pacēlis augšup, pirkstus viegli pavērsis. Šādā pārliecinošā, mierinošā veidā viņš vienmēr saņēma pacientu piederīgos, kad bija jāpavēsta nelabvēlīgas prognozes. Helēna Mintona pazina šo žestu, viņa daudzreiz bi ja vērojusi tā iedarbību.

Zini. ko mēs darīsim, Helen? Paņem savu dienasgrāmatu, es paņemšu savējo, un norunāsim šim darbiņam kādu vēlāku datumu nākamnedēļ…

Māsa purināja galvu.

Aiziesim uz kādu patīkamu vietiņu, uz to restorānu Plaintrijā…

-  Nē. Bernard.

-Tad mums būs izdevība kārtīgi izrunāties…

-  Bernard, nē.

-   Mēs tur atpūtīsimies. Vai tad tas nebūtu labāk nekā runāt šeit?

Helena Mintona pacēla galvu un sāka smieties.

-  Nu, paskaties taču uz mums abiem! Tu esi nogurusi, es tāpat. Laiks beigt darbdienu.

-  Jā, Helena atteica, vēl aizvien smiedamās, mums jau vienmēr laiks darbdienu beigt.

Viņš grasījās satvert māsu aiz rokas, tomēr pārdomāja.

-  Helen, lūdzu…

Smiekli turpinājās, kļuva skaļāki. Solts norūpējies paraudzījās uz durvīm, caur kuru matēto stikla daļu neskaidri varēja saskatīt sekretāres siluetu pie rakstāmgalda. Maigā elektriskās rakstāmmašīnas dūkšana un taustiņu klikšķi saglabāja nemainīgi vienmērīgo tempu. Beidzot skaļie smiekli aprāvās.

-   Par viņu neraizējies, Bernard! Sekretāre padomās, ka es esmu kārtējā histēriskā pusmūža dāma, ar kādām tev jānoņemas ik dienas. Esmu pārliecināta, ka viņa pieradusi redzēt veselu lērumu tādu sieviešu staigājam iekšā un ārā no tava kabineta. Tas, ka man mugurā ir baltais slimnīcas virsvalks, nebūt neliecina par lielu atšķirību. Sekretāre taču saglabās uzticību un neizplatīs neķītras baumas.

Helēnas smaidā nebija ne miņas no joka.

Varbūt viņa pati tevī ir iemīlējusies.

Solts nogrozīja galvu.

-  Nu tu runā muļķības.

-  Protams, māsa piekrita. Agrāk vai vēlāk tev tas bija jāatzīst. Ja jau es nebūtu muļķe, tu mani nevarētu tik viegli atraidīt. Es tieku ignorēta kā tukša vieta.

Konsultants apsēdās.

-  Es nezinu, ko iesākt.

-  Nezini? Tas ir lik vienkārši. Dod man galīgo atbildi!

Solis paskatījās Helenā, tad atkal nolaida acis pie rakstāmgalda. Pie kabineta priekštelpas durvīm atskanēja klusināts klauvējiens.

-  Es nevaru. Solis izdvesa.

Viņi palika turpat, kur stāvējuši. Helena cieši vērās Solta tuklajā zodā. Māsa ienīda Soltu. un tomēr ārsts bija viņas vājība. Ja viņš tagad pavērstu seju pret Helenu un pateiktu gaidītos vārdus, māsa aiz. pateicības sāktu raudāt un mestos Solta apkampienos.

Atvainojiet, sekretāre aizbildinoši pavēra durvis. Ieradies inspektors, lai saņemtu pacientu sarakstu. Viņš ļoti steidzoties uņ nevarot gaidīt ne minūti.

Nebilstot vairāk ne vārda, Helena Mintona pasteidzās garām sekretārei un Reznikam un izmetās gaiteni.

-   Protams, gurdenā balsī teica Solts. Aiciniet viņu ienākt!

Grāmatu veikals bija ierīkots pirmajā stāvā, netālu no ieejas medicīnas skolā. Plašajā priekštelpā atradās telefona aparāts, pa kuru Tims Flečers uzbrukuma naktī bija mēģinājis sazvanīt Karīnu Arēeri. Ap stūri bija durvis, pa kurām varēja nonākt uz liktenīgā gājēju tiltiņa.

Janam Kerū mugurā bija sporta jaka, zem tās kokvilnas sporta krekliņš ar uzrakstu “Mediķi ir vareni viri". Kājās puisim bija tumši zilas treniņtērpa bikses un botas. Gar sānu nolaistajā rokā Jans nesa A4 formāta mapi, kā arī anatomijas un fizioloģijas mācību grāmatu. Viņš noskatījās, kā Sāra Lenarda iznāca no

slimnīcas priekštelpā un iegāja grāmatu veikalā. Piecas minūtes nogaidījis, puisis viņai sekoja.

Starp daudzajiem profesionālajai literatūrai paredzētajiem nodalījumiem varēja sameklēt arī beletristiku mīkstos vākos, kas neveiksmīgi pretendējusi uz gada augstāko literāro godalgu; tirgoja arī tā dēvēto pludmales literatūru. Kerū izlikās, ka šķirsta šīs grāmatas, taču īstenībā neatlaidīgi pētīja Sāru. Viņš ievēroja, kā saspringa meitenes kāju lieli, sniedzoties pēc kādas grāmatas augšējā plauktā.

Pēkšņi Sāra pagrieza seju pret Kerū. it kā apjautusi, ka tiek novērota. Janam atlika izvēlēties starp divām iespējām. Viņš devās tieši pie Saras, apveltīja viņu ar nepiespiestu smaidu un pameta skatienu uz viņas izvēlētajām grāmatām.

-  Tīzdeils un Rubinšteins. Smaga lasāmviela, pat medicīnas māsiņai ar ambīcijām.

Sāra palūkojās uz puisi, it kā gaidot, lai viņš pakāpjas sānis un ļauj viņai doties pie kases.

Kerū nekustējās.

-   Es tevi pazinu, viņš teica. Atcerējos no tā vakara.

Jans uzkrītoši skatījās uz nozīmīti, kas meitenes blūzei bija piesprausta tieši virs krūts.

-  Sāra?

-  Jā, viņa atsaucās. Tu toreiz, vilkies gar ietves malu.

Kerū par šādu apzīmējumu nejutās glaimots.

-  Es piedāvājos tevi aizvest.

-Jā, tu par varītēm gribēji iepazīties.

Nū ja, viņš piekrita. Tieši tā.

-   Kāpēc? Sāra vaicāja, bet tūlīt aptvēra, ka šis jautājums nācis nevietā.

“Tavu matu dēļ.” Kerū pie sevis atbildēja, “tavas cēlās gailas dēļ." Bet skaļi puisis to neteica, vēl nebija pienācis īstais laiks. Viņš jau nav nekāds muļķis un nepraša.

-   Vai tu tiešām taisies tās abas grāmatas pirkt? Kerū vaicāja, uzsizdams knipi pa virsējās grāmatas vāku.

-Tās nav man. Viens no ārstiem…

-   Tikai nestāsti, ka viņš tevi sūta veikt privātus pakalpojumus!

-  Viņš pats nevar atnākt.

-  Pārāk aizņemts, ja?

Puiša balsī iezagās tikko manāms sarkasms.

-  Nē, pirms pāris dienām viņu nopietni savainoja.

-  Tas taču nav Flečers! Tinis Flečers?

-  Vai tu viņu pazīsti?

Kerū papurināja galvu.

-  Es lasīju par to negadījumu. Nabaga zellis.

-  Jā.

-   Kā viņam klājas? Kerū apvaicājās. Vai viņš atveseļojas?

Sāra pamāja.

-Jā, lēnām iet uz labo pusi.

Kerū pacēla galvu augstāk un ielūkojās Sārai sejā. Meitene paredzēja, ka nu puisis mainīs taktiku un aicinās tikties ar viņu pēc darba vai tamlīdzīgi. Sāra juta, ka mute kļūst sausa.

-   Jauki, ka saskrējāmies, Kerū ieminējās, pakāpjoties sāņus. Varbūt tiksimies vēl kādu reizi.

To pateicis, puisis devās laukā no veikala, ļaujot no aizmugures nopētīt savu biezo matu cekulu, vīrišķīgi muskuļaino stāvu, atsperīgo gaitu. Sārai ienāca prātā, vai viņa nav izturējusies mazliet par asu. Varbūt šis puisis nemaz nebija tik peļams.

Bija tādas dienas, pat pārāk daudz tādu dienu, kad Bernards Solts vienīgi operāciju zālē nejuta pret sevi vērsto spiedienu. Viņa priekšā gulēja anestezēts pacients, prātu nodarbināja konkrēta problēma, un konsultants zināja pareizāko un drošāko veidu, kā to atrisināt. Protams, gadījās arī pārsteigumi un neparedzēti sarežģījumi, bet tieši tie uzturēja Soltu pie dzīvības, un galu galā, ja lietā lika zināšanas un roku izveicību, visas grūtības bija pārvaramas. Stāvot pie operāciju galda, konsultants pavēlēja pasniegt sterilos, asos instrumentus. Ja pacienta ķermenī kaut kas bija galīgi sabojājies, to varēja vienkārši izgriezt.

Kas attiecās uz pārējo…

Divdesmit četri gadi pavadīti laulībā, tās saskaņai pakāpeniski izgaistot. Dedzības un garlaicības urdīts, viņš bija meklējis mierinājumu citur. Kāpēc viņa to negrib atzīt un ļaut visam iet savu gaitu? Ak, šī ārišķīgā čīkstēšana par dotajiem solījumiem! Nu, protams, viņš daudz ko bija sasolījis. Vai tad tieši solījumi nebija tas, ko no viņa sagaidīja? Solts taču bija precēts vīrs. Vecākais konsultants. Pirms septiņiem, astoņiem gadiem, kad tas sākās, viņš bija gatavs apsolīt visu ko. Bernards apsolītu visu. lai tikai viņu liek mierā. Vienīgi tagad viņa solījumiem vairs neticēs. Neticēs bez rakstiskām saistībām un apliecinošiem dokumentiem. Neskaitāmas reizes viņa bija fantazējusi, ko tik visu viņi varētu darīt, ja Solts nebūtu saistīts laulībā.

Tagad viņš ir brīvs un stingri apņēmies šo pozīciju noturēt.

Tā sieviete kārtējo reizi gaidīja pie mašīnas. Solts jau grasījās braucamo atstāt stāvvietā, atgriezties slimnīcā un izsaukt taksometru, taču vecākā māsa viņu jau bija ieraudzījusi.

-  Helen, Solts viņu uzrunāja, nolicis portfeli uz mašīnas jumta un žvadzinādams kabatā atslēgas. Cik ilgi tu tā turpināsi?

Helena bija nomainījusi slimnīcas uzsvārci pret baltu blūzi, tumši zilu, adītu jaku. pusgariem ieloču svārkiem un kamieļvilnas mēteli, kas nebija aizpogāts. Māsas rokas savilkās mazās, ciešās dūrītēs.

-  Tik ilgi, cik vajadzēs, viņa atcirta.

-  Un ja es teiktu nē? Solts vaicāja.

-  Nav problēmu, atbildēja Helena. Tu zini, ko es tad darīšu.

Konsultants dziļi ievilka elpu. Autostāvvietas apgaismojumā māsas āda izskatījās bāla un novecojusi.

-   Nu, labi. Solts izmeta. Es saku nē. Tā ir mana atbilde. Vienreiz par visām reizēm nē.

Helena Mintona pakāpās pussolīti sāņus un atspiedās pret mašīnu. Pār viņas lūpām nāca asa, šņācoša skaņa, it kā vaigi pirms tam būtu piepūsti pilni ar gaisu. Pagriezusies māsa tikko nepakrita, taču iztaisnojās un steidzīgi devās prom. veikli atrodot ceļu starp mašīnu rindām. Solts vilcinājās, tad nepārliecinoši grasī jās māsai sekot, bet. tiklīdz Helena bija nozudusi aiz durvīm, kas veda uz liftiem, viņš apstājās.

Tas bija padarīts: nu Solts bi ja devis atbildi.

Tikai tagad, miera stāvoklī, viņš sajuta, cik satraukti elpo. Viņš piespieda sevi veselu minūti nogaidīt, nekustīgi stāvot, un tikai tad atgriezās pie mašīnas.

Konsultants iestūma atslēgu slēdzenē un pagrieza to. Pēkšņi viņš satrūkās un strauji pacēla galvu. Aiz muguras, nedaudz pa labi, kaut kas sakustējās. Kustība nebija ilga. Solts pārlaida skatienu pār mašīnu jumtiem, pār stāvvietas ēnām. Prātā ienāca doma, ka varbūt atgriezusies Helena nomierinājusies un atnākusi izlīgi mieru un atvainoties. Taču ārsts nevienu neredzēja: visas mašīnu durvis bija aizvērtas, motori izslēgti.

-   Ei! Solta balss skanēja savādi nedroši un dobji-

Beidzot ārsts pamanīja pazīstamu kolēģi, kas mundriem soļiem devās sava rovera virzienā un māja ar roku:

-   Sveicināts. Bernard. Tu laikam aprunājies ar savu veco, labo vāģi?

Solts iekāpa mašīnā un nogaidīja, līdz rovers izkustējās no vietas. Tad arī konsultants atmuguriski iebrauca mašīnu brīvajā celiņā un sekoja kolēģim uz. izeju.

Kad Kelvins Ridžmaunts atgriezās mājās, bija jau vēls. Pirms došanās uz virtuvi viņš nometa sporta somu kāpņu galā. Ledusskapī atradās divas piena pakas, viena no tām jau atvērta. Puisis atvēra otru un četriem lieliem malkiem izdzēra to tukšu. No dzīvojamās istabas skanēja lilmas aktieru balsis un mūzika, kā arī tēva smiekli.

Kelvins apzieda divus cepumus ar plūmju ievārījumu. salipināja tos kopā un, dodoties uz istabu, nokoda gardu kumosu.

Tēvs sēdēja uz kušetes, vienu kāju sacēlis uz tās malas. Rokā viņš turēja “Red Stripe” alus bundžu un smējās par to. ko Barbara Streizanda teica tam kā viņu tur sauca. Viņa meita bija apprecējusi to tenisistu. ko Kelvins neieredzēja ne acu galā. Bet tam nebija nozīmes. Šo filmu Kelvins jau bija redzējis un zināja, ka tas ir muļķīgs gabals par bokseru dzīvi. Tēvs filmu bija iznomājis stūra veikaliņā, kur par divām videofilmām samaksāja vienu mārciņu, un tad

tās varēja paturēt līdz nākamajam rītam. Šoreiz tas gan nebija video, bet parastā televīzijas programma.

-   Kur tu biji? jautāja tēvs. vēl aizvien smaidot par redzēto epizodi.

-   Es taču teicu, Kelvins atbildēja. Uz bridi izgāju.

-  Ko tu tagad darīsi?

-  Iešu gulēt.

Kelvins iegāja savā istabā un aizsvieda somu pie pretējās sienas. Neieslēdzis gaismu, viņš izņēma “Fair Wiiiring” kaseti un ieslēdza magnetofonu. Puisis atgūlās gultā uz muguras un raudzījās griestos. Acis drīz aprada ar tumsu, un pie griestiem, gluži kā austot, viena pēc otras parādījās tur salipinātās zvaigznes.

25.

Rezniks pie sevis prātoja, ka agrāk Menhetena droši vien bija krietni dzīvāka vietiņa. Droši to apgalvot inspektors, protams, nevarēja. Bija laiks, kad nāca modē viss amerikāniskais, un šīs vēsmas bija ietekmējušas arī viņa dzīvi caur mūziku. Hermanis Otrējs trompete, Džins Serdiks tenors. Fets Volers un "Rhythm". Reznikam toreiz bija tēvocis drēbnieks, roku pirksti viņam bija vijīgi kā zīds un īkšķi plakani kā plākšņu metāls. Tā vietā, lai pāris mēnešus pirms kara sākuma pārceltos uz Angliju, tēvocis kopā ar ģimeni aizceļoja uz Savienotajām Valstīm. Sešu cilvēku ģimene naktis pārgulēja, saspiedušies kādā šaurā Hestera ielas īres dzīvoklītī. Pēc Japānas kapitulācijas tēvocis Amerikā nepalika, jo uzskatīja, ka nekādas spožās izredzes tik plašā valstī nav sagaidāmas. Laiks rādīja, ka viņš bija maldījies.

Rezniks atminējās, ka zēna gados Sentenā viņš mēdza uzkāpt mājas bēniņstāvā un pieplakt milzīgajai skaņuplašu kaudzei. Viņš tur vienatnē tupēja un cilāja trauslās plates, apbrīnoja aprakstītos, brūnos papīra vai papes vākus. Zēns nekad nebija šo mūziku dzirdējis, bet, neskatoties uz to. spēja sacerēt dažādus stāstiņus par minētajiem mūziķiem: Kaunts, Djūks, Fets, Vilijs Lauva, Kids un Kings.

Kad Reznikam beidzot radās izdevība šo mūziku noklausīties, viņa vienaudži jau bija pārgājuši uz citu stilu Tomijs Stīls, Bils Heilijs un “The Comcts”. Bet viņam bija jāsēž piespiestā klusumā pie tases melnas tējas un sausas kūkas, kamēr viņa tēvocis ar rokām apšuva pogcaurumus un vīles un mīņāja lēnā ritmā kājas, klausoties “The Ink Spots”, “The Mills Brothers". Viss sastāvs tikai četri dziedātāji un ģitāra. Kad šī mūzika jau labu laiciņu bija skanējusi, tēvocis dažreiz noņēma uzpirksteni, piemiedza māsasdēlam ar aci un uzlika Mildredu Beiliju, Biliju Holideju, Luiza Rasela “C;ill of the Frcaks”, Fetu Volteru un “Rhythm”, “The Joint is Jumpin”.

-  Esat atgriezies? Mora uzrunāja inspektoru, kas centās izspiesties cauri pūlim pie letes.

Moras kuplie mati izskatījās pēc cukura vates, kas vietām pārgāja smalkā tīmeklī. Kopš pēdējās tikšanās reizes matu tonis bija pārmainījies no kastaņbrūna uz oranžīgu. Mugurā bārmenei bija pieguļošs triko tērps ar dziļu izgriezumu, košas puķes izcēlās uz melnā fonā. Pirksti vienos gredzenos, auskari šūpojoties skāra plecus.

Mora nolika inspektoram priekšā pudeli, glāzi un ar galvas mājienu norādīja uz zāles otru galu. Telpas vienā malā aiz vadības pults darbojās melnādains dīdžejs. atskaņodams ierakstus, kurus Rezniks. paldies Dievam, nepazina.

-   Es zinu. Rezniks atteica. Ienākot bārā, viņš uzreiz bija pamanījis Grovu, kas kopā ar diviem draugiem sēdēja pie viena no galdiņiem netālu no ieejas.

-  Jūs taču netaisāties viņu apcietināt? Te, bārā.

-  Par ko tad?

Mora paraustīja plecus, un viņas ar gravējumiem rotātie melāla auskari iedzinkstējās.

-  Es nekad dzīvē neesmu redzējusi, kā notiek apcietināšana. Vienīgi pa televizoru.

-  Tur jau tas visbiežāk arī gadās.

Mora atsāka apkalpot klientus. Rezniks ielēja glāzē alu un nodzēra tik daudz, lai varētu tajā saliet visu atlikušo pudeles saturu. Tad viņš atgāja no letes un apstājās pusceļā uz kāpnēm. Tikai brīžiem caur biezo apmeklētāju masu varēja redzēt pavīdam Pola Grova priekšlaicīgi kailo galvvidu. Rezniks bija izdzēris glāzi tukšu, taču Grovs vēl aizvien netaisījās doties prom. Inspektors gar deju laukuma malu aizvirzījās līdz novērotajam galdiņam un pieskārās puiša plecam.

Iztukšojiet reiz to glāzi, lai var iet, Rezniks viņu uzrunāja.

Likās, ka. skaļajai mūzikai skanot, Grovs skaidri nesadzirdēja inspektora vārdus, tomēr acīmredzami noprata to jēgu. Viens no Grova jaunajiem biedriem, tērpies baltā kreklā uzrotītām piedurknēm un platu, raibu kaklasaiti ap kaklu, grasījās ieteikt Reznikam nejaukties citu darīšanās, bet Pols papurināja galvu, paskaidroja, ka viss kārtībā, un piecēlās, atstājot uz galda neizdzertu gaišalus glāzi.

-   Es izlasīju mūsu kartotēkas datus par jums, Rezniks sacīja.

Viņi šķērsoja ceļu. lai nogrieztos gājēju sānielā.

kas veda gar pilsētas domes ēku vecu Būta namu. Kā parasts šajā gadalaikā, lietus nespēja izšķirties, vai līt. vai ne.

-  Es jau tā domāju, ka jūs to darīsiet, atbildēja Grovs. Dūres puisis bija sabāzis bikšu kabatās, žaketes atloki vēja sitās viņam gar rokām.

Viņi gāja garām Makdonalda veikalam pa ietvi, uz kuras kāds ielu mākslinieks bija visai veiksmīgi pārkopējis madonnu ar bērnu.

-   Man nav īpaši svarīgi, kas jūs esat, Rezniks teica. Tas neko nemaina.

-  Kāpēc tad…?

-  Mani interesē vienīgi daži fakti, kas attiecas uz. lietu.

-  Vai tādi ir?

-  To es gribētu no jums uzzināt.

-  Jūs gribat zināt, vai mēs ar Kārlu bijām homoseksuālistu pāris?

-  Vai tā bija?

-  Kāda tam nozīmē?

-  īsti nemāku teikt, bet tas uzreiz mainītu izpratni par jūsu attiecībām.

Ja mēs izrādītos homoseksuālisti?

Viņi devās uz laukuma otru galu, garām meitenēm šaurās kleitās, kas kārām acīm nez ko gaidīja starp lauvu skulptūrām, pie sienas netālu no strūklakām bija sapulcējies motociklistu bariņš. Rezniks un Grovs apsēdās uz slapja soliņa, kura priekša bija salaidies pusducis izmirkušu un badīgu baložu.

-  Cik ilgi jūs Kārlu pazināt? Rezniks vaicāja.

-  Aptuveni gadu.

No pieredzes zinādams, kad jautāt un kad kļausities. inspektors ieturēja pauzi.

-        Es satiku viņu kinoteātrī. Tā bija vēla pēcpusdiena. Man bija brīvdiena, un Kailam, šķiet. ari. jebšu viņš bija strādājis rīta maiņā. Bet tam nav nozīmes. Mēs gājām uz videozāli. Bijām tikai divi skatītāji un vēl viena precēta sieviete, kas mielojās ar sendvičiem un pēc tam aizmiga.

Pols slepus pameta skatu uz Rezniku.

-   Mēs nesēdējām kopā. Nebūt ne. Pa krietnu gabalu viens no otra. Karls mani uzrunāja, kad mēs devāmies laukā no zāles. Viņš ieminējās kaut ko par filmu, bet, ko tieši, es vairs neatceros. Mēs izgājām ārā un devāmies vienā virzienā. “Es došos iekost kādu picu,” Karls sacīja un iesmējās. “Brīnums, ka jūs f ilmas laikā nedzirdējāt manu vēderu rūcam. Es jau grasījos pieiet pie tās vecās lēdijas, lai palūgtu vienu sendviču.” Es pasmējos par viņa teikto, un tad jau mēs abi sēdējām picērijā, dzērām kokakolu no lielajām glāzēm un jokojot strīdējāmies, kurš no mums prot pagatavot garšīgākus salātus.

Laukuma viņa malā jaunu sieviešu procesija masku tērpos, spiedzot un dziedot, dejoja kongu*. Pols Grovs pabāza rokas zem mēteļa atlokiem.

-   Pēc tam mēs turpinājām tikties, parasti vienreiz nedēļā, gājām uz filmām, uz picērijām. Ja Kailam nebija daudz laika, mēs vienkārši iegriezāmies kaut kur iedzert pa glāzītei. Reizēm, kad viens no mums bija saņēmis algu. mēs arī kopā papusdienojām. Kailam palika Lentonas japāņu restorāns, lai gan tur par tiem eksotiskajiem ēdieniem plēš baigo naudu.

Rezniks juta, ka labo kāju sarauj krampis, bet viņš nekustējās, jo negribēja pārtraukt Grova raito stāstījumu.

-  Vienreiz es viņu gandrīz pierunāju doties ar mani tālākā ceļojumā. Uz vienu no Grieķijas mazajām

Afrikāņu izcelsmes Latīņamcrikas deja.

saliņām. Viss gāja gludi, līdz pienāca laiks maksāt par ceļazīmi un aizpildīt pieteikuma lapas.

Grovs runāja gandrīz čukstus. Kongas dejotājas bija nozudušas, bet tās nomainīja trokšņaini jaunieši krekliņos ar Forestas futbolkomandas emblēmām. Viņi skandēja visādus saukļus un sita plaukstas. Laukuma ziemeļaustrumu stūrī jau stāvēja pirmā policijas mašīna.

-   Pāris reizes es pabiju pie Kaila mājās. Istabu sienas viņš bi ja nolīmējis ar plakātiem un fotogrāfijām, kas atainoja viņa Amerikā pavadīto laiku. Plauktos bija sarindotas tik daudzas grāmatas, cik normāls cilvēks mūža laikā nemaz nespēj izlasīt. Karls manis dēļ noņēmās ar hamburgeru sildīšanu, lika galdā Kalilornijas vīnu. Bet mani mājās Karls nekad neapciemoja. Nevienu pašu reizi. Viņš visādi atrunājās, līdz es pārstāju viņam to piedāvāt.

Grovs salika rokas uz ceļiem.

-  Vienreiz es viņam pieskāros. Reakcija bi ja tāda, it kā es viņam mugurā būtu iegrūdis nazi.

-   Dieva dēļ, Marks Divains brīnījās, kur tev jāsteidzas?

Neilors vilcinājās pietiekami ilgi, lai Marks pagūtu pasūtīt vēl divas pintes alus.

-  Šis sasodītais piektdienas vakars! Divains pār plecu izmeta, ar elkoņiem lauzdams ceļu uz ieeju vīriešu tualetē. Citādi to nosaukt nevar.

Marks nikni paglūnēja uz diviem nepilngadīgiem zeņķiem, un tie aizlavījās prom.

-  Piezvani viņai un pasaki, ka tev steidzams izbraukums. Vai viņa ko zinās?

-  Es jau tā izdarīju.

-  Tu tā arī pateici?

-  Teicu, ka uzradušās neatliekamas darīšanas.

Dīvains nicīgi nogrozīja galvu.

-   Ak, šīs piekasīgās sievietes! Tā: iedomājas, ka mēs, vīrieši, esam viņu īpašums.

-  Tā nu gluži nav, Neilors atteica.

-  Nē? Varbūt tu pastāstītu, kā tad tas īsti ir?

Neilors iedzēra vēl pāris malkus alus. Pastāstīt Di-

vainam par šo problēmu būtu tikpat neiespējami, kā pierunāt Debiju izskaidrot viņu nesaskaņas cēloņus.

-   Izrausim šīs glāzītes, Divains sacīja, un tad kustēsimies.

Viņš ar dūri iebukņīja Neiloram pa plecu.

-  Veiksmīgi pavadīsim šo vakaru, vai ne, ko?

Neilors neatbildēja. Viņš malkoja gardo alu.

Jau pirms krietna brīža Pols Grovs bija šķērsojis laukumu, iekāpis vienā no rindā stāvošajiem taksometriem un devies mājās uz Meperlijtopu. bet Rezniks vēl joprojām sēdēja turpat uz soliņa, par spīti tam, ka miklums jau sāka sūkties cauri drēbēm. Ja ari Karls Dauertijs bija vēlējies vienīgi patīkamu kompāniju, draugu ārpus darba kolēģu loka, Grovs tomēr gribēja ko vairāk. Maz ticams, ka Karls neapzinājās Grova tieksmes un nesaprata, ka šis gados jaunais vīrietis bija viņā ieķēries. Kā tad Grovs bija uzvedies? Inspektora prātā drūzmējās iespējamas pirmsmīlināšanās fāzes. Jaunais puisis droši vien uzmācās Kailam, neskatoties uz to, ka tas bija liels risks, sava veida rotaļāšanās ar uguni.

Cik gan satriektam Grovam vajadzēja būt pēc viņu pēdējās šķiršanās! Cik pieviltam! Tomēr, spriežot pēc abām iztaujāšanas reizēm, Polu Grovu nevarēja uzskatīt par cilvēku ar iedzimtām varmācības tieksmēm.

Bci Rezniks atminējās kādu pensionāru, kas gadiem ilgi ar visu sirdi un dvēseli bija kopis slimības dēļ pie gultas saistīto sievu, līdz reiz, gluži negaidot, laupījis tai acu gaismu, applaucējot viņas seju ar verdošu tēju. Citreiz atkal piecpadsmitgadīgs jauneklis ar četrdesmit diviem maizes naža dūrieniem bija sadūris patēvu un mēģinājis ar lāpstu nocirst viņam galvu. Nevienam no viņiem nepiemita iedzimtas varmācības tieksmes, tomēr maksimālas spriedzes stāvoklī uzkrātais izmisums un dusmas pēkšņi satrūka kā pārāk stingri nostiepta klavierstīga.

Rezniks gāja garām tualetei, kurā bija izdarīts uzbrukums Karlam Dauertijam. un domāja par Regu Koselu. Kolēģis acīmredzot bija nojautis, no kuras puses pūš vējš, un bija laimīgs izšmaukt no šī aizdomīgā nozieguma izmeklēšanas, uzgrūžot to Rcznika pleciem.

Inspektors atcerējās, kā Kosels, toreiz vēl jauns seržant iņš formas tērpā, bija lādējies par atklātību, ar kādu homoseksuālisti savām vajadzībām izmantoja publisko tualeti, kas atradās netālu no pārvaldes ēkas. Vīrieši tur mēdza saiet pa divi un trīs reizē. Uz tualeti viņi piesardzīgi zagās pa ceļu, kas veda gar kapsētu. Reizēm viņu automašīnas tika atstātas Telbotas iela, lai nepieciešamības gadījumā varētu ātri aizlaisties vai ari uzaicināt turp draugu. Dažreiz garāmejošie policisti pabiedēja pederastus ar dienesta svilpītēm un iespidināja tualetes tumsa kabatas lukturīšus. Tikai retos gadījumos, kad kāds sašutis, nevainīgs attiecīgās iestādes apmeklētājs pasūdzējās pārvaldē, policija izrādīja īslaicīgu aktivitāti. Bet ziņas par viņu reidiem ātri izplatījās homoseksuālistu vidū. un tie visi momentāli nozuda, līdz tualetes uzraudzīšana tika pārtraukta un atkal mierīgi varēja atgriezties ierastajā pulcēšanās vietā.

Gadījās, ka saniknoti pilsoņi, kuru karstās galvas vēl karstākas darīja izdzertais alus, apbruņoti ar nūjām vai bīstamākiem ieročiem, pārņēma likuma varu savās rokās. Reiz Rezniks kļuva par aculiecinieku tam. kā Kosels izvilka no tualetes kādu jaunekli, kas bija sirojis pa tumšo telpu ar trulu durkli ko tēvs tam reiz atvedis no Kipras.

-    Marš prom! Kosels bija uzsaucis, paturot jaunekļa ieroci. Pazūdi, ka tiec! Žigli!

Viens no homoseksuālistiem, kam viņi palīdzēja izkļūt laukā, no virspusējiem savainojumiem drūmi asiņoja. Otru vajadzēja stiept uz ātrās palīdzības mašīnu ar nestuvēm, jo sānā tam rēgojās vaļēja brūce, kas, neskatoties uz biezo drēbju kārtu, bija iecirsta pamatīgi dziļi.

-   Tā tiem kropļiem vajag, - bi ja norūcis Kosels, nospļaujoties renstelē. Pie velna ar likumiem! Visus tos izdzimteņus vajadzētu izkastrēt.

Rezniks atsauca atmiņā šo skatu, toreiz Kosela acīs bija zibsnījušas varenas dusmas. Viņš iedomājās par Kārlu Dauertiju, kas gulēja vienmuļas dūkoņas piepildītajā reanimācijas zālē, par puiša saņemtajiem triecieniem, par Kosela sejas izteiksmi, kad viņš notikuma vietā bija atgājis no poda un vilcis ciet bikšu rāvējslēdzēju. Kosels laikam toreiz domāja tieši tādas domas: “Tā viņam vajag. Vēl viens klaidonis, kas dabūjis drusku vairāk, nekā pats uzprasījis. Būs noderīga mācība.”

Rezniks prātoja, kāda tad tā mācība bija un kurš kuru galu galā mācīja? Homoseksuālistu apkarošana. Naids pret pakistāniešu imigrantiem. Bieži vien iedomīgi zeņķi īsi apcirptiem matiem, putainām sejām.

ar stulbu pārliecību par savu taisnību uzsāka plūkšanos. Vajadzēja taču atrast interesantu nodarbošanos piektdienas vakaram. Kāpēc kādu nepiedauzīt? Jau krietns gabals bija noiets pa Mensfīldroudu, un inspektors apstājās, lai palūkotos atpakaļ uz pilsētu: lai nu kā, bet cilvēku ieradumi nemainās, un pārmācīt nevienu nav iespējams.

26 .

Spuldze virs ārdurvīm izgaismoja uz sliekšņa saplēstas stikla pudeles lauskas. Tās bija vienīgās Eda Silvera atstātās pēdas. Kaķi, nemierīgi un noraizējušies, kā vienmēr trinās saimniekam gar kājām nolūkā izdiedelēt nakts maltīti. Rezniks padzina viņus malā, lai varētu atvērt durvis. Visi četri diedelnieki uzreiz aizšāvās uz virtuvi. Ari saimnieks devās turp un ar dakšiņu lika kaķu bļodiņās barību. Tad Rezniks paņēma vecu laikrakstu un atgriezās uz sliekšņa. Lielākās stikla lauskas viņš savīstīja avīzē un izmeta zaļajā atkritumu tvertnē. Paņēmis saslauku liekšķeri un slotu, Rezniks rūpīgi uzslaucīja atlikušos stikla gabaliņus un visbeidzot nometās četrrāpus, lai savāktu pēdējās druskas, kas citādi varētu sadurties kaķiem ķepās.

Priekštelpā uz grīdas Rezniks ieraudzīja vairākas apbružātas, brūnas aploksnes. Viņš tās aiznesa uz virtuvi un nolika blakus kafijkannai, kamēr pats samala kafiju un ielēja kaķiem pienu. Peperam kārtējo reizi no muguras lieliem kušķiem krita ārā spalva, tā ka atkal vajadzēs izbrīvēt laiku vizītei pie veterinārārsta. Jau vairākkārt viņam bija nācies turpat vai četrdesmit piecas minūtes nīkt uzgaidāmajā telpā kopā ar šnauceru un vācu aitassuņu īpašniekiem, kas

iecietīgi centās neizrādīt īgnumu par viņa kaķa žēlo ņaudēšanu.

Viena no vēstulēm bija no poļu kluba. Tā atgādināja, ka Reznikam vajag atjaunot dalībkartiņu, un ielūdza viņu uz kāda uzticama kluba biedra astoņdesmitās dzimšanas dienas svinībām. Pa otrās klases pastu vēstule, adresātu bija sasniegusi tikai pec piecām dienām. Lapas stūrī ieslīpi ar pildspalvu bija pierakstīta piezīme: “Lūdzu atnāc, Curlz.! Mēs visi priecāsimies tevi redzēt. Marianna. ” Marianna Vitzeka sieviete, kas savas mājas loga aizvien turēja mazu poļu karodziņu un atlantu ar Austrumeiropas kartes atvērumu, it kā tā būtu visnepieciešamākā ābece. Vajadzēja tikai iziet uz ielas, iesēsties taksometra un, braucot laukā no pilsētas, piecpadsmit minūtēs varēja nokļūt Varšavas centrā.

Rezniks ielēja krūzītē kafiju, domādams, cik gan dīvaini tādi cilvēki, kas tik sparīgi spēj noliegt tagadni, fantāzijā radot nereālu pagātnes tēlu. Marianna droši vien vai katru nakti sapņo par mazurkām un balles tērpiem. Un nez cik daudz alkohola vajadzēja izdzert Ēdam, lai iedomātos sevi atkal ar saksofonu rokās kāpjam uz skatuves un spēlējam “Dexterity”, ar kāju sitot ritmu un nemaz nerūpējoties par orķestri aiz muguras.

Rezniks sagrieza ripiņās desu, ko viņš bija atradis nobāztu ledusskapja dziļumā. To varēja sacept kopā ar vārītu kartupeļu šķēlēm un ķiploku, pa virsu uzkaisot šķipsniņu diļļu un timiāna. Bet pirms tam viņam gribējās kaut ko piekost klāt pie kafijas, un uzmācās spējas sēras pēc zaudētā siera plācenīša ar ķiršogām. Viņam bija medus, un rupjmaizes grauzdiņu pagatavošanai nepagāja ne minūte. Viņš aši iekodīs, tad nedaudz pasēdēs un atpūtīsies, un

pēc tam ķersies pie cepšanas. Rezniks klausījās Mailzu Deivu. klēpī izstiepies murrāja trompetista vaidabrālis, krūzītē vēl bija atlicis malciņš kafijas beidzot visas nogurdinošās dienas ritumā bija pienā-

cis tas patīkamais brītiņš. Inspektors gan nespēja atbrīvoties no nojautas, ka ausij tīkamā melodija vēl nebūs beigusies, kad iezvanīsies telefons, un tā tas arī notika.

Zāles vidū kāds jauneklis robaini apcirptiem māliem locījās bugivugi ritmā. Laikam sekojot Madonnas piemēram, viņš bi ja nolēmis inscenēt striptīza skalu un bija jau nonācis līdz apakšbiksēm. Dedzīgie skatītāji mākslinieku visādi atbalstīja.

Nu jau kuru katru brīdi būs, sacīja Neilors.

Kas būs?

Nepatikšanas.

Divains iesmējās.

- Sasodītais piektdienas vakars. Vai tad ko citu var sagaidīt?

Zālē atgriezās meitenēs, kuras Marks jau pirms tam bija nopētī jis. Viņas bija trīs. Nostājušās pie vītņkāpnēm. tās izlikās viņus neievērojam.

Ahā, Divains iesaucās. Rokā būs.

-  Kas tad?

-  Skaties tur!

-  Kur?

Nu, tur, pie kāpnēm. Zaķīši jau gaida.

Neilors neredzēja neko vairāk kā trīs jaunas meitenes, kas ne ar ko neatšķīrās no pārējās kluba apmeklētāju masas. Tādu meiteņu bija simtiem. Bieza kosmētikas kārta, saules iedegums, tonēti un ilgv iļnoti mati, mugurā vai nu īsi svārciņi, vai arī pieguļoši triko ar dziļiem izgriezumiem.

-  Burvīgi ģērbušās. Divains ar elkoni piebikstīja Neiloram. Tikpat kā kailas.

Viņiem garām pagāja kāda cita pievilcīga sieviete, un Neilors cerēja, ka lā varbūt novirzīs Divaina uzmanību no tām trim skaistulēm pie kāpnēm, bet Marks bija varen ieintriģēts. Sākumā viņš tēloja pilnīgu vienaldzību, gaidot piemērotu brīdi, lai apveltītu meitenes ar nejaušu smaidu. Viena no meičām pačukstēja kaut ko abām pārējām, un visas trīs iesmējās.

-   Nu ir laiks, Divains bija pārliecināts. Jāiet tik klāt.

Improvizējošais striptīza mākslinieks zāles vidū grozīja gurnus, aizvien zemāk un zemāk slīdēja spilgti raibās apakšbikses. Daļa no apkārtstāvošā pūla sita plaukstas un pilnās rīklēs bļāva piedziedājumu no “World in Motion", pārējie skandēja: nost. nost, nost! Kārtībnieki kaujas gatavībā bija sasprindzinājuši muskuļus, kas piepūtās kā tāds formas tērpa papildinājums, kas nepieciešams viņu pienākumu veikšanai.

-   Mums arī kaut kā vajadzētu viņiem palīdzēt, ierosināja Neilors.

-  Vai tu jocīgs?

-  Paskaties pats. kas tūliņ ies vaļā, Neilors atteica.

Viens no kārtībniekiem ar paceltiem elkoņiem mēģināja izlauzties cauri pūlim.

-   Mums jādarbojas citā virzienā, teica Divains un pagrieza Neiloru pret meitenēm, kas nu jau skatījās uz viņiem pavisam atklāti. Garākā no viņām koķeti pavēra daiļo mutīti un nomudžināja lūpukrāsas spīdumu.

Nu jau divi kārtībnieki bija izlauzušies cauri rēcošajam pūlim un nogrāba kailo jaunekli, kas, atrodoties starp abiem raženajiem tēviņiem, vēl paguva nolaist apakšbikses līdz pat grīdai.

-  Nav ko tur līst, Dīvains nikni nošņācās. Paši tiks galā.

Striptīza atbalstītāji nomainīja pasaules futbolčempionāta himnu ar pāris greizā meldiņā izpildītām rindām no “Why Was He Bom So Beautiful*, kas atbilstoši gadījumam tika izvilkta no aizvēsturiskiem atmiņu krājumiem. Neilors attapās, ka ticis jau aizvilkts pie noskatītajām meitenēm. Tikai augumā garākā droši lūkojās viņiem pretim, kamēr viņas draudzenes novērsās vai nu patiesā, vai uzspēlētā mulsumā.

-  Sveikas, meitenes, Divains viņas uzrunāja. Ko jūs dzerat?

Viens no kārtībniekiem sagrāba kailā jaunekļa drēbes un svieda tās uz tuvāko izeju, otrs tikmēr turēja puisi aiz pleciem un bez emocijām sita ar celi pa kailo kājstarpi.

-   Ko viņš draud nocirst šoreiz? Rezniks ievaicājās.

-  Pagaidām vēl neko, atbildēja Džeina Veslija. Viņš iekarsa strīdā par futbolu ar vienu no mūsu regulārajiem klientiem, un izcēlās kautiņš. Nevarētu teikt, ka pārsvars bijājušu drauga pusē.

Cik man zināms, drūmi novilka Rezniks. Eds no futbola nenieka nejēdz.

-  Tur jau ir tā lieta.

Inspektors nopūtās. Sajās telpās laikam mūždien smakoja pēc mitrām drēbēm un urīna.

-  Kur viņš ir? Rezniks gribēja zināt.

Kāpēc viņš dzimis tik daiļš (angļu vai.).

-   Manā darbistabā. Es gribēju izsaukt ātro palīdzību, bet viņš protestēja.

-   Vai viņš zin. ka jūs zvanījāt man?

-Nē.

Rezniks asi paskatījās uz Džeiriu.

-   Es nospriedu, ka gadījumā, ja viņš grasītos kādam uzklupt, tad labāk, lai tas būtu jūs, nevis kāds nepazīstams ātrās palīdzības šoferis.

-   Pareizi spriedāt, atteica Rezniks. Paldies.

Eds Silvers nesēdēja vis krēslā, bet uz grīdas tam

līdzās, abām rokām apķēris uz ceļiem nolaisto galvu.

-   Vai tiksiet galā? Džeina jautāja.

Rezniks pamā ja un aizvēra aiz sevis durvis.

-   Kroplis, Cārlij.

-   Kas?

-   Es saku, kroplis.

Silvers runāja piesmakušā balsī. Pat tad, kad viņš pacēla seju no plaukstām, balss skanēja tā. it kā filtrētos cauri biezam vates slānim.

-   Salauza manu nolādēto degunu.

Caur žūstošajām un jau apkaltušajām asinīm nebija iespējams noteikt, kas īsti pietūkušajam degunam bija nodarīts.

-   Liekas, ka mūs gaida ceļojums uz traumu punktu, novilka Rezniks. Iedomājoties par slimnīcu. inspektoram šermuļi pārskrēja pār kauliem, jo pēdējās dienās šo iestādi bija nācies apmeklēt pārāk bieži.

Silvers papurināja galvu, lai arī tas darīja sāpes, un murmināja kaut ko noraidošu.

-   Bet tu nevari palikt te ar lauztu degunu.

-   Ej ellē! Kāpēc ne?

-   Vajadzīgs ārsta padoms.

-   Es pats zināšu padomu.

Silvers saņēma degunu pirkstos un sāka to spēcīgi raut.

-  Ak Jēzin, izbeidz!

-  Kas ir? *

-  Nedari tā!

-  Ej prom, Cārlij, ja jau tu esi tāds mīkstčaulis.

Rezniks palika, kur stāvējis, vienīgi aizvēra acis.

Ne jau asinis viņu šķebināja, vairāk gan Eda pašmocibas. Vecais draugs rāva un rāva, līdz atskanēja krakšķis, kā lūstot trauslam korķa kokam, un izšļācās spēja asins šalts.

-   Nu, tā, svinīgi paziņoja Silvers. Tas nu ir cauri.

-  Ko tu esi izdarījis?

-   Ja tas kroplis vēl pirms tam nebija to salauzis, tad tagad viss ir kārtībā.

Neilors tam neparko neticētu, ja nebūtu redzējis pats savām acīm, bet tur nu Divains stāvēja un mērķtiecīgi, ar smaidu uz lūpām sačukstējās ar četriem puišiem, kas sēdēja pie viena no galdiņiem. Nepagāja ne pāris minūtes, kad puiši piecēlās kājās, lai galdiņu atbrīvotu. No turienes lieliski varēja pārredzēt deju laukumu.

-   Ko tu viņiem pateici? Neilors gribēja zināt, kad abi bija apsēdušies.

Divains piemiedza ar aci.

-  Tā jau nu es iešu tev stāstīt.

Meitenes uzsaka dzīvi čivināt, pļāpāja visādus niekus, kuru lielāko daļu apslāpēja skaļā mūzika un zemo balsu dunoņa ap viņiem, kas gluži kā karsta gaisa vilnis pacēlās no grīdas un aizpildīja telpu līdz pat griestiem.

Divains aplika roku garākās meitenes pleciem, un viņa izlikās, ka to atstum j. Marks ar aci pamirkšķināja Neiloram galda otrā pusē un pauda sajūsmu, rādīdams dūres ar paceltiem īkšķiem. Viņš izlikās nemanām, ka meiča, protams, to vēroja, un uz brīdi starp viņas krāsotajām lūpām parādījās mazs mēles galiņš.

-  Redzi nu. kāda tev šovakar izdevība!

-  Tā nu ir vairāk tava izdevība.

Abas pārējās meitenes izrādījās esam māsas, kas šurp atbraukušas ar autobusu no Kirkbijas Ašfīldā. Dievs vien zin, kā viņas cerēja tikt atpakaļ. Meitenes nepārstāja viena otru bikstīt un ķiķināt. Neilors redzēja, ka šādas izturēšanās māka viņām nebija sveša, kaut arī skaistulēm nevarēja but vairāk par sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem.

-  Mendija ir skaistumkaraliene, viena no māsām sacīja, norādot uz garo meiteni, kas tūlīt izslēja galvu pēc viņas izpratnes karaliskā manierē.

-   Un Kevins mums ir pasaules čempions boksā. Vai ne, Kevin? Viņš kož kā taurenis un glāsta kā bite.

Neilors piesarka. Meitenes iespurdzās pie lūpām paceltajās banānu ruma kokteiļu glāzēs.

-  Bet es visa nopietnībā tāda esmu, apstiprināja Mendija.

-  bho!

-   Jā. Mis Dzintara Ieleja. Taisnību sakot, jau divus gadus pēc kārtas.

-   Un pirms tiem diviem gadiem viņa ieguva otro vietu. viena no draudzenēm piebilda. _

-   Viņa iekļuva arī pēdējā kārtā īstmidlendas skaistumkonkursā Skegijā.

-  Tas nu ir par daudz, Divains nostenējās, pieceļoties kājās un izlīdzinot bikšu krokas. Es aizeju uz vienu vietu.

-  Tavs draugs liekas tāds nedaudz parupjš. Neiloru intīmi uzrunāja viena no māsām, kas sēdēja viņam vistuvāk.

-  Ei. Kevin. sauca Divains, atgriežoties pie galdiņa. Kā tu domā, vai man ņemt to raibajā kleitā vai to otru svītrotajā, vai arī apmierināties ar meiču vienkrāsaina tērpā?

Mašīna nebija stāvējusi pie Aloiza Nama ilgāk par divdesmit minūtēm, bet kāds jau bija pamanījies uzrausties uz aizmugures bagāžnieka.

-   Es ceru, ka jūs notikušajā nevainosiet mūs, sacīja Džeina Veslija, pavadot Edu Silveru un Rezniku līdz mašīnai.

-   Tas man nav nācis ne prātā, Rezniks mierināja-

Kad bija izdevies nosēdināt Silveru priekšējā sedeklī, Džeina pagrieza galvu un jautāja:

-  Vai man jums zvanīt, ja vēl kādreiz tā gadās?

-  Nē, Rezniks noraustīja plecus.

-  Tātad jūs negribat, ka es zvanu?

-Nē.

-  Tas man patīk, viņa smaidot teica. Skaidrs, noteikts lēmums un viss.

Inspektors pacēla roku atvadu sveicienam un aizgāja otrā pusē. Vēl pāris šādas naksniņas, un cerības izgulēties vispār būs jāatmet.

-   Burvīga sieviete, Eds Silvers murmināja. Burvīga.

-  To jau tu reiz teici.

-  Tiešām ?

-  Jā, pagājšreiz.

Silvers plucināja vienu no vātīm uz augšlūpas. un pār neskūto zodu notecēja tieva asins straumīte.

-  Vai cs to sievieti jau agrāk biju redzējis?

-  Ne jau nu skaidrā prātā. atteica Rezniks.

Mašīna nogriezās pa labi gar centrālo Nosacītās

atbrīvošanas uzraudzības kantori un veco Goldholas tiesas namu.

-   Paklau! pēc brīža Silvers turpināja. Vai tas bija joks: “Ne jau nu skaidrā prātā.” Tu joko?

-   Nebūt ne. atbildēja Rezniks. Es nemēdzu jokot.

-   Bet tu toties saproti jokus, Čārlij. Nudien, tu tos saproti. Zini. man šausmīgi derdzās tas zellis. Nu, tas, kas izdarīja šito te. Sākās ar to. ka… ļauj. es tev visu izstāstīšu… viņš muldēja blēņas par futbolu vai ko citu. katrā ziņā kaut ko par Angliju. Tad viņš izmeta frāzi, ka Pārķers jau nu nespēlējot slikti, bet viņš to darītu daudz labāk, ja nebūtu melnais. Tu dzirdi? Ko šis iedomājas! Es sāku viņam borēt, ka melna ādas* krāsa ir neatņemama sastāvdaļa un tikai melnie spēj sasniegt virsotnes. Es runāju par Pārķeru, par Čārliju. Un tad tas muldoņa iebelza man pat ne ar dūri, bet ar celi. Nezinu, kā tas viņam izdevās, bet šis pamanījās iespert man ar celi. Neaptēstais, piedzērušais lops tā viņš mani nosauca. Es pat nezinu tā mūlāpa īsto vārdu.

Viņi apstājās pie Broudmāršas pirmā krustojuma, un Rezniks sāņus pašķielēja uz draugu. Silvera deguna piepampums, bez šaubām, netaisījās mazināties. Gluži otrādi, tas pārgāja arī uz vaigiem un sniedzās augšup līdz pat acīm.

-   Es zinu. ka viņš nedomāja Čārliju Pārķeru, bet kādu citu…

-  Polu, Rezniks piezīmēja. Polu Pārķeru.

-  Tas bi ja joks.

-  Varbūt.

-  Nelāgs joks.

-Jā.

Silvcrs pacēla vienu roku pret priekšējo stiklu, samirkšķināja acis un cenlās koncentrēt skalu.

-  Kurp mēs braucam?

-  Uz traumu punktu.

-  Es neesmu…

-  Ed ?

-  Mm?

-  Turi mēli aiz zobiem!

Skanēja viena no tām vecajam Motaunas dziesmām, un Divains cieši kļāva sev klāt bijušo mis Dzintara Ieleju, pateicīgs par to, ka viņa bija pietiekami gara, lai daiļajā austiņā varētu ieslidināt mēles galu bez uzkrītošas pieliekšanās.

-  Nu. kā būs? Vai nāksi?

-  Ko tu ar to gribi teikt?

-  Nu, nelauzies! Vai esi ar mieru?

-Nē.

-  Nevajag spītēties.

Marks saspieda meitenes delnas locītavu.

-Nē.

Viņi pārtrauca dejot.

-  Kāpēc ne?

-  Es nevaru.

-   Par saviem pielūdzējiem neuztraucies! Kevins ar viņiem tiks galā.

-  Par to es nemaz neuztraucos.

-  Par ko tad?

-  Mans draugs…

-  Nolādēts. Kas?

Mans draugs brauks man pakaļ uz šejieni. Divains neticīgi nogrozīja galvu.

-  Viens no viņa biedriem šovakar atvadās no puiša kārtas.

-  Tad tāda tā problēma!

Marks atsāka šūpoties mūzikas ritmā, rokas sakļāvis ap meitenes gurniem, skaidri sajuzdams mazo biksīšu maliņu.

-  Līdz ritam tev viņu neredzēt.

-  Kā man tas jāsaprot?

Ja jau viņš uzdzīvo čaļu kompānijā, viņš taču neskries šurp tikai tāpēc, lai vestu tevi mājās.

-  Skries gan.

-   Viņš taču droši vien ir pilns kā mārks un nevar nostāvēt pat kājās, kur nu vēl sēdēt pie stūres.

Meitene uzmeta lūpu un atgrūdās no Marka, viss lūpukrāsas spīdums bija tikpat kā nozudis. Divains nojauta, ka vakars draud beigties bez jebkāda iznākuma. Viņš necieta šo tukšuma sajūtu.

-         Nu, labi, viņš sacīja, satvēris meitenes elkoni.

-   Ja jau tavs draugs laukā gaida, iesim un uzmeklēsim viņu.

Meitene pretojās, tomēr Marks virzīja viņu uz izeju. Viņi izgāja lauka pa durvīm, pie kuriem stāvēja uzvalkos tērptie kārtībnieki, un nonāca autostāvvietā.

-  Nu, kur viņš ir?

-  Es nezinu…

-  Tur jau ir tā lieta.

Divains pārvilka roku pār meitenes muguru, sāka glāstīt viņas kaklu zem ilgviļņotajiem matiem un noskūpstīja skaistules plecu. Pārlaizdams otru roku pār meitenes krūtīm, Marks pavērsa viņu ar seju pret sevi.

-  Ja tu to negribēji, viņš sacīja, -tad tā vajadzēja teikt paša sākumā. Bet tad tu nebūtu dabūjusi iedzert par velti.

-  Tu pats piedāvāji. viņa atcirta. Ko tad man vajadzēja darīt?

-  Šo tc.

Marks kvēli skūpstīja meiteni un centās savaldīt viņas izvairīgo augumu, tajā pašā laikā mēģinot ieslidināt roku zem viņas tērpa. Tad viņš saņēma pamatīgu dunku pa plecu.

Pēc otrās dunkas Divains pagriezās, lai gāztu traucētājam pa muti. Tā vietā triecienu saņēma viņš pats

-   no Mendijas drauga, turpat vai simt kilogramus smaga vestindieša, kas ar kādus divdesmit centimetrus garu uzgriežņa atslēgu iebelza Divainam pa kreiso aci.

Rezniks gribēja izlaist Edu Silveru pie traumu punkta durvīm un atstāt veco vīru tur vienu, taču galu galā nespēja tā rīkoties. Vedot Silveru pie reģistratūras lodziņa, inspektors starp rindā gaidošajiem pacientiem ieraudzīja divas pazīstamas sejas.

-  Neilor, Rezniks iesaucās. Divain! Ko jūs te meklējat?

27.

-   Nu, protams, es biju dzirdējis viņu ierakstus, vismaz dažus no tiem. Bet man jāsaka, Cārlij. ka, pirmo reizi klausoties Bērda un Dizija dzīvo izpildījumu. es gandrīz pieslapināju bikses.

Rezniks pie sevis nodomāja, ka vēl viena nelāga problēma ar piedzērušajiem ir tā, ka viņi nekad neapzinās. ka pienācis laiks iet gulēt. Salīdzinot ar iepriekšējām vizītēm traumu punktā, šoreizējā bija bijusi samērā īsa un lielas sāpes nesagādāja. Vecais draugs bija iznācis no kabineta ar tīri nomazgātu seju, nedaudz sašķiebtu degunu un labiem nodomiem.

-  Viens gan jāatzīst, Čārlij, viņš bija kategoriski apgalvojis, kāpjot Reznika mašīnā, šī ir pēdējā reize. Pavisam nopietni. No ši brīža mana žūpošana būs zem stingras kontroles. Tev man jāpalīdz, un tu kļūsi aculiecinieks vēlamām pārmaiņām.

Viņi atgriezās mājas, un ne pusstunda nepagāja, kad Silvers jau sāka rūpīgi pārmeklēt skapjus.

-Tikai vienu malciņu, Čārlij! Neviens taču nespēj uzreiz pilnībā atmest dzeršanu. Organisms to neizturētu.

Rezniks bi ja sameklējis Frankfurtes desiņu un čehoslovaku skābo kāpostu konservus, pāris rupjmaizes donas un marinētus pipargurķīšus. Viņš atvēra vienīgo viņa īpašumā palikušo vīna pudeli. Tā-bija pirkta jau pirms vairākiem mēnešiem piemājas kooperatīvajā veikaliņā pats lētākais sausais baltvīns, toreiz iegādāts, lai pagatavotu kādu īpašu ēdienu, kura recepte nu jau sen aizmirsusies. Bads bija manāmi uztraucies par šo neparasto nakts rosību. Tas skraidelēja no istabas uz istabu, griezās riņķī, ķerdams pats savu asti. un tikai brīžiem apstājās. Samulsušais kaķis atgādināja Balto Trusi no "Alises Brīnumzemē", kuru pārņēmusi šausmu sajūta par to, ka viņš ir kaut ko nokavējis, tikai īsti nebija skaidrs ko.

-  Čārlij. tev taču droši vien ir Mailza un Maksa Rouča vecie ieraksti, ko?

Tā viņi visu nakti sēdēja un klausījās Čārlija Pārķēra kvintetu “The Hymn". “Bird of Paradise “Dexterity". Reznika kaimiņi mierīgi gulēja un sapņoja rāmus sapņus vienmuļie kvintu akordi viņu miegu netraucēja.

Pirmos mēģinājumus džezā Eds Silvers veica kā klarnfctists frīdžeza orķestrī Glazgovā, cenšoties līdzināties divdesmito gadu zvaigznei Džonijam Dodam. Reiz viņi devās uz Londonu, lai uzstātos kādā īpašā vakarā vienā no Londonas klubiem, un tad viņa mūziķa karjerā notika pārmaiņas. Pie Eda pienāca un uzsāka sarunu tāds kārns puisis, kura akcenta jautās gan Atlantijas viņējā krasta, gan vietējais Eldgeitas dialekts. Viņš bija mūziķis, kas spēlēja kopā ar vairākiem džeza meistariem no Savienoto Valstu gaisa karaspēka orķestra, kuri kara laikā bija apmetušies Anglijā. Pēc kara puisis atrada darbu mūzikas jomā uz viena no laineriem, kas kursēja no Sauthemptonas uz Ņujorku. Tur no viņa prasīja vienīgi pliekanas deju melodijas. Jauniegūtais draugs Silveram no Amerikas atveda džeza ierakstus, un savā toreizējā Istendas dzīvoklī Eds pirmo reizi dzirdēja Čārlija Pārķēra improvizācijas, ko viņš bija ierakstījis kopā ar Džeja Makšena orķestri. Ik reizes, kad pienāca kārta Pārķēra solo. šķita, ka pelēkajā ikdienā ielīst pārdabisks diženums.

Nākamajā dienā Silvers lombardā ieķīlāja savu klarneti, lai dabūtu alta saksofonu, un aizrunāja sev vietu kādā no orķestriem, kas spēlēja uz kuģiem. Vienalga, kā. bet vajadzēja tikt uz Ameriku.

-  Šī ir tā grupa, ko es redzēju Djūsā, sacīja Silvers, klausoties skaņdarbā.

Beidzot ar trešo piegājienu Edam izdevās uzdurt uz dakšiņās gurķa šķēlīti un ieslidināt to mutē.

-   Apburoši. Pēdējos dolārus izdevu, lai trīs vakarus pēc kārtas noklausītos viņu uzstāšanos. Ar katru reizi izpildījums kļuva foršāks un asāks.

-   Lai nu kā, Silvers iemalkoja vīnu, viegli saviebjoties. jo sāpēja savainotā mute, ceturtajā dienā… septiņos jābut uz kuģa klāja, bet es kavējos.

Pēdējo reizi eju pa Brodveju un… taisni manā acu priekšā ielu šķērso Bērds. Viņš nes saksofona futrāli. Pirmā reakcija, Čārlij. protams, bija doma, ka tas nav viņš. Tas nevar būt viņš. Bet tā tomēr bija realitāte, un es steidzos Bērdam pakaļ, uzsitu pa plecu, sniedzu roku un teicu, ka ēsmu atbraucis garo ceļu no Anglijas tikai tāpēc, lai dzirdētu viņa spēli. Es teicu, ka katrs viņa pēdējos trīs vakaros izspēlētais solo mani radījis maģiskas iedvesmas sajūtu. Tad Bērds paskatījās uz mani, viņa seja noskaidrojās, un uz lūpām parādījās smaids. “Klau. vecīt! Aizdod man piecdesmit dolārus.” Es tam vīram būtu atdevis katru savu drēbju šuvi, ja vien viņš prasītu, bet tobrīd man nebija pie dvēseles pat ne piecu dolāru, kur nu vēl piecdesmit. Es stāvēju kā ar aukstu ūdeni apliets, un man nebija ko teikt. Atlika vienīgi bezspēcīgi noskatīties, kā viņš aiziet. Vēl šodien, Čārlij, riebjas to atcerēties. Bet pa ceļam uz studiju, kas bija tikai divus kvartālus tālāk, viņš nocēla naudu kādam citam. Kā stāsta, pirms ierakstīšanās viņš studijas tualetē iešļircinājis sev narkotikas.

Eds Silvers atlaidās krēslā un aizvēra acis. Kvinteta kopējā spēle beidzās, un cēli iesākās Pārķēra alta solo. Izteikti dzidri tas skanēja pāri Maksa Rouča cimbalas šalkām.

-   "Dextcrity”. novilka Eds Silvers.

-   Stāsta arī to, piebilda Rczniks, ka viņš izdarīja pašnāvību, pirms vēl sasniedza četrdesmit gadu vecumu. Sirga ar sirdi, kuņģi, cieta no aknu cirozes.

Eds Silvers neatbildēja. Viņš turpināja sēdēt aizvērtām acīm un palaikam iemalkoja glāzē atlikušo baltvīnu.

Bija sestdienas rīts. Dzīvojamā istabā aizkari vēl nebija atvilkti. Debija Neilore sēdēja uz dīvāna un centās pabarot niķīgo mazuli. Viņa dzirdēja, kā otrā stāva tualetē Kcvins rīstoties vemj. “Tā viņam vajag,” ar zināmu apmierinājumu nodomāja sieva. “Vismaz vienreiz viņš uz savas ādas izbaudīs, kāda ir sajūta tādā stāvoklī.”

-   Kā lai šito nosauc? neapmierināts burkšķēja Grcicms Milingtons, lūkojoties priekšā noliktajā šķīvī. Viņa sieva ēda rupjmaizes grauzdiņus, dzēra kumelīšu tēju un lasīja “Mail” sieviešu lappusi. Ja izdotos pierunāt Grcicmu aizvest viņu ar mašīnu līdz Ezdai un atpakaļ, viņa paspētu izpildīt vakara kursu mājasdarbu, pirms vajadzēs vest zēnus uz to Vestbridžfordas sarīkojumu.

-   Normāli cilvēķi taču tādu barību neēd. Milingtons nepārstāja gausties.

-   Tas ir labs graudu ēdiens, sieva atbildēja. Šajā paciņā bija par piecpadsmit procentiem vairāk augļu un riekstu nekā parasti. Es domāju, ka tu neiebildīsi pret tādu uztura pārmaiņu.

Greiems Milingtons pie sevis kaut ko nomurmināja un turpināja košļāt sīkstos graudus.

Līna Keloga sēdēja mašīnā un lēja baltajā plastmasas termosa vāciņā kāliju. Viņa atminējās savu bērnību sešu, septiņu un astoņu gadu vecumā, kad svētdienās vecāki viņu mēdza vest izbraukumos vai nu uz austrumiem piejūras, vai arī uz dienvidiem uz Ņūmārketas lielo parku, kur savvaļā varēja vērot skaistos zirgus. Tur viņi parasti iegādājās pienu tetrapakās, graudu cukuru zirdziņiem, bet paši sev granulēlo, ko viņi no papīra paciņām izēda ar karotīti.

Cik burvīgas lur bija piparkūkas! Bet visu gardumu gardums, protams, bija šokolādes kūkas. Apkārt tām bija šokolādes glazūra, bet vidū ievārījums. Tagad, sēžot mašīnā un vērojot kluso, pamesto ielu, Līna sajuta mutē saldo ievārījuma garšu.

-   Cikos viņa vakar vakarā pārnāca? jautāja Skeltona sieva, savelkot rītasvārku jostu un sasienot to dubultā mezglā.

-  Es nezinu.

-  Tu zini gan.

Skeltons papurināja galvu. Kafijkanna jāpienes pie krūzītes, nevis krūzīte pie kafijkannas: tas ir apbrīnojami, kā bērniem pielīp vecāku principi un kā tie regulē visus dzīves sīkumus apbrīnojami un baismi.

-  Tam nav nekādas nozīmes, Skeltons atteica.

Sieva atvēra bufetes stikla durtiņas, izņēma tasītes

un baltās porcelāna krūzītes, rotātas ar izsmalcinātu ziedu rakstu.

-   Ak tam nav nekādas nozīmes? Kāpēc tad tev lielākā daļa nakts jāpavada nomodā un pēc tam līdz rītam bezmiegā jāvārtās pa gultu?

Divains piemiedza ar veselo aci savam attēlam spogulī. Otra acs bija piepampusi, dzeltena un visriņķī klāta zili melnām, kā ar pildspalvu savilktām švīkām.

-  Pie velna!

Ar vienu roku atbalstījies pret sienu, Marks podā izčurājās. Gribēdams iztīrīt kaklā sakrājušos biezumus, viņš nokrekšķējās un izspļāva podā krēpas sajūta bija tāda, it kā viņš ar ekskavatoru tīrītu Trentlokas upes gultni. Marks nevarēja pateikt, kas bija bi

jis 1as sliktākais pats sitiens, sekojošais samulsums vai ari Reznika sejas izteiksme. Nu, ko. Piepampums nozudīs, šuvēm izvilks diegus, bet… saruna ar inspektoru jau nu nebūs nekāda patīkamā.

-  Mauka! Marks savieba ģīmi, jo izrunātā vārda skaņas smagi atbalsojās dunošajā galvā. Īsta mauka! Dīvains nevarēja nomierināties un sita pa sienu ar dūrēm. Ja man vēlreiz nāksies ar to skuķi saskrieties, lai šī piesargās! Es viņu nudien pārmācīšu!

Kelvins Ridžmaunts pamodās no cepta speķa smaržas un uzreiz zināja, kas todien par dienu. Viņš iztīrīja zobus un noskaloja seju aukstā ūdenī. Puisis uzvilka tos pašus melnos džinsus, bet citu sporta krekliņu, kura zīmējums ar uzrakstu “Stone Roses” viņam patika daudz labāk nekā pati grupa. Kelvins iegāja virtuvē. Tieši tajā brīdī tēvs pret pannas malu pārsita olas.

-  Vai šodien iesi apciemot māti?

-   Ko tu prasi, ja pats labi zini. ka iešu kā vienmēr.

-   Labi. labi. Varbūt tu pirms tam varētu man izdarīt pāris pakalpojumus?

Protams, atbildēja Kelvins un paņēma vienu no maizītēm, ko tēvs jau bija apziedis ar sviestu, pārlocīja to uz pusēm un sāka ēst. Bez problēmām.

Esmu tavai mātei uzrakstī jis arī zīmīti. Tu viņai to atdod un paseko, lai viņa visu izlasa!

Protams.

Ik pēc pāris nedēļām tēvs rakstīja viena un tā paša satura zīmītes. Aizvien tie paši vārdi uzcītīgi ar zīmuli tika vilkti uz līniju papīra, kas izrauts no stūra veikalā nopirktā bloknota. Kelvins zināja, ko māte darīja ar šīm zīmītēm, tāpēc dēls tās viņai nemaz nenogādāja. bet jau iepriekš pats saplēsa smalkos gabaliņos, ko aizbāza šķirba aiz autobusa sēdekļa.

Sākumā Helēna Mintona bija nodomājusi rakstīt vēstules ar roku, bet tad nosprieda, ka labāk būtu izmantot rakstāmmašīnu. Viņai bi ja maza pārnēsājamā rakstāmmašīna, ko viņa jau pirms daudziem gadiem bija nopirkusi Smita veikalā. Uz mašīnas viņa drukāja ar grūtībām un ļoti lēni. Reti paveicās uzrakstīt veselu teikumu bez kļūdām, un neskaitāmas reizes papīra lapu vajadzēja rullēt laukā, lai ar balto krāsu aizsmērētu misēkļus. Šorīt Helēna bija piecēlusies jau krietni pirms gaismas. Dzīvojamās istabas aizkari bija nedaudz pavērti, pie elkoņa dega galdalampa, priekšā stāvēja rakstāmmašīna. Uz galda gulēja arī četras aploksnes. Tās bija izklātas vēdekļveidīgi kā kārtis, uz visām bija uzrakstītas adreses un uzspiesti zīmogi. Tēja krūzē jau sen bi ja atdzisusi. un gar malu tai bija sastājušies nepievilcīgi, oranži biezumi.

“Dārgā misis Solui!" Helena rakstīja. “Tagad. kad Jūs un Bernards esat šķīrušies. Jums varbūt liksies, ka manis rakstītais uz Jums neatliecas… Jūsu laulība pēdējo astoņu gadu laikā… "

“Dārgais tēv!" Peitcls rakstīja kārtējo mierinājumu nn solījumu vēstuli, kurā bija jāpaslāsta, kā viņam klājas un cik strauji tuvojas eksāmeni, kas jānoliek seržanta pakāpes iegūšanai.

“Mīļo māt! rakstīja Pols Grovs. “Es negribu Tevi pārāk sarūgtināt, bet nākamnedēļ cs laikam mājās netikšu, jo apstākļi tā iegrozījušies… ”

"Dārgā Helen!" Bernards Solts iesāka rakstīt, bet nekavējoties lapu saplēsa.

Karls Dauertijs gulēja reanimācijas zālē. Viņu uzrunāja kāda slimnieku kopēja, un puisis atvēra acis. Pirmo reizi kopš ievietošanas slimnīcā Karls skaidri apzinājās, kas viņš ir un kur atrodas.

Amanda Hūsona, universitātes otrā kursa sabiedrisko zinātņu studente, uz savas mazās istabiņas grīdas veica rīta vingrošanu. Viņa nenojauta, ka to dara pēdējo reizi mūžā.

28 .

-  Vai jūs mani izsekojat?

-  Nepavisam ne.

-  Ko tad jūs te darāt?

-   Es nevienu neizšekoju. Vienkārši sēdu mašīnā un viss.

-  Sēdāt te sagadīšanās pēc. ja?

-Ja.

-  Nolēmāt apstādināt mašīnu tieši te?

-Jā.

-  Manas ielas galā?

-  Šī ir jūsu iela?

-Jūs labi saprotat, par ko es runāju.

-  Par ielu. kura jūs dzīvojat.

Līnai prātā uzausa senu atmiņu fragments: acu priekšā stāvēja viena no mātes nedaudzajām skaņu platēm, tās vāks bija ieplēsts, ar apdriskātiem stūriem, taukainu pirkstu nospiedumiem un tējas tasīšu atstātiem riņķiem Rekss Harisons un Džūlija Eiul rjūsa, "My Fair Lady”.

-  Vai jūs manī saskatāt ko jocīgu? jautāja Kerū. Virs labās acs uz puiša nosvīdušās pieres manāmi pulsēja zilgans asinsvads.

-  Nē, nē.

Kāpēc tad jūs smīnat?

Smīns nozuda.

-   Man tomēr ir aizdomas, ka jūs te esat atsūtīta manis novērošanai, Kerū sacīja.

-   Kā labi izskrējāt ies? apvaicājās Līna.

-  Tā nekas.

Skrējāt ilgāk nekā divdesmit minūtes. Cik tad gara bi ja jūsu distance trīs kilometri, četri?

-   Pieci.

-Tiešām? Tas ir diezgan daudz.

-  Jūs vēlaties kļūt par manu treneri, vai?

-  Tas ir atkarīgs no jomas, kurā jūs gribat trenēties.

Kerū pieliecās tuvu pie mašīnas loga, un no viņa deguna nopilēja pāris sviedru lāšu.

Kādi ir jūsu ierosinājumi?

-   Nemaz tā īsti nevaru pateikt, atteica Līna. Liekas, ka tādam vīrietim kā jūs ir grūti kaut ko iemācīt.

Jans veltīja Līnai niknu skatienu, uzgrieza muguru un sāka soļot prom. Neskatoties uz to. ka torit gaisa temperatūra bija nokritusies, puisim kājās bija īsi šorti, kas cieši apspīlēja viņa pēcpusi. Masīvie un saspringtie muskuļi kāju aizmugurē no sviedriem viegli lāsmoja. Kājas un rokas klāja biezs, tumšs apspalvojums.

-  Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Karīnu Ārčeri? Līna sauca pakaļ aizejošam puisim.

Kcnī momentāli apstājās, un Lina atkārtoja jautājumu.

Jaus lēnam apgriezās un sāka nākt atpakaļ. Puiša sejas izteiksme, Līnas izpratnē, liecināja par viņa gatavību ielauzties mašīnā un izraut sēdētāju laukā. Šie draudi, par laimi, nepiepildījās.

-  Jūs taču zināt, ka man aizliedza ar viņu likties, Kerū teica.

-   Un vai tas nozīmē, ka jūs viņu tiešām neesat saticis? vaicāja Līna.

-  Mani brīdināja turēties no viņas pa gabalu.

-  Ne jau visi brīdinājumus ņem vērā.

-  Varbūt es esmu no tiem. kas tos ievēro.

“Šaubos,” Līna nodomāja.

-  Tātad pēc vizītes policijas pārvaldē jūs ar Karīnu neesat runājis?

Jūs neesat tikušies vai citādi kontaktējušies?

-  Tieši tā.

-  Laikam tikai tāpēc, ka viņas nav mājās.

-   Ak tā! Kerū novicināja abas rokas pa gaisu, gluži kā vārgs tenors uz skatuves. Uz ko jūs mērķējat? Es acīmredzot esmu tas vainīgais! Jā? Esmu noslēpis pazudušo Karīnu kaut kur skapi. Vienīgi Jans Kerū. Citas varbūtības nepastāv.

-  Vai tad pastāv?

-  Kas?

-  Vai ir citas varbūtības?

-  Simtiem. Jūs tikai esat pieķērusies šai vienai.

-  Kāpēc gan lai es to darītu?

Tāpēc, ka tas ir tik viegli! Nav vajadzības skatīties tālāk par savu degungalu.

Kerū noraustīja bikšupriekšu varbūt automātiski. varbūt ne.

-  Tāpēc, ka jūs uz mani esat ieēdusies.

Līna iekoda mēlē. lai neatbildētu kaut ko pārsteidzīgu.

Kāpēc jūs ieminējāties par skapi? viņa jautāja.

-   Par kādu skapi?

-   “Paslēpis kaut kur skapī" tā jūs teicāt.

-  Sviedri sāk jau apžūt, Kerū sacīja. Man vajag noskaloties dušā. Kļūst vēss.

-   Ka tad ir ar to skapi? Līna neatlaidās.

-   Kā tad, Kerū pasmaidīja. Es viņu esmu nobāzis skapī. Sacirtis gabalos un sastūķējis maisā.

Jans pieliecās un nekaunīgu skatienu ieglūnēja mašīnā.

-   Nāciet līdzi un paskatieties pati!

Līna raudzījās puisī ar pārakmeņojušos sejas izteiksmi.

-   Ienāciet un izdariet manā dzīvoklī kratīšanu! Jums taču jābūt attiecīgam orderim?

Līna sašutumā pagrieza aizdedzes atslēgu.

Ja Karīna dod par sevi kādu ziņu, lūdzu, informējiet mūs! Palūdziet, lai viņa piezvana uz pārvaldi un jautā pēc manis! Kerū bez skaņas novilka divus vārdus, kuru nozīmi nebija iespējams pārprast. Saņēmusies Līna iedarbināja mašīnu, noregulēja spogulīti un ieslēdza pagriezienu. Drīz viņa sasniedza galveno ceļu un. braucot pārvaldes virzienā, padrāzās garām slimnīcai, bet augums vēl aizvien nepārstāja trīsēt.

Atkal lija lietus. No gaisa rasināja smalkas ūdens lāsītes, kas izsūcās līdz pat kauliem. Tādu drēgnuma sajūtu rada Angli jas lietus. Vecā tirgus laukuma centrā bija uzbūvēta pagaidu skatuvīte, uz kuras Bērtonas jauniešu orķestris spēlēja muzikālus fragmentus no dažādām teātra izrādēm. Skatītāju pulku veidoja pāris grupiņas nejaušu garāmgājēju, kā arī daži uzņēmīgi vecāki, kas ar orķestra autobusu bija atbraukuši bērniem līdzi. Skatuves vienā malā, it kā atstumti no pārējiem, sēdēja kāds zēns un meitene. Viņiem varēja būt vienpadsmit vai divpadsmit gadu, un atšķirībā no citiem viņi nebija tērpti formās. Šie divi bērneļi bija saspiedušies aiz vienas nošu pults un, klusām skaitot taktis, kustināja lūpas. Rezniks viņus novēroja: zēnam uz acīm bija brilles, un pieri rotāja vijīgas matu sprogas. Meitenes sejiņa izskatījās ļoti vāja, mugurā viņai bija trūcīgs apģērbs, un kailās kājas aukstajā lietū un vējā bija izraibinātas sārtiem plankumiem. Abi mazie muzikanti nervozi regulēja kornešu tembru un gaidīja savu kārtu pievienoties spēlētajam skaņdarbam.

Rezniks stāvēja netālu no tā soliņa, kur viņš nesen bija sēdējis kopā ar Polu Grovu, kas. izvairīgi skatoties sāņus, bija stāstījis par draudzību ar Kārlu Dauertiju. “Vienreiz es viņam pieskāros. Reakcija bija tāda. it kā es viņam mugurā būtu iegrūdis nazi." Kad viņš ar Eleinu vēl dzīvoja zem viena jumta un starp viņiem sprēgāja naidīgi izteikto patiesību dzirkstis. reiz abiem gadījās iet viens otram garām šaurā kāpņu laukumiņā. Rezniks bija nejauši pieskāries sievas rokas maigajai ādai. Viņš atminējās Eleinas instinktīvo atraušanos un pēkšņo niknumu, kas toreiz bija uzplaiksnījis viņas acīs.

Orķestrim izdevās samērā saskanīgi izvilkt “Some Enchanted Evening" pēdējās notis. Rezniks ar saviem aplausiem izbiedēja bariņu apstulbinātu baložu. Gar skatuvi nogāja kāda paveca lēdija, kas stūma iepirkumu ratiņus. Viņa iemeta vienu monētu malā novietotajā bungu cilindrā, kurā krājās lietus lāses un ziedojumi orķestra ziemas turnejai pa Vāciju. Diriģents pieteica pēdējo numuru. Rezniks nosprieda, ka laiks doties tālāk, tomēr palika stāvam uz vietas, jo pie lūpām pacēla instrumentus abi iesācēji. Diriģents tos uzmundrināja ar iedrošinošu žestu, taču tajā brīdi spēja vēja brāzma sagrāba uz pults novietotās nošu lapas, un mazie muzikanti gandrīz paliktu bešā, ja zēns tās aši nesatvertu, Rezniks vēroja meitenītes saspringto, nopietno sejiņu varēja manīt, ka viņa uztraukumā kodīja vaigus un pulējās nenokavēt īsto brīdi, lai pievienotos nākamajai kopspēlei. Tikai pēc tam, kad mazie bija likuši galā ar savām sešpadsmit taktīm un nolaiduši kornetes klēpi, Rezniks pagriezās promiešanai. Sasodīts! Acīs inspektoram bija sanesušās asaras.

Kerū bez steigas nomazgājās dušā, tad devās uz istabu un ieslēdza gāzes sildītāju. Mugurā viņam bija vienīgi zili balti svītrotas apakšbikses un no aitas vilnas adīts džemperis ar trīsstūrveida kakla izgriezumu. Jans ēda jau otro ābolu un pārskatīja “The Times televīzijas programmu. Tajā bija tik daudz nodalījumu, ka ar grūtībām varēja atšķirt sestdienu no svētdienas. Turpat līdzās mētājās neatvērta neiroķirurģijas grāmata, kuras bibliotēkas termiņš uu jau bija beidzies. Blakus stāvēja lapiņas ar piezīmēm uzdotajai esejai, kuru vajadzēja nodot jau pagājšnedēļ un kuras uzrakstīšanai Kerū bija iecerējis lūgt vēl ilgāku pagarinājumu.

Jans salocīja laikrakstu, nometa to uz grīdas un basām kājām piegāja pie loga. Policijas mašīna bija atgriezusies un atkal stāvēja ielas galā. Kerū skaidri redzēja Līnas siluetu un viņas tumšo matu vilni, vienīgi seja nebija saskatāma. Uzmācīgā gnīda! Jans uzvilka no veļas mazgātavas nesen atnestos, tīros, izbalējušos džinsus un nomainī ja džemperi pret baltu kreklu. Melnā ādas jaka karājās aizdurvē. Durvis blakus virtuvei izveda priekšnamiņā, kur atradās vairs nelietotā sausā tualete, tad mazā, noplukušā pagalmā. kura vienā galā pa šauru taku varēja nokļūt uz ielas. Pusceļā pāri pagalmam Kerū nogriezās kādos sānu vārtiņos un pa papildu izeju nepamanīts lika laukā uz blakusielu.

Puisis prātoja, vai. viņam atgriežoties, neatlaidīgā novērotāja vēl joprojām sēdēs turpat, vai ari viņas pacietība būs izsīkusi. Ar smaidu uz lūpām Kerū nodomāja. ka viņam labāk patiktu pirmais variants. Tad viņš varētu nospēlēt jauku scēniņu lepni paiet garām, lai atgrieztos mājās, no kurām viņš it kā nemaz nebija izgājis. Izsekotājai būs par ko palauzīt galvu. Protams, dzīvoklī varētu atgriezties ari pa to pašu slepeno ceļu. Katram variantam bija savas priekšrocības.

No kā būs atkarīga Kerū izvēle? No kaprīzes, noskaņojuma vai arī panākumiem tajā vietā, kurp viņš pašreiz devās?

Nu jau kuro reizi Līna Keloga centās iegrozīties ērtāk mašīnas priekšējā sēdekli. Viņa izstiepa kājas cik nu tas bija iespējams, sēdot pie stūres lai atkal uzsāktu vingrinājumu kopu. kas domāts asinsrites normālai uzturēšanai. Sākumā vajadzēja kustināt tikai pirkstgalus, tad abas pēdas, augšup, lejup un uz riņķi. Līnas bijušais draugs, velosipēdists, to bija saucis par potīšu iesildīšanu. Šis bija viens no nedaudzajiem vingrinājumiem, ko viņam bija izdevies sekmīgi demonstrēt retajās reizēs, kad viņi abi varēja kopā pārgulēt.

Līna bija nolēmusi neskatīties pulkstenī, bet, protams. nespēja no šī vilinājuma atsacīties. Viņa mēģināja koncentrēties un spriest loģiski, cenšoties nedomāt par to. ka ļoti vajadzēja uz tualeti. Cik svētdienas vēl izdosies izvairīties no pienākuma doties uz mājām, uz Norfolku? Diez ko par viņas gaitām sacītu Rez.niks. ja viņš sadomātu pieprasīt konkrētus izskaidrojumus?

29.

Cerila Falmere jau nez kuro reizi skatījās pulksteni un piegāja pie galda, lai pārbaudītu, vai tas tiešām ir pareizs. Viņa jau sen bi ja apģērbusies un gatava spēlei, jo ar Amandu bija sarunāts tikties sporta zālē pulksten četros. Nu jau bija divdesmit pāri četriem, bet no draudzenes vēl ne vēsts. Stāvot īsajos svārciņos sporta centra foajē, Cerila sāka justies neērti. No treniņa atgriezes regbija spēlētāji, kas. neslēpjot ziņkāri, blenza uz meitenes kājām.

Cerila piegāja pie dežurantes lodziņa.

-   Sakiet, vai jums grāmatā ir ierakstīta badmintona spēle uz Hūsonas vārda? Vai pieteikums ir uz pulksten četriem?

-Jā, tā ir. Vai partnere nav atnākusi?

-   Nē.

-   Varbūt viņa aizmirsusi?

Purinot galvu, Cerila atgāja no lodziņa. Amanda nebija no tām, kas kaut ko spējīga aizmirst. Viņa nekad neko neaizmirsa. Abus pagājušā gada semestrus viņas katru nedēļu bija kopā spēlējušas badmintonu un šogad nolēma to turpināt. Cerila zināja, ka Amanda katru treniņu atzīmēja savā dienasgrāmatā, ko viņa vienmēr nēsāja līdzi. Zaļš punkts ar skaitli 4 blakus nozīmēja badmintonu. Zilie punkti norādīja dienas, kurās jānodod esejas, dzeltenie konsultācijas, sarkanie nu, ir jau saprotams, kas meitenei vēl jāatzīmē. Atšķirībā no pārējiem grupasbiedriem

Amanda bija nopietna un organizēta. Tas nebūt nenozīmēja, ka viņa līdzinājās tām iesīkstējušām bālģīmēm feministēm ļeņinistem. vai kā nu viņas tur sauca, kas mūždien staigāja pašadītos džemperos, smēķēja pašu tītas cigaretes un uz visiem nolūkojās ar skepsi. Amanda bija vecāka, vairāk nobriedusi. Viņa bija izvēlējusies studēt sabiedriskās zinātnes, konkrētu nodomu vadīta, nevis tāpēc, ka tas bija vieglākais mācību virziens vai arī rezervē atstāts variants.

Kas noticis? Bija jau gandrīz pieci, bet Amanda nerādījās.

Ja viņa spēlētu tenisu, nevis badmintonu, būtu vērts doties uz zāli arī vienai pašai, lai kādu pusstundu padauzītu bumbiņu pret sienu. Bet vienatnē mētāt volāniņu pār tīklu un trenēties servēt šī ideja sajūsmu neizraisīja. Cerila nolēma atgriezties ģērbtuvē, lai uzvilktu džemperi ar “Simple Mincis" emblēmu, džinsu bikses un jaku. Ja viņa pa taisno šķērsoja sporta laukumu, pa ceļam varētu iegriezties kopmītnēs pie Amandas un pārliecināties, vai nav atgadījies kaut kas nelāgs.

Brīdī, kad Rezniks iegāja mājā, izskanēja džeza mūzikas pārraide. Inspektors dzirdēja raidījuma nobeiguma melodijas fragmentu un nodomāja, ka Eds Silvers aizmirsis izslēgt radio. Rezniks necerēja viņu sastapt mājās, tomēr izrādījās, ka Eds sēdēja pie virtuves galda un bija tā iegrimis kādā Reznika grāmatplauktā atrastā romānā, ka nespēja ne acu atraut. Mailzs gulēja uz Silvera kaulainajiem ceļiem, taču. kad tuvojās saimnieks, nolēca zeme un skriešus metās pie savas bļodiņas.

-   Man liekas, ka tu kaķus neciet, Rezniks sacīja.

-  Tā arī ir, atteica Eds. joprojām urbdamies grāmatā.

Rezniks novilka izmirkušo mēteli un nolika plastmasas maisiņu ar iepirkumiem pie ledusskapja durvīm. Nu virtuvē bija saskrējuši arī pārējie kaķi visi, izņemot Diziju, un. pirms samalt kafijas pupiņas, inspektors apkalpoja savus mīluļus.

-   Vai kafiju dzersi? Rezniks jautāja Silveram.

Tas neatbildēja.

Inspektora bikšu staras lejpus ceļgaliem bi ja cauri slapjas, brūnās ādas kurpes notašķītas gandrīz melnas, un zeķes droši vicu bija bez neviena sausa pleķīša un sakrāsojušās.

-   Kas attiecas uz šo grāmatu. Silvers beidzot ierunājās, vēl aizvien nepaceldams acis, tas vīrs, kas to sarakstījis, ne vella nejēdz no mūziķu dzī-

ves c

Šis romāns, šķiet, bija par Ņujorkas narkomāniem un džezu. Rezniks neskaidri atminējās, ka viņam tā bija likusies izskaistināta, bet visumā baudāma lasāmviela.

-   Nu. piemēram. Paklausies, ko viņš raksta!

Rezniks nebija atbilstošā noskaņojumā, lai klausītos literārus lasījumus. Viņš pameta Edu Silveru sīvā sacensībā ar Radio 3 un devās uz vannasistabu. Nometis drēbes stūrī, inspektors prātoja, vai vienreiz nesaņemties un tā godīgi nenosvērties, bet arī tam viņa noskaņojums nebija atbilstošs. Ko tur niekoties! Vienu roku uzlicis uz resnā vēdera, Rezniks palīda zem dušas. Māju pārdot nebija izdevies tas nozīmēja, ka vannasistaba būs jāizklāj ar flīzēm, jo pašreizējās krēmkrāsas tapetes, sevišķi dušas tuvumā, sāka vilkties krokās un krāsoties melnas.

-   Viņa gan ir neatlaidīga.

Rezniks atvēra acis un ieraudzīja Silveru ar grāmatu rokā slāvam pavērtajās durvīs.

-   Par ko tu runā?

-   Kā lai es lo zinu? Liekas, ka tā pati, kas iepriekš.

-   Tev tā liekas?

Vismaz balss bija līdzīga.

-   Ko tu viņai pateici?

-  Aicināju uz satikšanos un ierosināju, lai viņa izmaksā.

Aiz. plastmasas plēves aizsega un ūdens tvaikiem Silvcra siluets bija tik likko saskatāms.

-   Ko viņa teica? Rezniks jautāja.

-  Vai tad kaut ko tādu drīkst iespiest? Eds nolaida grāmatu gar sāniem. Nu, nē. Pat šādā idiotiskā romānā ne.

-   Vai viņa vārdu nenosauca?

Nē.

-   Varbūt telefona numuru?

-   Nē. Viņa ārkārtīgi steidzās nolikt klausuli.

Rezniks pavērsa seju pretim ūdens šaltij, ieziepēja

vēderu, dibenu, paduses. Viņš nosprieda, ka Silvers devies atpakaļ uz virtuvi, bet Eda balss atskanēja turpat no aizdurves:

-  Zvanīja vel ari viens vīrietis. Tas lika pateikt, lai tu vistuvākajā laikā viņam atzvani.

-   Vienreizēji!

-   Kas tad?

-  Tas, ka tu to man tik drīz pavēstīji.

Es aizmirsu.

-r Kā tad! Līdz ausīm iegrimis tajā drausmīgajā romānā.

-   Tik slikti jau nav, Silvers mierināja.

-  Cerams, ka tā vīrieša vārdu tu iedomājies pajautāt.

Skeltons. atbildēja Silvcrs. Kaut kur pierakstīju viņa telefona numuru. Tūlīt sameklēšu.

Eds taustījās pa kabatām.

-   Rs zinu, ka tepat kaut kur jābūt.

Bet Rezniks jau bija aizgriezis ūdenskrānu, izkāpis no vannas un sniedzās pēc dvieļa. Eda meklēto telefona numuru viņš zināja no galvas.

Līkumota taka pāri zālājam veda no universitātes uz kopmītnēm tumšu, ap iekšējo pagalmu apbūvētu ķieģeļu eku ar vienādiem, četrstūrainiem lodziņiem. Pagalma malā stāvēja policijas mašīnas vienīgā liecība. ka bija atgadījies kas neparasts. Rezniks pamāja ar galvu vienam no kriminālizmeklēšanas grupas darbiniekiem. kas jau devās prom. tad pajautāja ceļu policistam. kas bija norīkots postenī pie ieejas, lai liktu galā ar ziņkārīgiem skatītājiem.

-  O! Kadra ienāk inspektors, pajokoja ekspertīzes grupas loceklis, kas ar videokameru filmēja notikuma vielu.

Rezniks palika stāvam pie durvīm, kamēr filmētājs uzņēma tuvplānā gultu. Dabūjis rokās aparatūru. šis jau iedomājās sevi par Alfrēdu Hičkoku.

Atvainojos, ser. Rezniks uzrunāja priekšnieku.

-   Es atnācu, cik ātri vien varēju.

-   Nav ko uztraukties. Čārlij.

Rokās Skeltons turēja baltas apakšbiksītes, ko viņš ielika plastmasas aploksnē un atdeva ekspertīzes darbiniekiem, lai tic pievieno attiecīgu uzrakstu un aizzīmogo to.

-   Mēs te jau esam galā.

Istaba izskatījās tā, it kā tajā būtu plosījusies vētra. Grāmatplaukti bija apgāzti un grāmatas izsvaidītas pa grīdu, visapkārt staipījās gultasveļa. Pie durvīm mētājās kurpes, sporta soma, apģērbu gabali, no vienas botas laukā rēgojās zobu pastas tūbiņa. Grīda bija nokaisīta ar vienāda formāla rakstāmpapīra lapām. uz kurām ar sarkanu vai zaļu tinti bija sazīmētas glītas diagrammas, kas salīdzināja bezdarba līmeni dažādās nozarēs, kā arī sabiedrības attieksmi pret jaunizveidotajiem īres maksas pabalstiem.

-   Labi, ka viņas draudzene te iegriezās lik savlaicīgi. teica Skeltons. šķērsojot istabu Reznika virzienā. Bel meitene tomēr ir zaudējusi ārkārtīgi daudz asiņu.

Ši informācija bija lieka, jo par to jau pietiekami liecināja notraipītā svītrotā sega, papīra lapas un spilvens. Nez kādā veidā arī uz baltās izlietnes gluži kā ar otu bi ja uztriepts asins pleķis.

Vai šī jezga sataisīta pirms vai pēc uzbrukuma?

-   vaicāja Rezniks, vēl joprojām pētot saārdīto istabu.

-   Uzbrukuma laikā. Meitene vareni pretojusies.

-   Vai ar viņu viss būs kārtībā?

Skeltons nogrozīja galvu.

-   Iesim labāk ārā.

Viņi izgāja pagalmā. Abiem pusmūža vīriem mugurā bija lietusmēteļi, Skeltons vēl nebija novilcis darba cimdus. Viņi stāvēja, galvas kopā sabāzuši, un klusi sarunājās. Pa dažiem kopmītnes logiem uz viņiem noraudzījās ieinteresētie studenti. “Cik nu vairs ilgi," pie sevis domāja Skeltons, “un mana Kcita varbūt būs starp šiem studentiem." Priekšnieks atvairīja mirklīgo domu. ka Keila varētu būt bijusi viņu pašreizējas sarunas objekta vielā.

-   Cik ilgs laiks pagāja, jautāja Rezniks, no nozieguma izdarīšanas brīža līdz ta atklāšanai?

-   Ne mazāk kā divas stundas un, šķiet, ne vairāk kā trīs. Pulksten četros meitenei bija sarunāta badmintona spēle. Ta kā viņa uz to neieradās, draudzene atnāca uz kopmītnēm.

Skeltons paskatījās uz Rezniku, tad pievērsa skatienu pagalma koku siluetiem, kas uz tumšo debesu fona kļuva aizvien tumšāki.

Viņu atrada aptuveni puspiecos. Pēdējo reizi meitene redzēta pusvienos, kad viņa pa šo taciņu devusies uz universitāti. Vismaz pagaidām citu ziņu nav.

-   Un neviens neredzēja viņu atgriežamies?

-   Acīmredzot ne.

Rezniks pagriezās pret Amandas istabas logu.

Lai cik ātri tas arī būtu noticis, kādam taču vajadzēja kaut ko dzirdēt.

Skeltons papurināja galvu.

-  Kopmītnēs taču dzīvo vairāk nekā sešdesmit studentu.

-  Lielākā daļa nedēļas nogalē devušies uz mājām. Pārējie kaut kur izgājuši vai nu uz pilsētu iepirkties, vai pastrādāt bibliotēkā. Uz vietas neviens labprāt nesēž.

-   Vai ieroci nav izdevies atrast?

-   Vēl ne.

Skeltons vēroja slīpo zālāja plašumu.

-  Ja ierocis izmests šajā pļaviņā, tad mēs lo atradīsim. tikai tas prasīs laiku.

-  Kā ar ievainojumiem.— Rezniks ieminējās. vai tie ir…

Tie nav gluži tādi paši ka abos iepriekšējos ar slimnīcu saistītajos noziegumos. Jūs laikam to gribējāt jautāt? Savainojumi ir paviršāki, un šķiet, ka uzbrukums izdarīts spēja neprāta lēkmē. Es varu tikai minēt, bel man liekas, ka ierocis ir bijis smagāks, ar biezāku asmeni.

Vai ari uzbrucējs bijis niknāks, vairāk iebiedēts. Spējā neprāta lēkmē priekšnieks ar tādiem vārdiem bez vajadzības nemētājās. Rezniks uzlūkoja Skeltonu, un tas nolasīja no inspektora acīm neizteikto jautājumu.

-   Es nezinu, Cārlij. Apskatot notikuma vietu ar acīm vien. nav iespējams ko sīkāku uzreiz secināt. Katrā ziņā, meitene bija puskaila: drēbes sedza tikai augšdaļu.

-   Varbūt noziedznieka ielaušanās brīdī viņa ģērbās?

-   Vai arī darīja to viņa klātbūtnē.

Abi vīrieši apzinājās šīs otrās iespējas būtību. Bet tik drīz viņi skaidrībā netiks. Jānogaida, līdz meitene kaut nedaudz atlabs un spēs atstāstīt notikušo pati. Pa to laiku vajadzēja tuvāk izpētīt visus pierādījumus un, cik nu tas viņu spēkos, sakopot visus pieņēmumus par izdarīto noziegumu.

-  Zini, Cārlij. teica Skeltons, man neliek mieru kāda nelāga nojauta, kas mūsu darbu nebūt nepadara skaidrāku. Diez vai šim atgadījumam ir sakars ar abiem iepriekšējiem. Kas te kopīgs ar Timu Flečeru vai Kailu Dauertiju? Nabaga cietusī bija tikai studente un nestrādāja slimnīcā.

-   Bija. ser?

Skeltons nodūra galvu.

-   Ātrumā vienkārši samežģījās mēle. Paviršības kļūda. Lai Dievs dod, ka tas tā arī paliktu.

Rezniks piekrītoši pamāja. Ar to viņu saruna beidzās.

Peitels ar piezīmju grāmatiņu klēpī sēdēja uzgaidāmajā istabā pretim Ceri lai Falmerei. Aizkari bija daļēji aizvilkti, bet nevienam nebija ienācis prātā ieslēgt gaismu. Ceri lai bi ja pateikts, ka liecību viņa var sniegt ari vēlāk, kad viņa jutīsies stiprāka un būs atguvusies no šoka. Tomēr uz to nāktos ilgi gaidīt.

Peitels bija pacietīgs. Viņš klausījās saraustītajos vārdu virknējumos un pūlējās tos pierakstīt sakarīgos teikumos. Meitene centās secīgi attēlot notikušo: vispirms viņa bija pieklauvējusi pie durvīm vienreiz, otrreiz, taču neviens nebija vēris vaļā, un viņa jau grasījusies iet prom, bet, nez kādas zemapziņas vadīta, vēlreiz atgriezusies un paraustījusi rokturi. Durvis atvērās un… Amanda bija istabā.

-         Vai man sameklēt kādu, kas jūs aizvestu mājās?

-  jautāja Peitels, kad stāsts beidzot bi ja galā.

Cerila papurināja galvu.

-   Man šķiet, ka es vēl brītiņu pasēdēšu tepat.

-   Kā vēlaties. Peitels saprotoši pamāja un palika sēdām meitenei blakus, vērojot, ka telpa pamazām grimst mijkrēslī.

Sejas no logiem bija nozudušas. Aiz dažiem aizkariem dega gaisma, apspīdot uz sienām salīmētās radu un draugu fotogrāfijas vai Zaļo kustības plakātus. Pāris istabiņās bija ieslēgti televizori vai radio. Tie nedaudzie studenti, kas nedēļas nogale bija palikuši kopmītnēs, domīgi sēdēja savās gultas vai arī gatavojās kaut kur iziet, lai izklaidētos. Bija sestdienas vakars. Ieroča meklēšana bija nesen pārtraukta, bet rīt no rīta to atkal atsāks. Reznikam nekas cils neatlika, kā doties mājās. Pa ceļam uz mašīnu pie viņa pienāca kāds policijas darbinieks, kas pa rāciju tikko bija saņēmis jaunas ziņas.

Rezniks nolasīja informāciju no kolēģa sejas — Amanda Hūsona bija mirusi.

30.

Reznikam gribējās, lai Eds Silvers vel būtu mājās un ar tādu pašu aizrautību lasītu iesākto romānu, kritizējot katru rindkopu, katru otro vārdu. Tovakar inspektors nevēlējās būt viens gribējās ar kādu parunāties, mērenos daudzumos iedzert. Izlietnē bija sakrautas nemazgātas krūzītes un glāzes, otrā stāva istaba skapja durvis stāvēja vaļa. un Rezniks prātoja, nez kuras no viņa drēbēm nākamajā rītā atgriezīsies mājās miklas un notraipītas ar apkaltušiem vēmekļiem. Inspektors apsvēra, kam viņš savā vientulībā varētu piezvanīt, taču izvēle nebija pārāk plaša. Pirms mēneša vai vairāk Greiems Milingtons, sievas vairākkārtīgi mudināts, bija aicinājis Rezniku vēl kādreiz aiziet pie viņiem uz pusdienām. Bet Milingtons nebija mājās, jo bija aizsūtīts novērot kārtējo aizdomīgo autoservisu lielceļa malā un droši vien pārsalis nīka kādā nolaistā kravas mašīnu stāvvietā, nemitēdamies pukoties, ka viss viņa darbs policijā sastāvēja no tādas niekošanās.

Rit no rīta tiks izveidota slepkavības izmeklēšanas grupa, kurā iesaistīs vairākus ierindas policistus, lai tic iztaujātu visus lieciniekus un ievadītu informāciju datoros. Vienlaikus jāturpina izmeklēt arī abi iepriekšējie, ar slimnīcu saistītie noziegumi. KrimināJizmeklēšanas nodaļai nodrošināts darbs pāri galvai. Lielpriekšnieks mis Skeltonam uz papēžiem un prasīs konkrētus rezultātus. Tas viss nāks rit: šovakar Reznikam negribējās palikt vienam.

Nemaz nenovilcis mēteli, Rezniks atkal izgāja ārā. Pa ceļam no sliekšņa līdz vārtiņiem viņš tā kā mirkli svārstījās, bet tad iekāpa mašīnā un kādas piecpadsmit vai divdesmit minūtes mierīgi nosēdēja, ļaujot vakaram pilnīgi satumst. Vienu brīdi likās, ka

mājā zvana telefons. Kad viss atkal noklusa, inspektors izrausās laukā no mašīnas. Pa žoga augšmalu viņam pretim skrēja Dizijs, un saimnieks pastiepa roku, lai to noglāstītu. Kaķa možās, šaudīgās acis aizdomīgi noraudzījās uz melnā mēteļa piedurkni. Šis bija Dizija laiks. Vislabprātāk Rezniks dotos uz kādu labi zināmu, vientuļu un drošu vietiņu. Rokas sabāzis kabatās, viņš uzsāka soļot galvenā ceļa virzienā, garām mājām, kuru virtuvēs novāca un mazgāja traukus, steidzās visu nokārtot, lai pusdeviņos nenokavētu sākumu kādai interesantai televīzijas pārraidei.

“Lūdzu atnāc. Čārlz, mēs vēlamies tevi redzēt.

Pa vitrāžas lodziņu blakus smagajām koka durvīm varēja skaidri samanīt degam gaismu priekštelpas viņā galā pārējā mājas daļa likās tumša. Rezniks vēlreiz piespieda zvana pogu un izdzirdēja, ka iekšā aizcirtās kādas durvis. Atskanēja soļi. iedegās gaišāka uguns, slēdzenē pagriezās atslēga: kad durvīs parādījās Marianna Vitzeka. mājā no dažādām istabām sāka zvanīt vairāki pulksteņi. Rezniks zināja, ka tie vēl nebūt nebija visi katrs Mariannas pulkstenis bija noskaņots citā tonī.

-   Čārlz? viņas balsī jautās patīkams pārsteigums.

-   Es apzinos, ka man vajadzēja atbildēt uz to ielūgumu…

-  Čārlz! Tu tiešām esi ieradies? Tas ir lieliski!

Marianna saņēma Rezniku aiz rokas un ieveda

viņu flīzēm izklātajā priekštelpā.

-Es, protams, ļoti gaidīju, bet nekad necerēju…

-   Es zinu. ka neesmu bi jis labs draugs.

-Tu vienmēr esi tik aizņemts.

Rezniks pamāja un mēģināja pasmaidīt. Viņš jau sāka šaubīties, vai izdarījis pareizo izvēli. Marianna acīmredzot tieši tobrīd gatavojās ballei. Mugurā viņai

bija vidukli cieši savilkta, oranža kleita ar ielocēm svārku daļā, kas sniedzās gandrīz līdz potītēm, bet plecus klāja tikai šauras lencītes. Mariannai bija izspiedušies atslēgas kauli. Virs krūtīm tērps bija savilkts ar piespraudi, kas līdzinājās lielam zirneklim. Aizmugurē mezglā saņemtie mati izcēla iekritušos vaigus. Melnās bezpapēžu kurpes rotāja lielas, četrstūrainas sudraba sprādzes.

-   Ne jau tikai es viena priecāšos tevi redzēt. sacīja Marianna. Daži jau uztraucas, ka tu mūs esi pametis pavisam.

Rezniks papurināja galvu.

Neuzjundi manī vainas apziņu, Mariann! Turklāt es esmu ieradies, lai satiktu tevi un nevis visu milzīgo biedrības varzu.

Rezniks manīja nopēlumu Mariannas acīs un centās vērst savu smaidu pārliecinošāku.

-  Tu. šķiet, rakstīji, ka ta būs balle. Es atceros, kā tev patika dejot.

Marianna atkal saņēma Rcznika roku un papliķēja

to.

-  Lūdzu, ienāc un brīdi uzgaidi! Es ātri būšu gatava.

Rokās sadevušies, viņi izgāja cauri plašajam, flīzēm klātajam priekšnamam, un Marianna ieveda viņu istabā ar ozolkoka paneļiem, kas bija dekorēta ar sauso ziedu kompozīcijām. Pirmo reizi Rezniks te bija ciemojies pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, bet istabā praktiski nekas nebija mainījies. Marianna uz bndi izgāja, lati atgriezās un iespieda viesim rokās slīpēta stikla glāzi, kas bija pildīta ar saldu plūmju brendiju. Rezniks stāvēja pie lielajiem logiem, lūkojas laukā un iemalkoja piedāvāto dzērienu. Marianna, kas vairāk vai mazāk bija viņa vienaudze, lika Reznikam skaudrāk apzināties tuvojošos vecumu, taču pārkāpt viņas mājas slieksni nozīmēja nonākt pavisam citā valstībā. Šai valstībai nebija ne mazākās saistības ar realitati. vismazāk jau, šķiet, ar pašu Poliju.

Streiku, demonstrāciju un demokrātijas uzvaru laikā Marianna kopā ar draugiem bija skatījusies katru televīzijas pārraidi, rūpīgi pārlasījusi visus laikrakstus. meklējot pazīstamas sejas, ielu nostūrus, kafejnīcas. Rezniks nekad nebija bijis šai zemē, ko Marianna Vitzeka vēl aizvien dēvēja par mājām. Dzirdot pieminam šo vārdu, ausīs viņam skanēja visdažādākās balsis, acu priekšā stājās visdažādākās ainas drīzāk gan Sentena, nevis Stare Mjasto un Trenta, nevis Visla.

-   Es esmu gatava, Čārlz.

Marianna stāvēja istabas durvis, ap pleciem apņēmusi smagu, melnu mežģīņu lakatu, pie jostas piespraudusi baltu ziedu pušķi. Viņa smaržoja pēc lilijām.

-         Es. protams, esmu pateicīga, Čārlz, ka tu atnāci,

-   viņa sacīja, bet jāskatās patiesībai acīs: ari agrāk tu saņēmi līdzīgus uzaicinājumus. Ne jau tikai vēlēšanās redzēt mani tevi ir atvilinājusi šurp, vairāk gan kādas nepatikšanas, kuras tu gribi aizmirst.

Viņa nolika mala Reznika glāzi un sniedza viņam cimdoto roku.

-   Šovakar mēs jauki pavadīsim laiku, teica Marianna. palūkodamas lejup uz mirdzošajām kurpju sprādzēm. Kā redzi, esmu uzvilkusi dejošanai piemelotus apavus.

Sākumā Rezniks apsēdās zāles dziļumā un, auklēdams rokās alus glāzi, vēroja, kā Marianna staigāja no viena galdiņa pie otra. palaikam devās arī pie bāra un ar vienādu entuziasmu sveicināja gan tos, ko viņa nebija redzējusi veselu gadu. gan tos, ko bija satikusi vēl pagājšnedēļ. Jaunākie vīrieši īdzīgi skatījās uz Rezniku. jo labi zināja, kas viņš ir un ar ko nodarbojas.

Gara galda galā sēdēja jubilārs un nu jau kadu stundas ceturksni lēni sūca piparmētru šņabi, un nepārtraukti smēķēja mazus, tumšus cigārus, ko viņam steidzās piedāvāt gādīgie znoti, kas vairāk gan bija norūpējušies nevis par veco vīru. bet par taisnīga testamenta sastādīšanu. Jubilāra meita ienesa šokolādes vītnēm, svecēm un sarkanbalti horizontālām glazūras joslām rotātu kūku. Biedrības vārdā tika teikta apsveikuma runa, bet pateicības vārdu plūsma vēl nebija pusē, kad vecais vīrs zaudēja interesi un apsēdās, lai aizsmēķētu jaunu cigāru,

Rezniks ar Mariannu griezās valsī, uzdejoja polku un vienreiz pamēģināja arī stilīgu kvikstepu. Inspektors instinktīvi atcerējās līganās kustības, tomēr uzsāktais kviksleps cieta avāriju mazu bērnu pulkā, kas rotaļādamies pēkšņi saskrēja viņiem apkārt.

Pēc tam viņi ēda kartupeļu pīrāgus, un, kad biedrības kasieris pienāca un uzsita Reznikam pa plecu. viņš nekavējoties bāza roku kabatā pēc čeku grāmatiņas.

-   Nu re. Čārlz. Tev jāpievienojas mums biežāk, citādi tu vienmēr izskaties tik bēdīgs.

Marianna ar pirkstiem viegli skāra Reznika seju.

-  Te var gūt patvērumu un aizmirsties.

Akordeonists visai pieņemami nospēlēja Čaka

Berija. “Johnny B Goocle" un kopā ar pārējo orķestri uzsāka kādu vecu poļu deju. kurā vīriešiem pārmaiņus bi ja jāmetas te uz labā. te kreisā ceļa, pa brīdim jāceļ partneres gaisā un jāgriež riņķī.

Marianna taklī sita plaukstas, līdz tās sāka sūrstēt.

Tūlīt pēc tam pie viņas pienāca kāds kluba biedrs un kaut ko iečukstēja ausī. Marianna atvainojās Reznikam, uzkāpa uz skatuves un piegāja pie mikrofona. Klusā, bet spēcīgā balsī ritmiskas melodijas pavadībā viņa dziedāja par jaunu meiteni, ko pametis mīļākais, bet kas neatmet cerību un gaida puisi uz satikšanos lauka malā pie zaļu koku pudura:

Kad mani mati sāks sirmot.

Vai tu atcerēsies,

Ka jaunībā dāvāju sirdi tev?

Savu uzticību saglabāšu mūžam,

Un tikai nāve to spēs lauzt.

Pēc mazas pauzes atskanēja aplausi zāles aizmugurē daži sita pa galdiem ar dūrēm un dauzīja kājas. Orķestris uzsāka spēlēt valsi, Marianna nokāpa no skatuves un pastieptām rokām atkal nāca pie Reznika. Kas cits atlika? Publikas aplausu pavadītiem. viņiem divatā vajadzēja novalsēt pāris riņķus pa šauro zāles vidu. un tikai tad dejā iesaistījās arī pārējie. Valša beigās tik tikko pietika vietas, lai apgrieztos.

-    Es ar to dziesmiņu reiz uzstājos, kad man bija divpadsmit gadu, Marianna stāstīja. Toreiz te bijām sapulcējušies mēs visi mana ģimene, tava ģimene. Tēvs mani uzcēla uz krēsla un lika dziedāt, bet tava māte pēc tam izstūma tevi priekšā, lai tu man pateiktos. Vai atceries?

Jā, atbildēja Rczniks, kaut arī nekā tamlīdzīga neatcerējās. Tas droši vien bija bijis kāds cits zēns, nevis viņš.

Ejot atpakaļ pie galdiņa, Rezniks juta, ka apkārtējie viņus vēro un acīmredzot apspriež viņu nākotnes izredzes.

Marianna redzēja Reznika apmulsumu un mierināja:

-   Viņi vismaz nenāk klāt un atklāti nesaka, ka mēs esam saderīgs pāris.

-   Bet tā tas patiešām ir!

Šis izsauciens atskanēja viņiem tieši aiz muguras. Rezniks un Marianna pagriezās, un viņu skatieni sastapās ar tumšmatainas sievietes mežonīgi kvēlojošām acīm.

-Jūs tiešām esat saderīgs pāris.

Kad apjukums bija pāri, Rezniks pazina savu bijušo sievu Eleinu. Viņas vaigi bija iekrituši, āda klāta vasarraibumiem, mati apcirpti īsi. Niknās acis nepavisam neiederējās viņas sejā.

Tikpat ka vecajos laikos, Eleina ironizēja. Es, tu un Marianna. Kopā šajā klubā.

Viņa mīņājās no vienas kājas uz otru un stāvēja tik nestabili, ka Reznikam likās: ja viņa pārtrauktu žestikulēt ar rokām, tad nokristu gar zemi.

-   Jūs abi tik varen saskanīgi dejojat, ka prieks skatīties. Tāds fantastisks vieglums! Gluži kā Džindžera Rodžersa un Freds Asters.

Eleina greizi pasmaidīja un tikko noturēja līdzsvaru. Rezniks jau pastiepa roku, lai neļautu viņai nokrist, bet Eleina to strupi atgrūda.

-   Es tikai gribēju tevi uzslavēt, Mariann. viņa sacīja. Tev gan ir izdevies izraut to veco gliemezi no viņa čaulas. Man tas parasti tik viegli neizdevās.

Mariannas skumjās, lūdzošās acis pievērsās Reznikam. Pārējie kluba biedri pamazām pārtrauca dzert un sarunāties un vairs necentās slēpt ziņkāri.

-        Varbūt vakara noslēgumā tu ari man atvēlēsi vienu deju. zobojās Eleina. Vai uz lādu laimi es varu cerēt?

Viņa veltīja Mariannai sazvērniecisku smaidu.

-   Liekas, ka vakars jau tuvojas beigām. Viesu interese atslābst, un visi garlaikojas. Tu redzēsi, kā viņi drīz viens pēc otra dosies prom.

Marianna novērsās. Gan Eleina, gan Rezniks zināja. ka patiesībā šie vārdi nemaz nebija domāti viņai.

-   Elein, cs tevi lūdzu… Rezniks iejaucās.

Tu mani lūdz, Cārlij? Vai tas būs jauks lūgums, vai arī šim “lūdzu” sekos kaut kas nepatīkams?

Rezniks nopūtās un nodūra galvu.

-  Neesi nu tik sašļucis, Cārlij! Tā tik tāda meiteņu pačalošana. Mes ar Mariannu nedaudz papļāpājam…

-   Elein, Rezniks lūdza.

-  Jā?

-   Te nav tā īstā vieta.

-   Kā tad nu nav! Ir gan. Beidzot tu te esi ieradies, arī Marianna ir šeit…

-   Nevajag.

-   Vai tu mulsti, Cārlij? Nav ko izlikties. Vai tad varēja pārprast to Mariannas raudu dziesmu par zudušo mīļāko? Varbūt kāds to arī uztvēra kā jauku teātra scēniņu, kurā Marianna spēlēja nevainīgas jaunavas lomu. bet zālē taču biji tu. Cārlij. Tu tik sirsnīgi aplaudēji kopā ar pārējiem.

Mariannai acīs sariesās kauna asaras, un viņa steigšus devās uz izeju. Rezniks gribēja Viņai sekot, bet tad apstājās un pagriezās atpakaļ.

-   Grūta izvēle, ko? jautāja Eleina. Uz kuru pusi tad asiņojošā sirds vairāk velk? Pie mīļākās vai pie sievas?

-   Viņa nav…

Tava mīļākā? Neuzdrošinies to apgalvot! Katrā ziņā es vairs neesmu tava sieva.

Orķestris bija pārtraucis spēlēt. Neviens cits tikpat kā nesarunājās.

-  Jus jau visu zināt, Eleina pacēla balsi un. uzlūkodama visus klātesošos, atkāpās deju zāles vidū. Jūs taču atceraties Čārlija traģisko šķiršanos. Daži no jums bija klāt arī laulību ceremonijā. Ak, šīs stiprās laulības saites, ko nepārrautu neviens vīrietis! Neviens, izņemot tevi, Čārlij. Ne tik daudz pārraut saites. drīzāk vienkārši aizbēgt. Jūs jau visi zināt, kas tam bija par iemeslu, bet gadījumā, ja ne…

-   Elein…

-  Gadījumā, ja ne…

-   Iemesls bija tāds, ka es negribēju bērnus…

-   Elein, Dieva deļ!

Es negribēju baru sīku knēveļu, kas ļautu viņam tēlot lepnā tēva lomu…

Rezniks plaukstām aizklāja seju.

-   …un sauktu viņu. Tē-te.

Rezniks nekustējās. Viņš juta, kā galvā sakāpj asinis un sāk svilt ausis, bet viņš nekustējās.

Kas tev lecies. Čārlij? Eleina tēloja neizpratni.

-   Vai patiesība skan pārāk skaudri?

Rezniks nolaida rokas, satvēra ausis un dusmās ieskatījās bijušajai sievai acīs.

Tev gan labāk patiktu, ja visi ticētu, ka tu mani padzini tāpēc, ka pieķēri gultā ar mīļāko. Tas būtu saprotams, parasts gadījums. Nē. Čārlij, ļauj man pabeigt! Neaiztiec mani! Negrūsties! Ļauj. lai es līdz galam pastāstu, kāds gādīgs un iejūtīgs vīrietis tu patiesībā esi. Es viņiem pastāstīšu par tam vēstulēm. Čārlij. Tām daudzajām vēstulēm, ko es tev sūtīju, bet uz kurām nekad nesaņēmu atbildes. Cik reizes es tev neesmu zvanījusi, bet tu… nepasakot ne vārda, ņem un nomet klausuli!

Rezniks labprāt būtu Eleinai cirtis pliķi, sitis viņu, aizbāzis muti. Viņš gribēja glābties no šis sievietes vārdu un acu asajiem dzēlieniem. Rezniks pagriezās promiešanai. bet Eleina vēl turpināja kliegt:

-  Paliec un izstāsti viņiem visu, Čārlij! Cik tu biji izpalīdzīgs un saprotošs. Kā tu mani atbalstīji…

Spēja auksta gaisa plūsma atvēsināja inspektora galvu. Viņš satrūkās no pēkšņa trokšņa, kas atskanēja no kādas kalnup braucošas kravas mašīnas izpūtēja. No pilsētas puses parādījās melnbalts taksometrs ar iedegtu jumta gaismiņu. Rezniks to apstādināja un ērti iekārtojās mīkstajā aizmugures sēdeklī.

-   Uz kurieni? šoferis jautāja.

-   Vienalga, atbildēja Rezniks. Brauciet tik uz priekšu!

31.

-   Nolādēts! izsaucās Kelvins. basām kājām iekāpis peļķē pie poda. ko tur bija atstājis tēvs. Pieaudzis vīrs, bet vēl nav iemācījies taisni nočurāt.

Kelvins nokārtojās, nosusināja ar dvieli kāju pēdas. noplēsa pāris tualetes papīra gabalus un uzslaucīja grīdu. “Ja jau esmu sācis, varu satīrīt arī pārējo.” Noplēsis vēl gabalu tualetes papīra, viņš apslaucīja klozeta malas un nedaudz arī iekšpusi, iemeta slapjo vīkšķi podā un norāva ūdeni. “Tagad vēl tikai zem krāna jānoskalo rokas.” Visvairāk Kelvins baidījās saķert kādu slimību un nonākt slimnīcā: domas par šo iestādi uzdzina šausmas. Ļauj tikai tiem dakteriem, lai viņi tevi nogrābj, un labi tas nebeigsies.

Tēvs virtuvē dzēra melnu tēju ar citronu savu iemīļotāko svētdienas dzērienu un lasīja "News of the World". Kelvinu interesēja vienīgi svētdienas sportu pielikums. Tajā vienmēr varēja izlasīt vienreizēju informāciju, kas noderēja iespaidīgam dienas iesākumam, piemēram, par sievietēm, kuru krūšu apkārtmērs sasniedza 157 cm un kurām dzimst trīsgalvaini bērni.

Gribi pabrokastot? tēvs vaicāja, nepaceldams galvu no laikraksta.

-Tūlīt.

-   Pankūkas ēdīsi?

-   Kāpēc ne?

Katru nedēļu atkārtojās viens un tas pats rituāls. Tēvs iejauca mīklu no griķu un parastajiem miltiem, taupīgi iezieda pannu ar cūku taukiem. Cukurs, citrons, zemeņu ievārījums. Kelvins ieskatījās ledusskapī, vai tur neatradīsies kāda sulas paka, bet viņam nācās Vilties. Puisis uzlika vārīties kafijkannā ūdeni un sniedzās pēc lielās "Nesenie" bundžas, ko tēvs bija veiksmīgi uzgājis vienā no savām pārtikas medību tūrēm. Vecais vīrs bija gatavs šķērsot vai puspilsētu, lai ietaupītu piecdesmit pensus, iepērkoties īslaicīgās izpārdošanās vai iegādājoties preces, kuru derīguma termiņš jau beidzies.

-  Tu vakar pārnāci mājās diezgan vēlu, tēvs piezīmēja. salokot avīzi.

-   Un kas par to?

-   Nē, nekas. Es tikai tāpat ieminējos.

-   Zini, ko. Kelvins attrauca, cītīgi maisot krūzē kafiju, lai biezumi nepaliktu virspusē. Paturi tās piezīmes pie sevis!

Tēvs nodungoja pāris taktis no kādas vecas dziesmas. ko Kelvins neskaidri atcerējās kādreiz dzirdējis, un aizdedzināja zem pannas gāzi.

-   Kā mātei klājas?

Kelvins paraustīja plecus un noliecās pār kafijas krūzi. Melnajā kreklā tērptā mugura izskatījās īpaši šaura.

-   Ka vienmēr.

-   Un māsai?

-   Tāpat.

-   Pie joda, puis!

-   Kas ir?

Ridžmaunta acīs uz mirkli uzliesmoja dusmu dzirkstis, bet tās aši vien nozuda. Nogrozījis galvu, viņš atkal pievērsās plītij, izkausēja uz paunas taukus un uzlēja pirmo pankūku. Kclvins lasīja futbola jaunumus. Tēvs sakratīja pannu, lai pārliecinātos, ka mīkla nav pielipusi, tad izveicīgi apsvieda pankūku otrādi un vēl kādu minūti ļāva tai pacepties.

-   Mēs ar tavu māli kopā nodzīvojām ilgu laiku, tāpēc es interesējos, kā viņai iet.

Tēvs ieslidināja brūni plankumaino pankūku Kelvina šķīvī.

-   Vai to tik grūti saprast?

-   Jā.

Tēvs lēni pašūpoja galvu un novērsās.

Viņa levi pameta. Atstāja māju. Tagad viņa dzīvo ar citu vīrieti un negrib ne tavu vārdu vairs dzirdēt pieminam. Kati es turp aizeju, viņas līdziedzīvotājs uzreiz šmauc prom uz dārza māju vai arī tēlo, ka viņam jāved pastaigāties viņu nožēlojamais suns. Nē, es tavu nostāju nesaprotu.

-   Viņai bija zināmi iemesli.

-   Pasaki vēl. ka viņa rīkojusies pareizi!

-   Kelvin…

-   Ko tad?

Tēvs atgriezās pie plīts, lai uzlielu nākamo pankūku.

-   Bet Mārdžorija taču par mani apvaicājās, ko? viņš nelikās mierā, darbodamies ap pannu. Viņa taču interesējas par tēti?

-  Jā. protams, Kelvins ar pilnu muti atbildēja. Es teicu, ka tev klājas labi.

-   Vai pateici, ka esmu pēc viņas noilgojies?

-   Arī to pateicu.

-   Tad jau viss kārtībā. Nu. pacēlis pannu, tēvs mudināja, ņem šo arī! Nākamo cepšu pats sev.

Jā. Mārdžorija bija gan apjautājusies par tēvu. Steigā pabāzusi galvu istabā, māsa nobērusi parasto pieklājības frāzi kā pupas. Svaigi veidotās frizūras kārtošanai, šķiet, bija izšķiests vairāk laika, nekā Kelvins veltīja matu sukāšanai vesela nedēļā vai pat divās.

-   Kā iet pa skolu? viņš bija vaicājis, bet masa jau bija prom.

-   Viņai tagad ir tik daudz draugu, bija stāstījusi mātē. -Tādi patīkami jauni cilvēki.

Reiz Kelvins kopā ar tēvu bija skatījies filmu par kādu meiteni, kuras āda bija pietiekami gaiša, lai citi viņu noturētu par balto. Dēls bija gribējis pavaicāt mātei, vai viņa jau aizmirsusi “patīkamos jaunos nēģerus", vai ari tagad, dzīvojot Bērtondžoisā. ar tādu problēmu vairs nav jāsaskaras?

Kelvins paņēma citrona šķēlīti un apkaisīja to ar cukuru.

-   Ka klājas tēvam? māte bija interesējusies. Vai viņu vēl aizvien moca tās lēkmes?

-   Kādas lēkmes?

-   Nu, tie murgi, vai kā lai to sauc.

Nē. Kelvins bija atbildējis. Nekā tamlīdzīga. Tēvam klājas labi.

-   Vai ņemsi vēl vienu? piedāvāja tēvs.

-   Patlaban ne. Apēd nu kādu pats!

Kā gan lai Kelvins zinātu, cik bieži tēvs naktīs kliedz, ja puisis bija pieradis iemigt pie “Acrosmitli" vai “Lecz Zeppelin ritmiem un magnetofona austiņas nenoņēma visu nakti.

Rezniks necerēja, ka pēc incidenta ar Eleinu spēs iemigt, un neatminējās, kā galu galā galva bija noslīgusi uz spilvena. Viņš pamodās no ritmiskas kaķu nagu skrāpēšanas un kaimiņa dārza dzirkļu griezīgās skaņas. Inspektora mati bija sasvīduši un salipuši ap galvu, gultasveļa savēlusies miklā un vēsā murskuli, no kura bija grūti izvīstīties laukā.

Rezniks apkopās, cik ātri vien spēja, un mēģināja rast kādu reālu pierādījumu tam, ka pagājušās nakts notikumi nav bi juši tikai vainas apziņas inspirēts sapnis. No šī brīža, izdzirdot zvanām telefonu, viņš vēl vairāk nekā agrāk baidīsies, ka zvanītāja varētu būt Eleina. Jebkurā brīdī pie mājas varēja piebraukt laksometrs, pie durvīm atskanēt zvans Rezniks nezināja. kad tieši Eleina ieradīsies, bet paredzēja, ka agrāk vai vēlāk tas notiks. Nez kurp viņa bija devusies pēc tā šausmīgā vakara? Kurā pilsētas malā viņa pašreiz dzīvoja? Atbildes uz šiem jautājumiem Rezniks nezināja un arī īpaši nealka uzzināt. Elpu aizturējis, inspektors atvēra ārdurvis, vērīgi pārlūkoja ielu abos virzienos un tikai tad devās uz mašīnu. “Nomierinies, Čārlij! Eleina taču neslapstīsies ap tavu māju tik agrā rīta stundā. Tagad ne. Nu viņa ir izspļāvusi sakrāto rūgtumu, izklepojusi no plaušām smacējošās dusmu krēpas.” Rezniks iedarbināja mo

toru, ieslēdza pagriezienu, un mašīna izkustējās no vietas. Inspektors skumji pasmaidīja. Beidzot Eleina bija salauzusi starp viņiem aizsalušo ledus sienu. Sasniedzis galveno ceļu. Rczniks nogriezās pa labi. Ikviens zina, kas atrodas zem ledus kārtas: tumsa, aukstums un šķietama bezgalība.

Inspektors apstādināja mašīnu pie Mariannas mājas un piezvanīja pie durvīm.

Augšā aizkari bija noraidoši aizvilkti, citas dzīvības pazīmes mājā nemanīja. Rezniks varēja saprast, ka gadījumā, ja Marianna todien neizjuta vēlēšanos ne ar vienu sarunāties, tad ar viņu jau nu vismazāk. Tomēr inspektors piespieda zvana pogu vēlreiz un gaidīja. Ja Marianna nestāvēja aiz durvīm cerībā, ka Rezniks beidzot ies prom. tad viņai jābūt aizgājušai uz mesu. Inspektors piebrauca pie poļu baznīcas, lai sagaidītu Mariannu nākam ārā, bet acumirkli pārdomāja. Nebija grūti paredzēt, ar kādu nicinājumu un ziņkāri no saviem augstumiem uz viņu nolūkosies draudzes locekļi, kas pavisam drīz no vīraka krēslas svinīgi nāks laukā dienasgaismā.

Rezniks iekāpa atpakaļ mašīnā un brauca uz slimnīcu. Pa ceļam varēs nopirkt ziedus, ko atstāt uz Mariannas mājas sliekšņa, pievienojot zīmīti “Mīļo Mariann…” Varbūt pēc sešu mēnešu pārtraukuma Rezniks saņemsies un piezvanīs viņai. Varbūt tad viņa būs ar mieru aprunāties, varbūt ari ne. Bet uu. paldies Dievam, varēja ķerties pie darba pienākumiem. kas līdzēs atvairīt nepatīkamās domas.

Karls Dauertijs vairs negulēja reanimācijā, bet bija pārvietots uz to pašu nodaļu, kurā ārstēja Flečeru. tikai uz citu palātu. Rezniku sagaidīja kāda piesardzīgi smaidoša slimnieku kopēja, kas gribēja inspektoru ilz.it prom, atgādinot viņam par oficiālo apmeklējumu laiku. Taču dienesta apliecība un atbildes smaids palīdzēja Reznikam nokļūt pie slimnieka gultas, protams, saņemot jau gaidīto brīdinājumu:

-  Nepalieciet pārāk ilgi! Viņš vēl ir diezgan vārgs. Nav vēlams viņu lieki nogurdināt.

Dauertijs izskatījās bāls, bet priecājās saņemt apmeklētāju. Slimnieks caur izliektu salmiņu sūca ananasu sulu.

-   Es pāris reizes tikos un runāju ar vienu no jūsu draugiem, sacīja Rezniks pēc formālajām sarunas ievadfrāzēm un apjautāšanās par veselības stāvokli.

-   Ar Polu?

Rezniks pamāja.

-   Jā, viņš man to stāstīja. Acīmredzot Pols aizdomās turēto sarakstā ir pirmais.

-   Tā nu es gluži neteiktu.

Dauerlijam izdevās pasmaidīt.

-   Esmu pārliecināts, ka jūs atradīsiet labāku variantu. Vismaz es ceru. Netīkas domāt, ka vainīgais pa to laiku varētu atkārtot ko tamlīdzīgu.

-   Es Polam jautāju, vai tovakar pirms šķiršanās Manhctcnā jūsu starpā neizcēlās strīds. Viņš to nenoliedza.

Dauertijs klusēja. Garām pavērtajām durvīm aizgāja kāds no apkalpojošā personāla, stumdams smagus, pārklātus ratus. Sākumā Rezniks nosprieda, ka tiek izvadātas vēlās brokastis, un tikai vēlāk aptvēra, ka tas jau ir agrīns lenčs.

-   Par ko jūs strīdējāties?

-   Kā parasti.

-  Tas ir?

-  Nekas nozīmīgs, inspektor. Strīdējāmies, kas tad ir lielāks psihologs Jungs vai Freids? Spriedām, ko pirmo vajadzētu mest pār bortu, ja ar gaisa balonu lidotu trīs cilvēki Mate Terēze. Bobs Geldofs un princese Diāna.

-   Bet, nopietni runājot? Rezniks neatlaidās.

-   Geldofu, Dauertijs turpināja tādā pašā stilā. Viņš ir vissliktākais dziedātājs.

-   Bet ja nu bez jokiem?

-   Par seksu, atbildēja Dauertijs.

-   Kad, kur vai kā?

Karls pasmaidīja un nogrozīja galvu.

-   Vai vispār.

-   Pols laikam šajā jautājumā bija vairāk ieinteresēts nekā jūs. Vai ne tā?

Dauertijs piekrītoši pamāja.

-   Apmēram tā.

-   Kāpēc tad jūs nepārtraucāt sakarus?

-   Tāpēc, ka man viņš patika un parasti Pols sastādīja tīkamu kompāniju. Arī tāpēc, ka viņš nestrādā par slimnieku kopēju. Es vienkārši vienmēr biju gatavs pacietīgi izturēt pēdējās piecas minūtes un noraidoši atbildēt uz viņa “kāpēc gan tu nevarētu atnākt pie manis” vai “kāpēc es nevarētu aiziet pie tevis”.

-   Un arī tovakar jūs strīdējāties par to pašu?

-  Tā bija parastā šķiršanās rutīna. Mēs abi to vienmēr jau paredzējām iepriekš.

-   Bet kāpēc jūs devāties prom agrāk?

-   Ko lūdzu?

-   Kāpēc jūs aizgājāt agrāk? Jūs devāties mājās un atstājāt Polu vienu. Ja jau tas vakars ne ar ko neatšķīrās no pārējiem, kāpēc jūs rīkojāties tik neparasti?

-   Ziniet, brīdi padomājis, Dauertijs sacīja, — Pols kļuva aizvien uzstājīgāks. Viņš pārmeta, ka es uzvedoties tā. it kā man no viņa būtu kauns. Sacīja, ka es viņu vazāju aiz deguna, un izteica vēl citas tamlīdzīgas domas. Man tas sāka apnikt.

-    Tāpēc jūs vienkārši atmetāt ar roku un aizgājāt?

-   Jā, tā to varētu teikt.

-   Vai arī Pols to uztvēra tādā pašā nozīmē?

-   Iespējams.

-   Viņš laikam bija uz jums nikns? Jutās pievilts?

-   Pols to nav darījis.

Dauertijs nodūra galvu. Ari Rezniks pievērsa skatienu segai un domās iztēlojās acīm apslēptās rētas uz puiša ķermeņa.

-   Viņš nebūtu spējis to izdarīt.

-   Kāpēc ne? Viņš taču varēja jūs izsekot no kluba un noskatīties, kurp jūs aizejat.

-   Ne jau to es gribēju teikt. Es domāju, ka Pols psiholoģiski to nebūtu varējis izdarīt.

-   Vai tas ir saskaņā ar Freidu, vai Jungu? vaicāja Rezniks.

Likās, ka Karls tūlīt pasmaidīs.

-   Varbūt saskaņā ar abiem diviem.

-   Bet vai Pols Grovs būtu varējis jums uzbrukt fiziski?

-   Es iedrošinos teikt, ka gadījumā, ja viņa pacietības mērs būtu pārāk pilns, spēku uzbrukumam viņš katrā ziņā rastu, bet Pols nekad nevarētu pielavīties man tik tuvu klāt tā. ka es to nedzirdētu. Par to esmu pilnīgi pārliecināts.

-   Jūs gribat būt pārliecināts, jo nevēlaties pieļaut, ka vainīgais ir Pols.

Nu, protams. Lai kas arī bija uzbrucējs, tas pielavījās man tieši no mugurpuses, acīmredzot iznāca no kāda tālāka tualetes nodalījuma.

-   Vai jūs to dzirdējāt?

Daucrtijs uzreiz neatbildēja.

-        Nedomāju vis. Kaut gan reizēm, to visu prātā apsverot, es daļēji atminos tādu vieglu klikšķi, it kā kāds vilktu vaļā durvju aizbīdni.

-   Un cik daudz no tā visa jūs redzējāt?

-    Kā jau iepriekš teicu, ļoti maz. Redzēju pazibam zābaku vai varbūt kurpi. Melnā krāsā. Viss bija melns. Bikses…

-   Bikses un nevis džinsi?

-Jā, man tā liekas.

-   Un kāds bija uzbrucēja augums? Varbūt jūs ievērojāt? Cik viņš varētu būt garš?

-   Apmēram mana auguma. Acīmredzot diezgan spēcīgs, lai gan neliekas, ka viņš varētu būt kāds kultūrists vai kas tamlīdzīgs.

Pie gultas kājgaļa pienāca slimnieku kopēja, un Rezniks noprata, ka pārsniedz viņam laipni atvēlēto laiku.

Kari, inspektors piebilda, pieceldamies no gultas. Tagad jūs varat mierīgi atpūsties, bet vēlāk piejums atnāks parunāties vēl kāds mūsu darbinieks.

Rezniks nolaida rokas gar sāniem, acumirklī šķita, ka viņš gatavojas papliķēt slimnieka segām klātās kājas. Dauertijs instinktīvi sarāvās.

-   Rūpējieties par savu veselību, inspektors teica. un pēc iespējas ātrāk atlabstiet!

Rezniks nolēma pie reizes apmeklēt Timu Flcčeru, lai pārliecinātos, vai arī viņam atmiņā nav atausis kāds līdz tam neapzināts uzbrukuma fragments.

Maltītes laikā ar plāno mērci pārlietais Jorkšīras pudiņš bija gulējis uz šķīvja kā mazas, brūnas plaušas. bet citādi svētdienas lenčs nebi ja peļams. Neilors sēdēja dzīvojamā istabā, kājas sacēlis uz dīvāna, un klausījās, kā Džeimss Hants un Marejs Volkers diskutēja par pirmās formulas pasaules kausa iespējumiem līderiem. Drīz sāksies nopietns darbs slepkavības izmeklēšanā, tāpēc Kevins apzinājās, ka pagaidām jātver katrs mirklis, ko varēja atļauties veltīt atpūtai. Ne jau bieži tā palaimējās, ka mazā bez pamošanās un asarām nogulēja veselu stundu no vietas, un šis miera periods bija jāizmanto lietderīgi.

Istabā ienāca Debija, bet Neilors uz viņu nepaskatījās.

-   Mums drīz vajadzētu iet, sieva sacīja.

Atbilde nesekoja. Likās, ka Mcnsels tūlīt ieņems

vietu iekšējā malā, bet pēdējā brīdī viņš atpalika.

-   Kevin!

Ak Dievs! Šī čīkstīgā balss.

-   Kevin!

-   Jā?

-   Es teicu…

-   Es dzirdēju.

-   Un tomēr tu vēl neesi izkustējies.

-   Tas tāpēc, ka es nekur netaisos iet.

-   Ko tu teici?

-   To, ko dzirdēji.

-   Bet māte taču mūs gaida.

“Varu iedomāties,” Neilors pie sevis nodomāja. Viņam acu priekšā rādījās sviestmaizītes, klātas ar sālītas liellopu gaļas šķēlēm, kas aiz lieliem gaidīšanas priekiem uzskrullējušas augšup maliņas. Neko neatbildējis, Kevins pieliecās tuvāk ekrānam.

-   Nevar taču visu dienu sēdēt mājās un nīkt pie televizora.

-   Kāpēc ne? Un vispār es netaisos nīkt mājās. Es arī esmu iecerējis iziet.

-   Uz kurieni, ja tas nav…

-  Ja jau tev tas obligāti jāzina, tad varu pateikt: es iešu pie Marka.

-   Nu, kā tad!

-  Jā gan, im tev nav ko jaukties manās darīšanās.

-   Tātad tu labāk pavadi laiku ar tādiem slaistiem, nevis ar savu paša ģimeni.

-   Tā nav mana ģimene, Debi j, atbildēja Neilors, pavērsis seju pret sievu. Televizorā sparīgi rūca formulu motori. Tā ir tava ģimene. Viņa ir tava māte, tāpēc ej turp viena un padzer pēcpusdienas tēju! Vari garlaikoties, cik tev tik, klausoties viņas muļķīgajā pļāpāšanā.

Debijai acīs sariesās asaras, bet viņa centās to neizrādīt. Neilors brīdi lūkojās sievā, tad pievērsa skatienu istabas gludi nokrāsotajām koka durvīm. Kad viņš atkal pagriezās pret ekrānu, Mensels uzņēma ātrumu pēdējā finiša taisnē un kā otrais tuvojās mērķim.

32.

Līna Keloga strādāja rīta maiņā, un visi ziņojumi par iepriekšējās nakts notikumiem, kas bija jānodod Reznikam pārbaudei, sakārtoti gulēja uz viņa galda jau krietnas piecpadsmit minūtes pirms inspektora ierašanās pārvaldē. Starp lērumu parastu ielaušanās gadījumu, kas Līnai bija jāizskata, atradās viens īpatnējāks: kāds uzņēmīgs garnadzis pa pasta kastītes spraugu bija iepūtis mājas priekšnamā paralizējošo gāzi, tādējādi apdullinot pāri niknu rotveileru, atmūķējis slēdzeni un aizstiepis prom dārglietas vairāku tūkstošu mārciņu vērtībā, kažokādas, kā suvenīrus paķerdams līdzi arī dārgakmeņiem rotātās suņu kaklasiksnas. Satriektā saimniece pamostoties atklājusi, ka ārdurvis atstātas plaši vaļā. abi mājdzīvnieki apreibuši streipuļo pa dārzu ar neparasti svētlaimīgiem purniem. Vispirms viņa zvanījusi veterināram un tikai tad uz policiju.

Kā otrais darbā ieradās Greiems Milingtons. Viņš viegli kliboja, jo pusi nakts bija pavadījis neērtā stāvoklī autotreileri. no kura pa sīku caurumiņu aptuveni piecpensu monētas lielumā tam vajadzēja novērot kādu kravas automašīnu stāvvietu. Brīdī, kad Milingtons taisīja eksperimentālus palēcienus ar abām kājām, gribēdams atjaunot normālu asinsriti, darbistabā ienāca Rezniks, nesot sev līdzi galvassāpes un aprikozēm klātu siera sendviču, ko viņš pa ceļam bija nopircis delikatešu veikalā pretī pārvaldei.

-   Vai esat sācis nodarboties ar sportu, Greiem?

-   Ne nu gluži, ser, atteica samulsušais Milingtons un pašķielēja uz Reznika kājām, lai redzētu, vai inspektors atkal nav uzvilcis zeķes no dažādiem pāriem.

Rezniks devās cauri darbistabai uz savu kabinetu un pamāja, lai Milingtons seko.

-   Kā labi pavadījāt nedēļas nogali? inspektors apvaicājās, atbrīvojot uz galda vietu līdzatnestajam sendvičam.

-   Tīri labi, ser. Patiešām, diezgan jauki. Mēs ar sievu…

Rezniks šķirstīja nakts notikumu ziņojumus un tikai pa ausu galam klausījās seržanta stāstījumā par viņa ģimenes sadzīvi. “Kas gan laulību padara tik laimīgu un ilgstošu? Varbūt tas ir iztēles trūkums,” prātoja inspektors.

Līna Keloga ienesa tējas tasītes, tādējādi žēlsirdīgi saīsinādama Greicma atskaiti par dārzniecības centra apmeklējumu. Rezniks nodomāja, ka pēc visas šīs informācijas gūzmas, ko cilvēks uzņēmis savā brīvdienā, viņam nav nekādu iebildumu pavadīt sešas stundas vientulībā, sēžot autotreilerī.

-   Kā gāja ar novērošanu, Greiem? Rezniks jautāja. Vai izdevās kaut ko atklāt?

Milingtons papurināja galvu.

-   Mēs velti izšķiedām laiku Cesterfīldas apkaimē, kamēr īstā darbība notika pie Ešbidelazuhas.

Caur durvju stiklu Rezniks pamanīja Neilora stāvu un, gribēdams piesaistīt viņa uzmanību, piecēlās kājās un māja ar roku. Šajā procesā gāja zudumā gaiša aprikozes džema šķēlīte, kas pārceļoja no sendviča uz Reznika kreklapriekšu.

-   Vai Divains nav rādījies?

-   Mēs tikāmies vakar, ser, atbildēja Neilors.

Iepriekšējā dienā Kevins bija apciemojis Marku

Divainu viņa jaunajā vienistabas dzīvoklītī, kas atradās netālu no jahtkluba piestātnes. Viņi bija skatījušies kādu nodriIlētu videofilmu “9 1z2 nedēļas”

-   un pa abiem izdzēruši sešas “Curling Black Label” alus bundžas.

-   Viņš šodien nāks uz darbu?

-   Nē. ser. Neliekas vis. Viņš ir…

-   Nekā nebija, pārtrauca Rezniks. Tā ir aizbildināšanās. Ievainojums, veicot darba pienākumus.

-   tas ir viens, bet Marks dabūja, ko pelnījis, jo kārtējo reizi uzvedās kā bravūrīgs muļķis, kas netiek vaļā no libido problēmām. Tas ir pavisam kas cits. Tūlīt pat piezvani viņam un pasaki, ka pēc pusstundas es viņu gribētu redzēt! Te, pārvaldē. Skaidrs?

-   Jā, ser.

Neilors izgāja atpakaļ lielajā darbistabā un ilgi nebeidza lauzīt galvu, ko nozīmē libido problēmas viņš bija domājis, ka Divains ticis sveikā vienīgi ar šuvēm virs acs.

Milingtons pūlējās sacerēt aplinkus lūgumu atbrīvot viņu no sadarbības ar Vestmidlendas iecirkni, vismaz tik ilgi, kamēr pašu pārvaldē tiks galā ar negaidīto darba pieplūdumu. Greiems bija ticis apmēram līdz pusei, kad durvīs parādījās Līna Keloga.

-   Misis Oldsa, ser, vēlas ar jums nekavējoties tikties.

“Brīnišķīgi!” nodomāja Rezniks.

-   Centieties viņu aizkavēt, — viņš sacīja. Mēģiniet pareklamēt mūsu ēdnīcas gardumus!

-   Es jau mēģināju, ser.

-   Kā izdevās?

-   Viņa mani izsmēja.

Rezniks nopūtās.

-   Nu, labi. Lai uzgaida piecas, nē, desmit minūtes. Pasakiet, ka ātrāk nekādi nevaru!

Līna pamāja ar galvu un atstāja kabinetu.

Suzanna Oldsa atgāza galvu un izpūta starp nevainojami krāsotajām lūpām cigarešu dūmu mutuli. Tolaik, kad Rezniks vēl strādāja Džesopa parfimērijas salonā, viņš bieži redzēja tādas sievietes kā misis Oldsa izskatā nepārspējamas un cietas kā tūks. Vienīgā atšķirība, pēc Reznika domām, bija tā, ka Suzannai Oldsai bija arī smadzenes.

-   Tātad jūs sakāt, ka tā ir oficiāla sūdzība? inspektors jautāja.

Advokāte pasmaidīja, bet ne vairs tik pārliecinoši.

-   Vēl ne.

-   Varbūt tādā gadījumā mums derētu nogaidīt?

Misis Oldsa pagriezās krēslā taisni pret inspektoru.

Ja nonāksim līdz oficiālas sūdzības pieteikšanai, tad palīgā būs jāaicina darbinieki no kādas citas pārvaldes un vienu no jūsējiem nāksies vismaz uz laiku atcelt no amata. Padomājiet, kādas varētu būt iespējamās apsūdzības: nepamatota vajāšana no policijas puses, personas apvainojums, aizspriedumaina attieksme.

-   Ja. es uzsveru “ja”, Jans Kerū tiešām ticis novērots, tad tas darīts bez manas ziņas.

Suzanna Oldsa sāka iejusties savā lomā.

-  Tādā gadījumā, viņa lepni atcirta, jau minētajiem pārkāpumiem varētu pievienot arī nekompetenci.

-   Mīļais Dievs! nopūtās Rezniks.

-   Ko nu jūs teiksiet?

-   Šī jums ir tāda kā spēle, vai ne tā? Kaut kas līdzīgs monopolam vai pokerim.

-   Tas taču ir tikai dabiski prasīt nodrošināt pilsonim viņa likumīgās tiesības…

-   Nu jūs šaujat pār strīpu!

Rezniks strauji piecēlās, uzgrieza misis Oldsai muguru, bet jau pēc mirkļa pagriezās atpakaļ.

-   Nejauciet vienā teikumā Keru un pilsoņa likumīgās tiesības! Tas ne pagalam neiet kopā.

-   Kā tad tā? Pa kuru laiku puisis būtu savas tiesības pazaudējis? Šo jūsu apgalvojumu ir grūti pieņemt.

-   Tiešām? Un ko jūs sakāt par to meiteni, kuras pilsones tiesības tika ne pa jokam ierobežotas, kad jusu klients viņu piesita un izvaroja?

-   Vienu mirklīti.

-Nē.

-  Pagaidiet!

-   Ko jūs gribat teikt?

-   Vai pret manu klientu ir izvirzīta apsūdzība par siem it kā izdarītajiem pārkāpumiem? Nerunājot par oliciālu vainas atzīšanu un tiesas spriedumu.

-  Ja tas tā nav, tad tikai tāpēc, ka meitene sākotnēj jo liecību atsauca.

-   Varbūt viņa vienkārši pārdomāja, jo nomierinājusies saprata, ka rīkojusies pārsteidzīgi, un apsūdzību pamatojums meklējams vienīgi aklās dusmāsi Kas lai zina, kā viss patiesībā noticis?

-   Bet kā butu, ja šo problēmu apsvērtu no citas puses? Varbūt notikušais meiteni bija šokējis tik spēcīgi. ka viņa nespēja to visu pārdzīvot vēlreiz liecinieku priekšā, zinot, ka tiesas sēdē būs klāt arī pats vaininieks.

-   Izklausās pārāk melodramatiski, inspektor.

-   Labāk būt melodramatiskam, nekā slīgt aklā pašapmierinātībā.

-   Labāk nevajadzētu kļūt rupjam.

Rezniks piespieda sevi stāvēt mierīgi un ar pūlēm atguva vienmērīgu elpu.

-   Atvainojiet, viņš sacīja.

-   Atvainošanos pieņemu.

-   Kerū tika oficiāli brīdināts, paskaidroja inspektors.

-   Attiecībā uz to meiteni?

Rezniks pamāja ar galvu.

-   Vai. pēc jūsu ziņām, viņš ir ar meiteni atkal ticies?

-Nē.

-   Vai nav arī mēģinājis to darīt?

-   Nedomāju vis.

-   Ko tad jūs esat iecerējis panākt, nostādot postenī pie Kerū mājas policijas mašīnu? Kāda tam ir mo ti vācija?

-   Es jau paskaidroju…

-   Ka jūs par to neko nezināt.

-  Tieši tā.

Suzanna Oldsa graciozi piecēlās.

-  Jūsu vietā, inspektor, es neliktos mierā, līdz to izdibinātu. Pašlaik man izdevās pārliecināt misteru Kcru, ka neformāla pieeja būtu tā labākā, bet, ja nākotnē radīsies vēl kāds iemesls neapmierinātībai, man ir nelāga nojauta, ka puisis vairs nebūs tik labdabīgs… Un vēl… misis Oldsa pie durvīm apstājās, un viņas smaids nevilšus tapa sirsnīgāks,

… uz jūsu krekla ir neliels ievārījuma traips, lūk, te…

Suzanna Oldsa norādīja traipa vietu, novelkot pa savu zīda blūzi ar garo, lakoto rādītājpirksta nagu.

… lieciet lietā kabatlakatiņa stūri un nedaudz auksta ūdens, tas līdzēs. Uz redzēšanos, inspektor! Gan es tikšu laukā pati.

-   Kur ir Lina Keloga? Rezniks bargi noprasīja, nikni iedrāzdamies kriminālizmeklēšanas nodaļas darbistabā.

-  RSPCA*, atteica Ncilors, vai PDSA **. Vienā no tiem.

Telpas tālākajā stūrī sēdēja Divains. Viena viņa sejas puse atgādināja sadauzītu ķirbi vairākas dienas pēc ražas svētku atzīmēšanas.

-   Tu, slaists, Rezniks uzbļāva, rādot uz Marku ar pirkstu. Marš uz manu kabinetu! Tūlīt pat!

Cītīgi tika vākta, sistemātiski pierakstīta un sakārtota informācija par Amandu Hūsonu. Rezultāti nāca lēnām un ar grūtībām, bet šis apjomīgais darbs bija būtiski nepieciešams.

Karaliskā biedrība cīņai pret varmācīgu attieksmi pret dzīvniekiem (angļu vai.).

*:|t Veterinārais dienests (angļu vai.).

-   Mendija… domīgi novilka viena no Amandas Hūsonas grupasbiedrenēm no sabiedrisko zinātņu fakultātes. Ak Dievs! Viņai tā nepatika šis saīsinātais vārda variants. Ziniet, viņa bija diezgan pieticīga. Viss, ko viņa vēlējās, bija saņemt universitātes diplomu un atkal būt brīvai. Mendija jau tā bija izniekojusi pārāk daudz savas dzīves, kā viņa pati izteicās Mendija… Ak Dievs, es vēl joprojām nespēju to aptvert. Amanda…

Viens no lektoriem uzsita pa pīpes galviņu un ar saliekamā naža trulo asmeni sāka izskrāpēt no tā. pelnus.

Jāsaka, ka viņa bija daudz nopietnāka nekā vairākums mūsu studentu. Viņa bija vecāka. Ne jau veca. bet vecāka. Viņa izvēlējās sabiedriskās zinātnes ar nodomu, nopietnu nodomu, nevis tā. kā to dara daudzi citi ierodas te pēc vidusskolas vēl gluži zaļi, pie tam tikai tāpēc, ka gadījies izkāpt autobusa pieturā pie mūsu fakultātes durvīm.

Kad pīpes galviņa bija iztīrīta, lektors to lēnām piepildīja, tabaku rūpīgi piespiezdams.

-   Žēl. ka tā iznācis. Pēdējā gadā meitene bija vēl vairāk saņēmusies un varēja beigt fakultāti kā absolūta izcilniece.

-   Karstā laikā viņa mēdza sēdēt pļaviņā pie kopmītnēm, savilkt uz augšu svārkus un stundām ilgi sauļoties. Līdzi Amandai vienmēr bija šendijs* un kāda grāmata par Mozambikas daudzbērnu ģimenēm vai bezpajumtnieku problēmām iekšpilsētās. Viņnebija tāda kā tie cili. kas streipuļo no vienas ballīte, uz otru un netiek vaļā no galvassāpēm. Nē, viņa bija

♦Ingveralus maisījums ar parasto alu.

nopietna meitene, pareizāk sakot, sieviete. Man viņa patika. Ļoti patika.

-   Amanda! Jūs nerunājat nopietni! Man nav ne mazākās vēlēšanās teikt par viņu kaut ko sliktu, sevišķi pēc tā, kas ir noticis… tas patiešām ir šausmīgi… bet man ne reizes nav nācies redzēt Amandu kopā ar kādu puisi, īpaši jau nu studentu. Ja jūs būtu viņu pazinis… es nevaru izdomāt, kā lai to citādi nosauc: viņa bija nelabojama mājās tupētāja. Nekādas izpriecas. Jebkurām ārpusprogrammas izdarībām bija svītra pāri.

-   Nezinu, kas viņš ir, nezinu ne viņa vārdu, ne ko citu. bet… jā, viņa tikās ar kādu vīrieti. Par to cs esmu pārliecināta.

-   Jā, Amanda apmeklēja manus seminārus. Viņa sēdēja un visu tik cītīgi pierakstīja, ka reizēm, kad es ieklepojos, šķita, ka viņa pat lo atzīmē iekavās. Labas esejas, protams. Pamatotas. Bet, kas attiecas uz diskusijām tajās viņa nekad nebilda ne vārda. Mana izpratnē tas neliecina studentam par labu, bet tā nu tas bija. Es varētu jums parādīt viņas atzīmes, ja jūs domājat, ka tas kaut kā noderētu.

-   Šausmīgi, šausmīgi, šausmīgi. Traģēdija. Traģiska jaunas dzīvības izniekošana. Tiešām šausmīgi. Traģiski. Ak vai!

-  Jau pagājšgad mēs sākām spēlēt badmintonu. Es viņu aizvien pieveicu 15:6, 15:7, 15:5. Es ātri atklāju, ka viņa netiek galā ar atsitienu no kreisās puses. Bet, kad Amanda atgriezās no brīvdienām, mūsu lomas mainījās. Viņa bija pierunājusi kādu apgabala izlases spēlētāju trīs nedēļas būt par viņas skolotāju. Viņi nodarbojās katru dienu pa divām stundām. Amanda bija uztrenējusies uztvert volānu no kreisās puses, spēja lo alsist un iemanījās pat servēt ar kreiso roku. Nevarētu teikt, ka gāja spīdoši, jo viņa badmintonā nekad tā īsti nespēja atbrīvoties no sasprindzinājuma. Taču tā Amandai gāja ar pilnīgi visu, ko viņa no sirds vēlējās apgūt. Viņa piespiedās un strādāja, cik spēja, neatkarīgi no tā, vai mērķis bija mazāk vai vairāk svarīgs. Dienasgrāmatas aizmugurē Amanda sastādīja speciālu sarakstu, kurā viņa vienu pēc otra atzīmēja izpildītos plāna punktus. Kad viss paredzētais jau bija izpildīts, Amanda veidoja jaunu plānu. Ar vārdu sakot, viņa bija mērķtiecīga. Amanda zināja gandrīz visu un. ja arī kaul ko nezināja. tad devās uz. bibliotēku un aizpildīja šo robu savās zināšanās.

-   Vai jūs varētu sīkāk raksturot viņas dienasgrāmatu? -jautāja Peitels.

Ccrila apņēmīgi savilka lūpas un pamāja ar galvu. Zem acīm no raudāšanas bija savilkušās tumšas ēnas.

-  Nekas īpašs. Viņas dienasgrāmata nelīdzinājās kā lai saka šifrētiem filofaksiem. Ne uz lo pusi. Tas bija paplāns piezīmju bloks melnos ādas vākos. Šķiet, ka tas bija studentu kalendārs ar mācību gada grafiku no septembra līdz septembrim. Amanda to vienmēr nēsāja līdzi.

-   Skaidrs.

-   Vai jūs to neesat atraduši?

-   Manuprāt, vēl ne.

Peitels pasmaidīja, un Cerila jau kuro reizi pie sevis nodomāja, ka viņam vajadzētu būt jaukam puisim. Žēl, ka viņš ir policists.

-   Patiesību sakot, es lo precīzi nemaz nezinu, -

Peitcls atzinās. Es. protams, par to pajautāšu. Vēl kas… Peitels pāršķīra piezīmju grāmatiņas lapu, …varbūt jūs varētu man pastāstīt kaut ko par viņas draugiem…

Milingtons uz laiku bija saņēmis atbrīvojumu no kravas mašīnu laupīšanu detalizētas izmeklēšanas. Nu viņam bija pusstunda brīva laika, un viņš grozījās pa nopratināšanas telpu. Tādējādi Greicmam radās izdevība ieskatīties vienā no ziņojumiem, kas tur bija atstāts ievadīšanai kompjūterā. Amanda Hūsona, divdesmit seši gadi, izglītība Rietumnotingemas koledža, divus gadus strādājusi par ODA Dārbšīras Karaliskajā slimnīcā, tad turpinājusi darbu pilsētas galvenajā hospitālī.

-   ODA ? Milingtons brīnījās. Kas tas par amatu?

-  To pašu es varētu pajautāt arī jums.

-   Dievs vien zin.

-   Pagaidiet, iesaucās viens no kompjūteru operatoriem, novērsis skatienu no ekrāna. Es nemāku teikt, ko šie iniciāļi nozīmē precīzi, bet es aptuveni zinu, ka šādi ODA asistē anesteziologam un seko. lai operācijas laikā darbotos visa aparatūra un kaut kas nenoietu greizi. Tādi ir ODA pienākumi. Jā. Es to redzēju kādā televīzijas pārraidē “Kāda būs mana specialitāte?.

33.

Līna tā arī nebija sapratusi, vai aplaupītā sieviete vairāk uztraucās par savu garo ondatras mēteli un caunādas apmetni, vai par muļķa suņiem. Nebija iespējams noteikt, kas īpašnieces acīs cēla viņas vērtību augstāk, un galu galā Līna secināja, ka ne viens, ne otrs. Kā lai ciena personu, kas no kristāla glāzēm dzer smalku plūmju vīnu, hei rotveileriem ļauj iztaisīties virtuvē uz. grīdas, jo tumšos vakaros negribas tos vest laukā. Sieviete bija baidījusies no aplaupīšanas uz ielas, bel tā vietā sagaidījusi ielaušanos mājā.

-   Kad mēs te ievācāmies, zem kājām bija parasti dēļi. sieviete stāstīja, norādot uz virtuves grīdu. bet mēs tos uzlauzām un ielikām jaunas flīzes. Tā ir daudz vieglāk. Netīrumus var ātri saraust uz lāpstiņas un grīdu noslaucīt. Pāris minūšu jautājums.

“Kā tad,” nodomāja Līna, “tāda attieksme izklausās pēc tava stila. Pie tam ne jau pašai jārūpējas par tīrību, bet to dara apkopēja, kas nolīgta darbam rīta cēlienos.”

Līna labi zināja, kādos šauros, mitros un prusakiem apsēstos dzīvokļos mitinājās daudzas ģimenes nepilnu puskilometru tālāk. Karstā ūdens piegāde tur aizvien sagādāja problēmas, jo tehniķu brigāde ne* spēja salabot bojājumus vienā ielas galā, kad otrā jau atkal kaut kas bija izgājis no ierindas.

-   Tam nav nozīmes. Līniņ, māte parasti bija mierinājusi. Svarīgi ir nevis, kur tu dzīvo, bet kā tu dzīvo. Manas mammas tante uzaudzināja piecus bērnus divistabu dzīvoklī viņi mazgājās skārda vannā, novietojot to plīts tuvumā, un lietoja āra tualeti, kurā no novembra līdz martam pods sasala ledū. Tomēr jebkurā laikā viņus varēja negaidīti apciemot, un nekad negadījās ieraudzīt kaut vienu nemazgātu krūzīti, kaut sīku puteklīti. Pagultes bija tikpat tīras kā galdu virsmas.

Visa cieņa vecmāmiņas tantei Kvīnijai. kas par spīti grūtībām bija cīnījusies par spodrību. Viņa bija sieviete ar milzīgām krūtīm un spalvainu seju, kuras masīvo stāvu ieraugot pat zirgi sāktu drebēt pie visām miesām. Līna labprāt būtu noskatījusies, kā tante Kvīnija namu pārvaldē uzklūp nabaga pārvaldniekam.

Līna Keloga nogriezās pa kreisi no galvenā ceļa, tad vēlreiz pa kreisi un apstādināja mašīnu pie pamestas universitātes peldvietas ezermalā. Viņa neapzināti bija braukusi nevis mājup vai uz pārvaldi, bet gan pie Jana Kerū. Šķiet, ka tas puisis iedomājās sevi par Dieva dāvanu. Paskat tik, izredzētais! Cik atsperīgā gaitā viņš bija nogājis Līnai gar degunu, labi zinot, ka viņa stundām ilgi sēdējusi pie stūres un novērojusi viņa māju! Gudrinieks gribēja pierādīt, cik tas izmanīgs, un nodemonstrēt savu vēso attieksmi. Bija izlīdis kaut kur pa aizmugures eju un nez kur blandījies apkārt. Cits viņa vietā būtu atgriezies tāpat kā aizšmaucis, ļaujot novērotājai ticēt, ka visu laiku atradies dzīvoklī un uzvedies, kā kārtīgam zēnam klājas. Taču nē, tas nebija Kerū dabā. Iedomīgais pūslis. Nespēja pretoties kārdinājumam cēli nosoļot garām ar augstprātīgu smīnu uz lūpām. Labi zināja, ka Līnai nekas cits neatliks, kā noskatīties uz viņa treniņbiksēs iespīlēto pakaļu. Lai kā gribējās to izmest no prāta, nācās atzīt, ka puiša pēcpuse bija diezgan izcila.

Vai tikai viņa nebija Kerū ieskatījusies? Ļāva vaļu fantāzijai? Ja arī tā būtu, pietiktu atsaukt atmiņā Kannu Ārčeri, lai uzmācīgās domas tiktu kā ar roku atņemtas.

“Vai jūs včlčjiities nonākt līdz dzimumattiecībām?”

Acu priekšā vēl rēgojās sitienu pēdas Karīnas Arčeres sejā, šī meitene nekad vairs droši neskatīsies citiem acīs.

“Viņš teicu, k;i netic man. Teicu, ka es dega nepacietībā pēc tā."

No Devonus policijas tika ziņots, ka meitene tur nav atrodama. Viņa vēl aizvien nebija kontaktējusies ar vecākiem. Kas atlika? Drīzumā visos valsts iepirkšanās centros un policijas pārvaldēs tiks izlīmēti attiecīgi paziņojumi. Starp Radio 4 laika prognozēm un ziņām tiks pārraidīts steidzams policijas ziņojums. Varēja arī vairākus mēnešus nogaidīt, līdz kaut kur izdosies uziet līķi. Piemēram, tīreli pie dzelzceļa līnijas uz dienvidiem no Sneintonas. Vai arī iespiestu Trentas kanāla slūžu vārtos. Tikpat labi arī apraktu zem lapu un zemes seguma Kolvikas mežu vidienē.

Un tagad…?

Agrā sestdienas pēcpusdienā tika nogalināta Amanda Hūsona -tieši tajā laikā, kad Kerū acīmredzot bija izgājis no rūpīgi novērotās mājas. Veselais saprāts lika Līnai secināt, ka. būdams vainīgs, Kerū nebūtu tik uzkrītoši atgriezies, līdz ar to izraisot pret sevi aizdomas. Viņš to nebūtu darījis nekādā ziņā, jo Līna, tobrīd vēl to nezinādama, bija kļuvusi par liecinieci puiša alibi.

Bet varbūt Kerū sprieda citādi? Tas bija atkarīgs no viņa saprāta un aukstasinības.

Lina aizslēdza mašīnu un devas ezera virzienā. Šodien tur bija pavisam klusi un mierīgi, kaut gan citreiz jaunieši bariem vien gaidīja uz iespēju izīrēt airu un kanoe laiviņas. Izmetot līkumu pa ezeru, puiši mēdza šļakstīties ar airiem, palaikam apgāza laivas un sakrita ūdenī; mīlas pāri parasti pietauvojās -pie mazās saliņas un tās krūmājos nodevās seksam, atpakaļceļā izbarojot kondomus naivajām pīlēm. Līna cerēja, ka maza pastaiga gar ezermalu nomierinās satraukto prātu vai vismaz sniegs vielu patīkamākām pārdomām: nez kas risinājās Kevina un Debijas Neiloru starpā, vai viņi izvilks šo gadu bez šķiršanās; kā būtu. ja mātei izdotos pārliecināt tēvu konsultēties ar ārstu par viņa depresiju, un, ja tas notiktu, diez ko ārsts sacītu? Reizēm uznāca tādi brīži, kad viņa vēlējās, kaut pašas dzīvē būtu vairāk problēmu, kas viņu glābtu no pārliekām raizēm par citiem. Tā Līna prātoja, pie saldējumu kioska pērkot vienu no pēdējiem tā gada saldējumiem.

-   Vai jums nebūtu piecas minūtes laika? vaicāja Rezniks. Varbūt jūs varētu man palīdzēt rast atbildes uz dažiem jautājumiem.

-  Cilvēkam vajadzētu vismaz piecus pārus roku, noteica Sāra Lenarda un pārlaida pirkstus pār pieri, kur no zili baltās cepurītes bija izspraukusies tumšu matu cirta. Rezniks ievēroja, ka ši sieviete ar apņēmīgi sakniebtajām lūpām bija gandrīz viņa augumā. Ja iepriekšējā reizē viņa inspektoram bija atgādinājusi Reičelu, šoreiz tāda pārskatīšanās nenotika: Rezniks zināja, kas viņa ir, un viņa bija gluži citāda.

-   Es tikai nomainīšu šo katetru un tad būšu jūsu rīcībā, Sara atbildēja.

-   Jauki. Rezniks pamāja ar galvu un tikko manāmi saviebās, iedomājoties māsas pieminēto procedūru.

-  Neuztraucieties, es pēc tam nomazgāšu rokas.

Viņi izgāja gaitenī un nostājās pie loga, pa kuru

varēja redzēt Dārbijas šoseju.

-   Nesaprotu, kā jūs to spējat, sacīja Rezniks.

-   Ko tad? Jūs runājat par katetriem, izkārnījumu somām, klizmām un tamlīdzīgi?

-   Nu, jā. Aptuveni uz to pusi.

Sāra pasmaidīja.

-   Vienmēr jau nav jā jaucas tikai pa čurām un izkārnījumiem. Daudz laika tiek pavadīts itin jautrā noskaņojumā.

Rezniks neticīgi uzlūkoja māsu.

-   Piemēram, pirms pāris dienām, Sāra iesāka stāstīt, bija joki ār to jauno pacientu. Puisis lūdza vienu no praktikantēm pasaukt mani, jo viņam kaut kas smagi nomācot sirdi. “Māsiņ,” viņš saka, “man stāv, un es neko nevaru izdarīt. Vai jūs varētu man palīdzēt?”

Atceroties šo epizodi, Sāra nevarēja nesmieties.

-   Un ko jūs viņam ieteicāt darīt, ja drīkst jautāt? Rezniks painteresējās.

-   Aiznesu viņam spaiņi un teicu, lai mēģina iztikt ar to.

-   Es gribēju uzzināt… inspektors iesāka.

-  Jums taču nav tāda veida problēmas? māsa vēl paķircināja, zinoši smīnēdama.

Loga stiklā Rezniks varēja redzēt savas sejas atspulgu. Tajā jaucās samulsums ar apmierinājumu. “Gan jau kādreiz,” viņš pie sevis domāja, “kad būs izdevība tevi labāk iepazīt…”

-   Es gribēju… inspektors atsāka.

-   Jā?

-Saņemt kādu konkrētu informāciju.

-   Lūdzu, jautājiet!

-   ODA?

-Jā?

-    Ar ko tie nodarbojas? Tas būtu mans pirmais jautājums.

-   Operāciju departamenta asistents. Dažās slimnīcās viņus sauc par anesteziologa palīgiem.

-   Tātad viņu darbs ir asistēt anesteziologam operācijas laikā?

-   Jā, las ir viņu pamatpienākums: jāuzmana aparatūra un jāseko, lai viss tajā būtu pareizi savienots un skābekļa un gāzu piegāde pacientam tiktu nodrošināta parastajās devās. Bet viņu pienākumos var ietilpt ari instrumentu pārziņa…

-   Instrumentu pārziņa?

Jā. Operācijas laikā viņi pārzina instrumentus un padod tos ārstam…

-   Piemēram, skalpeli?

-  Tieši tā. Skalpeli un visu citu, kas ārstam tajā bridi nepieciešams. Asistents padod vajadzīgos rīkus un saņem tos atpakaļ.

-   Atbildīgs darbs.

-  Jā, un nav visu dienu jānoņemas ar izkārnījumiem.

-  Jūs laikam nepazināt Amandu Hūsonu? Rezniks ieminējās.

Sāra nogrozīja galvu.

-   Kāpēc man viņa būtu jāpazīst?

-   Skiet, ka vina te kādu laiku strādāja.

-   Par ODA?

Rezniks pamāja.

Slimnīcā ir divpadsmit operāciju zāles un ap piecpadsmit vai divdesmit anesteziologu asistentu. Kad tieši viņa te strādāja?

-   Viņa aizgāja no darba slimnīcā apmēram pirms diviem gadiem.

Sāra apdomājās. Pa logu varēja redzēt, kā ciešā rindā gar slimnīcu plūda satiksmes straume.

-   Nē, es neko vairāk nevaru pateikt, lai gan šis vārds liekas kaut kur dzirdēts.

-   Kad jūs pēdējo reizi klausījāties ziņas?

Sāras pleci sašļuka.

-   Ak Dievs, tā ir viņa!

-   Diemžēl tā tas ir.

Ta studente, ko nogalināja kopmītnēs?

-   Jā.

Sāra uz mirkli ieķērās Reznika rokā tā, ka cauri piedurknei inspektors skaidri sajuta katra pirksta spiedienu.

Sākumā, māsa bija apjukusi, kad es to dzirdēju… kāda sieviete sadurta ar nazi, it kā noslepkavota… es nedomāju, ka tas ir… ka tas varētu būt saistīts ar mums, ar slimnīcu. Viņa taču nebija ne ārste, ne māsa, bet tikai studente.

-  Jā gan, Rezniks piekrita. Tieši lāpāt sākumā spriedu arī es.

Inspektors gaužām nevēlējās, lai Sāra jau dotos prom, bet viņa. protams, to darīja. Māsa enerģiski uzsāka soļot pa gaiteni, taču tad vēlreiz pagriezās.

-   Mēs runāsim ar slimnīcas personālu par drošības jautājumiem, Rezniks piebilda. Būs oficiāla tikšanās. Iespējams, ka izlaidīs speciālus uzsaukumus. Pa to laiku…

Sāra atplauka smaida.

-Jūs pats arī uzmanieties!

-   Ko. lūdzu?

-   “Hill Street Blues”. Tas seržants… Neesat šo filmu redzējis?

Rezniks papurināja galvu.

-   Zel. Es domāju, ka jums tā būtu patikusi.

Inspektoram gan tā nelikās. Polijas seriāli? Nu.

nē. Rezniks labprātāk izklaidējās ar ko citu, kas nebija tik ikdienišks.

-Sāra…

-   Jā?

Māsa bi ja aizgājusi jau līdz pašam gaiteņa galam. Muļķīgi būtu domāt, ka slimnīcas virsvalks viņu pielīdzina visiem pārējiem. Šis acis! Nez kas tajās bija tik vilinošs?

-   Ko jas gribējāt, inspektor?

-   Paldies, Rezniks noteica. Paldies par palīdzību.

Sāra atvēra durvis.

-  Lūdzu, noķeriet to noziedznieku, pirms viņš pastrādā vēl kaut ko tikpat šausmīgu!

Līna bi ja atklājusi metodi, kā labāk novietot uzkodu kioskā pirktās ēdienu porcijas, lai neļautu tām apgāzties un izlīt mašīnā uz grīdas. Uzkodas parasti iepakoja plastmasas maisiņos, tos vajadzēja pakārt pie pārnesuma roktura un divas trīs reizes sagriezt. Tā arī tagad nopirkto plovu ar karaliskajām krevelēm izdosies nogādāt mājās sveiku un veselu. Līna bija ārkārtīgi norūpējusies, lai pa to brīdi, kamēr viņa nokļūs līdz dzīvoklim, ēdiens neatdzistu, tāpēc nemaz nepamanīja, ka no ceļmalas ēnas puses iznāk kāds stāvs. Viņa to ieraudzīja tikai tad. kad tas jau bija gluži blakām.

Līnai satraukumā aizrāvās elpa. Viņa strauji sagriezās sāņus, somu cieši rokās satvērusi, gatava to izmantot ka ieroci un vajadzības gadījumā mesties uzbrucējam virsū.

-   Nu, nu! Mierīgāk. Es negribēju jūs pārbiedēt.

Līna ielūkojās runātāja sejā. bet jau pirms tam bija pazinusi viņa balsi.

-Tas ēsat jūs, ser! Tā nu nevar biedēt cilvēkus.

-   Atvainojos, atteica Rezniks. Es domāju, ka jūs būsiet pamanījusi manu mašīnu.

Līna nespēja atgūt vienmērīgu elpu.

Manu prātu nodarbināja kas cils.

Inspektors norādīja uz balto maisiņu:

-   Vai jūs nevarētu šo savu iecerēto maltīti cepeškrāsni un uz lēnas uguns saglabāt siltu? Manuprāt, ir pienācis laiks mums abiem kopā kaut kur aiziet un iedzert pa glāzītei.

Daudzi vecie bāri līdz ar to pārveidošanu zaudē savu pievilcību, jo tiek padarīti vienveidīgi moderni. Citi atkal brēktin brēc pēc remonta, tomēr reti kad tajos savlaicīgi nojauc liekos nodalījumus vai ar smilšu strūklu notīra četru paaudžu laikā no tabakas dūmiem nomelnējušās sienas. Reizēm, ja paveicas, rezultātā rodas omulīgs krodziņš, kura uzkodu ēdienkartē blakus sieram, sīpolu klopsim un olām ar majonēzi ir arī zivju ikri grieķu gaumē un krevetes asajā mērcē.

Rezniks ar vienu elkoni bija atbalstījies pret ērtu sienas leti un malkoja konjaku. Viņš noskatījās, kā Līna vienā rāvienā izdzer pusglāzi gaišalus tā, it kā tas būtu ūdens. Iespējams, ka šis salīdzinājums nemaz nebi ja tālu no patiesības.

-   Piedodiet, Līna sacīja, neskatoties inspektoram acīs, kas bija visai neparasti. Visu laiku, tur sēdot, es zināju, ka tas ir muļķīgi. Bet, tā kā es to biju iesākusi, un īpaši pēc tam, kad Kerū ar mani bija runājis un izlielījies ar savu vīrišķību… Es nospriedu, ka mana aizbraukšana varētu izskatīties kā bēgšana no Kerū draudiem. Un viņš to noteikti uztvertu lieši tā.

Līna izdzēra glāzi tukšu.

-   Es negribēju to pieļaut, ser.

Rezniks neko neatbildēja, kamēr nebija atnesis kolēģei vēl vienu alu.

-  Jūs tiešām domājat, ka viņš ir kaut ko nodarījis Karīnai Arčerei ? Kaut ko ļaunāku par izvarošanu?

-   Es nezinu, ser, bet liekas, ka viņš uz to būtu spējīgs.

Rezniks pameta skatienu apkārt.

-   Zināmos apstākļos to pašu varētu teikt vismaz par pusi no šī bāra apmeklētājiem. Tomēr mēs nenorīkojam policistus, lai tie nedēļas nogalē cauru diennakti bezjēdzīgi kvernētu pie šo cilvēku namdurvīm.

Līna vērās grīdā: kājās viņai bija melnas zeķubikses un ērtas kurpes.

-   Jums ir laba intuīcija, inspektors mierinoši sacī ja. Jūs esat teicama policiste ar vajadzīgo ķērienu.

Pāri grīdai stiepās biezējošu asiņu straumīte, kuras gals bija redzams tikai pie mazās guļamistabas durvīm gaiteņa gala. Kad pirmo reizi bija nācies iztaujāt Viljamu Doriju viņa paša kantorī. Līna juta, ka tam ir kaut kas aiz ādas. Tajā lietā aizdomām pret šo cilvēku nebija nekāda pamata cienījams universitātes akadēmiķis, enerģisks un runīgs vīrs. Šajā gadījumā bija daudz pamatotāki iemesli ar piesardzību izturēties pret aizdomās turēto, tomēr šoreiz Rezniks Līnas nojautas apšaubīja.

-   Man neliekas, ka atrisinājums meklējams Karinas Ārčeres pazušanā, inspektors teica.

-  Jums prātā jaunais atgadījums ar Hūsonu?

-   Laika ziņa viss sakrīt: pa to brīdi, kad Kerū bija slepeni atstājis māju, viņš mierīgi varēja paspēt aiziet līdz universitātei, satikties ar Amandu un pavadīt viņu līdz kopmītnes istabiņai.

-   Vai ir kādas liecības par to, ka Kerū meiteni varētu būt pazinis?

-   Hūsona sagājās ar kādu vīrieti, bet precīzu ziņu mums par to nav.

-   Bel Kerū! Vai tā nebutu pārāk kliedzoša sakritība?

-   Iespē jams.

Bez tam, ja jau es tur lik muļķīgi sēdēju, nodrošinot viņu ar alibi, kāpēc Kerū atgriežoties vajadzēja rīkoties tik izaicinoši?

Rezniks mazliet pasmīnēja.

-   Nezinu.

-   Nemaz nerunājot par to, ka viņš sūdzējies advokātei.

Bārā ienāca kāda sieviete Pestīšanas armijas formas tērpā un sāka izpārdot “W;ir Cry" eksemplārus.

Varbūt Kerū vienkārši patīk piesaistīt sev uzmanību un būt ievērības centrā.

Inspektors iedeva sievietei piecdesmit pensus un ar žestu atteicās no piedāvātās avīzes.

-   Ja vien puisis nav bijis tālredzīgāks un uzskatījis, ka šāda rīcība viņu izslēgs no aizdomas turēto saraksta.

-   Jūs tam ticat, ser?

Rezniks nolika pusizdzerto glāzi.

-   Es negribu, ka jūs iekuļaties nepatikšanās un sagādāja Kerū iemeslu oficiālai sūdzībai. Un es negribu vēlreiz nonākt muļķa lomā, nezinādams, ko dara mani padotie.

Līna piesarka.

-   Piedodiet, ser!

-   Bet, raugoties no cilas puses, es arī nesaku, ka jūs būtu rīkojusies nepareizi. Kerū no acīm izlaist nevajadzētu, un jācenšas iegut kādu iespēju viņu vēlreiz nopratināt.

-   Jā, ser.

-   Bet nu jums būtu laiks atgriezties pie plova un krevetēm. kamēr tie vēl nav pavisam sakaltuši.

Lina negribīgi pasmaidīja. Rcz.niks iedzēra pēdējo konjaka malku un sekoja kolēģei uz bāra izeju.

Rezniks bija baidī jies, ka mājās viņu sagaidīs vēstule vai vismaz īsa zīmīte no Eleinas. Viņš nebrīnītos, ja bi jusī sieva būtu ieradusies arī personīgi un gaidītu piemājas dārzā. Ko viņa vēlējās panākt? Atvainošanos? Miera izlīgumu? Vēl vienu apvainojumu izvirdumu? Pie mājas tomēr neviena nebija. Pat Diziju neredzēja dežurējam ierastajā nakts postenī. Dzīvojamā istabā uz dīvāna gulēja Silvers, ietinies segā un aizmidzis cieši kā bērns, ar Rcznika kurpēm kājās tās Edam bija vairākus izmērus par lielu.

34 .

“SLEPKAVAS MEDĪBAS TURPINĀS

Policija pielika visus spēkus, lai notvertu sadistisko slepkavu, kas nežēlīgā uzbrukumā nogalinājis pievilcīgo. divdesmit sešus gadus veco studenti Amandu Hūsonu.

Amandas līķis atrašanas brīdī bijis puskails, taču izmeklēšanas grupa atsakās kā apstiprināt, tā noliegt laktu, ka meitene aizskarta seksuāli.

Vakar policijas vecākais inspektors Džeks Skeltons atzina, ka ir iespējama saistība starp šo varmācīgo un aukstasinīgo slepkavību un nesenajiem uzbrukumiem, kas tika vērsti pret pilsētas slimnīcas darbiniekiem.

Amanda mācījās sabiedrisko zinātņu fakultātē, taču agrāk bija strādājusi par anesteziologa asistenti.

Vecākais inspektors Skeltons uzskata, ka visupirms jākontaktējas ar vīrieti, kas it ka ticies ar Amandu universitātes bārā tikai stundu pirms slepkavības. Tāpat policijai jāatrod un jānopratina pagaidām vēl neatklātais meitenes draugs.

Amandas piecdesmit divus gadus vecā māte Dērdre Hūsona, k;ts dzīvo Dārbširas apgabalā, Belperā, Emberkiesentā. mūsu žurnālistam vakar pastāstīja:

-   Amanda bija klusa, nopietna meitene. Viņas sapnis vienmēr bija palīdzēt citiem cilvēkiem. Es vēl aizvien nespēju noticēt, ka tas noticis tieši ar viņu.

Izplūstot asarās, misis Hūsona piebilda:

-   Es joprojām gaidu viņu kuru katru brīdi ienākam pa durvīm."

-   Skaidri jāsaprot viena lieta, sacīja Toms Pārķers. Neskatoties uz to, ka apkārt klīst baumas un presē publicē gluži pretējus apgalvojumus, medicīniskā ekspertīze neapliecina, ka uzbrukuma laikā, notikušas dzimumattiecības. Tomēr tas nenozīmē, ka noziegumam nevarētu būt seksuāla motivācija. Jūs visi esat redzējuši notikuma vietas fotouzņēmumus.

Minētie uzņēmumi bija piesprausti pie vienas no telpas sienām, un. tā kā tie jau ilgi tur bija stāvējuši, to apakšējās malas sāka skrullēties augšup. Pietika uzmest skatienu šīm uzskatāmajām liecībām, lai klātesošie skaudri apjaustu sava darba nopietnību un nepieciešamību. Bez Reznika tur bija vēl divi inspektori Rēgs Kosels un Endijs Hants, arī operatīvās grupas vadītājs Pedijs Ficdžeralds. Kad sapulce beigsies, katrs no viņiem ziņos par apspriestajiem jautājumiem saviem padotajiem un norīkos tos konkrētos uzdevumos.

-   Mums nekavējoties jāatrod kāds reāls pieturas punkts, turpināja sapulces vadītājs. Slimnīcas personāls ir panikā, viņi zvana mums uz pārvaldi un pieprasa nodrošināt tos vakaros ar transportu, citādi nākšoties atcelt vēlās vakara maiņas. Pirms gūstam taustāmus rezultātus, situācija var vēl krietni sarežģīties.

-    Jums taisnība, ser, piebalsoja Endijs Hants. Vai mirušās meitenes saistība ar slimnīcu ir pienācīgi izpētīta?

-    Pie tā mēs pašreiz strādājam. Cerams, ka dienas beigās jau saņemsim kādu atbildi. Līdz tam jāturpina pārbaudīt arī citas iespējas.

Runātājs atkāpās pie galda, automātiski aizpogājot žaketi, kaut gan tūlīt to nācās atkal atpogāt, lai varētu apsēsties.

Piecēlās Džeks Skeltons un devas pie stenda, kur bija piestiprināts grafisks darba uzmetums.

-   No tā nu gan iznāktu labs asinssuns Rommels, nomurmināja Regs Kosels.

-    Kurā pusē tad šis taisās stāvēt, Reg, čukstēja Pedijs Ficdžeralds.

-    Ek, tas taču viņam pie vienas vietas, Kosels nosprauslājās. Galvenais ir cēli izrādīties.

Bernardam Soltam misējās pagrieziens, viņš ietriecās gultas kājgalī un sasita celi. Konsultants caur zobiem izgrūda lāstu un nikni paskatījās uz vienu no māsām, kas ar pūlēm centās apslēpt smīnu. Viņš jau no paša rīta apzinājās sevi par personāla zīmīgo skatienu upuri. Dažas māsas pavisam atklāti blenza uz viņu ar ziņkāri un skepsi, domādamas, ka konsultants to nemana. Solts prātoja, kā Helena to panākusi. Vai personāla kafejnīcā piespraudusi paziņojumu? Sasaukusi sapulci? Visapkārt nemitējās dzēlīgo mēļu kulstīšana. Un šī vēstule, ko Helena nosūtījusi viņa bijušajai sievai pilna ar apvainojumiem un puspatiesībām! Viena tās kopija tika atnesta uz slimnīcu kopā ar zīmīti: “Kā atvieglojums pēc visiem šiem gadiem nāk apstiprinājums manām bažām. Es ceru, ka nabaga sieviete apzinās, cik laimīgai viņai jābūt, ka tu viņu atraidi."

Bernards Solts vēroja, kā baltajā virsvalkā tērptā Helena nervozā solī kustējās pa gaiteni. Neticami, ka viņš jebkad šajā māsa bija saskatījis kaut ko īpašu. Viņa bija sieviete ar īsu prātu un pastāvīgi neapmierinātām acīm. Pat tolaik, kad viņu kopējās gailas bija tikko kā aizsākušas. Toreiz nedēļas nogales lika pavadītas Herogeitā, bet naktis ceļotāju viesnīcā pie lielceļa. Solts atcerējās, kā viņš bija vedis Helenu lejā vakariņās: viņa valkāja to atbaidošo sarkana velveta kleitu, un likās, ka ta pašūta turpat uz vietas, no viesnīcas smagajiem aizkariem. Tagad Solts Helēnu ienīda. Pietika uzmest tikai vienu skatienu, lai konsultanta iekšas sarautos kamolā. Ieraugot viņas masīvos kāju lielus, uznāca nelabums. Bernards zināja, kā varētu slāpēt māsas niknumu, taču zināja arī, ka šo paņēmienu viņš nekad neizmantos. Sevišķi jau pašreizējos apstākļos.

Paceltu galvu Solts devās atpakaļ uz savu kabinetu. Vistrakāk bija tikties ar sekretāri, kuras skatiens nevienam neliktu šaubīties, ka tieši viņa ir nabaga pieviltā. Uz galda gulēja drukāta zīmīte tā govs pieprasīja, lai viņu uz to visātrāko pārceļ darbā pie cita konsultanta.

Kuņas tādas!

Turklāt gaitenī gluži ka tāds transporta darbinieku arodbiedrības apakšnodaļas vadītājs kvernēja tas uzbāzīgais inspektors. Cilvēkam viņa amatā vajadzētu vismaz nospodrināt no rītiem kurpes, un, ja nu reiz viņš valkā baltu kreklu, derētu to vismaz piedienīgi izgludināt.

Vai tās jūsu pieprasītās informācijas druskas

jums kaut cik noderēja? Solts vaicāja, aicinot Rezniku kabinetā.

-   Včl ne, atbildēja Rezniks un apsēdās, tādējādi laupot konsultantam izdevību izaicinoši nepiedāvāt viņam krēslu.

-   To dara kāds trakais, izteicās Solts, apsēžoties pie galda.

-    Varbūt.

-    Kāds plānprātiņš, kuru apsēdušas debilas idejas. Droši vien izmests uz ielas tā vietā, lai liktu ieslodzīts atbilstoši drošā iestādē. Es jums varu atklāti teikt, ka pašreizējā valdība nevar lepoties ar gudriem prātiem. Sabiedrības veselības aprūpe un psihiskās slimības… Kā var taupīt penijus uz cilvēku dzīvības rēķina!

-    Vai Amandas Hūsonas vārds jums kaut ko izsaka? jautāja Rezniks.

-   Strādāja te par ODA.

-Tātad jūs viņu pazināt?

-    Jā, bet ļoti virspusēji. Jums jārunā ar konsultējošiem anesteziologiem vai reģistratoriem.

-    Mēs to, protams, darīsim, Rezniks atteica. — Mēs jau to darām.

Es tiešām vēlos jums palīdzēt, inspektor, taču šodien man ir tik aizņemta diena…

Rezniks jau bija piecēlies kājās.

-    Vai jums prātā neienāk kaut kas neparasts, kas būtu saistījis Amandu Hūsonu vai nu ar Dauertiju, vai Flečeru?

-    Nevaru iedomāties. Protams, viņai varēja būt saskare ar Dauertiju, jo Hūsona strādāja ar viņa nodaļas pacientiem. Bet tur nav nekā neparasta.

Solts noplātīja rokas, liekot saprast, ka Reznika laiks beidzies.

; Ja jūs kaut ko pēkšņi atceraties…

*   Protams.

Inspektors atstāja kabinetu, paejot garām sekretārei kas kā jukusi vista knābāja rakstāmmašīnās taustiņus. Viens no anesteziologiem, ar ko Amanda Musona bieži lika kopā strādājusi, jau bija devies pensijā, lāču Rezniks bija runājis ar diviem ciliem ārstiem, kuru atbildes bija tikpal kā identiskas. Neviens no viņiem nespēja minči tādus gadījumus, kas Amandu būtu izvirzījuši uzmanības centrā. Viņas darba būtībā un izpildes veidā nebija nekā sevišķa.

tas varētu izraisīt lādu atriebības ārprātu.

Dauertijs joprojām gulēja gultā, taču no daudzajām caurulītēm, kas bija pievienotas viņa ķermenim, bija palikušas vairs likai divas. Kati Rezniks apsēdās. Katls pasmaidīja, bet tad savilka seju sāpīgā grimasē.

Ko jūs varētu pastāstīt par kļūdām anestezēsanas procesā?

Mēģināšu lo izskaidrot tā vienkāršāk. Tātad pacientu aizved uz. operāciju zāli. Sākumā viņam anestēzijas līdzekli ielaiž vēnā, bet ar to pietiek tikai dažām minūtēm. Pēc tam pacientam caur elpvadu piegādā skābekļa un gāzu sajaukumu. Tas iemidzina, notrulina sāpjt sajūtas un pilnībā atslābina , mskuļus. Tomēr reizēm paldies Dievam, ne pārāk bieži gadās, katiek atslābināti vienīgi muskūļi.

Dauertijs uz brīdi pārtrauca stāstījumu, lai atgūtu

un dotu Reznikam laiku aptvert dzirdēto.

Tad jau iznāk,inspektors domīgi sacīja, sajuzdams kuņģī tādu kā nelabumu, ka pacients guļ uzgalda un nespēj kustoties, un

-   Tieši tā.

-    Ak Kungs!

4 Mjā.

-    Viņš visu jūt?

-    Ne jau vienmēr. Vairākumā gadījumu ne.

Bei dažreiz tomēr?

Dauertijs pamāja ar galvu.

Notiekošās operācijās laikā?

Karls atkal pamāja.

-    No sākuma līdz beigām?

-    Un nespēj kustēties.

-    Nedz arī iekliegties. … .

Rezniks domāja par to, kas bija noticis ar.Ai\ ;ti-

du Hūsonu, Flečeru un pašu Dauertiju.

-              Nu. bet es vismaz varēju darīt kā vienuu;Amu,

-     Karls noteica. Viņš smaidīja, bet ne jau nu beroties notikušo.

-    Tāda veida gadījumus acīmredzot plašākām aprindām nepavesta, sprieda Rezniks.

Dauertijs pārvarēja sāpes, paliecās uz priekšu un lūdza inspektoru sakārtot spilvenus.

-   Kad es bi ju Amerikā, pat ar visniecīgākajām sāpēm anestēzijas laika pietika, lai ierosinātu tiesas prāvu. Iesūdzēt varēja kā slimnīcas galveno ārstu, tā jebkuru apkopējas aizstājēju. Te nav tā, kā tur, pie viņiem, vr.l ne. Bet, attīstoties privātmedicīnai, arī mēs līdz tam nonā 1u ,

-   Jūs iebilstat prei Jo. ka tādos gadījumos vajadzīga kompensācija? j: a ja Rezniks.

-    Nebūt nē.Tonv kā j p»u ira šo jau ta nos.1 vilnaino1 zinātni-vēl no vie,1 kc . Jūs droši vien zināt. ko nozīmē cen: ;as Sa *( *a1 ;u It auta vaļsirdīgu atbildi. vu i j);,!*

Rezniks saprotoši HV"ja glāzē minelālikleii. noplūca sauju vīnogu un pateicās par palīdzību.

-  Kā; iet jūsu vecākiem? inspektors apvaicājās. Kā viņiem izdodas pārdzīvot notikušo?

Dauertijs uz mirkli aizvēra acis.

Māte pirms divām dienām mani apciemoja. Tad es biju daudz sliktākā stāvokli, un nezinu, vai viņa nojauta situācijas nopietnību. Neesmu pat pārliecināts, vai māte mani pazina. Viņa gan sauca mani vārdā un runājās, bet nepagāja ne divdesmit minūtes, kad viņa jau cēlās promiešanai.

Kai ls maigi pasmaidīja.

-   Man liekas: viņa atkal domā, ka notikusi liela kļūda.

Un tēvs?

Ņemot vēra notikušo, jāteic, ka viņš nejūtas pārak slikti. Katru dienu uz kādu stundiņu tevs atnāk pie manis, paēd manas vīnogas…

Rezniks vainīgi norija pēdējo ar visiem kauliņiem.

-    …daudz tēvs nerunā, bet to viņš nekad nav darījis.

Nostājies gultas kājgalī. Rezniks pacēla roku atvadām,

-  Kā ir ar Polu? Dauertijs apvaicājās. Vai viņu vēl aizvien tur aizdomās?

-    Neliekas vis.

-  Ja viņam tas vēl nav paziņots, tad to derētu izdarīt. Tas Polam palīdzētu, jo,ca ī viņš jūtas neomulī-

8L ,m . jRu ā

-    Labi, atbildēji ms pe ķt0 Jum . taisnība. Es

sekošu, lai tas tiktu . ļ;K ļu

Ejot ārā nQuwlālv, i.ļj.joram nācās izvairīties no launaga ratiem. Viņa vēizŽVs nepārprotami ierūcās.

Rezniks apsvēra iespēju pirms likšanās ar Skeltonu apmeklē! jauno sendviču bāru Bridlsmitgeitā.

Grupa medicīnas studentu kārtējo reizi bija ieradušies uz nodarbību slimnīcā, lai noskatītos un pārspriestu kādu ķeizargrieziena operāciju. Starp viņiem bija arī Jans Kerū, kas uzreiz no mugurpuses bija pazinis Rezniku. Puisis palēnināja soli. jo nevēlējās inspektoram par sevi atgādināt. Tā vientiesīgā, maza policiste bija viens, bet Rezniks, pēc Jana domām, pavisam kas cits.

Sagadīšanās pēc Sāru Lenardu sastapt nebija izdevies. Kerū zināja, kurā nodaļā viņa strādā, un, kad nodarbība beidzās un citi studenti sāka izklīst, uzbrauca turp ar liftu. Pa gaiteņa gala durvīm varēja redzēt, ka Sāra bi ja noliekusies pār kāda veca dīvaiņa gultu. Viņa smējās. Kerū gan skaņu nedzirdēja, taču varēja saskatīt gaišumu viņas acīs un pavērtās lūpās. Bez problēmām varētu viņai tuvoties, nostāties līdzās un iečukstēt austiņā kaut ko saldu. “Nē. Tagad ne.” Kerū sevi atrunāja. “Tagad ne: tam jānogaida īstais laiks.”

35 .

Vecākais konsultējošais anesteziologs bija vidējas miesasbūves, rūpīgi kopta izskata vīrs ar tumšu plankumu kreisā vaiga augšdaļā nevarēja noteikt, vai tā bija dzimumzīme, vai apdegums. Viņš sveicināja Džeku Skeltonu tā, it kā jaunībā abi būtu gājuši vienā skolā, pat dzīvojuši vienā kopmītnē un ēduši pie viena skolnieku ēdnīcas galda, lai gan. protams, tā tas nebūt nebija. Abi vīri pat nekad nebija apmeklējuši viena golfkluba bāru, kaut arī konsultants tādējādi bija pavadījis laiku kopā ar patlabanējo policijas prefektu. Jā. un ari ar viņa priekšteci. Skeltonam patika skriet, nevis spēlēt golfu. Tas bija sen, kad visa ģimene mēdza pavadīt kopēju atvaļinājumu izbraukuma, un tad vecākais inspektors dažreiz treniņa nolūkos bija padzetiājis bumbiņu pa laukumu no bedrītes uz bedrīti, bet darījis to vienīgi tāpēc, ka astoņpadsmitā celiņa galā nāca visu pūļu vainagojums

-     “deviņpadsmitais celiņš” jeb, runājot bez aplinkiem, goifkluba bārs, kura varēja nesteidzīgi tukšot lielas džina glāzes un baudīt īpatnējo atmosfēru. Skeltons bija beidzis labu vidusskolu. Labu tāpēc, ka tā rūpējās, lai sagādātu mērķtiecīgajiem vidusslāņa bērniem iespēju izjust arī glauno privātskolu gaisotni: nevainojamas skolas telpas, klases vecākie un audzināšanas principi, starp kuriem tika izcelts viens allaž rīkoties pēc spēles noteikumiem un neņemt piemēru no tiem, kas gatavi uz viltīgiem sānsoļiem. Un tas viss bez augstajām privātskolu izmaksām. Arī bez sekojošās sabiedrības cieņas un automātiskās ieskaitīšanas elitē.

Konsultants pret Skeltonu varēja ieņemt aizbildniecisku nostāju, un tas viņam izdotos ļoti dabiski. Viņš tomēr labāk nolēma to neizrādīt un izturēties pret inspektoru kā pret līdzvērtīgu profesionāli, kas saviem spēkiem veiksmīgi iekļuvis sabiedrības augšējā slānī.

Abi vīri sarokojas un apsēdās ērtajos, pret logu vērstajos krēslos. Pa logu varēja redzēt koku alejas ap Voletonas ezeru Universitātes parkā, ka arī paša Voletonas nama krāšņos torņus un skursteņus.

Skeltons noraidīja heresu un pieņēma kafijas piedāvājumu. Kafiju pasniedza baltas porcelāna tasēs, uz paplātes malas bija novietots arī trauks ar cepumiem. Saruna iesakās piesardzīgi. Vispirms konsultants ļāva Skeltonam noprast, ka viņam policijā ir daudz paziņu, kam dienesta pakāpe augstāka nekā vecākajam inspektoram. Kopuma to skaits nebija pārāk liels, bet konsultants pazina gandrīz visus.

Skeltonam mugura bija viņa labākais uzvalks, tomēr viņš jutās nožēlojami. .Šo sajutu vairoja augstprātīgā vīra skaidri manāmās pūles būt patīkamam un pieklājīgam. Vecākais inspektors nolika kafijas tasīti un pavēstīja, ko un kāpēc viņam vajag uzzināt. Tas tika noskaldīts nepārprotami un asi, gluži kā pec konsultanta bikšu vīles parauga.

-    Kļūmes anestezēšanas procesā? konsultants pārjautāja.

-    Jā.

-Jūs tiešām uzskatāt, ka tas… eē… ir tik būtiski?

-    Jā. tas ir viens no vairākiem būtiskiem jautājumiem. kas mūs interesē. Citādi es neuzdrīkstētos izšķiest jūsu laiku.

“Par mani tu varētu neraizēties.” konsultants pie sevis nodomāja. Viņš paņēma kafijas lasi un pavērās laukā pa logu. Tūlīt pa kreisi pāri uzbraucamajam ceļam stiepās gājēju tilts, kur visas nepatikšanas bija sākušās.

-    Ko jūs gribat zināt? viņš vaicāja.

-    Visu, atbildēja Skeltons. Visu, kas saistīts ar šo problēmu.

Konsultants dziļi ieelpoja.

-    Pirmkārt, jums jāsaprot, ka šī parādība., ko mēs apspriežam, ir ārkārtīgi reta.

Skeltons nogaidīja.

-    Vai jus zināt, cik operācijas izdara musu valstī katru gadu?

Vecākais inspektors nogrozīja galvu.

-    Vairāk nekā trīs miljonus. Runājot par izņēmuma gadījumu kļūmēm, tās ir jāapskata šajā kontekstā.

Skeltons sakrustoja kājas un gaidīja turpinājumu.

-    Nesenie pētījumi liecina protams, šāda veida pētījumu rezultātus nekad nevar uzskatīt par negrozāmiem, ka lielākas vai mazākas anestēzijas kļūmes sastopamas tikai vienā no katrām piecsimt operācijām.

Istabā valdīja absolūts klusums.

-    Tikai? Skeltons ierunājās.

-   Tieši tā.

-    Diez vai tieši.

-    Piedodiet…

-    Jūs sacījāt, ka šis skaits, viens uz piecsimt, nav jāuzskata par negrozāmu.

Konsultants to apstiprināja.

-   Tas varētu būt arī mazāks.

Vai lielāks.

-Teorētiski jā, bet…

-    Bet ne jau vienmēr jāturas pie teorijas.

-    Pareizi.

Sekoja pauze, kuras laikā Skeltons nogaršoja cepumus un sakrustoja kājas, bet konsultants paskatījās laukā pa logu, lai pārliecinātos, vai koki aug vēl turpat.

-     Pacientam šāda lielāka vai mazāka kļūme nozīme… -Skeltons atsāka.

-    Tas nozīmē, konsultants viņu asi pārtrauca, ka var saglabāties neliela apziņas sajūta.

-    Neliela?

-    Neliela apziņa par operēšanu.

-    Paša pacienta operēšanu?

Jā. Jā, nu, protams. Par ko tad mēs runājam? Kāda mehāniska kļūme, novirzes regulācijā vai ari konkrēta pacienta individuālās īpašības… slāpekļa oksīds un anestezējošās gāzes nefunkcionē, kā paredzēts.

-    Pacients jūt sāpes.

Jā, protams. Pacientu operē. To…

Uzšķērž.

-    Visumā tā var teikt. Visa procedūra…

-    Tad kāpēc cietējs, viņš vai viņa, nekliedz? Kāpēc viņi nekliedz, tiklīdz ķirurgs veic pirmo iegriezumu?

Konsultants nošūpoja galvu.

-    Vi u i to nespēj.

-    Kātā?

-    Tāpēc, ka parasti, lai arī anestēzijas līdzeklis efektīvi nenostrādā, ieelpotas tiek arī citas gāzes: muskuļu atslābinātāja ietekme vienmēr ir absolūta.

-    Absolūta?

-    Jā.

-    Lūdzu, paskaidrojiet to!

-   Pacienta muskuļi ir pilnīgi atslābuši, un nav iespējams izdarīt nevienu pašu kustību. Tajā pašā laikā apziņa un sāpju sajūtas netiek ietekmētas.

Nez kāda veidā istabā bija ielidojusi muša. Tā dūca neiespējami skaļi.

Ķirurgs dara savu darbu, un pacientam nekas cits neatliek, kā nekustīgi gulēt, nespējot dot nekādu zīmi.

-    Aktīvā veidā, protams, nc.

-    Bet citādi?

-    Ak, jā. To varnomanīt sirds aritmija, asinsspiediena paaugstināšanās. Taču problēma ir tā, ka tādām pašām pazīmēm normālos gadījumos ir citi. parasti iemesli.

-    Tātad nekādu īpašu pazīmju nav? Neviens no

klātesošajiem nevar nojaust, ka cietējs mokās sāpēs un grib kliegt pēc palīdzības?

-    Reizēm. konsultants domīgi atteica, pacients var svīst un reizēm…

-   Ja.

-    Reizēm, lai gan acis tiek aizlīmētas ar līmlentu, tajās sariešas asaras.

36.

Kad Rezniks pa vītņu kāpnēm nokāpa ManhetenasJbarā, dīdžejs atskaņoja Otisu Rcdingu “Ive Been Roving You Too Long" (“To Stop Now). Tovakar Poļu klubā Eleina viņu bija, nepatiesi apvainojusi. Ta nu nebija, ka kopā pabūtajās ballēs Rezniku tikai ar pūlēm būtu izdevies pierunāt dejot un ka viņš aizvien gribējis ātrāk skriet uz ģērbtuvi pēc mēteļiem. Kad viņi bija iepazinušies un divatā saka apmeklēt dažādus pasākumus Eleinas vecmāmiņa ar šķelmīgu smīnu bija lietojusi vārdu “lakstošanas" viņi uz dejošanu bija kā apburti un neiztrūkstoši gāja uz ballēm katru piektdienas vakaru. Reiz nelielajā deju zale uz Kolinstntas un Greifrairas stūra viņi nejauši bija iekūlušies tādā kā Otisa Redinga fanu vakarā vai ar viņu saistītas gadadienas svinības, kur katrs skaņdarbs, katra dziesma asociējās ar šo mūziķi. “Sitting on the Dock of the Bay“. “Mr Pitiful“. “Fa Fa Fa Fa r Fa Fa Fa" ("Sad Song“).Tiklīdz “My Girl" tika nospēlēts vienreiz, to. kā Rezniks atcerējās, nācās atkārtot vairāk nekā desmit reizes. Dejojot viņš bija stāvējis tikpat ka uz vietas, piekļuvis Eleinu cieši klāt. Viņas rokas bija apvītas ap drauga kaklu, un viņu čukstēja:

Nu re, šis nebūt nav džezs, taču las nebūt nenozīmē, ka šāda mūzika nav baudāma.

Tiesa gan, tajā bridi Rezniks ar patiku būtu klausijies pat Almu Koganu, Klodu Rodžcrsu vai Desu 0Konoru.

Mora novāca no galdiem glāzes. Viņas mati atgādināja sakultu putukrējumu, kas ar augļu sulu iekrāsots oranžīgs.

Sveiki! viņa izsaucās. Ko jūs te darāt?

-   Viss kārtībā, atteica Rezniks. Esmu iznācis bez cepures.

Un kā šoreiz ir ar siera plāceniti? «.

-    Esmu ienācis ari bez tā.

Mora ar kreiso roku savāca vēl divas glāzes un papildināja ar tām augsto glāžu torni, ko viņa balansēja uz labās rokas delnas un kas sniedzās viņai jau līdz plecam.

-    Tas puisis, Mora ieminējās un ar galvas mājienu norādīja Reznikam aiz muguras uz kādu galdiņu,-viņš sēž tur.

-    Ļoti labi, noteica inspektors. Paldies.

Pols Cnovs sēdēja kopā ar kādu jaunu aziātu, kas valkāja gaiši zaļu sporta kreklu ar augstu apkakli, tumši zaļas bikses un botas, kuru šņores bija atraisījušās un mēlītes izlīdušas laukā. Grovarn mugurā bija tas pats uzvalks, ap kaklu vaļīga kaklasaite.

Rezniks paņēma no blakusgaldiņa krēslu un apsēdās abiem jaunajiem cilvēkiem pretim. Grovs iepazīstināja viņu ar savu draugu, kura akcents uz Hisengrīnas pamata likās veidojies Hendvertā.

-    Es bi ju apciemot Kārlu, Rezniks iesāka.

Pienāca Mora un uzlika galdā čehu budvaizeru un

matēta stikla glāzi.

-    Tencinu. inspektors pateicās.

Es to ieskaitīšu pārziņa rēķinā, Mora piemiedza ar aci un devās atpakaļ pie bāra.

-  Kā viņam klājas? jautāja Grovs. Kā Karls jūtas?

-  Nu jau daudz labāk. Viņš ir atlabis pārsteidzoši ātri. Grovs paskatījās uz savu draugu, gribēja nopurināt pelnutraukā pelnus, taču tie nobira garām.

-   Vai toreiz jūs viņu redzējāt? viņš vaicāja. Tualetē, tūlīt pēc notikušā. Pirms viņu aizveda ar ātrajiem.

Nē.

Grovs samirkšķināja cigaretes dūmu kairinātās acis. Divas meitenes, ne vecākas par sešpadsmit gadiem, spraucās gar viņa krēsla aizmuguri uz sieviešu tualetes pusi.

-  Baigi nekaunīgais, vai ne? teica viena no viņām.

-    Bet visumā tā nekas. otra piezīmēja.

Varbūt arī varētu izmēģināt. Ķiķinādamas abas meitenes pievienojas pūlim, kas bija sapulcējies ap dīdžeju.

-  Es par to nepārstāju domāt. sacīja Grovs. Visu laiku mēģinu iztēloties, kāds viņš tajā brīdī izskatījās.

-    Par to nav ko runāt.

-    Guļam uz grīdas tajos…

Nav vērts par to domāt.

-   Jā, protams. Tas ir stulbi. Muļķīgi.

Vai nevēlaties vēl? pavaicāja Pola draugs, ar rādītājpirksta nagu pieskandinot glāzei.

-    Jā, labprāt.

Un jūs? aziāts bija piecēlies un uzrunāja arī Rezniku.

Inspektors ar delnu pārklāja glāzi.

-    Paldies, man ne.

Sāka spēlēt kādu instrumentālu gabalu: no pastiprinātājiem skanēja ērģeļu un saksofona saspēle. Raiti plūstošais blūzs ievilināja dažus pārus deju laukumā.

-   Tā firma, kurā es strādāju. Grovs sacīja, skatoties nevis uz Rezniku. bet uz viņa gandrīz tukšo glāzi, piedāvā man cilu darba vietu. Northemtonā. Nospriedu, ka būtu tā kā laiks mazām pārmaiņām. Tā rādās, ka es šo piedāvājumu pieņemšu.

Rezniks pamāja.

-   Ko jūs par lo teiksiet? Es domāju… Grovs paraustīja plecus.

Cita vieta, inspektors izteica atbalstu, jauns sākums. Reizēm tā ir laba ideja.

Bet vai tas neskar jūsu intereses?

-    Personīgās?

-    Policijas.

-   Ak tā. Nē. Ja jums nekas nav pretim, informējiet mūs par savu atrašanās vietu, bet citādi jūs neesat saistīts.

Grovs atlaidās krēslā ērtāk un atpogāja vēl vienu krekla pogu. No bāra ar dzērieniem rokās atgriezās viņa draugs.

-   Tātad jūs lietas izmeklēšanā esat atraduši citu pieturas punktu? Grovs viegli pasmaidīja.

Rezniks atteica, ka laikam tā būs gan.

-    Es jau to nopratu.

Pols no krēsla aizmugures izvilka laikrakstu un atlocīja tā pirmo lapu.

Te sēdot, es izlasīju šo rakstu.

“ZEM NAŽA ASMENS

Slimnīcas personālu māc bažas par savām dzīvībām, jo šodien policija apstiprinājusi, ka viņi izmeklē saistību starp pievilcīgas studentes Amandas

Hūsonas slepkavību un iepriekšējiem varmācīgajiem uzbrukumiem, kas lika versti pret diviem jauniem slimnīcas darbiniekiem. Pastiprināta uzmanība tiek pievērsta drošības jautājumiem, un iespējams, ka tiks iztaujāti un pārmeklēti slimnīcas apmeklētāji.

Vecākais policijas inspektors Toms Pārķers sacīja. ka galēja nepieciešamība spiedusi meklēt saistību starp minētajiem trim gadījumiem.

-    Mēs negribam, ka sabiedrība krīt panikā. vecākais inspektors sacīja mūsu žurnālistam.

Toms Parkers atteicās kā apstiprina!, tā noliegt varbūtību, ka pašreizējos bīstamajos apslakios slimnīca un tās apkārtnē darbosies policisti gan civildrēbēs, gail formastērpos."

Rezniks atdeva avīzi atpakaļ un pieceļas promiešanai.

Ja nu viņš gribēs iet uz Madisonu? jautāja viena no meitenēm, kas atgriezās pa to pašu Cehi.

-    Bet ja ne? otra draudzene atteica.

Rezniks sniedza Grovam roku.

-    Ja jums izdosies pāriet uz citu darbavietu un pārvākties, es domāju, tas jums nāks par labu.

-    Paldies.

Inspektors ar acīm meklēja Moru. jo gribēja viņai uz atvadām pamāt, bet viņa bija aizņemta pie bāra, nopūloties ar bulgāru sarkanvīna pudeles atkorķēšanu. Mora runājās ar kādu vīrieti īsiem, gaišiem matiem, kam mugurā bija zila mohēras sporta jaka un vienā ausī mirdzēja spoža kniede. Vīrieša plecos bija vairāk muskuļu nekā Reznikam visā ķermeni, kaut ari tam varēja dot tikai pasi no inspektora gadiem.

Nekas cits neatlika, kā doties mājas.

Stipri smaržoja pēc ceptas gaļas, it ka kāds butu nolēmis māja sarīkot pikniku, un dūmi priekštelpā cēlās līdz pat griestiem. Eds Silvers slavēja pie Reznika plīts ka vīrs. kas izgudrojis velosipēdu, bet uzreiz nespēj aptvert, ko ar to iesākt.

-    Draņķīga padarīšana, Silvers norūca ar tādu kā apbrīnas pieskaņu balsī.

Par priekšautu viņš bija izvēlējies vienu no Reznika gaišzilajiem krekliem, kas ar piedurknēm bija apņemts ap vidu un aizmugurē sasiets mezglā. Zem gaļas cepamā režģa sprēgāja mazas uguns šautriņas.

<4 Tūlīt būs gatavs, Cārlij. Nebūs jāgaida ne tik, cik kaķim zem astes.

Ja vien pirms tam nesadegs virtuve.

Pār skārda sieta malu kārās Pepera galva. Kaķis likās jau pa pusei nosmacis, tam steidzami bija nepieciešama gāzmasļka.

Rezniks gribēja tuvoties cepamajam režģim, bet Silvers iegrūda viņam sānā kaulainu elkoni.

-    Nenopūlies, Cārlij! Viss tiek kontrolēts.

Eds nevilšus iēclpoja Reznika dvaku, un viņš nosodoši ielūkojās inspektoram sejā.

-    Vai nav daudz par agru iemešanai?

Silvers uz plīts bija sariktejis vairākus katliņus, un īsti nevarēja noteikt, kas tajos burbuļoja. Katrā ziņā gatavotie brīnumi piešķirs jaunu nozīmi jēdzienam “garšīgs ēdiens”.

-    Labi. labi. Režnikš caur sakostiem zobiem attrauca. — Atstāšu to lavā ziņā. Viss nepieciešamais stāv, lūk, tur sāls, tomātu mērce, ugunsdzēšamais aparāts.

Inspektors uzkapa augšstāvā, lai noskalotu seju, pārmainitu Zeķes un izbakstītu no augšējiem zobiem lo. kas tur bija iestrēdzis.

-    Tev. Čārlij, aizvien ir trūcis kāds izpalīgs, kas noņemtos ar šādiem darbiņiem un parūpētos, lai mājās tevi vienmēr sagaida kārtīgs ēdiens. Cik tad ilgi tā var sendvičs, sendvičs un vēlreiz sendvičs. Tavai gremošanas sistēmai jābūt nodarbinātai tikpat regulāri kā 26. šosejai satiksmes pieplūduma laikā.

Uz 2(S. šosejas satiksmes pieplūdums nekad neizsīka. Varbūt tieši to Eds Silvers arī gribēja uzsvērt.

-    Šāda ēšana tāda grābstīšanās vien ir. Tā to nosauc pa radio.

Eds pacēla uz dakšiņas pikuci kartupeļu biezputras un pameta uz Rezniku asu, jautājošu skatienu.

Es to dzirdēju pa radio, kad biju pie Džeinas.

Rezniks norija kumosu.

-    Pie Džeinas?

-Tu jau zini. pie Veslijas.

-    Pie Veslijas?

-    Jā, pie viņas. Es viņai palīdzēju.

-    Aloiza Namā?

-    Jā. Tas nebi ja nekas kā mēdz teikt šauri specializēts. Nedaudz palīdzēju ar apkopšanu un iznesu smagākos atkritumus.

-    Ēdienu nepalīdzēji gatavot?

Rezniks bija atmetis cerības sagriezt gaļas gabalu, kas iepriekšējā dzīvē bijis daļa no jēra muguras, un paņēma to vienkārši pirkstos.

-    Vēl ne, Silvers piemiedza ar aci. Tādās lietās steigties nedrīkst. Uzreiz, tā teikt, ar pilnu jaudu. Vai saproti?

Rezniks nodomāja, ka varbūt bija pat labāk, ka viņš nesaprata. Inspektors prātā apsvēra, vai pasniegt zirņu biezeni ietilpa Silvera sākotnējos nodomos, vai arī tas tā bija sanācis netīšām.

-   Labs, vai ne? apvaicājas Eds, ar nazi noradot uz Reznika šķīvi.

-    Savdabīgs.

Silvers manāmi atplauka.

-    Vai es neteicu. Cārlij? Tā tam vajadzētu būt vienmēr. Tādā darbā ka tavējais taču cilvēkam neatliek laika pašam rūpēties par cst gatavošanu. Tev ii vajadzīgs kāds, kas to padara tavā vieta.

Vai Eds Silvers tādu iztēlojās savu nākotni? No rītiem labdarīgi palīdzēt bezpajumtniekiem alkoholiķiem. kāds bija viņš pats, bet pēcpusdienās uzdoties par Reznika pavāru uņ sulaini?

Nu. nē.

-    Zini. viņa bija atnākusi šurp.

-    Džeina Veslija?

-    Eleina.

Rczņikam rīklē iesprūda gaisa kamols.

Tas bija pirms kāda brītiņa. Es atvēru durvis un nespēju taču viņu dzit prom.

-    Viņa ienāca mājā?

Nu, agrāk puse šīs mājas piederēja viņai, Cārlij. Pie tam viņai bija nožēlojams izskats.

-    Viņa izskatījās slima?

Viņas seja Ildzinājās balsinātai salvetei. Es piedāvāju viņai apsēsties un uzvārīju tēju. Klāt piešāvu arī malciņu džina.

Rezniks pie sevis prātoja, kam tas džins varētu būt piederējis Edam Silveram vai Elejnai.

-    Mēs diezgan patīkami patērzējām.

Par to nebija nekādu šaubu!

-    Kopš Eleina tevi pametusi, viņa izgājusi cauri ellei, nevis dzīvei. Cārlij. Cauri ellei!

Rczniks nolika nazi, dakšiņu un atstūma šķīvi.

-   Tas vēl nav viss. Atlikusi vēl viena karbonāde.

Cepeškrāsnī gaida ābolu pīrāgs, gardāks par gardu. Mēli var norīt, Čārlij…

-    Runāsim bez aplinkiem. noskaldīja Rezniks, pieceļoties kājās, tad atkal apsēžoties, pie tam viņš visu laiku vērās grīdā. Man nav nekas pretim, ka tu uz kādu laiku paliec te. Tik ilgi, kamēr noīrēsi kaut kur istabu vai vienkārši nolemsi aiziet. Bet man nav vajadzīgs nedz auklis, nedz mājsaimnieks vai pavārs. Un, ja man to arī vajadzētu, tad pēc labākās gribas es nespēju iedomāties, ka tu būtu tas, kam es šos darbus uzticētu.

Silvers sēdēja vienā mierā un lūkojās Reznikā.

-    Un man nav vajadzīga sieva: īpaši jau nu bijusī.

Eds Silvers ierunājās pēc pāris minūtēm, vienlaikus cenšoties ar tauku gabaliņu iemānīt klēpī Badu:

-      Ir tādi cilvēki, kas neizprot vārda “pateicība” jēgu.

Kaķis taukumiņu tikai pa gabalu apošņāja, taču tuvāk nepienāca, un Silvers apēda to pats. Viņš piecēlās, salika traukus izlietnē un gatavojās tos mazgāt.

Bens Frenkss universitātes bārā ar vairākām “Newcustle" pudelēm bija centies noskalot domas par laikus nenodotās esejas rakstīšanu. Viņš bija izspēlējis pāris biljarda parti jas un pēdējo pusstundu brīvi izkustējies pie mūzikas, ko izpildīja kāda pēcpanku perioda retrogrupa ar regejiskām nosliecēm. Izpildījums gan bija visai vārgs nekas vairāk par “tukšas mucas grabēšanu”. Bens ieraudzīja pazīstamu studentu pulciņu, uzsauca viņiem un smagiem soļiem padrāzās garām bibliotēkai, lai tos notvertu.

Visi četri paziņas, trīs puiši un viena meitene, kinoteātrī “Sliowcase" bija noskatījušies filmu par kādu bezkājainu Vjetnamas veterānu, kas gājis bojā satiksmes negadījumā un kura dvēsele iemiesojusies budistu priesterī, austrumu cīņas meistarā, kas nozvērējies iznīcināt Amerikas narkojiku karaļus. Čaks Noriss, pēc meitenes izteikuma, esot spēlējis labāk, nekā varēja gaidīt. Īpaši ņemot vērā to. ka visas deviņdesmit četras minūtes viņam bijis jārāpo uz ceļiem.

Ejot pa slīpo zālāju uz kopmītnēm, visi pieci jokodamies uzsāka atveidot filmas fragmentus, kā rezultātā Frenkss izmežģīja potīti, un atlikušajā mājupceļā pārējiem nācās viņu balstīt. Nonākuši līdzenā vietā, biedri nolēma, ka Bens var turpināt klibot uz priekšu pats saviem spēkiem, tomēr pēc dažiem soļiem Frenksa potīte atkal saļodzījās, un puisis mākslinieciski notēloja krītošu mirēju. Ar varenu rīboņu viņš nogāzās starp atkritumu tvertnēm. Teatrāli vaidot, viņš ļāva pārējiem sevi stutēt kājās, taču pēkšņi Bena Frenksa roka skāra kādu cietu priekšmetu, un viņš uzsauca pārējiem, lai mitējas.

Bens pacēla atradumu pret laternās gaismu, nopūta tam putekļu kārtu un notrausa kādu uzbāzīgu vaboli. Rokās viņam bija tāds kā piezīmju bloks: puisis atvēra Amandas Hūsonas dienasgrāmatu.

37 .

Līniju dienasgrāmata melnajos mākslīgās ādas vākos ar četriem glītiem metāla stūrīšiem gulēja uz Skeltona galda. Ārā bija atvasara, un pa logu no skaidrajām debesīm telpā spraucās saules stari. Pirmajās lapās Amanda Hūsona glītā rokrakstā bija ierakstījusi savu vārdu, abas adreses universitātes un mājas, kā arī atbilstošos telefona numurus. Apakšā bija pases, tekošā rēķina un valsts apdrošināšanas numuri. Bankas, ārsta un zobārsta telefonnumuri, sabiedrisko zinātņu fakultātes un veselības centra numurs. Sagrafētas ailītes apģērbu, cepuru un kurpju lielumiem bija atstatas tukšas. Lapas apakšdaļa labajā pusē viņa bija ierakstījusi vārdu un adresi tuvakajam radiniekam, ko nelaimes gadījuma varētu informēt par notikušo. Aizmugurējā vāka iekšpusē ar līmlcntu bija pielīmēta iekšējo orgānu donora kartiņa, taču policijas veiktajā pēcnāves ekspertīzē tā nekādi nebūtu noderējusi.

• Tātad kas jums būtu sakāms? Skeltons iēsāka.

Lai gan vel bija agrs. priekšnieka krekla piedurknes jau bija uzrotītas. jo dienā paredzētie notikumi solīja gādāt par pamatīgu sutu.

Rezniks un Pedijs Ficdžeralds plecu pie pleca slavēja pie Skeltona galda. Reznikam mugura bi ja zaļas nokrāsas tvīda žakete ar izstaipītām kabatām un apdilušu kreisās piedurknes aproci. Ficdžeralds svīda tumši zilajā formas tērpā — tā bija parasta parādība, pat bez augstas temperatūras un negaidīti saulaina laika.

-    Ko teiksiet?

Pedijs Ficdžeralds stīvi pagrieza kaklu pret Re.zniku, kas tūlīt novērsa skatienu sāņus.

-    Es visiem tiem dīkdieņiem pamatīgi sadotu pa ādu.

-    Ja jūs to būtu apjēdzis izdarīt ātrāk. Skeltons piezīmēja, varbūt neizpaliktu arī kāds efekts.

Noteikti, ser.

-    Cik dienas jau zaudētas, pārmeklējot universitātes apkārtni?

Ficdžeralds nevainīgi mirkšķināja acis.

-    Cik dienas?

-    Trīs, ser.

Cik darbinieki bija iesaistīti?

-    Kā, lūdzu?

-   Cik policisti darbojās?

Divpadsmit. Visi bija norīkoti meklēšanā, ser. Ne jau visi vienlaicīgi, bet uz maiņām…

Pcdija vārdu straume izslka, sastopoties ar Skcltona dedzinošo skatienu.

Man žēl, ser, Ficdžeralds atvainojās.

-   Jums…?

-   Piedodiet, ser! Es nezinu, kā viņi… Es nesaprotu, kā to neuzgāja agrāk.

-    Varbūt kāds to izsvieda tikai vakar vakarā, ieminējās Rezniks. Varbūt persona, kas to bija savākusi, tikai vakar nolēma no tās atbrīvoties.

Viņš paraustīja plecus.

-    Kāpēc tā nevarētu būt?

Inspektora ideja neizklausījās visai pārliecinoša pat viņām pašam.

-   Vai tu redzēji; kādā stāvoklī bija dienasgrāmata. Gāli ij?

-    Jā, ser.

-    Vai pārlasīji to? Vismaz svarīgākās lappuses.

-    Jā, ser.

-    Un jūs, Pedij?

Ficdžeralds pamāja. Specifiskā sviedru smaka sāka izplatīties apkārtējā telpā. Ja būtu turpinājies tādā pašā garā, tad drīz pie Skcllona galda vizuļotu peļķe

-    nav teikts, ka tā obligāti sastāvētu no sviedriem.

-   Kā būtu. priekšnieks apsvēra katru vārdu. ja mūsu sprukstiņš lieku reizi sadomātu uztrīt -asmeni, izvēlētos jaunu upuri, teiksim, kādu jaunu māsiņu, kas vienatnē dodas mājup… Ja uz mūsu rēķina būtu vēl viens līķis? Ko tad jūs iesāktu?

Nezinu, ser. stostījās Ficdžeralds.

-    Tam pietiktu ar piecām minūtēm, Skeltons turpin ja: augstākais ar desmit. Bet jūs viņam dzenat pēdas jau septiņdesmit divas stundas.

Saule apspīdēja priekšnieka labo vaigu un izcēla glīti noķemmētās sānu šķipsnas. Virs auss spīdēja kailas ādas ieloks.

-     Man ļoti gribētos ticēt, Skeltons teica, ka šorīt, atsākot meklējumus, jūsu vīriem izdosies pie atkritumu tvertnēm uziet arī ieroci, pirms viņu vietā to izdara kāds students.

-    Jā, ser.

Skeltons pamāja un pievērsa skatienu galdam, tādējādi ļaujot Ficdžeraļdam atstāt kabinetu ar cieņu. Tūlīt pēc tam priekšnieks paņēma rokās dienasgrāmatu un sāka to šķirstīt: blakus katram datumam vai zem tā bija salikti šifrēti krāsu punkti, atsevišķā lapā bija pierakstīti konsultāciju un semināru laiki, sastādīts bibliotēkā izņemto grāmatu saraksts, atzīmēti veikalā nopērkamie produkti, pievienota piezīme par tēva dzimšanas dienu. Skeltons uzšķīra vajadzīgo nedēļu un novietoja dienasgrāmatu uz galda tā, lai arī Rezniks varētu izlasīt attiecīgās sestdienas ierakstu: “Universitātes bārs. 13.00 Jans.”

Rezniks plaši atgrūda kriminālizmekļēšanas nodaļas darbistabas durvis un nokliedza:

-    Mark, Kevin! Jūs gaida darbs.

Kerū bija izdevies atrast vieglu, pelēcīgas perlamutra krāsas kokvilnas džemperi, kas plecos bija savilkts ielocēs, un to viņš labprāt uzvilka. Zem džempera Janam bija koši sarkans bezrocis, kājās balti šorti ar divu toņu zaļām strīpām un dziļiem šķēlumieru sānos. Uz acīm uzliktas spogulenes sudrabotos rāmjos. Kerū negribēja, lai viņa domā, ka tā lieta netiek ņemta nopietni.

Jans pieliecās un notrauca no kreisās kurpes purngala tur uzrāpušos skudru. Svaigi pirktas botas: torīl viņš speciāli bija devies uz pilsētu, lai tās iegādātos. Kāda gan citādi būtu jēga no vecākiem, kas piesakās ar dāsnu roku papildināt dēla stipendiju, ja šo priekšrocību neizmanto?

-    Tu nu gan te laikam nebūsi uzradies nejauši, Sāra Lenarda neticīgi sacīja.

-    Hm, Kerū uzsmaidīja viņai savu pašapzinīgo smaidu. Es gaidīju tevi.

-    Kā tu zināji, ka es te būšu?

-   To nebija grūti izdibināt. Es paskatījos lavas nodaļas dežūru sarakstā.

-Tu skatījies…

-    Saraksts mētājās uz vecākās māsas galda.

Kerū pacēla roku pie saulesbrillēm, tomēr nenoņēma tās.

-    Acīmredzot tas nebija nekas slepens, ko?

-    Es esmu atnākusi agrāk.

-   Zinu.

Sāra pie sevis nodomāja, ka dažam labam gan nekas nekaiš laiski pagozēties saulītē bez jebkādas steigas, piemēram, šis Kerū ieradies te un nenieka nebēdā, ka varbūt nāksies gaidīt vairāk nekā stundu. Tā būtu tikai iespēja nosauļoties vēl vairāk. Bet Kerū negaidīti piebilda:

-   Tu bieži nāc agrāk.

-   Tiešām?

-    Lielākoties jā.

-Tu nu gan esi labi informēts!

Beidzot Jans noņēma brilles un pasmaidīja. “Tukšais lielībniek! Ko zibsnī savas zilās acis?" Sāra pie sevis pukojās. “Diez kāpēc tie izskatīgākie vienmēr ir tik iedomīgi? Vai arī homoseksuālisti?”

-    Šķiet, ka tu māni esi novērojis;

-   Tas tiesa.

Sāra juta. ka gar matu saknēm un caur kājām un rokām izskrēja tādas kā tirpas. Tas nebija nedz puiša, nedz arī karstuma dēļ, lai gan abiem šiem faktoriem bija zināma ietekme.

-    Kāpēc?

-    Ak, kāda tam nozīme!

-    Nē. pasaki, kāpēc tu mani novēro!

Tad paskaties pati uz sevi!

Sāra valkāja vaļīgu, aizmugurē pogājamu kleitu un laiviņas. Kājas bija kailas. Citreiz viņa zem šīs kleitas nēsāja apakšsvārkus, bet šoreiz lielā karstuma dēļ nebija tos uzvilkusi, ko tagad nācās nožēlot. Mati jau sen prasījās pēc apgriešanas, un uz sejas nebija praktiski ne grama kosmētikas, vienīgi acu plakstiņi bija ietonēti ar zilo acu ēnu. Sāra labi zināja, kāda viņa izskatās.

-  Es tev neprasu, kāpēc tu mani vēro pašlaik, bet vispār. Kāpēc interesējies par manu darba laiku?

-   Tu jau pati zini, Kerū atbildēja un apveltīja Sārti ar laisku smaidu.

-    Varētu jau ari vienreiz pateikt.

-    Kāpēc?

Kaut arī es pati labi zinu, tu to varētu apstiprināt.

-    Ko tu gribi panākt?

-   Varbūt es maldos. Es gribētu zināt, vai manas nojausmas ir pareizas.

Tas ir tik pašsaprotami. Es jau to tikpat ka esmu izsacījis. Manuprāt, tu esi pievilcīga. Es gribētu ar tevi likties ari turpmāk. Tu man esi iepatikusies, saproti?

Sāra pagriezās promiešanai.

-   Pagaidi!

Kerū aši pietrausās kājās, tad atkal atkrita sēdus un atkal piecēlās. Puisis aizstājās Sārai ceļa Tajā pašā laikā pie slimnīcas galvenās ieejas nepamanīta piebrauca kāda mašīna: Rezniks no aizmugurēja sēdekļa pabāza galvu starp Neiloru un Divainu un ar pirkstu norādīja caur priekšējo stiklu:

-    Lūk, tur viņš ir.

-    Kas noticis? vaicāja Sāra.

Kerū vairs uz viņu neskatījās, bet lūkojās meitenei pār plecu, un viņa sejas izteiksme pēkšņi kļuva nopietna. pat satraukta.

Kad Sāra pagrieza galvu, mašīna bija iebraukusi zālājā, durvis abās pusēs atsprāga vāļā un laukā izkapa divi vīrieši. Vienu no tiem Sāra nepazina tas bija gara auguma puisis ar lielu plāksteri zem labās acs, toties otra atpazīšanā kļūdīties nevarēja.

-    Kas notiek? Sara bi ja nesaprašanā.

Kerū neatbildēja. Mirkli likās, kā viņš tūlīt pagriezīsies, lai mestos bēgt. Sāra mānīja, kā saspringa puiša ķermenis, taču tad tas atkal atslāba. Kritiskais brīdis bija garām. Kad katrs no savas puses Janam klāt pienāca abi policisti, viņš jau bija gandrīz nomierinājies.

-    Kriminālnodaļaš inspektors Rezniks un mans vietnieks Divains.

Sāra pasīvi vēroja policistu sejas, apātiski uzmeta skatienu viņu apliecībām. Rezniks nesteidzīgi satvēra Kerū roku virs labā elkoņa.

-     Mēs jūs arestējam Amandas Hūsonās slepkavības sakara. Jums nav nekas jāsaka, ja vien jūs to pats nevēlaties, bel jūsu teiktais var liki izmantots kā liecība tiesā.

Kerū uzlūkoja Sāru. Liela daļa iepriekšējā sārtuma no puiša sejas bija nozudusi.

-     Ak tad esat pārdomājuši? Kerū novilka. Pirms tam nekādi nevarējāt piesieties un tagad esat atraduši jaunu ieganstu.

Rezniks atlaida puiša roku, un visi trīs vīrieši ciešā ielokā virzījās uz mašīnu. Sārai vēl izdevās saskatīt, kā Jaus Kerū pagriezās pret aizmugures stiklu, ar acīm uzmeklēja viņu un pasmaidīja.

38.

-    Neviens no jums laikam gan vakar neskatījās futbolspēli? Kerū no aizmugures sēdekļa sacīja.

Viņi nogriezās pa kreisi uz Gregorija ielu un brauca gar veselības ministrijas speciāli ārstiem celtajām mājām, kurās tie bija atteikušies dzīvot.

-    Daudzus momentus būtu bijis vērts redzēt. Kerū piebilda.

Neviens neatbildēja.

Jans nopētīja Divaina seju: kāds nabagam ne pa jokam bija iekrāvis pa ģīmi.

-    Kas noticis ar jūsu aci? Kerū jautāja.

Dīvains pavērās laukā pa mašīnas pretējās puses

logu.

-    Visi arestētie gan. šķiet, tik klusi un mierīgi nepadodas kā es, sacīja Kerū.

-    Jūs to saucat “klusi”? Divains beidzot ierunājās. Kopš iekāpāt mašīnā, jūs muti neesat aizvēris.

-    To sauc par sabiedriskumu, Kerū atteica.

-    To sauc par galvassāpju sagādāšanu citiem.

-   To sauc…

Rczniks uzlika roku uz priekšējā sēdekļa atzveltnes.

-     Savu sabiedriskumu var izrādīt brīvdienu ceļojumos uz Skegnesu. viņš sacīja. Gan jau vēlāk jums būs laika diezgan izrunāties.

-Es…

-   Nedzesējiet velti muti!

-     Vai mēs nevarētu izmest līkumu gar manu māju? Kerā uzrunāja Reznika pakausi. Derētu paņemt vēl kādas drēbes.

Jans sāka apšaubīt to, ka šorti varētu būt vispiemērotākais apģērbs konkrētajai dzīves situācijai.

-    Jums ir tiesības, sacīja par arestētiem atbildīgais seržants, informēt kādu radinieku vai tuvu draugu par to. ka jūs tiekat aizturēts.

Kerū neskatījās seržantam sejā, bet lūkojās sāņus. Pāris soļu aiz viņa muguras atradās Rczniks un Divains. Visi četri stāvēja kājās.

-    Jums ir tiesības, seržants turpināja, konsultēties ar advokātu.

Runātājs sniedza Kerū mašīnrakstā apdrukātu lapu, uz kuras bija uzrakstīta tikko kā mutiski izskaidrotā informācija.

-    Vai sapratāt? seržants jautāja.

Jans pamāja un nolika apdrukāto lapu atpakaļ uz galdiņa.

-   Tāpat jums ir tiesības iepazīties ar kodeksu, kurā noteikta arestēšanas kārtība, noregulēta policijas darbinieku attieksme pret aizturētajiem un to nopratināšanu. Vai jūs to vēlaties?

-    Man vajadzīgs advokāts, sacīja Kerū.

Vai jūs nevienam negribat pavēstīt par savu aizturēšanu?

-   Es to gribu pavēstīt savai advokātei.

-    Vairāk nevienam?

Cik reizes man jāatkārto viens un tas pats? Kerū kļuva neiecietīgs:

Uz mirkli seržanta acis sastapās ar Reznika skatienu. tad atkal pievērsās Janam Kerū.

-    Ar divām reizēm, šķiet, pietiks.

Suzanna Oldsa iegāja policijas pārvaldes pagaidu aresta kamerā, bet tūlīt pat atkal iznāca lauka.

-    Pie velna, kas te notiek? viņa jautāja.

Rezniks un par arestētajiem atbildīgais seržants

gaidīja seržanta kabinetā. Policists, kas advokāti bija pavadījis līdz kamerai un atpakaļ, nedroši sekoja Oldsai aiz muguras.

Rezniks ar seržantu apmainījās jautājošiem skatieniem.

-    Varbūt jūs to mums pastāstītu, bilda seržants. *

-   Nezināju, ka jūs esat spējīgs uz kaut ko tādu. Suzanna Oldsa sacīja. Biīnums. ka jūs neesat licis viņam noģērbties pavisam kailam.

Es īsti nesaprotu, par ko…

Viņš taču tur sēž šortos. Plānos vasaras šortos.: Lai kāda ari būtu temperatūra laukā, bet kamerā taču vienmēr ir vēss.

-    Viņam ir iedota sega. seržants sacīja.

-   Ziemeļīrijā. piezīmēja Suzanna Oldsa, to sauc par aizturētā sajutu notrulināšanu.

Tiešām? Te mēs to saucam vienkārši par sēdēšanu šortos.

-  Man jāpieņem, ka jūs acīmredzot esat iecerējuši puisi šādā izskatā arī nopratināt?

Nebiju par.lo iedomājies, — Rezniks atteica. Neienāca prātā, ka tā varētu būt problēma.

-  Jums neliekas, ka tas manu klientu nostādītu neērtā stāvoklī?

Ja atmiņa mani neviļ, sacīja seržants, aizr turētajam ir divas veselīgas, spēcīgas kājas.

—3 Vai viņš sūdzējās?jautāja Rezniks.

-    Viņš to noteikti darīs.

Par to es esmu pārliecināts.

Reznika lūpu kaktiņos iezagās smīns.

-    Vai viņš jums nelūdza citas drēbes?

-   Nē,.seržants atbildēja.

-  Ja, pārlaboja Rezniks. Kad viņu arestējām, viņš ieminējās gan par to, bet tad man nelikās, ka lūgums tiek domāts nopietni.

Jums gan būtu nācies tam pievērst atbilstošu uzmanību.

-   Ja jūsu klients dotu mums atslēgas un atļauju ieiet viņa īpašuma, es tūlīt pat kādu turp aizsūtītu. Tiktu atnestas viņa drēbes, ko vien viņš vēlētos.

f Un jums rastos izdevība pārmeklēt māju no grīdas līdz griestiem.

-   Reizēm ir grūti ar pirmo piegājienu atrast tās īstās bikses.

Suzanna Oldsa pagriezās pret seržantu.

-  Kāpēc gan jūs nevarētu sameklēt Kerū kādu piedienīgu apģērba gabalu? Kaut ko cilu, nevis segu. Pagaidīšu kopā ar klientu, kamēr jūs paskatīsieties, ko varat darīt lietas labā.

Atvasaras saule todien savus spēkus bija izsmēlusi un pazudusi aiz mākoņiem. Keningas loka ceļa dienvidaustrumu daļā kāda tālsatiksmes kravas mašīna, kura veda tualetes papīru ieliekamos, dvieļu pakaramos, vannasistabas plauktus un tualetes podus, bija saskrējusies ar zilu treileri. Treileris bija iebraucis lokā no Dārbijas šosejas un sāniski ietriecies kravas mašīnā, kas gribēja nonākt citā ātruma joslā, jo šoferis bija sapratis, ka pabraucis garām vajadzīgajam ceļam. Kāda sešdesmit septiņus gadus veca sieviete savā vieglajā auto bija ieslēgusi radio, tādējādi cenšoties apklusināt aizmugurējā sēdeklī brēcošo mazdēlu, kas bija pazaudējis savu grabuli. Sieviete veiksmīgi nogriezās sāņus, lai apbrauktu avārijas vietu, taču tad šausmās pavērsa skatienu atpakaļ, jo dzirdēja, ka mazdēls aizmugurē noveļas no sēdekļa. Tajā brīdī viņa neredzēja, kas notiek uz ceļa, un saskrējās ar pilnīgi jaunu mikroautobusu, kas devās savā pirmajā izbraukumā baudīt rudens skatus Meibltorpā. Cik tālu vien skals sniedzās, uz visiem sešiem ceļiem, kas atzarojās no loka, satiksme bija apstādināta. Daļa policistu noņēmās ar haosa regulēšanu, pārējie stāvēja pie pārvaldes otrā stāva logiem, dzina jokus par kolēģu pūlēm, slēdza derības: kuru policistu pirmo apvainos, kuru šoferi pirmo arestēs, kam pirmajam tiks sitiens.

-   Noskaidrosim visu par to sestdienas pēcpusdienu, Rezniks sacīja. Jūs devāties uz universitātes bāru ar kādu satikties?

-    Es jau to vienreiz teicu.

-   Vai gribējāt likties ar kādām nepazīstamām personām?

-    Pals par sevi saprotams, ka es viņu pazinu. Kā gan es citādi ietu ar viņu satikties?

Rezniks uzlika rokas uz rakstāmgalda malas un nopētīja tās.

-    Izstāstiet, kā viss notika!

Kerū dziļi ieelpoja.

-    Es tikai nezināju viņas vārdu.

Rezniks lēnām pacēla skatienu no savām delnām uz Jana Kerū seju. Uz puiša deniņiem tikko manāmi lāsoja sviedri, un viņš nespēja skatīties acīs nevienam no klātesošajiem ilgāk par sekundi. Kerū sāka justies neērti, taču vēl neļāva pārējiem to skaidri apjaust. Žēl, ka seržanta atnestās formastērpa bikses nebija pagadījušās vēl šaurākas, lai žņaugtu puiša kājstarpi vēl ciešāk.

-    Es viņai uzskrēju virsū pirms pāris dienām video nomā. Viņa sacīja, ka esot studente, uu, bet vairums tā rajona iedzīvotāju kaut ko studē…

-    Ko studēja viņa?

-    Kā, lūdzu?

-    Kāda bija viņas…

-    Angļu.

-    Kas: tautība vai fakultāte?

-    Gan viens, gan otrs. Tikai universitātē to sauc par lasīšanu angļu valodā.

Divains, kas sēdēja galda galā, asi pacēla galvu. “Stulbums! Kā tad savādāk lai mācās angļu valodu, ja ne lasot. Gatavais tukšpauris.”

-    Vai jūs vēl aizvien nevarat atcerēties viņas vārdu? -jautāja Rezniks.

-    Es jau teicu…

-    Nu, jā. Jūs viņas vārdu nekad arī neesat zinājis.

-    Tam nebija nozīmes. Tā bija tikai tāda sīka padarīšana. Es ierosināju, lai viņa atnāk uz universitātes bāru. ja sestdienas pēcpusdiena patrāpītos brīva. Teicu, ka tad mēs varētu iedzert un pārrunāt “ W;izz Street".

-    Kādu “Wnll Street”?vaicāja Divains.

-    Filmu, Kerū nicīgi paskaidroja. Video. Mēs tikāmies video nomā.

.lans uzsvēra kairu vārdu tā, it kā viņš runātu ar kādu pakurlu vai garīgi atpalikušu personu.

“Ar piecām minūtēm pietiktu. Dīvains pie sevis nodomāja. “Vairāk nebūtu vajadzīgs. Piecas minūtes zem četrām acīm. Pec nopratināšanas.

“Spurojas pretim, domāja Rezniks. “Puisis jūt, ka viņu grib nolikt pie vielas un slejas pakaļkājās. Nu. ko, paskatīsimies, vai izdodas uzlikt viņam iemauktus."

Vai jūs satikāties?

-    Viņa neieradās.

-    Vai tas jūs nepārsteidza?

-    Neredzu tam iemeslu.

Ka tā? Jūs taču viņu gaidījāt, jo bi jāt lūdzis atnākt. Vai tas nebija pietiekams iemesls?

Kerū aizturēja vārdus un tā vietā paskatījās pāri galdam uz Suzannu Oldsu. Advokāte sēdēja ar piezīmju blociņu uz ceļiem un pierakstīja tajā kodolīgas piezīmes. Suzannas īsie svārki sēdot bija savilkušies uz augšu un atklāja skatam labi veidotas kājas. “Varbūt vēlāk, kad te viss beigsies…

-   Tātad jūš sakāt, ,Rezniks turpināja, ka devāties uz bāru, lai saliktu kādu meiteni ar nezināmu vārdu, kuru jūs iepriekš bijāt redzējis tikai vienu reizi, uz piecām minūtēm, un jūs īpaši neticējāt, ka viņa alnaks?

-Jā.

-    Bet jūs droši vien viņu ļoti vēlējaties satikt?

Man bi ja vienalga.

-   Jums…

-   Es daudz par to neraizējos. Uz bāru es būtu gājis šā vai tā.

-    Iedzert?

-   Jā.

-    Bāra apmeklējums sestdienas pēcpusdienās laikam kļuvis jums par ieradumu?

-r Tā vis nevarētu teikt. Nemaz (ik bieži es turp neeju. Ir labāki veidi laika nosišanai.

-    Bet tajā sestdienā nekā labāka nebija?

-   Tad nebija.

-Turklāt bija sarunāta tikšanās?

-   Jā.

-    Ar meiteni bez vārda.

-   Viņa nebija bez vārda. Es vienkārši…

-     Un jums bija vienalga, vai meitene atnāks, vai

ne.

-Jā!

-     Tātad ar nodomu satikt šo, tik tikko iepazīto personu, kas jums bija samērā vienaldzīga, jūs izlavījāties no mājas pa sētas izeju un devāties prom, šķērsojot kāda cita namīpašnieka teritoriju. Vai tā?

-    Es jau teicu…

-    Ko jūs teicāt?

-     Ak Dievs! Patiniet taču lenti atpakaļ! Es teicu, ka devos prom pa sētas izeju, jo mājas galvenās durvis novēroja viena no jūsējām.

-    Izmeklēšanas grupas darbiniece Keloga. Tātad jūs negribējāt, ka viņa redz. kā jūs aizejat?

-    Protams.

-   Kāpēc?

-    Ko?

-     Ja jums prātā bija vienīgi nevainīga, gadījuma rakstura tikšanās, kāpēc jūs neizgājāt no mājas pa galvenajām durvīm kā visi kārtīgi cilvēki?

-     Visiem kārtīgiem cilvēkiem pie mājas durvīm nesēž kaut kāda tur aptaurēta policiste.

-    Vai jūs tas kaitināja?

-  Jūs paši to labi zināt. Kā arī to. ka es sūdzējos.

-   Jūs bijāt nikns?

-   Loģiski.

-    Jūs slepus pazudāt no mājas pa citu izeju un atstājat policisti Kclogu pārliecībā, ka visu laiku tupat mājās. Vai tādā veidā jūs uz viņu centāties izgāzt savu niknumu?

-   Jā, ja jums tā tīk.

-Gribējāt vinu pārmācīt?

-   Jā.

-    Tas. šķiet, ir jums raksturīgs ieradums. Es domāju, sieviešu pārmācīšana.

Suzanna Oldsa krasi piecēlās kājās.

-     Inspektor, viņa iejaucās, man ir jāaprunājas ar klientu. Divatā un tūlīt.

Uz Keningas loka kravas mašīnas vadītājs un zilā treilera īpašnieks bija uzsākuši disputu par ātruma joslām un vainas pakāpēm. Viens no mātišķīgāk noskaņotajiem ceļu satiksmes policistiem bija piedāvājies pieskatīt vecmāmiņas mazuli, kamēr viņa pati deva liecību. Kāds ceļu remontstrādnieks gribēja ar celtni uzvilkt treileri uz avāriju dienesta mašīnas platformas. To redzot, treilera īpašnieks atmeta ar roku strīdam ar kravas mašīnas vadītāju un pieklājīgi apvaicājās, ko, pie velna, ccļu dienesta darbinieks atļaujoties darīt. Uzrunātais vīrs atbildēja, ka no tāda jautājuma varot secināt tikai vienu ka jautātāja galvas centrā, smadzenēm paredzētajā vietā, esot vairākus kubikcentimetrus liels vakuums. Treilera īpašnieks gāza remontstrādniekam pa ģīmi. Rudmatis Haulons, kas visu laiku bija vērojis notiekošo pāris soļu attālumā, nekavējoties kausli arestēja. Treilcris beidzot bija veiksmīgi piestiprināts pie celtņa un atmuguriski tika uzvilkts uz platformas, taču pirmais rāviens izrādījās pārāk spēcīgs treilera durvis atsprāga vaļā, un laukā sāka birt cigarešu paciņas.

-    Vai nezināt, kur ir jūsu priekšnieks? Hautons vaicāja, stāvot kriminālizmeklēšanas darbistabas durvīs.

-     Ko, lūdzu? pārjautāja Pcitels, paceldams galvu no kompjūtera apdrukātās papīra loksnes.

-    Kad jūs viņu redzēsiet, pasakiet, ka ir viena lietiņa, kas saistīta ar satiksmes avāriju un veselu kravu cigarešu, un ka pagaidu kamerā tup kāds zellis, ar kuru inspektors droši vien labprāt aprunātos.

Lai gan saule tuvojās rietam, tas nenozīmēja, ka kļuva vēsāks. Tveicīgāks gan. Suzanna Oldsa bija novilkusi kostīma žaketi, un kokvilnas blūze lipa viņai klāt pie miesas. Jebkurā citā laikā un vieta viņa sieviešu tualetē būtu novilkusi zeķubikses, tikai ne todien un tobrīd.

-    Vai viņas vārds nebija Amanda?

-Nē.

-    Vai esat pārliecināts?

-    Kā tas iespējams, ja es to nekad neesmu zinājis. Tur tā nelaime.

-    Tādā gadījumā šī varbūtība ir iespējama.

-   Jā, tā tas varētu būt. Meitenei varēja būt jebkurš vārds.

-    Amanda Hūsona?

Kerū ar šņirkstošu skaņu sagrieza krēslu pret galdu.

-    Vai man uz to jāatbild? viņš vaicāja Suzannai Oldsai.

-   Jūs jau to esat izdarījis.

-    Nu, protams.

Kerū atkal pagriezās pret Rezniku.

Inspektors ar galvu deva mājienu Dīvainam, kas izņem no mapes 10x8 cm lielu fotogrāfiju un nolika to Kerū acu priekšā.

-     Nē, uzmetis uzņēmumam paviršu skatienu, Kerū atbildēja. Tā nav vina.

-    Nē?

-    Es biju sarunājis likties ar citu meiteni.

-    Pulksten vienos?

-    Un kas tad ir?

-    Sestdien, bārā, pulksten vienos?

-    Nu un?

-   Jūs viņu gaidījāt?

Kerū ar acīm nofiksēja Suzannu Oldsu un gatavojās piecelties no krēsla, taču advokāte papurināja galvu, un puisis lēnām atsēdās atpakaļ.

-    Viņas vārds ir Amanda. Rezniks sacīja.

-     Inspektor, ierunājās Suzanna Oldsa, aizverot piezīmju blociņu un uzliekot pildspalvai uzgali. Uz rokas viņai bija zelta pulkstenis, kas rādīja arī mēness fāzes. Mans klients tiek nopratināts jau ilgāk nekā divas stundas. Viņam ir tiesības uz pārtraukumu.

-     Amanda Hūsona, Rezniks vienaldzīgi atkārtoja-

-    Nē. atcirta Kerū. Es tādu nepazīstu. Nē. Nē. Nē. Nē.

Rezniks paskatījās uz Divainu. kas izcēla no mapes plānu, melnu bloknotu plastmasas ievākojumā un sniedza to inspektoram. Rezniks izņēma dienasgrāmatu no caurspīdīgā apvalka un atvēra to vietu, kas bi ja atzīmēta ar gaiši brūnas dzijas pavedienu. Inspektors nolika bloknotu uz galda tā, lai arī Kerū varētu tajā ieskatīties un nolasīja:

-    Universitātes bārs. 13.00 Juns.

-            Es pieprasu, Suzanna Oldsa uzstāja, joprojām norādot uz zelta rokaspulksteni. Viņa bija piecēlusies kājās un stāvēja pie klienta krēsla. Man tiešām tas ir jāpieprasa.

-    Vai jūs zināt, cik universitātē varētu būt vīriešu ar vārdu Jans? jautāja Kerū. Pat nepieskaitot medicīnas skolu. Vai jums ir nojausma par to?

-    Es tikai prātoju, teica Rczniks. kas šajā brīdī jutās apbrīnojami nepiespiesti, cik no šiem Jāniem sestdienas pēcpusdienā centās izvairīties no policijas uzraudzības, lai dotos uz bāru.

-    Inspektor!

-    Es prātoju, cik no viņiem pēdējo desmit dienu laikā ir saņēmuši oficiālu policijas brīdinājumu, kas izrietējis no uzbrukuma jaunai sievietei, pastāvot iespējai, ka viņa tikusi izvarota.

39.

Senajos sliktajos laikos, pirms bija notikušas pārmaiņas policijas rīcības kodeksā, Kerū varētu nopratināt cauru nakti. Policistu pāris, viens otru nomainot, neļautu aizturētajam aizvērt ne acu, līdz puisis būtu tā pārguris, ka neapjēgtu, ko pats saka, tā novārdzināts, ka atzītu visu pieprasīto, lai tikai gūtu iespēju pagulēt. Rezniks bija pārliecināts, ka daudzviet tāda sistēma vēl pastāv. Bet. ņemot vērā Džeka Skellona principus, īpaši, ja vecākajam inspektoram asistēja kategoriskā Suzanna Oldsa, Kerū bija nodrošināts pienācīgais atpūtas stundu daudzums, ko ikdienā viņš nemaz tik dāsni nebūtu izmantojis.

Kerū nostāju bija grūti satricināt, un līdz šim nebija izdevies to iedragāt. Varbūt tāpēc, ka nekā iedragājama tur nebija. Inspektoram savulaik bija nācies noņemties ar kareivīgiem, viltīgiem vīriem.

kuriem nopratināšana bija veids, kā apliecināt izmanību. iecirtīgi pastāvēt uz savu un par katru cenu uzvarēt. Bet nu Rezniks nekādi nespēja atšķetināt divus domu pavedienus: Kerū pie kaut kā bija vainīgs, bet pat ar vislielākajām pūlēm viņiem neizdosies pierādīt, ka puisis ir vainīgs šajā konkrētajā gadījumā.

Un, ja arī viņš būtu vainīgs, kā paliktu ar pārējiem? Ar Flečeru? Dauertiju? Kāda varētu būt motivācija? Kā ar uzbrukšanas iespējām? Rezniks šķērsoja ielu. Aloiza Nama priekštelpā Džeina Veslija lasīja morāli kādam jaunam, bārdas rugājiem noaugušam dzērājam, kam kājās bija kurpes no dažādiem pāriem un krekls aizmugurē izlīdis laukā no biksēm.

-    Paklau, Džeina uzrunāja jaunekli, es jau tev to agrāk esmu teikusi, lai šādā stāvokli tu te nerādītos.

-    Sasodīts, kas vainas manam stāvoklim!?

-   Tu esi piedzēries, bet šajā namā alkoholu lietot ir aizliegts.

-    Protams, es dzēru. Ko. pie velna, cilu lai es būtu darījis?

-    Kamēr tu esi tā piesūcies…

-    Jūs tiešām apgalvojat, ka es esot piedzēries, vai man tikai tā izklausās? Ja jūs…

Rezniks uzsita jauneklim pa plecu, un tas apsviedās riņķī straujāk, nekā varēja paredzēt, ar galvu mēģinot iebelzt inspektoram pa seju. Rezniks instinktīvi pavērsa galvu sāņus tā, ka jaunekļa piere ietriecās vaiga kaulā pie inspektora labās acs. Iedzērušais puisis atmuguriski aiztenterēja līdz durvīm, pa degunu viņam sāka tecēt asinis.

-     Ak Dievs! Džeina Veslija klusi noteica, pa paradumam nopūtusies.

-    Par ko tu, ķēms. sevi iedomājies?

Rezniks nosauca savu profesiju. Puiša seja sastin ga nicīgā izteiksmē.

-    Tad jau man varēs piesiet uzbrukumu pogainajam. ko? Vai pretošanos arestam?

Inspektors neko neatbildēja un palika nekustīgi slāvam.

-    Laikam jau labāk būs piekabināt pretošanos arestam, ja?

Jauneklis aizgriezās un trieca galvu pret ārdurvju stenderi. Viņš grasījās to atkārtot vēlreiz, kad Džeina iekliedzās un metās pa vidu starp puisi un durvīm. Rezniks tikmēr satvēra dzērāju aiz rokām un pavērsa to ar seju pret sevi.

-    Ei! izsaucās jauneklis. Ei, tu!

Puiša acis iezibsnījās.

-    Novāc rokas! Jau tā esi aizgājis par tālu. Tas…

Jauneklis ļodzīgā gaitā izgāja pa durvīm un atmuguriski kāpās atpakaļ pa plato ietvi, demonstrējot asins straumi, kas tecēja viņam pa seju.

-    Skatieties šurp! Re! Redzat, ko? Nolādētie policijas suņi nekad nemainīs savus sadistiskos paņēmienus. Nekad! Bet es parūpēšos, lai par šo te joku tu zaudētu savu vietiņu. Izdzimtenis tāds!

-    Okei. Cārlij. Tu varētu uzkavēties iekšā, kamēr es tiktu galā ar šo sarežģījumu, Reznikam blakus atskanēja Eda Silvera balss.

Draugs izskatījās svaigi skuvies un bija gandrīz skaidrā. Mugurā viņam bija žakete, kas Reznikam likās pazīstama.

Abi vīri cieši vērās viens otrā, un mazais pulciņš uz ietves ar katru brīdi pieauga. Šķita, ka dzērājā lamām nekad nepienāks gals.

-    Atstāj to manā ziņā, Čārlij!

Rezniks pamāja ar galvu un caur mazajam dtiivim iegāja hallē, kas bija piesūcināta ar pazīstamo miklu drēbju, urīna un lētas tabakas smaku. Kā vienmēr.

-    Vai viņš tiks galā?

-     Eds? Jā, Džemu pārliecinoši pasmaidīja. Jums par viņu nav jāraizējas.

-    Ko viņš darīs?

-   Lai to jaunekli nomierinātu? Es nezinu. Pamācīs puisi, apmīļos un iedos pāris mārciņas, lai iet un salāpa paģiras. Nezinu.

Viņi apstājās pie Džeinas kabineta durvīm.

-    Jūs, šķiet, nācāt Edu pārbaudīt? Izdibināt, ar ko viņš te nodarbojas? Viņš jau to paredzēja.

-    Jūs to formulējat pārāk asi. Domāju, ka man vienkārši…

-    Uznāca atbildības sajūta? Es saprotu.

-    Varbūt tā nevajadzēja.

Džeina papurināja galvu. Viņas acis smaidīja.

-    Vajadzēja gan. Patiešām. Ja atrastos vairāk tādu cilvēku, kas…

Teikums netika pabeigts, un smaids no Džeinas acīm nozuda.

-    Pasaule pavisam izmainī jusies. Jums tā nešķiet?

-    Tā ir gan, piekrita Rezniks. Lai gan neliekas, ka pasaule jebkad būtu bijusi nemainīga.

Uz brīdi iestājās klusums. Inspektors pamāja uz durvīm.

-    Vai viņš visā nopietnībā ir atmetis dzeršanu?

Džeina nogrozīja galvu.

-    Nē, bet viņš dzer krietni mazāk. Eds sevi stingri kontrolē.

-    Un kas notiks tālāk? Vai viņš paliks te pastāvīgā darbā? Vai jūs viņu tiešām pieņemsiet par savu darbinieku?

-            Drīzāk jau mēs esam pieņemti par Eda darbiniekiem, Džcina nosmējās. Manuprāt, viņš mūsos ir atradis sev nepieciešamo terapiju. Līdzīgas situācijas kā nule piedzīvotā te nav retas parādības. Man patīk apzināties, ka es ar saviem vārdiem spēju šādus vīriešus ietekmēt. Es to varu un bieži esmu darījusi, bet Eds, kā lai saka… tie. kas neklausās manos vārdos, paklausa viņam.

-    Es priecājos un no tiesas ceru. ka viss būs labi.

-    Jums gan jāpiesargās kļūt par pārmērīgu optimistu, taču šajā gadījumā, šķiet, izredzes ir daudzsološas.

Džeina atkal pasmaidīja.

-    Ja vien Eds atmetīs nelāgo ieradumu mēģināt noglāstīt manas kājas ikreiz, kad es dodos uz augšstāvu.

-    Jums būtu jāiemanās doties uz augšstāvu atmuguriski.

-    Tas nu laikam nebūs pats noderīgākais padoms, inspektor. Nē, nē. Man vienkārši būs jāatsāk valkāt džinsus.

Bērns raudāja. Džims Deivisons stāstīja jokus par Artūru Skārdžilu. AĪDU un aziātiem, un bērna raudas nemitējās. Kcvins bija uzgājis augšstāvā, paņēmis mazuli uz rokām, mēģinājis to mierināt kā ar labu, tā ar ļaunu, apmainījis autiņus, nolicis mazo atpakaļ gultiņā. Cepeškrāsnī pamazām izkalta mannas sacepums,, tomātu mērcē vizēja folija gabaliņi, kas tur bija nokļuvuši, pavirši attinot iepakojumu. Debijai joprojām mugurā bija tic paši rītasvārki. ko viņa bija uzvilkusi, kad Kevins agri no rīta devās uz darbu. Bērns raudāja.

Kevins Neilors aizcirta plīts durtiņas un sniedzās pēc mēteļa.

-Tu taču neiesi atkal projām?

-    Vari uzskatīt, ka vēl nemaz neesmu atnācis.

Kad Kevins slēdza vaļā mašīnas durtiņas, ausīs

viņam atbalsojās smagais ārdurvju cirtiens.

Rezniks nosprieda, ka derētu pagatavot kaut ko ēdamu un uzvārīt kafiju. Priekšā vēl bija puse vakara. Viņš varēs noklausīties Lesteru Jangu un Beisiju ar Biliju Holideju, Lesiem ar “The Kansas City Seven", "The Kansas City Six", varbūt arī Aladina ciklu, filharmonijas džezu, “This Years Kisses"ar Tediju Vilsonu

-    kaut ko tik lēnu, ka, to klausoties, nebija iespējams atbrīvoties no dīvainas zaudējuma un sāpju sajūtas.

-Čārlij!

Rezniks strauji apsviedās riņķī. Atskanējusī balss kosmiskos ātrumos aizrāva viņu divdesmit gadu senā pagātnē un atkal atpakaļ. Tad no viņu reiz kopīgās mājas ēnas iznāca Eleina.

Viņi nesapratnē stāvēja priekštelpā un nezināja, kurp doties.

-    Tovakar. Eleina iesāka. kad es te atnācu un parunājos ar tavu draugu…

-    Ar Edu Silveru?

-    Jā.

No kāpņu gala spīdošā gaisma lika Eleinas sejai izskatīties vēl kalsnākai nekā parasti.

-    Savādi. Es nekad nebiju iedomājusies, ka vēl kaut reizi speršu kāju šajā mājā.

-    Es arī ne.

-    Tu mani padzini, Čārlij.

-   Tu aizgāji pati. Viņš tevi gaidīja pie volvo, un lu aizgāji.

-            Un ja es būtu pārdomājusi? Ja es būtu lūgusi piedošanu. Čārlij, un ierosinātu sākt visu no jauna? Vai tas ko mainītu?

-    Laikam jau ne.

-   Tu. šķiet, Čārlij, lik viegli nemēdz piedot?

Rezniks elpoja caur muti. Brīžiem Kleinas stāvs

izplūda, un likās, ka viņa atrodas zem ūdens vai aiz stikla sienas.

-    Laikam gan. Rezniks atteica.

-    Tas viss, ko es tev esmu rakstījusi…

-    Es tavas vēstules nelasīju.

Eleina urbās Reznikā ar neatlaidīgu skatienu.

-    Es tās nelasīju, bet gan saplēsu vai sadedzināju, vai kā citādi tiku no tām vaļā.

Viņš raudzījās grīdā, ko klāja no ilgas lietošanas gandrīz cauri izdilušais paklājs. Rezniks atminējās to dienu, kad Eleina bija viņu sagaidījusi maiņas beigas, aizvedusi pie Haupvjela, pati par pirkumu samaksājusi un nokārtojusi visu, kas saistījās ar tūlītēju piegādi mājās.

-    Bet kā es mocījos, Eleina novilka, lai visu rūgtumu izliktu uz papīra.

-    Jūtos vainīgs.

-Es biju slimnīcā, Čārlij.

Rezniks pavērsa galvu sāņus.

-    Nomierinošās tabletes nelīdzēja. Kā jau parasti. Es aizgāju pie ārsta vēlreiz, un viņš nosūtīja mani uz slimnīcu. Tu saproti, kā tas ir. kad nav neviena, ar ko parunāties? Kad nav nevienas saprātīgas dvēseles, kas tevi uzklausītu? Bez tam… tās zāles… un… ak, Čārlij. Ar to vien mana ārstēšana neaprobežojās, un man bija nepieciešams kāds, ar kuru es varētu par to parunāt. Tāpēc es tev rakstīju.

Rezniks aizvien manāmāk mocījās ar elpošanu. Pat caur muti vairs nebija viegli ievilkt gaisu, kaut arī tā bija pavērta. Viņš zināja, ka asaras nelīdzēs, tāpat kā tās nebija līdzējušas viņiem abiem agrāk.

-    Čārlij, viņa ieminējās. Dieva dēļ. aizej uzliec vārīties tējkannā ūdeni, lai var iedzert kaut ko siltu!

Rezniks atrada aromatizētās tējas paciņu, ko droši vien bija pircis Eds Silvers. iemeta tējkannā trīs mazos maisiņus, uzlēja ūdeni, un abi klusēdami gaidīja. Pēc brīža Eleina izgāja no istabas, un kādu laiciņu vēlāk Rezniks viņu uzmeklēja dzīvojamā istabā, kur viņa šķirstī ja vakardienas avīzi.

-    Tas laikam ir tavā kompetencē tā noslepkavotā meitene? Vai tu tagad strādā pie tā?

Rezniks atbrīvoja uz galda vietu tējkannai.

-    Jā. Tas ir viens no maniem daudzajiem uzdevumiem.

Eleina pamāja.

-     Kad mēs bijām nesen apprecējušies, es bieži vienatnē sēdēju šajā istabā un līdz nāvei raizējos par tevi. Es baidījos, ka varētu atgadīties kaut kas ļauns un tu vairs neatgrieztos mājās.

Tējas tasīte Eleinas rokās trīsēja.

-    Vēlāk, kad viss jau bija mainījies, es sēdēju un cerēju, ka tu patiešām reiz neatgriezīsies.

Eleina paskatījās uz Rezniku.

-    Vai tas tevi šokē?

-    Nē, Rezniks atbildēja un apsēdās. Nē.

-    Es gribēju, lai tu būtu miris. Čārli j.

-    Jā.

-    Es gribēju izglābties no šīm sienām un atrast laimi ārpus tām.

-    Jā.

-    Zini. viņa neskaitāmie ofisi bi ja izkaisīti pa visu

Midlendu, Satonkoldfildā viņam bija privātmāja, Velsā nams ar tenisa kortiem un peldbaseinu. Es pārvācos pie viņa, taču nepagāja ne divi mēneši, kad viņš sāka aplidot vienu no savām sekretārēm. Pirms došanās uz laulību ceremoniju es viņu pieķēru nekaunīgās vaļībās ar vienu no līgavas māsām vannasistabā. “Pēdējais mazais sāņlēciens,” viņš teica un piemiedza aci.

-Tev toreiz vajadzēja viņu pamest.

-    Es jau tikko kā biju pametusi tevi. Un galu galā mana iekšējā balss teica, ka var taču padalīties labumos arī ar otru.

Eleina pavērās apkārt.

-   Šajā mājā es būtu nomirusi aiz garlaicības, Cārlij. Es vēlējos ko citu.

Eleina iemalkoja stipro tēju.

-     Mēs gadiem ilgi krāpām viens otru. Dažreiz pat mīlējāmies četratā. Grūti tam noticēt, vai ne, Cārlij. Pēc visiem kopā nodzīvotajiem gadiem es taču joprojām gribēju, lai mīlējoties tu izslēgtu gaismu.

Eleinas sejas izteiksme bija Rezniku gluži vai nohipnotizējusi. Šīs sievietes sejas vaibsti likās vairs tikai daļēji pazīstami, un viņa runāja par pavisam cita veida dzīvi, ko bija grūti iztēloties.

-    Es biju nolaidīga un paliku stāvoklī. Viņš nebija ieinteresēts un saukāja mani par vientiesīgu govi. stulbu kuci. Bet viņš nervozēja veltīgi. Man radās problēmas, cēlās asinsspiediens. Uz slimnīcu mani aizveda pēdējā brīdī. Bērns nomira, un ārsti sacīja, ka cs pati tikai brīnumainā kārtā esot palikusi dzīva. Man vairs neieteica dzemdēt. Uzzinājis, ka man vairs nevar būt bērnu, viņš pēkšņi sāka lolot savas dzīves augstāko sapni par dēlu un mantinieku. Ak Dievs. Cārlij! Viņš sāka līdzināties tev. Vienīgā atšķirība bija tā, ka viņš mani sita. Viņš dzēra aizvien vairāk un sita mani, tajās vietās, kur vardarbības pēdas nevarēja redzēt citi. te. muguras lejasdaļā, pa nierēm, pa krūtīm. Es iedzinu viņa volvo peldbaseinā un aizmuku. Es pieteicu šķiršanās prāvu. Viens pēc otra viņa draugi. mūsu kopējie draugi, sniedza liecības un meloja, ka ausis vien kustēja. Viņa advokāts burtiski sapluinīja mani gabalos, un es biju laimīga, ka, atstājot tiesas namu, manā īpašumā bija atstātas kaut vai tās drēbes, kas man tobrīd bija mugurā.

Viņa uzlūkoja Rezniku un drūmi pasmaidīja.

-   Tajā brīdī man būtu vajadzējis atgriezties pie tevis, Čārlij. Ja es vispār jelkad taisījos to darīt. Taču es nogaidīju un nu…esmu nolaidusies līdz šādam stāvoklim.

-    Elein…

-Nē.

-    Elein…

Viņa noraidoši uzlika pirkstu uz Reznika lūpām.

-    Nevajag. Čārlij. Tagad izsacītos vārdus tu rīt gribēsi ņemt atpakaļ.

Tajā brīdī Rezniks bija gatavs bijušo sievu apskaut un piedot visu, kas še bija piedodams, viņš bija gatavs noliegt pats sevi. Rezniks ar prieku būtu sameklējis kādu albumu, ko pats nekad nemēdza klausīties, un uzliktu uz atskaņotāja “Otis Bluc", apliktu rokas Eleinai ap vidu un iečukstētu viņai ausī: “Padejosim!”

Eleina piecēlās.

-   Ja atradīšu telefonu vecajā vietā, tad izsaukšu taksometru.

Rezniks papurināja galvu.

-    Nav vajadzīgs. Es tevi aizvedīšu.

Čārlij, tu taču negribēsi zināt, kurp es dodos.

Pie ārdurvīm viņš nobrīdināja:

-    Rūpējies par sevi!

-     Es centīšos, viņa atteica. Varbūt reizēm es tev atrakstīšu kādu rindiņu.

-    Dari to!

Eleina smaidīja.

-    Tev jau kā parasti paliks iespēja manas vēstules saplēst.

40.

-    Hclen!

Bernards Solts bija tērpies ārsta virsvalkā, zem kura nēsāja kreklu ar garām piedurknēm un no stipra vilnas auduma šūtas bikses, kuras konsultants bija pircis vairāk nekā pirms desmit gadiem, bet kas vēl aizvien tam uzticīgi kalpoja. Ap kaklu Soltam bija raiba kaklasaite ar mazu sivēntiņu rakstu, ko vecākā māsa reiz ar humoru bija viņam iedāvājusi Tēva dienā. Rīta steigā viņš to bija paķēris no pakaramā, aši sasējis mezglā un, tikai izgājis no mājas, aptvēra, kas īsti viņam bija ap kaklu. Nu citas izejas nebija, kā vien samierināties ar šo pārskatīšanos, jo Solts nepieļāva domu, ka varētu atrasties darbā bez kaklasaites. Turklāt apstākļos, kad daļa slimnīcas darbinieku zināja viņa personīgo dzīvi līdz sīkumiem un daudzi no tiem nicināja viņu kā bezsirdīgu šovinistu, bet pārējie vēl svārstījās, vai atbalstīt viņu, vai Helēnu. Šis žests ar kaklasaiti varēja kļūt par nozīmīgu izaicinājumu. Lai visi redz, ka viņam vienalga. Ja jau tiem nepietika smadzeņu, lai pienācīgi novērtētu neirotiskas sievietes virspusējus spriedumus, paši vainīgi. Viņš jau nu tāpēc nezaudēs pašcieņu.

Bez tam slimnīcas personāla prātus tobrīd nodarbināja vēl kas cits: starp viņiem nemitīgi grozījās policisti, kas visur staigāja darbiniekiem pa pēdām un ar taksometriem veda tos uz mājām. Nodaļās bija izvietotas speciālas drošības kameras, lai gan šurp atsūtītie novērotāji, kas nīka pie kompjūteru ekrāniem, deva priekšroku saistošajām video spēlēm vai laikrakstam “The Sun".

-    Helen!

Šoreiz māsa par zīmi. ka uzrunu dzirdējusi, pašķieba galvu sāņus, tad nozuda savā kabinetā un aizvēra durvis.

Solis durvis atkal atvēra un. pametis tās vaļā, iegāja pāris soļus dziļāk kabinetā.

Lai aculiecinieki redz! Nav ko slapstīties mūždien pa autostāvvietām vai čubināties pie aizvērtām durvīm. Lai visi skatās!

-    Ko tu gribi. Bernard?

Helēna kaut kādā mistiskā veidā bija atradusi laiku atjaunot ilgviļņus, un viņas mali vēl vairāk nekā iepriekš atgādināja skrāpekli. Viņa stāvēja taisna kā miets un skatījās konsultantam sejā. Kas to varēja domāt, ka vēl nesen šī sieviete bija spējusi atmodināt viņā maigumu, kas sākumā bija izraisījis pārblli, jo Solis pats līdz tam nebija sevī šo īpašību apzinājies.

-    Neko daudz, tikai izteikt atzinību par tavām pūlēm. Tev bija taisnība, ka nu es būšu brīvs no jebkādām personīgām saistībām, kas man traucējušas visus pēdējos trīsdesmit gadus. Pateicoties tavai gādībai, neviena sieviete vairs necentīsies ievilkt mani savās važās. Es tevi negribēju, Helen. Jau sen vairs negribēju. Es tevi nemīlu, un. ja ari kādreiz tā tas būtu bijis, tava tagadējā rīcība garantē tam pilnīgu aizmirstību.

Helenas sejas muskuļi nedaudz saspringa, bet nekā citādi viņa nereaģēja.

-   Paldies, Bernards Solts vel novilka.

Helena neatbildēja. Kāda slimnieku kopēja pienāca pie atvērtajām durvīm, brīdi svārstījās un aizgāja prom.

-    Es pie kafijas tases parunājos ar masu darba pārzini. Nebūšu pārsteigts, ja slimnīcas priekšniecība nolemtu piedāvāt tev iespēju agrāk aiziet pensijā ņemot vērā pārciesto stresu un neirozes, varbūt tev vienkārši ieteiks strādāt tikai uz pusslodzi… un ne tik augstā amatā.

Helena piespieda sevi paliki uz vietas, līdz Solts bija izgājis no kabineta un atstājis nodaļu. Viņa piespieda sevi aizturēt raudas. Gana raudāts, vai tad no tā cēlās kāds labums? Helena atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma kādas operāciju atskaišu grāmatas lapas fotokopiju. Māsa pārlocīja to uz pusēm, tad vēlreiz uz pusēm, ielika aploksnē un aizzīmogoja. Labāk kaut ko darīt, nekā raudāt.

-   Cik ilgi. inspektor, jūs esat nolēmis manu klientu aizturēt?

-Tik ilgi. cik būs nepieciešams.

Suzanna Oldsa īsi papurināja galvu.

-    Ilgi jums uz to vairs nebūs tiesību.

-    EsVnu pārliecināts, ka vecākais inspektors pašreizējos apstākļos apstiprinās aresta pagarinājumu.

-    Pašreizējie apstākļi ir tādi, ka. izņemot tās meitenes dienasgrāmatu, jums nav izdevies uzrādīt nevienu pašu pierādījumu, kas apliecinātu, ka mans klients būtu bijis saistīts ar slepkavības upuri.

Oldsa aizdedzināja cigareti ar mazām zelta šķiltavām.

Ciriez.ig.iis asmens 337

-    Astoņpadsmit stundas jūs izmisīgi dzenaties pakaļ kaut kādiem sīkumiem. Uz ko jūs cerat ka atklāsies pirkstu nospiedumi vai kāds negaidīts liecinieks, kas līdz šim klusējis?

-    Mēs varam griezties pie miertiesneša…

-Tādu lūgumu mēs viegli atspēkotu.

Rezniks paraustīja plecus un pasmaidīja noguruša cilvēka smaidu.

-    Jūs darīsiet to, ko jums pienāksies darīt.

-    Jūs tāpat.

Oldsa sakārtoja pār roku pārIjktās, mazās somiņas siksniņu.

-    Jūs gribat pierādīt viņa vainu, balstoties uz aplamiem pieņēmumiem. Jums viņš nepatīk. Vai tā nav? Viņš ir kā dadzis acī.

-    Un jums viņš patīk?

Kelvins nespēja saprast, kas tēvam pēdējā laikā lēcies. Vakar vakariņās viņi bija ēduši tos mazos liellopu gaļas pīrādziņus no Haistrītas gaļas veikala, kurus Kelvins reiz bija nozvērējies nemūžam neņemt mute. jo bija dzirdējis par tiem neķītrus, rasistiskus jokus. Pīrādziņi un konservētie tomāti, kas nepievilcīgi peldēja bāli sārtajā sulā. Kelvins ienīda tādu barību.

Brokastīs šorīt bija vienīgi grauzdēta maize.

Pāri medum uz burkas norādītais lietošanas termiņš jau pērkot bija beidzies bija savilkusies kādu centimetru bieza cukura kārta. Kelvins jau grasījās saldināt tēju ar pāris karotēm cukura aizvietotāja, ko tēvs bi ja iegādājies milzīgajā desmit kilogramu pakā, taču pirms tam viņš ielūkojās uz galda atstātajā avīzē. Vienā no rakstiem kompānija “Nutni Sweet”, šī cukura aizvietotāja ražotāja, lika apvainota par ekspertīzes rezultātu falsificēšanu un kaitīgu produktu laišanu tirgū. Viņu ražojumi varēja izraisīt galvassāpes, nelabumu, reiboņus, acu apmiglošanos, depresiju, atmiņas zudumu, pēkšņas garastāvokļa maiņas un ķermeņa locekļu piepampumu. Kelvins sabēra karotes saturu atpakaļ pakā un nolēma dzert rūgtu tēju. Viņš zināja, ka mājās nebija ne graudiņa īstā cukura, kā arī to, ka daudzi cilvēki labprāt saldina ēdienu ar medu, tomēr puisis negribēja riskēt, lietojot šo pārcukurojušos biezeni.

Ak Kungs! Tēja bija vienkārši riebīgā.

Un Kelvins jau vienmēr nemaz tā neticēja visam, ko rakstīja avīzēs. Viņš tomēr pievienoja tējai karoti “Nlitru Sweet" un sāka pāršķirstīt laikrakstu, lai atrastu precīzākus norādījumus par grupas “Guns unti Roses ierašanās laiku pilsētās. Vismaz reklāmās nebija iespējams neko samelot. Kelvins ievēroja, ka avīzei trūka pēdējās lapas. Beidzot puisis atrada meklēto paziņojumu, pār kuru šķērsām bija pārdrukāts “Atcelts. Naudu par iegādātajām biļetēm varēja saņemt atpakaļ kasēs. Pat tajos gadījumos, kad avīzes nemeloja, tās piedāvāja vienīgi sliktas ziņas.

Virtuvē ienāca tēvs. Viņš bija labojis divriteni, kam allaž vai nu krita nost ķēde, vai gadījās kāda cita ķibele. Kelvins apvaicājās, kad reiz viņiem mājās atkal būs pieklājīgs ievārījums nocenotajai Oksfordas želejai nebija nekādas vainas. Tāpat dēls pajautāja, ko tēvs taisās darīt ar desmit kilogramiem kaitīga cukura aizvietotāja un kur palikusi avīzes pirmā lapa.

Tēvs kaut ko neskaidri nomurmināja, noskaloja zem krāna rokas, noslaucīja tās trauku dvielī un devās laukā, lai atkal notrieptu plaukstas ar eļļu.

Trūkstošo lapu Kelvins atrada atkritumu kastē zem izlietnes. Tajā bija savīstīti tējas biezumi un pārpalikumi no tomātu konserviem. Lapas virsraksts bija piesūcies ar tumši rūsgano šķidrumu, taču to vēl varēja salasīt: “JAUNS SATRAUKUMS SLIMNĪCĀ”. Puisis izlasīja pirmo rindkopu par kāda aizdomās turētā arestēšanu un personām, kas palīdzējušas polici jai izmeklēšanā.

Reiz arī viens no Kclvina draugiem bija palīdzējis policijai. Sešas nedēļas puisis nebija ieradies darbā un pazaudēja šo vietu. Zilumi uz ķermeņa. kā tika informēti vecāki, bija gūti. nejauši noveļoties pa kāpnēm. Ticamākā gan būtu bijusi versija, ka zilumi gūti no rasistiskā īres nama saimnieka. kas vienos naktī sadomājis puisi ar visu iedzīvi vienkārši izmest uz ielas, nolamājot to par melno izdzimteni.

Kelvins iemeta avīzes vīkšķi atpakaļ atkritumu kastē un devās uz savu istabu. Viņš juta steidzamu nepieciešamību pēc kārtējās narkotiku devas. Kādas labas dziesmas noklausīšanās varētu dot iedvesmu dienas iesākumam. Un tad ārā uz ielas, lai dotos jauna dopinga meklējumos.

Skeltons ar Rezniku stāvēja gaitenī un centās ignorēt nemitīgos telefona zvanus, garām dimdošos soļus un skaļās balsis. Greiems Milingtons izspraucās viņiem pa vidu. nomurminādams atvainošanās vārdus. Viņš staigāja apkārt apreibušā pacilātībā: divas dažādās vietās bija pastrādātas līdzīgas zādzības

-    nosperti divpadsmit duči lielo cigarešu paku. Miertiesnesis jau bija izdevis orderi kādas Bulvelas noliktavas pārmeklēšanai.

Ekspertīzes grupa ir pārbaudījusi katru pēdu meitenes istabā. Skeltons sacīja. Nekas cils nav uziets, kā vienīgi viņas pašas pirkstu nospiedumi.

-    Vēl ir cerība saņemt ziņas no universitātes, ser. Kādam taču vajadzēja redzēt viņus abus kopā.

-   Ja viņi bi ja kopā.

-    Nu. tad kaut vai atsevišķi. Kerū pieļauj, ka viņš tur uz kādu brīdi ieskrējis, un. pēc meitenes dienasgrāmatas spriežot, arī viņa taisījusies apmeklēt universitātes bāru. Divi mūsu darbinieki pašreiz bārā iztaujā apmeklētājus, bet līdz. šim neviens konkrēti nav apstiprinājis, ka redzējis kaut vienu no abiem jauniešiem. Visi izsaka tikai aptuvenas varbūtības: iespējams, ka tā bija Hūsona. šķiet, ka tas bija Kerū…

1

-    Suzanna Oldsa ar savām vizītēm manā kabinetā drīz pavisam būs nodeldējusi paklājiņu pie durvīm.

-    Manu arī, ser.

-     Par katru cenu jāpanāk lietā būtisks lūzums, turklāt nekavējoties.

-   Jā. ser.

Tā bija Līna Kcloga. kas pēkšņi atminējās Sāra Lenarda iztaujāšanas lailfā bija sacījusi, ka pirmo reizi Kerū viņu uzrunājis, kad tā vienatnē devusies mājup. Jans esot piebraucis viņai klāt ar mašīnu un piedāvājis aizvest. Viņš esot braucis sporta mašīnā, bet Sāra nemācēja nosaukt precīzu modeli, jo nespēja tos atšķirt. Līna skaidri atcerējās šo mašīnu, ko bija redzējusi, novietotu ielas pretējā malā pie Kerū mājas. Toreiz viņa tai nebija pievērsusi īpašu uzmanību.

Līnai vajadzēja rakstisku pilnvaru. Rezniks bija aizņemts nopratināšanas telpā, tāpēc viņa gāja tieši pie Skcltona. un minūtes laikā prasītais dokuments bija viņai kabatā glītā rokrakstā izrakstīts, precīzs orderis ar priekšnieka svētību piedevām. Sirds pukstēja neregulāri, un brīdī, kad Līna piestājās līdzās

Ķeru mašīnai un izkāpa laukā, asinsrite šķita pavisam apstāj sies. Uz aizmugurējā sēdekļa gulēja pāris medic nas mācību grāmatu un dvielis, zemē bija nosviesta tukša diētiskās limonādes bundža. To. kas atradās uz priekšējā sēdekļa, Līna lik skaidri nespēja saskatīt, bet likās, ka tur mētājās tikai kaut kādas kartes un tukši "Mats" šokolādes tāfelīšu ietinamie papīri. Bagāžas nodalījums bija aizslēgts, un šķila, ka paiet vesela mūžība, līdz viņai izdevās sameklēt piemērotu atslēgu. Tur glabājās tenisa rakete, pāris sporta kurpju, Dakhemas minerālūdens un Rakenora sporta soma. kuru daļēji sedza balts, sagumzīts sporta krekls. Līna piesardzīgi pacēla sporta kreklu un atvilka rāvējslēdzi. Zem atlēta polsteriem un vienas baltzili svītrotās zeķes atradās apmēram desmit centimetrus garš, plāns sudrabaina metāla priekšmets.

-    Vai dzersiet lēju?

Jans Kerū pamāja ar galvu un sniedzās pēc Divaina piedāvātās poliesterīna krūzītes. Divains krūzīti uzreiz vaļā nepalaida, bet aizturēja to, un uz īsu mirkli viņu pirksti sakrustojās, acu skatieni sastapās.

-    Ko jūs teiksiet par šo? negaidot, līdz Divains apsēdīsies vietā, Rezniks ar plašu žestu nolika uz galda kādu metāla priekšmetu.

Suzanna Oldsa uz mirkli zaudēja nosvērtību un pārsteigumā satrūkās.

Kerū pirkstus applaucēja karstā lēja.

-    Kas tas? Ak Dievs!

-    Tā nav nekāda atbilde.

Kur jūs to atradāt?

-    To mums pastāstīsiet jūs.

Kerū nogrozīja galvu un kārtējo reizi izlikās, ka gatavojas piecelties, lai gan tūlīt pat atkal apsēdās.

Rezniks nespēja saprast, vai tā tiešām bija izlikšanās, vai varbut nervozs ieradums.

Es tam neticu, Ķeru sacī ja Suzannai Oldsai.

Suzanna Oldsa bija vienigā persona istabā, kurai šajā brīdī nezināja, kas bija uz galda noliktais priekšmets.

-   Ja es nekļūdos, tas ir skalpeļa futrālis, Rezniks sacīja.

Kerū krēslā sagrozījās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Pēc vairākām nemierīgām kamerā pavadītām stundām viņam bija dota iespēja noskūties. Blakuskamerā kāds visu laiku bija pārmaiņus vēmis un skaļi lādējies. Kerū pārbrauca pār pieri ar delnām sākot no acu kaktiņiem, tad ap uzacīm. Lai necer, ka viņš naivi izpļāpās visu to, ko no viņa gribēja izdabūt. Šie abi pogainie iedomājas sevi par baigajiem viltniekiem!

-    Kerū?

Jā, tas ir skalpeļa futrālis. Un kas par to?

-    Vai jūs pazīstat šo konkrēto futrāli?

-   Nē, inspektor. Nepazīstu vis. Tas ir tāpat kā ar policistiem tie visi ir līdzīgi.

-  Jan, iejaucās Suzanna Oldsa, gan viņas balsī, gan skatienā jautās brīdinājums.

“Ak, kaut man paveiktos,” Divains pie sevis domāja. “kaut vai šo vienu reizi."

-   Jums nav nekādas nojausmas, kur mēs to būtu varējuši atrast? Rezniks neatlaidās. Šo konkrēto futrāli.

Nu, ko, Kerū paliecās uz priekšu. Viņa organisma sāka izdalīties adrenalīns. Ja jau jūs to jautājat man, tas acīmredzot nozīmē, ka viens no jūsu dārgajiem kolēģiem atradis šo priekšmetu manā dzīvoklī. Varbūt starp manām drēbēm. Lai notiek, tādā gadījumā es atzīstu, ka tas atradās manā mājā.

Rezniks papurināja galvu.

-   Mašīnā.

Uz brīdi Kerū likās paliesi samulsis.

-  Mašīnā, manā mašīnā? Kā, pie joda, tas varēja atrasiies mašīnā?

-  To mums pastāstīsiet jūs. izmeta starpā Divains, kurš nelaida garām izdevību piešķirt savai balsij draudīgu nokrāsu.

Ak. jā. Kerū atleica. Patiesi. Mašīnā.

Rezniks ar Divainu pārmija skatienus. Suzanna Oldsa iztaisnoja kājas un pāršķīra piezīmju blociņa lapu. Nez vai puisis pēc ilgās turēšanās pretim netaisījās atzīties?

-   Es lo nočiepu, Kerū teica.

-   Atkārtojiet, lūdzu!

To skalpeļa futrāli. Atradu lo mētājamies slimnīca un nodomāju, ka tāda manta varētu noderēt, tāpēc iebāzu to kabatā. Ja nemaldos jā, tā tas bija, es toreiz grasījos braukt pie Kropsa uzspēlēt tenisu. Iemetu futrāli sava sporta somā.

-   Kad tas notika?

Kerū paraustīja plecus.

-  Nu, vienā no tām dienām, kad mums bija nodarbības operāciju zālēs. Tam vajadzēja būt pirms kādam pāris nedēļām.

-   Un visu laiku futrālis bi ja jūsu īpašumā?

Puisis atkal paraustīja plecus.

Kā tad citādi?

-  Vai jūs bieži slimnīcā palaižat nagus, ko? Divains iejautājās.

-   Nē.

Zogat tikai skalpeļus?

-  Skalpeļu futrāļus.

-   Bet ari paši skalpeļi tur taču ir viegli pieejami, ko?

Kerū nespēja atturēties nepasmaidījis.

-   Ja, diezgan viegli.

-   Jūs vēl neesat paskaidrojis, kāpēc jums bija nepieciešams piesavināties šo priekšmetu. Rezniks sacīja, un kāpēc, saskaņā ar jūsu versiju, jūs to divas nedēļas turējāt iemestu sporta somas dibenā.

-   Es vienkārši redzēju, ka futrālis tur mētājās un nevienam citam nebija vajadzīgs. Es nospriedu, ka tāda manta var noderēt, taču vēlāk par to aizmirsu.

Kerū paskatījās pāri galdam uz Suzannu Oldsu. lai justu viņas atbalstu.

-   Vai tad tas ir kāds pārkāpums? Laikam taču

ne.

-   Kam tā manta, jūsuprāt, varēja noderēt? Rezniks jautāja.

Kerū nogrozīja galvu un uzspēlētā niknumā nošņācās. ļ

-   Es nu gan nebiju domājis, ka policistiem pratiņš tik īss. Vai tad jūs nezināt, kas es esmu?

“Saērcināts ķēms,” Divains domās atbildēja.

-   Es studēju medicīnu, Jaus turpināja. Varbūt vienā jaukā dienā es izvēlos ķirurģiju par savu specialitāti. Faktiski tieši tādi ir mani plāni.

Kerū izturēja Reznika ciešo skatienu.

-  Es nodomāju, ka skalpeļa futrālis varētu noderēt praksē.

-   Kam tieši?

Jans skaļi iesmējās.

Kas ar jums noticis, inspektor? Jūs laikam gribējāt prasīt, ko es ar to taisījos griezt? Vienīgi savā izkoptajā valodā jūs būtu prasījis, ko es taisos operēt. Skalpeļa futrālis kalpo ilgu laiku, vajag tikai sadabūt skalpeli, ko tajā ielikt. Un skalpeli var izmantot visdažādākajos veidos var uzšķērst laboratorijā trusi vai vardi, var sagriezt sīkstu cāli sestdienas pusdienās, visu ko.

-   Var sagriezt ari ķermeni, papildināja Rezniks.

-    Kāpēc jūs nebilstat ne vārda par anatomisko skeletu, ko jūs droši vien ievērojāt manā istabā? r-j Kerū vaicāja. Varbūt šis skeletiņš bija tieši tas. ko jūs meklējat. Nabaga sagraizītā meitene, kurai es novārīju no kauliem miesu un gaļu un iesaiņoju mazās, glītās paciņās. Es noskrāpēju kaulus tīrus, noskaloju asinis, izkrāsoju ribas un mugurkaulu tādā patīkamā rozā miesas krāsā. Liekas, ka to visu es paveicu ar skalpeli. Tas ir tik parocīgs, pēc lietošanas viegli notīrāms, varen noderīgs čakla mediķa kabatā.

Jan, iejaucās Suzanna Oldsa, kas bija pie: gājusi pie durvīm un gatavojās tās atvērt. Pēdējais laiks pārtraukumam, inspektor.

-   Man tas pārtraukums pie vienas vietas, Kerū nebeidza ironizēt. Šis pats bija labs pārtraukums. Aizgrābjoša saruna par lāga skalpeļiem. Kaut kāda tur skuķe sagudrojusi ieskricelēt savā dienasgrāmatā tādu pašu vīrieša vārdu, kāds ir man! Ja tas ir jūsu vienīgais pierādījums, tad es aizeju ar Dievu un uz neatgriešanos.

-   Jūs to nevarat izdarīt, jo vēl joprojām skaitāties arestēts, Suzanna Oldsa atgādināja.

-   Cik ilgi? Kerū viņai noprasīja.

Suzanna Oldsa ieskatījās rokas pulkstenī.

-   Vēl četras līdz piecas stundas, ja vien inspektors nesaņems miertiesneša atļauju apcietinājuma laika pagarināšanai.

-   Tādā gadījumā viņam būs nepieciešams dabūt vel kādus pierādījumus. Miertiesnesim taču jāuzrāda pārliecinoši pierādījumi, vai ne tā?

-   Jā.

Nu. tad, Kerū noteica, mums pieder tie pēdējie smiekli, kas esot visgardākie.

41 .

No operāciju atskaišu grāmatas pārkopētā lapa bija parakstīta 17. aprīlī pirms trim gadiem. Holecistektomija. Operācijas sākuma laiks: u.42. Operācijas beigu laiks: 13.17. Ķirurga asistenta vārds. Anesteziologs. Instrumentu masa. Apkalpojošā māsa. Operācijas apraksts. Tajā pašā lapā bija atzīmētas ari citas operācijas, bet Peilels nešaubījās, ka tieši šī bija tā, kurai jāpievērš uzmanība. Lai kādi ari bija māsas īstie nolūki, iesniedzot Peitelam aploksni ar šo kopiju, viņš bija pārliecināts, ka tie saistīti tieši ar šo operāciju.

Holecistektomija: šim terminam būs jāatrod izskaidrojums.

Lapas apakšējā stūri bija Bernarda Solta paraksts tāds kā lieki izgreznots ķeburs, kas uzvilkts lielā steigā, tik tikko pieskaroties lapai.

-   Kas parasti pēc operācijas aizpilda atskaišu grāmatu? Peitels bija pieklājīgi jautājis.

Izrādījās, ka to dara apkalpojošā māsa, un tā masa. kas bija reģistrējusi konkrēto 17. aprīļa operāciju, joprojām strādāja slimnīcā, šajā dienā un šajā brīdī viņa strādāja reanimācijas palātā. Šī masa bija masīva sieviete, un viņas āda līdzinājās vējā pārkaitētai linu veļai.

-     Jā, jā, viņa nedroši iesāka Midlendas akcentā. Jā, tā biju es. Tas ir mans rokraksts. Nav jau nekāds

glītais, bet ko darīt?

-   Šī operācija… es saprotu, ka tas bija lik sen, bet varbūt tomēr jūs kaut ko atceraties?

Māsas acu skatiens pat bez vārdiem jau deva Peitelam apstiprinošu atbildi.

Es gan zinu, viņa sacīja un aizdomīgi pavērās apkārt, vai tik kāds nenoklausās. Redziet, mums piekodināja par to nerunāt.

Nu, protams, Peitels izrādīja sapratni. Tas ir skaidrs. Taču šajā gadījumā ir ieinteresēta policija.

-   Šajā operāci jā?

-   Nē. ne. Protams, ne. Tomēr mums ir aizdomas, ka tā ir saistīta ar kādu citu pašreiz izmeklējamu lietu.

Māsa kodīja apakšlūpu, izķēmojot sejas vaibstus.

-   Ja tas palīdzētu pielikt punktu valdošajam satraukumam, jūs taču neklusētu, vai ne tā? Esmu pārliecināts, ka jūs labprāt palīdzētu pielikt punktu šai jezgai, šiem uzbrukumiem.

-   Bet tas notika pirms trim gadiem. Pat vairāk. Es neredzu…

-   Uzticieties man. mierināja Peitels. Ja jūsu stāstītajā nebūs nekā būtiska, neviens par mūsu sarunu neko neuzzinās. To es apsolu.

Māsa nopūtās, un Peitels manīja, ka viņa nolēmusi runāt.

Toreizējais pacients… viņu izstūma laukā no operāciju zāles un veda šurp uz reanimācijas palātu, un es pamanīju, ka viņš raud. Es apstādināju ratus un pieskāros viņam… tā pavisam viegli, pie pleca, un viņš sāka kliegt. Viņš kliedza un kliedza, un kliedza. Sacēlās milzīgs tracis, mēs viņu mierinājām un apvārdojām. Un tad viņš pateica jūs to varbūt nesapratīsiet bet viņš pateica, ka visas operācijas laikā viņš bijis pie samaņas. Jutis katru vissīkāko manipulāciju.

Reiz, kad viņi vēl dzīvoja Bredfordā, Peitcla tēvatēvs pēkšņi saslima un steidzami tika nogādāts slimnīca. Vecais vīrs bija gulējis palātā starp svešiem ļaudīm un miris lēnā nāvē, tomēr no ārstiem nebija iespējams izdabūt nekādu informāciju. Neraizējieties! Nav pamata uztraukumam. Vislabāk saglabāt vēsu prātu. Tas nebūs nekas vairāk kā vien diagnosticējoša operācija. Mēs tikai paskatīsimies un pārbaudīsim. Nekādi rezultāti vēl nebija zināmi, kad vecaistēvs jau bija miris.

Šoreiz Peitelam ar iztaujāšanu bija veicies labāk, bet visumā mediķi, kā vīrieši, tā sievietes galvenokārt vīrieši bija la pieraduši tīt patiesību miglā, ka šī ipašība bija kļuvusi par viņu otro dabu. Ikviens jautājums tika mehāniski ignorēts vai arī apiets ar līkumu, izmantojot visas iespējas mīklaini atrunāties. Pastāvošie reģistrācijas dokumenti policijas vajadzības neapmierināja, bet tos pašus nenovīdīgi apsargāja. Tāpēc, uzsākot meklējumus, viņi īsti nezināja, ko grib atrast: vai nu kādu mediķi ar profesionālu vai personīgu ienaidu, vai arī pēc atriebības alkstošu ģimeni. Tiklīdz viens priekškars uztaustītajam noslēpumam tika norauts, priekšā aizvilkās nākamais.

Helēnas Mintonas izturēšanās bija Peitelu sakaitinājusi tā, ka viņš iedrāzās nopratināšanas telpā, niknumā aizelsies, un draudīgi metās pie kompjūtera. Nepagāja ne pusstunda, kad viņš jau klauvēja pie vecākā inspektora durvīm.

Kerū bija pārslēdzis ātrumu: kareivīgie izlēcieni un bravūra bija izgaisuši, un, ieņēmis stabilas pozīcijas, puisis centās novilcināt laiku. Viņš samierinājās ar neskaitāmas reizes atkārtotajiem jautājumiem un, lai arī iespējami īsi, centās uz visiem atbildēt. Acis nemitīgi sekoja pulksteņa rādītājiem.

Es jau uztraucos, ser… tiklīdz Rezniks izgāja | lielajā darbistabā, viņam pretim steidzās Līna Kcloj ga

Inspektors bezcerīgi viņu uzlūkoja un nošūpoja galvu.

-   Bet skalpelis…

-To mēs nekādi nevaram šai lietai piesiet. Tas neliecina, ka Kerū sestdien lenča laikā ar to meiteni ticies. Tas neliecina, ka viņi tikušies agrāk. Nekas nav pierādāms.

Viņa vārds, protams, ir ierakstīts dienasgrāmatā.. .

-  Tas ir astotais populārākais vārds, ko augstāko slāņu vecāki mēdz dot saviem deliem: Amandai Hūļ sonai patiktu uzklausīt šāda veida statistiku. Kā me: dicīnas skola, tā universitāte čum un mudž no Jāniem.

Bet, ja tas ir kāds cits Jans. tad Ķeru viņu vajadzētu pazīt. Kāpēc viņš par to nekā nesaka?

Rezniks paraustīja plecus.

-  Kas to lai zin? Bet Neiloram starp iztaujātajiem studentiem ir izdevies atrast kādu puisi, kas apgalvo, j ka redzējis Kerū universitātes bārā. Jans esot vērojis biljarda spēli, bijis viens pats.

Līna Keloga aizvēra acis.

-  Tā teica arī puiša advokāte. Man tas Kerū gaužām nepatīk, un jums tāpat. Viņš pieder pie tā čūsku dzimuma, kas spējīgs palīst citiem zem ādas un atrofēt domāšanu.

-   Vai esat viņu iztaujājis arī par Karinu Arčeri. ser?

-  Kerū zvēr, ka nav meiteni redzējis kopš brīdinājuma saņemšanas. Apgalvo, ka neko par viņu nav dzirdējis un viņam nav ne jausmas par meitenes atrašanās vielu.

-  Es Kerū neticu.

-   Tas atbilst tam, ko es jums nupat teicu. Jūs negribat viņam ticēt.

-   Nešķiet, ka Kerū būlu spējīgs atteikt ies no savu iegribu apmierināšanas un ļaut dzīvei mierīgi ritēt tālāk. Vismaz attiecībā uz sievietēm jau nu ne.

-   Es ceru, ka jums šoreiz nav taisnība, Rezniks sacīja. Lai Dievs dod, ka jums nebūtu taisnība. Tikmēr. ..

-   Mums viņš jāatlaiž?

-         Iespējams, ka ļoti drīz, inspektors apstiprināja.

-   Bet vēl ne.

Solts operāciju zālē bija uzbļāvis instrumentu māsai par to, ka tā neveikli tūļājās ar pinceti un neielika to viņam tieši rokās. Tikmēr uz galda guļošais nabaga pacients asiņoja, un viņa nieres kuļājās gar sāniem kā divi laivinieka paiņesti airi. kas velkas pa zāļainu upes dibenu. Protams, konsultants māsai vēlāk atvainojās, sacīdams, ka viņa skarbajam tonim neesot nekāda attaisnojuma. Māsa atbildēja, ka pati vien vainīga un šis starpgadījums noticis vienīgi viņas vainas dēļ. Tikai jaunās sievietes acis liecināja par pretējo.

Bija interesanti vērot, ka slimnīcā polarizējās dažādas attieksmes pret Soltu. Tomēr, nopietni runājot, nemaz tik interesanti tas nebija tas jau pārsniedza pieļaujamās robežas. Vairākums slimnieku kopēju, sekretāres un apkalpojošā personāla sievietes simpatizēja Helenai, jo saskatīja viņā radniecīgu dvēseli, kas pēc savtīgas izmantošanas rupji atgrūsta malā. Turpretī daļa vīriešu slepus piebikstī ja viens otram ar elkoni, miedza ar aci un čukstēja kaut ko par vecu, viltīgu zosi, kas aizrāvusies ar savu gāgāšanu. Bija ari lādi vīrieši, kas tāpat kā Solts nebija spējuši izvairīties no Helenas ātri reaģējošās mēles dzēlieniem, un tie domāja, ka konsultants smagi pārdzīvo šo šaustīšanu ar tenkām. Visur oda tikai pēc sēra. vātis dziedējošie līdzekļi tika nežēlīgi taupīti.

Uz galda gulēja zīmīte. Soltam likās, ka pēc skandāla ar Helēnu sekretāres rokraksts bija kļuvis nesalasāmāks. Zīmītē tika lūgts, lai tuvākajā laikā konsultants sazinātos ar kaut kādu tur vecāko inspektoru Skeltonu.

Tuvākajā laikā, (iklīdz būs piemērots garastāvoklis. Vēlāk.

Šajā brīdī Soltam bija nepieciešama pastaiga svaigā gaisā. Konsultants zināja vairākus ķirurgus, kam drošā vietā glabājās blašķes, pildītas ar viena vai otra veida alkoholu, ko operāciju pārtraukumos ieraut pa malkam, lai netrīcētu rokas. Vismaz viņi paši tā apgalvoja. Kāds no Solta kādreizējiem kolēģiem, kas nu jau pirms laba laiciņa bija devies pie augstākā konsultanta debesīs, savulaik bija nolaidies tik zemu. ka, nevienam neredzot, tvēra pēc anestezējošās maskas, lai paslcpus ievilktu ētera tvaikus. Tam vīram deviņas operāci jas dienā bija parastā rutīna. Protams, tas viņu bija iedzinis kapā. Sirds. Līdz pilniem piecdesmit trūka četri gadi. Sešu mēnešu laikā sieva no jauna apprecējās ar kādu jaunu, amatā zemāku ķirurgu. Varbūt jau iepriekš abu starpā kaut kas bi ja bi jis. Runāja jau visādi. Tenkotāju netrūka. Vairākums rīkojās tieši tā. Tas ir cilvēku dabā. Kā sauca to izrādi? “Restaurācijas periods". Nolādēts! Angļu literatūras skolotājs to viņiem skolā bija licis lasīt. Tas skolotājs, kuru vēlāk atlaida. “Way of the World“,* uu pareizi. Tā luga bija pilna dzīves patiesību.

Tāda ir šī pasaule (angļu vai.).

Bernards Solis apstājās pie autostāvvietas uzbraucamā ceļa un atcerējās to incidentu, kas bija atgadījies tovakar pēc sarunas ar Helēnu. Pēc tā vakara ši jau bija otrā vai trešā reize, kad konsultantam atausa atmiņā toreizējā sajuta. Tādi ka šļūcoši soļi aiz muguras, sakustēšanās, tad zināma rosība kaut kur pavisam tuvu klāt. Bet izrādījās, ka tā bija pazīstama persona, un ar to viss beidzās. Vairāk tur ari nekā nebija bijis.

Izņemot…

Ārsts Flečers, tad Dauertijs tas sākumā nekādi nelikās saistīts ar viņu pašu. nešķita, ka tas jebkādi varētu ietekmēt viņa dzīvi. Un tad ta jaunā meitene, kas bija strādājusi par ODA. Solis visu laiku bija centies pretoties pieļāvumam, ka šie gadījumi varētu būt saistīti.

Konsultants pagriezās, lai dotos atpakaļ uz slimnīcu, un ieraudzīja netālu no ieejas stāvam divus vīrus. Nevienu no abiem Solts konkrēti nepazina, taču pēc viņu īpatnējās, nogaidošās stājas uzreiz varēja pateikt, kas tie tādi bi ja.

Vecākais inspektors Skeltons. sacīja garākais no vīriem un uzrādīja dienesta apliecību. Šis ir policijas leitnants Peilels. Mēs saprotam, ka jūsu darba grafiks ir smalki aprēķināts un sadalīts pa minūtēm, bet vai jūs tomēr neatlicinātu nedaudz, laika īsai sarunai? Tas nevilksies ilgi.

Solts likko manāmi pamāja ar galvu.

-  Pašreiz dienas kārtībā paredzēta holecistektomijas operācija, kas. pēc maniem aprēķiniem, neņemot vērā iespējamos sarežģījumus, aizņems vismaz stundu vai pusotras. Pēc tam…

-  Labi, sacīja Skeltons. Pa to laiku mēs no-

skaidrosim citus jautājumus, kuru atbildes meklējamas tc. slimnīcā,

Solts nevaicāja, kas tie par jautājumiem, dažus no tiem viņš varēja uzminēt.

-   Holecistektomija. ierunājās Pcitels, vai tā ir operāci ja, kurā izgriež žultspūsli?

Jā, Solts atbildēja. Tas ir absolūti precīzs skaidrojums.

-   Kāda ir jūsu pamalspecialitāte? jautāja Skeltons, kad viņi abi ar Peitclu gāja iekšā slimnīcā.

Tehniskās inženierzinātnes, ser, Peitels atbildēja un pieturēja durvis, ļaujot vecākajam inspektoram ieiet pirmajam.

-   Pareizi vai nepareizi, sacīja Bernards Solts, bet parastais impulss ir pacientu mierināt, iedot kādas zāles, kas remdinātu vēl atlikušās sāpes un censties likvidēt jebkādu uzbudinājumu. Vismazāk jau nu mēs vēlamies, lai pacients kavētos atmiņās par pārciesto. Jau tā to nav tik viegli aizmirst, kāpēc tad vēl apzināti par to atgādināt? Var attaisnoties un mēģināt izskaidrot.

Izlīdzināt vainu? papildināja Skeltons.

-  Tieši tā.

Viņi bija konsultanta kabinetā. Skeltons un Solts sēdēja viens otram pretim ērtajos klubkrēslos, Peitelam nācās samierināties ar malā nostumtu krēslu, kuram bija ādas sēdeklis. Leitnants labprāt būtu uzdevis daudzus jautājumus: kāpēc konsultants pats nebija policijai sniedzis šo informāciju, bet gaidījis, līdz to izdarīs kāds cits? Kādi bija ticības motīvi māsai, kas viņu bija uzvedusi uz ši ceļa? Citas dabas jautājums: kāda bija Skeltona pamatspecialitāte? Viņš gan bija dzirdējis runas, ka vecākajam inspektoram nemaz neesot augstākās izglītības. Tolaik, kad Skeltons sāka strādāt policijā, tikai nedaudzi darbinieki bija beiguši augstākas mācību iestādes. Starp aziātiem un melnādainajiem izglītoto bija vēl mazāk.

-         Šādos gadījumos lieta var nonākt arī līdz tiesai,

-   sacīja Skeltons.

Solts sakrustoja pirkstus un palieca uz priekšu smago galvu.

-  Ārsti taču par to ir atbildīgi, un no viņiem…

-  Lielā mērā jā.

Skellona skatiens aizklīda līdz logam. Pēc vakardienas drosmīgā saules izgājiena debesis atkal bija pieņēmušas anonīmi pelēku nokrāsu.

-  Cik man zināms, pirms kādiem četriem gadiem bija viens tāds gadījums… nu… ēē… laparotomija… ja es lietoju pareizo terminu.

-  Diagnosticiskā nolūkā veikta vēdera dobuma atvēršana, paskaidroja Peitels.

Solts uz viņu paskatījās nikni, gandrīz naidīgi.

Pacients apgalvoja, ka operācijas laikā viņš bijis nomodā, Skeltons turpināja, un pieprasīja sāpju naudu veselības ministrijai, kas pār atklātībā neizziņotu naudas summu šo lietu apklusināja. Jūs bijāt šis operācijas atbildīgais ķirurgs.

Tas pacients, Peitels papildināja, nejuzdamies visai ērti. jo uz viņu tika vērsti abu vecāko vīru skatieni, gulēja nodaļā, kurā par slimnieku kopēju strādāja Karls Dauertijs.

Solts nogrozīja galvu.

p Man atliek vienīgi uzticēties jūsu vārdiem.

Tā ir patiesība, sacīja Peitels. Dauertijs pats atceras šo incidentu, un mēs pārbaudījām ari operāciju reģistrus, cik nu mums tie bija pieejami.

-   Par to es nešaubos, Solts noteica divdomīgā

-   Incidents ar Ridžmauntu? Tas varbūt bija incidents tikai viņa paša acīs.

Skeltons uzmeta konsultantam asu skatienu.

-  Jūs domājat, ka pacients visu pats sagudroja?

-   Operācijai, inspektor, ir traumējoša ietekme. Ir zināms, ka dažiem pacientiem, piemēram, rodas halucinācijas un iztēlē tic pēc sava prāta sagroza patieso operācijas procesu.

-   Un jūs uzskatāt, ka tieši tā tas bija arī ar Ridžmauntu?

-   Es tikai norādu, ka tā tas varēja būt.

-   Bet varēja arī būt, ka pacients saka taisnību?

-  Jā.

-   Ridžmaunts draudēja nodot lietu tiesai. piebilda Peitels.

Bernards Solts pamā ja.

-  Jā, vienu laiku viņš to gatavojās darīt.

-   Pret jums, vecāko anesteziologu un veselības ministriju?

-  Acīmredzot.

-  Jums nav nekādas nojausmas, ser, jautāja Peitels, kāpēc tiesas prāva tika pārtraukta?

-   Nekādas. Lai gan toreiz mans pieņēmums bija tāds, ka pacienta advokāts vienkārši neuzskatīja lietu par pietiekami drošu prāvas turpināšanai. Vai ari pacients pats mainīja domas par notikušo.

Solts zīmīgi paskatījās rokaspulkstenī.

-   Džentlmeņi, viņš sacīja un piecēlās kājās, man draud nepatikšanas nokavēt operāciju.

-   Atbildīgais anesteziologs Ridžmaunta operācijā bija Imrijs, teica Ķeitels, kad viņi jau gāja laukā pa durvīm. Vai viņš nebija iesaistīts ari minētajās dzemdībās ar ķeizargriezienu? Arī to lietu tiesā nenoveda līdz galam.

Iespējams, ka tas bija viņš.

-   Mēs labprāt parunātos ar šo Alenu Imriju, bilda Pcitels, bet viņa vārds slimnīcas pašreizējo darbinieku sarakstā nav atrodams.

-   Astoņus mēnešus pēc operācijas, atbildēja So|ts, gaiteni pagriezies atpakaļ, lai uzlūkotu abus policistus, pacients vēl aizvien nepārstāja draudēt ar tiesu. Imri js izdarīja pašnāvību.

Tā vietā, lai dotos tieši uz operāciju zāli. Bernards Solts iegāja Helenas Mintonas nodaļā. Māsa tobrīd jau beidza nodot maiņu.

-   Liekas, ka pret mani vērsta vēl viena tavas sīkstās spītības izpausme. Tev obligāti vajadzēja vilki gaismā to nelaimīgo Ridžmaunta lietu?

Helena Mintona pašpārliecināti iztaisnoja muguru.

-   Man šķita, ka pārējiem nepietiks tikai ar informāciju par tavu vīrieša gļēvumu. Es nospriedu, ka citiem jāsaprot ari, cik tālu sniedzas tava nespēja skatīties patiesībai acīs un atzīt savas saistības. Lai cilvēki uzzin, ka tas ir aktuāli arī tavā profesionālajā dzīvē!

Kamēr nolika šī izskaidrošanās, kāds zooloģijas students, vārdā Jans Bīns, kas tikko kā bija atgriezies no atsvaidzinoša ceļojuma uz Robiņa Huda līci, iegāja Skeltona kabinetā un izteica vēlēšanos runāt ar personu, kas atbildīga par Amandas Hūsonas slepkavības izmeklēšanu.

Nepilnu stundu vēlāk pēc ieslodzījumā pavadītās pusotras diennakts tika atbrīvots Jans Kerū.

-   Man vienalga, ko tu clari vai nedari, Ridžniaunts sacīja dēlam. tikai neaizmirsti par šķeltajiem zirņiem! Es gaužām nevēlos atgriezties mājās pēc smagā brauciena pret kalnu un ieraudzīt pārvārītus. biezenī sašķīdušus zirņus un izdegušu katla dibenu. Vai tu mani saprati?

-   Umf. zemā balsī dungoja Kelvins, mazās magnetofona austiņas iebāzis cieši ausīs. Umf, umf, umf.

Kelvinam patika vecās grupas, tādas kā “Black Sabbath”, to dziesmu noturīgā ritma dēl.

-   Kelvin!

Puiša acis iepletās, un viņš izvairījās no tēva tvēriena pēc austiņām. Viņš labāk noņems tās pats.

-   Vai tu dzirdēji, ko es teicu?

Pieskatīt šķeltos zirņus. Nu. ko, esi apmierināts?

Kelvina nolaistajā rokā vada galā šūpojās austiņas, un no tām varēja saklausīt slāpētu, ritmisku dunoņu.

-   Ja tu bez pārtraukuma klausīsies šitādus draņķus. uzgriežot aparātu uz. to visskaļāko, paliksi kurls, iekams būsi sasniedzis divdesmit vienu gadu.

-   Labāk kurls, nekā muļķis.

Kelvins devās lejup pa kāpnēm uz. savu istabu. Stāvot pie ārdurvīm, tēvs vēl pakratīja ar pirkstu un piekodināja:

-   Uzmanies, zēn! Esi piesardzīgs!

Kelvins īsti nesaprata, vai tēvs vēl joprojām runāja par zirņiem, vai arī domāja dēla izrunāšanos.

-     Lai ko mēs arī būtu panākuši, sacīja Skeltons, nevar teikt, ka esam guvuši vispārēju atbalstu.

Vecākais konsultējošais anesteziologs zvanījis gal-

vēnā priekšnieka vietniekam un lasījis morāli par sabiedrības uzticības iedragāšanu. tāpat arī jautājis, kādu tikumisko apsvērumu dēļ mēs lieki aptraipām ārstu profesionālo reputāciju un sagādājam mirušo radiniekiem papildu ciešanas.

-Tas tiek mērķēts uz Imriju?

Skeltons pamāja ar galvu.

-  Par nabaga pacientiem gan neviens nerūpējas.

-   Tas ir noslēgtais loks. Cārlij. un mums šī sistēma ir tikpat labi pazīstama. Deviņos starpgadījumos no desmit noteikti tiek apvainots kāds policijas darbinieks, un pēcāk pret viņu vēršas sabiedrības apvainojumi. Ko mēs tādā situācijā darām? Mēs savējo aizstāvam un izveidojam ap viņu tādu kā noslēgtu loku, lai ziņkārīgie neliktu klāt. Ārsti rīkojas uz mata tāpat.

-   Varbūt arī, ser.

-   Es vienīgi gribēju teikt. Čārlij. ka, lai arī mums šķiet, ka esam uztaustījuši meklētos rezultātus, nevajag neko pārspīlēt. Jārīkojas uzmanīgi.

-   Jums taisnība, Rezniks sacīja. Kā vējš skrien, kā miets atduras.

Deivids Makkartijs bija apsolījis veltīt Reznikam piecpadsmit minūtes vairāk gan ne un viņi bija norunājuši tikšanos Haipeivmentas bistro iepretim Svētās Marijas baznīcai. Aiz stūra atradās Komerclaukums, kurā pilnā sparā risinājās būvdarbi: lika atjaunoti Viktorijas laikmeta pirmās mežģīņu fabrikas korpusi, kuru vienu daļu bija iecerēts pārveidot par arhitektu un dizaineru darbnīcām, pārējos korpusus gatavojās izmantot greznu privātdzīvokļu iekārtošanai, paredzot vietu arī sporta zālei, peldbaseinam un saunai.

Rezniks Makkartiju iepriekš jau vienreiz bija redzējis, tāpēc ar viņa pazīšanu problēmu nebija. Makkartijs ienāca bistro ar viņam raksturīgo vajāta cilvēka skatienu, vienā rokā nesdams portfeli, otrā mobilo telefonu. Aizverot aiz sevis durvis, viņš tikko kā beidza kādu sarunu.

-   Tātad, Makkartijs iesāka, nolicis nopirkto alus glāzi uz Reznika rezervētā stūra galdiņa. kāpēc radusies tāda atjaunota interese par šo veco pagātnes lietu?

Rezniks īsumā izskaidroja situāciju.

Makkartijs atspiedās pret krēsla atzveltni un sakrustoja rokas uz krūtīm. Rezniks ievēroja manšetes pogas uz advokāta gaišzilā krekla aprocēm inspektors to uzskatīja par sen pagājušu laiku modi tāpat kā tos muļķīgos vīriešu zeķturus.

-   Jūs. protams, pieprasīsiet, lai es klāstu jums konfidenciālus noslēpumus?

-   Es tikai gribēju zināt, sacīja Rezniks, kāpēc lietu pārtrauca.

-   Pēc klienta vēlēšanās.

-   Un nevis pēc jūsu ieteikuma?

-   Nepavisam ne. Mūsu pusē bija vislabākās iespējas prāvu vinnēt.

-   Tātad, ja toreiz būtu prasīts jūsu padoms, jūs būtu ieteicis klientam neatlaisties?

-  Finansiāli tas būtu viņa interesēs.

-   Bet citādi ne?

Makkartijs iedzēra malku alus un paskatījās uz mazo telefonu ta. it kā tas kuru katru brīdi varētu iezvanīties.

-   Situācija bija tāda pati kā izvarošanas gadījumos: tas stress, kas klientam būtu jāpārdzīvo tiesā, kur faktiski viss notikušais dzīvi jāatsauc atmiņā.

nomāc velēšanos atmaksāt pāridarītājam. Lietā, par kuru jūs interesējaties, mans klients bija vīrietis, kam operāci jas laikā piespiedu kārtā bi ja jāpanes zināma fiziska vardarbība. Turklāt viņš bija padarīts pilnīgi bezspēcīgs un nespēja tamnekādi pretoties. Kurš gan gribēs runāt par tādu stāvokli un aprakstīt sīkumus? Pacients to bija uztvēris ļoti sāpīgi kā īstu fizisku uzbrukumu, pat ņirgāšanos. Toreizējais klients nolēma, ka viņa mērs jau tā ir pilns.

-  Tātad tam nebija nekāda sakara ar Alena Imrija nāvi?

-   Imri ja nāvi?

-  Jā, viņš bi ja anesteziologs.

Makkartijs saknieba lūpas.

-   Es jau to bi ju piemirsis.

-   Vai jūs neatminaties Ridžmaunts toreiz pieminēja šo incidentu?

-         Nē, advokāts atbildēja pēc īsa pārdomu brīža.

-   Esmu pārliecināts, ka mans klients par to zināja, bet nē. es neatceros, ka viņš ko būtu pieminējis. Cik man zināms, tas viņa lēmumu neietekmēja.

Rezniks saprotoši pamāja. Makkartijs nogaršoja plaši reklamēto "Aqun Liberti” alu. Inspektors nebūt neuzskatīja šīs markas alu par sliktu, taču reklāmā tas bija krietni vien pārstāvēts.

-   Runājot par pārējiem operācijā iesaistītajiem mediķiem, inspektors turpināja, kaut arī viņu vārdi tiesā netika nosaukti, jūs noteikti par tiem tomēr interesējāties.

-   Protams, es iepazinos ar viņiem visiem, līdz pat kopējam, kas pacientu uz ratiem iestūma operāciju zālē un pēc tam izstūma no zāles laukā.

-   Jūs droši vien izpaudāt viņu vārdus arī savam klientam?

Mak karti ja pirksi i neveikli taustījās ap portfeļa dubultslēdžiem. Daži vīrieši šifram izmantoja sava telefona numura pirmos ciparus, citi sievas dzimšanas dienas datumu.

Nedomāju vis. Kāpēc lai es to bfitu darījis?

-   Pat tad ne. ja viņš to prasītu tieši un atklāti?

-   Nezinu.

Iezvanījās Makkartija telefons, un viņš to acumirklī pacēla. Advokāts noklausījās runātāja teikto, pāris reizes pamāja ar galvu un atbildēja, ka pēc īsa brīža pārzvanīs.

-   Es tiešām neatceros, ka klients to būtu prasījis.

-   Pārējo mediķu vārdus jau nebija grūti sameklēt, jo tie taču bija reģistrēti. Pilnīgi iespējams, ka pacients varēja atrast viņu sarakstu pats, bez jūsu līdzzināšanas. Nav izslēgts, ka radās iespēja sarakstu pārrakstīt vai pat pārfotografēt. Jāsecina, ka klients varēja noskaidrot visus operācijā iesaistītos mediķus, kā jūs sakāt, līdz. pat slimnieka ratu stūmējam.

-   Jā. piekrita Makkartijs. Tā ir. Jūsu spriedums ir pamatots.

Atkal iezvanījās mobilais telefons, un Rezniks piecēlās.

-  Jums nav noteikti jāiet prom, bilda advokāts, ar vienu roku aizklājis telefonu, lai viņa balss neskanētu aparātā. Man vel pāris minūtes ir brīvas.

-  Labāk izmantojiet tās atpūtai, inspektors ieteica. Atrisiniet kādu krustvārdu mīklu vai papētiet telefona uzbūvi!

Ejot garām Makkartijam. Rezniks viegli pieskārās viņa plecam.

-   Paldies par palīdzību.

Viņam paveicies, ka māja uzbūvēta tik augstu.

gandrīz paša pakalna virsotnē. Pie tam viņa istaba atradās zem kāpnēm, un neviens nevarēja noskatīties, ko viņš tur dara. Vienīgi no dārza puses. Bet kurš gan stāvēs dārzā un novēros? Varbūt to varētu darīt tēvs. bet viņš bija kaut kur izgājis. Cerams, ka kārtējo reizi aizbraucis iepirkties un atvedīs kaut ko garšīgu pusdienām.

Kelvins izstiepās gultā guļus, pirms tam ērtības labad sabužinājis spilvenus. Sīkais zeņķis, kas bija tirgojies ar šo jauno narkotiku, bija apgalvojis, ka tā nāk no Jamaikas, taču Kelvins labi zināja, ka tādās pļāpās nav ko klausīties. Bet pirkums bija labs. Cigaretes uz goda. Foršs kaifs. Patiesību sakot, tik foršs, ka viņš nolēma izsmēķēt vēl vienu. Reizēm, guļot gultā, viņš smēķēšanu aizstāja ar masturbēšanu. ko pavadīja domas, nu, teiksim, par to sievieti, kas strādāja parkā, saldējumu kioskā. Viņa sēdēja savā būdā starp visiem tiem “Cool Kings" un "Juicy Fruits", un "Raspberry Torpedoes”, radio noregulēts uz nelegālu regeja staciju, mugurā balls halāts, un Kelvins bija pārliecināts, ka nekas daudz vairāk viņai apakšā nevarēja būt pavilkts. Puisis bieži mēdza izvēlēties parkā tādu vietiņu, no kuras varēja labi nopētīt, viņš izlaidās zalē, klausījās mūziku un vēroja jauno sievieti darbojamies. Viņa nekad nepievērsa Kelvinam uzmanību un ne ar mazāko mājienu neizrādīja, ka apzinās viņa klātbūtni. Bet puisis par pieredzes trūkumu sūdzēties nevarēja un labi zināja, kā tas bija īstenībā.

Izbeidzās kasete. Kelvins nolādējās, bet tad atcerējās, ka magnetofons taču stāv pie gultas. Vajadzēja vienīgi izņemt no somas citu kaseti, uz mirkli uzdegt gaismu un aiziet! Kas tur bija no Roberta Planta? “Stairway to Heawen”.

Drīz viss bija kārliba. un, aizvēris acis, Kelvins pilnā balsī dziedāja līdzi “Twisted Sister”, veidojot duetu ar Dī Snaideru. Vienīgi puisis pastāvīgi aizmirsa vārdus un dziedāja greizi, sevišķi pantos. Piedziedājumi gāja raitāk. Aizmiegtām acīm Kelvins ievilka vēl vienu dūmu. Tas lik ir to vērts! Bridi jāaiztur un tad jāpasūc. Puisis gulēja, rokas pār gultu izpletis. Ir nu gan dziesmiņa! Kelvins nedzirdēja pirmos biklos klauvējienus pie loga. Tikai tad, kad Divaina dūre triecās pret rāmi no visa spēka, viņš pielēca gultā sēdus un ieraudzīja pa logu lūram kādu vīru ar šķībām acīm.

Neskatoties uz eiforisko stāvokli, Kelvins pietiekami skaidri aptvēra, ka negaidītais apmeklētājs nebija nekāds logu tīrītājs, kas dauzās pie rūts nolūkā pieprasīt samaksu.

Panikā Kelvins norāva magnetofona austiņas un aizsvieda tās istabas otra malā. Viņš izvilka no mutes cigareti, lai noglabātu to prom no acīm. Varbūt neviens tumsā nebūs pamanījis viņa stāvu gultā, nebūs dzirdējis, kā viņš ar baudu klausījās Bensons King Siz.e”. Nu jau arī pie pagalma durvīm kāds klauvēja. Tas pamuļķis vientiesis ar dūres lieluma plāksteri zem acs joprojām truli skatījās logā. it kā pēkšņi būtu atmodies baltā Ziemassvētku rītā.

Pa ceļam uz. durvīm Kelvins ar rokām vēdināja istabu. Ja viņš būtu reaģējis ātrāk, varētu mesties augšup pa kāpnēm, izskriet uz ielas un bēgt prom, ko nagi nes, bet. pie velna, kāpēc gan viņam būtu jāmūk? Katra angļa māja ir viņa pils. vai ne?

Durvis no satricinājuma drebēja, jo pa tām tika sperts ar kāju.

Ei. jūs! Kelvins uzbļāva. Ei!

Viņš atslēdza durvis, un svešinieki ielauzās iekšā.

Tie piespieda Kelvinu atkāpties, lai gan burtiskā nozīmē viņš grūsts un aizskarts ar rokām netika. Vīrs ar plāksteri uz sejas devās taisnā virzienā pie gultas un izcēla gaismā pēdējos Kelvina cigaretes centimetrus.

-  Paštaisīta?

Vecais Holborns. Kelvins atbildēja. Lētāk iznāk, ja uztin pats.

-  Kā tad. On es tāda gadījumā esmu Maiks Tisons.

“Stulbenis!" nodomāja Kelvins. “Tas tu nevari būt. jo tev nav īstā ādas krāsa.”

Otrs atnācējs vēcināja kaut kādu dokumentu.

-  Policijas leitnants Neilors. Šis ir leitnants Divains.

Divaina smaids vērtās platāks, jo šī situācija viņam sagādāja baudu. Puiša istabā smaržoja pēc tiem jauniešu vakariem, kādus Marks bija apmeklējis savos deviņpadsmit un divdesmit gados. Diezin, kur tās cigaretes sagrābelētas. bet šīm narkotikām vajadzēja būt nāvīgi foršām.

Neilors bija pamanījis uz grīdas nomesto sporta somu un taisnā ceļā devas pie tās.

Ei, tu, Kelvins viņam uzsauca. Vai jums ir orderis, lai tik brīvi ielauztos mana mājā?

-  Mēs neielauzāmies, Divains aizrādīja. Tu pats mūs ielaidi.

- Tas bi ja mazākais no diviem ļaunumiem, pretējā gadījumā jūs salauztu durvis.

Vai tad citādi tu būtu mums ļāvis ienākt? noprasīja Neilors.

-   Nc par kādu naudu!

Neraizējies! Mums ir orderis.

Ko nu muldi! attrauca Kelvins, bet tūlīt nožēloja pasprukušos vārdus, jo būdīgākais no abiem policistiem uzlūkoja viņu tā, it kā grasītos spert puisim zem jostasvietas.

Kcvins Neilors izņēma kratīšanas orderi un pacēla to Kelvinam pie deguna.

Ko jūs esat iecerējuši te atrast? puisis jautāja.

Neilors un Divains saskatījās pār sporta somu, kas gulēja starp viņiem uz grīdas.

-Tās ir manas mantas, Kclvins noteica. Viņš juta, ka balsī iezagusies tāda kā želi lūdzoša pieskaņa, un ienīda to, tomēr līdzēt neko nespēja. Tās ir manas personīgās mantas.

-   Parādi tās mums, Divains sacīja.

-   Ko?

Tas ir gaužām vienkārši. pamācīja Neilors. Tev tikai jāatvelk rāvējslēdzis, soma jāpaccļ un jāizgāž. viss tās saturs uz gultas.

Kelvins neredzēja citu izeju. Viņš pacēla somu virs gultas, un abi policisti noskatījās, kā izbirst tās saturs. Veci, sarullēti "Kerr:\ng!" numuri, kādas desmit rezerves baterijas magnetofonam, apmēram divdesmit līdz trīsdesmit kasetes, vairākums no tam tikko pirktas, vēl neiztītas no aizlīmētiem celofāna iepakojumiem: "HMV", “Virgin", "Our Price”.

-   Izskatās, ka puisis nodarbojas ar kolekcionēšanu, Divains piezīmēja.

-  Ja, piebalsoja Neilors, viņam savākts krietns lērums eksemplāru.

Arī divi no kokvilnas sporta krekliem, kas nu bija izgāzti uz gultas, bija oriģinālicpakojumā. Dažus gan Kelvins bija pāris reizes pavalkājis, bet tas ari viss. Tāpat uz gultas bija izvēlusies burtnīca ar sarkaniem vākiem, kurā Kelvins bija ierakstījis mīļāko dziesmu vārdus; viņš bija iecerējis kāda jaukā dienā sākt dze

jot pats. Vajadzīga bija vienīgi iedvesma. Un nedaudz vairāk laika.

-   Papurini to vēl, Divains pavēlēja.

Hmm? ~ Kelvins pavērās runātājā tukšu skatienu.

-   Es runāju par somu. Papurini to spēcīgāk!

Visu laiku Kelvins izmisis bija ar īkšķi noturējis paciņu somas stūri, bet šoreiz tā izvēlās laukā. Neilors pacēla plastmasas iepakojumu Debija tādus maisiņus mēdza pirkt, lai saglabātu tajos svaigus, viņam domātus sendvičus. Kevins paošņāja paciņas saturu un atdeva to Divainam, kura uzmanību vairāk gan saistīja kasetes.

-   Vai tad tu šito arī klausies? viņš neizpratnē jautāja, paņēmis rokās Džona Denvera labāko lutu kopiju.

-   Tas ir draņķis, atbildēja Kelvins. Es tādu savārstījumu neklausos, tikai pārdodu to tālāk.

-   Pareizi, noteica Divains, tagad turēdams rokā marihuanas paciņu. Lai nopirktu tā vietā citu draņķi.

-   Ei. iesaucās Kevins Neilors, piegāja pie durvīm un pavērās augšup. Vai neviens cils nesaož deguma smaku?

Arī Ridžmaunts bija saodis deguma smaku, jau pirms bija nokāpis no divriteņa un pārstūmis to pāri ielai. Aizmugurē vilkās piekabe, pilna ar kartupeļiem. sīpoliem un pieciem kilogramiem iebojātu augļu, no kuriem viņš bija nodomājis uz lēnas uguns vārīt ābolu mērci. “Dievs vien zin, ka es to jau paredzēju,” Ridžmaunts pie sevis nodomāja. “Citādi nemaz nevarēja būt. Viens sīkums, ko es zēnam palūdzu. Viens sīkums, un viņš to pašu nevar izdarīt, kā nākas.” Vecais vīrs grasījās bāzt ārdurvju slēdzenē at-l slēģu, kad viņam no mugurpuses pienāca klāt Peitels un nosauca savu vārdu.

-    Es neko negribu no jums pirkt, Ridžmaunts noraidoši sacīja. Es nevēlos neko uz kredīta, un pašreiz man nav laika diskusijām par Bībeli, jo mans j deguns saka. ka mājā noticis mazs nelaimes gadījums. Ja jūs neņemtu ļaunā…

Peitels uzrādīja dienesta apliecību.

-   Atvainojos, Ridžmaunts noteica. Vispirms man jātiek galā ar šo.

Viņš atgrūda durvis un atstāja tās plaši vaļā. Pusj ceļā uz iekšējām kāpnēm stāvēja kāds nepazīstams vīrs, uz otrā apakšējā pakāpiena Keivins, un viņam aiz muguras vēl kāds vīrs, kas bija satvēris Kelvinu aiz rokas. Ridžmaunts šķērsoja priekštelpu un iegāja J virtuvē: logi bija no tvaikiem aizsvīduši, un biezie garaiņi, atsitušies pret griestiem, gar sienām lēnām laidās lejup. Ridžmaunts paķēra no pakaramā trauku ; dvieli, salocīja to vienā rokā, nogrieza gāzi un nocēla no plīts sautējamo katlu. Kādreizējais puskilograms : šķelto zirņu bija pārvērties par melnu, dibenā ie) lipušu garozu. Pa ceļam no plīts uz izlietni katlam izj krita dibens, bet zirņu garoza palika iekšā, jo bija pie| cepusies arī pie malām.

-    Mister Ridžmaunt, ierunājās Rezniks, kas tikko bija izkāpis no mašīnas un līdz ar Peitelu ienāj cis mājā. Ar jums runā policijas inspektors Rezj niks. Es būtu pateicīgs, ja jūs sekotu šim policijas , darbiniekam uz pārvaldi. Mēs vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.

-   Tēt! no priekštelpas sauca Keivins.

-  Tie jautājumi… Ridžmaunts vaicāja, par ko tie būs?

-  Es domāju, jūs to zināt.

Ridžmaunts paskatījās pāri Reznika plecam uz Kelvinu. Divains un Neilors katrs savā pusē stāvēja viņa dēlam cieši blakus, Neilors vēl arvien turēja puisi aiz rokas.

-  Lieciet mierā manu dēlu, Ridžmaunts teica.

Rezniks jautājoši uzlūkoja Neiloru.

-   Narkotikas, ser. Konkrēti marihuana. Atrastas ari zagtas mantas.

-   Mīļais Dievs! Ridžmaunts smagi noelsās.

Rezniks pamāja ar galvu Peiteļam, kas panācās uz

priekšu un pastiepa roku pret vecā vīra plecu.

-   Nēēč! Ridžmaunts iekliedzās un neveikli atbalstījās pret plīti, ar dūri šķeļot gaisu starp Peitelu un sevi. Nē! Nepieskarieties man! Nepieskarieties!

Peitels atkārtoti mēģināja viņam tuvoties, bet vecais vīrs bija paspējiš satvert virtuves nazi. Viņa acīs mirdzēja asaras un baiļu atspulgs.

-   Mierā! pavēlēja Rezniks.

Inspektoram aiz muguras Kclvins atbrīvojās no Ncilora tvēriena.

-   Viņš ne… Jūs nevarat… Viņš neļaus sev pieskarties. Ne ar mazo pirkstiņu nc. Viņš to nepanes.

Rezniks saprotoši pamāja.

-   Laid zēnu vaļā, viņš noteica, un Neilors, lai gan ar neapmierinātu skatienu acīs, paklausīja.

-   Mister Ridžmaunt, * sacīja inspektors, apejot Peitelu un lēnām pastiepjot uz priekšu atvērtu plaukstu. Atdodiet, lūdzu, to nazi! Es apsolu, ka jums neviens nepieskarsies. Atdodiet man nazi. un jums nekas cits nav jādara, kā vien jāseko vienam no mūsu darbiniekiem uz mašīnu un tur nedaudz jāuzgaida. Mums ir orderis šo telpu pārmeklēšanai. Es sekošu, lai las tiek paveikts iespējami ātri un godīgi. Kad mēs būsim māju pārmeklējuši, jūs liksiet aizvests uz pārvaldi.

-   Un Kclvins?

Arī viņš brauks Ildzi. Ja vēlaties, jūs varat sēsties vienā mašīnā.

Ridžmaunts pavērsa otrādi kartupeļu naža asmeni un uzmanīgi ielika spalu Rcznikam plaukstā.

43.

Pastkarte bija atsūtīta no Mikēnu salas. Melnbalti tonētais atlēls stāvēja uz galda, un Lina pie sevis nosprieda, ka apakšējā daļā redzamais tumšais, tintes traipam līdzīgais plankums zem baltajām ēkām laikam bi ja Egejas jūra. Līna iztēlojās tās patieso zilgmi un iedomājas ainu, kā pa krastmalas smiltīm pretim ūdenim dodas Karīna Arčere un, neskatoties uz vēlo rudeni, grasās nopeldēties. Klāt pielikta jā vēstulē Karīnas vecāki rakstīja, ka, viņuprāt, ši pastkarte mazinās policijas darbinieku satraukumu.

“Atvainojos, ka tik ilgi nedevu par sevi nekādas ziņas, bet es jutu, ka man no tā visa jātiek vaļā. Paldies Dievam, ka pastāv tads Tomass Kuks un viņa firma “Access !! Iedomājieties, ka es te sauļojos un bez sāta dzeru anīsa liķieri un mielojos ar olīvām!!! Tiklīdz atgriezīšos Anglijā, piezvanīšu. Rūpējieties par sevi un neraizējieties! Man klājas labi!

Kaudzēm sveicienu. Karina.

“Tā nekas." Līna nodomāja, “kas tev nekaiš! Būtu gan brīnišķīgi, ja arī ikviens cits tamlīdzīgu sarežģījumu gadījumos varētu bezrūpīgi aizceļot uz Grieķiju un izlikties, ka viss bijis tikai ļauns sapnis." Līnas galva gurdeni noslīga lejup. “Kas ar mani notiek? Vai es tiešām gribēju, lai kaut kur tiktu uziets viņas liķis. lai būtu vēl viens upuris, kura nāvē varētu vainot Janu Kerū?”

-   Viss, kas tiks sacīts šajā telpā, Rezniks skaidroja. viss, ko jūs teiksiet, tiks ierakstīts magnetofonā. Pēc tam lentas aizzīmogos un parakstīs, lai nevienam nerastos šaubas par to autentiskumu.

Par zīmi. ka sapratis, Ridžmaunts pamāja ar galvu.

Es gribētu, lai jūs pastāstītu par notikušo pats saviem vārdiem. Tā, kā jūs pats to uztvērāt. Ja kāda vieta jūsu stāstījumā neliksies pietiekami skaidra, es varu jūs pārtraukt, lai uzdotu jautājumus, bet citādi es gribētu vienīgi klausīties. Vai tas ir saprotams?

Ridžmaunts pamāja: tas bija saprotams.

Kerū svārstījās, vai tuvoties Sārai tai brīdī, kad viņa bija starp citām kolēģēm, vai pagaidīt, līdz viņa būs viena. Jans ilgi bija lauzījis galvu, vai mugurā nevajadzētu vilki kaut ko varbūt ne gluži formālu, bet tomēr mazāk sportisku? Tas liktu noprast viņa nopietno, nevis rotaļīgo attieksmi, tas parādītu, ka tā nav tikai pārejoša niekošanās. Galu galā puisis palika pie balināta džinsu krekla, platām, baltām biksēm un ādas kurpēm. Krūšu kabatā bija iepogāts naudas maks gadījumam, ja viņa pēkšņi ierosinātu: “Kolosāli! Iesim to atzīmēt kādā kafejnīcā!” Vēlāk viņi varētu doties paēst, piemēram, uz to jauno restorānu pie pilsētas domes, kur uz balti apklātiem galdiem vāzēs vienmēr bija salikli garkātaini ziedi: Kerū jau sen bija vēlējies turp aiziet.

Bet satiekoties Sāra neteica itin neko. Tikai stāvē-

ja un pārsteigta raudzījās uz Janu, it kā nespēdama * ticēt, k; tas tiešām ir viņš. Pārējās slimnieku kopējas, kas bij; kopā ar Sāru, neveikli minstinājās un nevarēja izlemt, vai doties tālāk, vai palikt. Tās uzlūkoja vispirms Sāru, tad Kerū. tad atkal Sāru. Zem garā, neaizpogātā mēteļa māsai mugurā vēl aizvien bija jostasvietā cieši savilktais slimnīcas virsvalks. Tumšie mati spīdēja apbrīnojamā nokrāsā.

-   Sagādāju jums pārsteigumu? Kerū viņu uzrunāja.

-   Līdz rītam, Sāra, atvadījās viena no kopējām un devās tālāk.

-   Līdz rītam, Sāra atteica.

Nu viņi bija palikuši divatā stāvam plašajā gaitenī, kura sienas rotāja vietējo pirmsskolas vecuma bērnu zīmējumi.

-   Es domāju, ka jūs esat cietumā, Sāra sacīja.

Kerū pasmaidīja.

-   Es pabiju gan tur, bet tā bija kļūme.

-   Bet kaut kam tur bija jābūt. Arestam vajadzīgs pamatojums.

-   Ak, tad tādas ir jūsu domas?

-   Mm, jā.

Gaitenī iznāca kāds mediķis ar lonendoskopu ap kaklu un tuvojās viņiem. Rokās ārsts turēja tenisa bumbiņu, ko ritmiski pumpēja, gluži kā mērot asinsspiedienu.

-   Kaut kas jau tur arī bija, Kerū atzina. Viņi iedomājās, ka es kādu esmu noslepkavojis. Kādu sievieti.

Tik tikko izvairījies no iespiešanas durvis, ārsts pazuda viņu skatieniem.

Sāra Lenarda neizpratnē vērās Kerū.

-   Un tagad policija ir pārdomājusi? viņa jautāja.

Kerū atkal pasmaidīja.

-   Nepareizais Jans. Redziet, policija bija atradusi tās sievietes dienasgrāmatu. Tajā bija ierakstīts vārds “Jans”. Viņi nosprieda, ka tas esmu es.

-   Kāpēc tieši jūs?

-         Es nezinu, bet tā bija kļūme. Uzradās istais Jans

-   tas, kas bija domāts dienasgrāmatā, un nu es esmu šeit.

-   Kādā nolūkā?

-   Mm?

-   Kādā nolūkā? Kāpēc jūs esat šeit? Es nesaprotu.

Smaids pārceļoja no lūpām uz acīm.

-   Man šķita, ka mūsu starpā kaut kas palicis nenokārtots.

Sāra nogaidīja.

-   Kad tikāmies iepriekšējo reizi, cik es atceros, mēs jau par to sākām runāt.

-   Par ko?

-    Mēs gandrīz nonācām līdz kādai norunai. Par tikšanos. Par pusdienošanu itāļu vai ķīniešu restorānā. Atcerieties?

-   Varbūt. Bet kas gan jums liek iedomāties, ka es būtu ar mieru? īpaši pašreizējos apstākļos.

-   Gluži manas domas!

-   Nesaprotu.

-   īpaši pašreizējos apstākļos! Katru dienu tādi brīnumi vis negadās, ka policija izlemj par labu tavai nevainībai slepkavības lietā. Mums tas ir jāatzīmē.

Sāra papurināja galvu. Pa garo gaiteni manevrēja veca sieviete invalīdu ratos, ik pēc maza gabaliņa apstādamās, lai ievilktu elpu.

-   Bez tā nevar iztikt, Kerū neatlaidās.

-   Tas laimīgais jau esat jūs. Ar mani tam nav nekāda sakara. Ejiet vien pats un atzīmējiet!

Sara gribēja pa kreiso pusi paiet puisim garām, bet, līdzko viņa nonāca Kerū blakus, viņš satvēra māsu aiz rokas.

-   Vienam pašam nav nekāda prieka.

-Man sāp!

-   Es runā ju nopietni.

-   Es ari.

Atvērās kādas sāndurvis, un Sāra izrāvās. Stāva dežurants atmuguriski izvilka gaitenī ratus ar palagiem nn segām. Viņš gremoja košļājamo gumiju un svilpoja “When Youre Smiling”. Pazinis Sāru, dežurants piemiedza ar aci, pasmaidīja un pārbīdīja košļājamo gumiju no viena vaiga uz otru to visu viņš paveica, gandrīz nevainojami noturot me lodi j u.

-   Tikai uz vienu glāzīli, Kerū lūdza. Pusstundinu. Pa ceļam uz mājām.

-   Nē.

-   Bet…

-   Nē. Vai nosaukt to pa burtiem?

Kerū atstiepa apakšlūpu un izaicinoši pārkrustoja kājas. Viņš vērās Sārā tā, it kā viņa būtu lūgusi puisi izskaidrot relativitātes teoriju.

-   Eē… viņš stostījās. Un… eē. un… vai pirmais burts, mis, nav M?

-   Ne.

Sara negribēja izrādīt nekādu reakciju uz viltīgā puiša jokiem. Tas būtu absurdi. Viņš spēlēja uz jūtam.

-   N? Tas, šķiet, ir N. “Nē” sākas ar N?

Nespējot ilgāk pretoties smaidam, Sara pamāja ar

galvu.

-  Jā.

-  Jā?

Pēkšņi no Kerū kautrības vairs nebija ne vēsts, un viņš pašpārliecināti tuvojās Sārai.

-  Jūs teicāt: “jā”.

Kcru bija taupījis savu visburvīgāko smaidu līdz pēdējam brīdim šis smaids viņu nekad nebija pievīlis.

-   Uz pusstundiņu. viņš solījās. Ilgākais uz stundu.

-   Es gulēju uz galda, es gulēju aizvērtam acīm, kas bija aizlīmētas ar leikoplastu, un nespēju kustēties. Redziet, man uz mutes bija uzmaukta maska, pa kuru plaušām tika pievadīts gaiss. Un pirms tam viņi mierināja, ka man injicēs zāles, es likšu anestezēts… mani mierināja arī tā meitene, vēl gluži bērns: tikai pāris sekundes, un nekas nebūs jūtams. Es neko nejutīšu, līdz. viss būs pāri, un cs atgūšos reanimācijas palātā. Sākumā es tiešām tā kā iemigu, bet tad man likās, ka es atgūstu samaņu. Viss notika gluži kā miegā. Reizēm gadās vēlu vakarā ieslīgt gultā tik nogurušam, ka no rīta neatminies, kā galva nolaidusies uz spilvena. Tādās situācijās šķiet, ka tu atmosties pēc sekundes, bet patiesībā jau pagājušas astoņas vai pat vairāk stundas. Un tad es atcerējos meitenes vārdus par reanimācijas palātu un secināju, ka tur cs arī atrodos. Nu. labi, reanimācijas palāta. Bet mana mute joprojām bija klāta ar masku un acis aizlīmētas ar leikoplastu, un es aptvēru, ka vēl aizvien atrodos operāciju zālē. Es nospriedu, ka kuru katru brīdi mani acīmredzot stums ārā. Neviens pat netaisījās mani stumt ārā. Lai gan acis man bija aizlīmētas. es kaut kādā veidā uztvēru spožās gaismas virs galda. Tā tas reizēm gadās, kad tu kādu brīdi skaties tieši uz sauli un tad piever acis, bet vēl labu laiku karstās bumbas lēls neizzūd, il kā tas būtu uzdrukāts uz acu plakstiņiem. Tāda ir tā sajūta. Bet ne tikai tas vien, es dzirdēju ari balsis. Īsti skaidri gan es nevarēju saklausīt, ko viņi tur runā. Es mēģināju kaut ko teikt, uzrunāt viņus, jautāt, kas notiek. Bet nevarēju dabūt pār lūpām neviena vārda. Mēģināju kustēties, bet nedarbojās neviens pats muskulis. Es gulēju, nostiepts ārstu priekšā, un aptvēru, ka operācija, sasodīts, nebūt nav galā. žultspūslis vēl nav izoperēts, viņi vēl nav pat sākuši. Mani pārņēma panika, bet ķermenis nespēja kustēties, un es nevarēju pat iekliegties. Viss, ko varēju saskatīt, bija tā neskaidrā gaisma, un es domāju nē, tas nevar notikt, nē, tas nenotiks, nē, tas nevar… un tad tas notika. Sajūta bija tāda, it kā ķermenim cauri durtu dzelzs stiepli. Tievu stiepli. Bet tā ir sakarsēta. Gabals līdz sarkankvēlei nokaitētas stieples, un es zvēru, ka varēju dzirdēt miesas šmīkstoņu, kad ārsts mani ar to caurdūra. Varēju vienīgi lūgt Dievu, lai tās mocības reiz beigtos. Varēju lūgt Dievu, lai tas palīdz man nomirt. Jo man šķita, ka tas nekad nebeigsies. Nebeigsies, līdz es nebūšu miris.

Lēnām izgaršojot, Kerū dzēra jau otru viskija glāzi. Kad tā vientiesīgā zostiņa aiz letes bija vaicājusi, vai viskijam pievienot ledu. Jans bija viņu apveltījis ar tādu skatienu, kas viņai noteikti lika pieslapināt mazās biksītes. Kāda jēga dzert tādu labu alkoholu, ja to atšķaida ar saldētu aļģūdeni, kas pasmelts no Sevērnas vai Trentas?

-   Vai jūs te kādreiz jau esat bijusi?

Kerū nopētīja plašo telpu ar sarkaniem, polsterētiem krēsliem un melniem, lakotiem galdiem: atmosfēra gluži kā uz pirmklasīga tūristu kuģīša.

Sara Lenarda nogrozīja galvu. Jans bija sacēlis traci par viņas iedomu pasūtīt rūgto citrona limonādi

-   kas tad tas par dzērienu ievērojamas dienas atzīmēšanai? un tikai tāpēc Sara bija kļuvusi pieļāvīgāka un piekritusi dzert sauso baltvīnu, ko viņa tagad nožēloja.

-   Mums vajadzētu doties uz kādu dzīvīgāku un stilīgāku vietiņu.

Kerū paliecās pāri galdiņam tuvāk Sārai, gluži kā viņa to jau bija paredzējusi.

-   Vēl nav par vēlu.

-   Nē, nē.

-   Nu, neliedzieties! Aiziesim padejot! Kad jūs pēdējo reizi esat dejojusi? Vai varbūt labāk dosimies uz Vīnes bāru? Varbūt Ņujorkas? Mēs pat varētu aiziet uz īru bāru.

Kerū sniedzās pēc Sāras rokas, bet viņa to atrāva.

-   Nu, ko jūs teiksiet?

Vīns likās skābs un vecs, it kā tas būtu pelējis pagrabā gadiem ilgi.

-   Kāpēc jūs nekad neatkāpjaties no savām iegribām?

-   Nav manā dabā samierināties ar sakāvi, Kerū viņai uzsmaidīja.

Sāra nolika glāzi un piecēlās.

-   Kurp jūs?

Viņa norādīja uz durvīm pie bāra letes.

-   Uz tualpti.

Kerū pamāja ar galvu.

-   Sāra, Jans vēl uzsauca, kad viņa bija jau pusceļā. Sāra apstājās un pagriezās, lai paskatītos atpakaļ. -Tikai neaizmūc pa aizmugures izeju! Tu taču to nedarīsi, ko?

Kerū iesmējās.

-   No viņu sejām varēja nolasīt, ka kaut kas sagājis greizi. To varēja pateikt pēc tā. ka viņi skraidelēja ap mani, uztraucās par šo, uztraucās par to. Bet viņi neko par to nerunāja, neko man neteica, un es nevarēju… sākumā, kad lika noņemta maska… visu laiku es tā biju gribējis kliegt un bļaut, un. kad beidzot tam lika radīta izdevība, man vairs ne skaņa nenāca pār lupām. Vēlāk gan. Tad es kliedzu un saucu viņus par barbariem un miesniekiem, viņi ielaida man kaut ko vēnā. Lai nomierinātos. Lai remdinātu sāpes. Tā viņi apgalvoja: lai būtu vieglāk, lai rimtos ciešanas. Es iebildu, ka tas jau ir nokavēts. Bet viņi tik un tā ielaida man vēnā zāles.

-    Kas tas? Sāra vaicāja, norādot uz glāzi.

-    Rūgtā citronu limonāde.

-    Un vēl?

-    Ledus.

-    Un vēl?

-    Džins.

Viņa paņēma glāzi rokās un aiznesa to atpakaļ uz bāru.

-    Noticis pārpratums, viņa sacīja. Es tādu nevēlējos.

Piedodiet. — meitene aiz, letes atvainojās, bet naudu atpakaļ jūs nevarat saņemt.

-    Tas nav nekas.

Sāra uzmeta Kcrū ašu skatienu, lai redzētu, kā viņš to uztver, un devās uz durvīm. Skaistulis džinsu auduma kreklā gatavā bilde: tā viņš acīmredzot par sevi domāja. Sāra labprāt būtu uzzinājusi, kad pēdējo reizi kāda sieviete bija Kerū atraidījusi un kas pēc

tam ar to drošsirdi noticis. Viņa pieļāva, ka Kcrū varētu pielekt kājās, sekot viņai un atkal likt lietā vienu no tiem vannasistabas spoguli ievingrinātajiem smaidiem, taču Kcrū palika sēdām uz vietas, turpināja malkot viskiju un nezaudēja ārējo nosvērtību.

Kad bija noiets turpat vai puskilometrs, Sāras dusmas sāka mazināties. Kas tad nu tur tik īpašs? Vienkārši vēl viens jauneklis izmēģināja pie viņas savus spēkus, šis varbūt bija nedaudz uzstājīgāks nekā pārējie. Sara bija pietuvojusies ceļam, kas veda lejup uz veco Releja fabriku, un viņas sejā atplauka smaids. Vai Kcrū tiešām bija ticējis, ka viņa šādā izskatā ietu kopā ar viņu dejot? Pie slimnīcas virsvalka bija piesprausta zīmīte ar viņas vārdu un norādi, ka viņa strādā par māsu. Smieklīgi!

Un pēkšņi… tepat jau viņš bija, nostājies demonstratīvā pozā vienā no sānielām, cīnoties, lai atgūtu vienmērīgu elpu, lai izliktos, ka viņam nemaz nav nācies sprintot kvartālam pa otru pusi. lai laikā nonāktu meitenei priekšā.

-   Ko jūs gribat? Sāras dusmas atjaunojās.

-   Neko daudz. Pavadīšu jūs un novēlēšu labunakti. Tad došos mājup. Ar to vakars būs beidzies. Esat ar mieru?

-Ne.

Jans Kcrū neatbildēja, pat nepasmaidīja. Viņš tikai cieši lūkojās Sārai seja.

Viņa atsāka mājupceļu, un puisis turējās līdzās, nemēģinot uzsākt sarunu, vienkārši pavadot viņu. “Nu, labi,” Sara pie sevis domāja. “Vēl piecas minūtes. Atlicis šķērsot kādas piecas ielas, un tad tas būs garām.”

Kad es pēc slimnīcas atgriezos mājās, sāpju

sajūta nerimās. Naktis es nespēju iemigt un nemaz neriskēju likties gultā, jo zināju, ka nebūs glābiņa no baismajām atmiņām: griešana, stieple. Es aizvien gulēju sēdus, un pat tad. kaut arī nebiju atlaidies guļus, mēdzu kliegt. Sākumā sieva centās mani mierināt, taču. kad viņa grasījās man pieskarties, es kliedzu vēl skaļāk. Es nepanesu, ka mani aiztiek. Mana Mārdžorija… viņa vēl bija maza un nepārstāja vaicāt mātei, kāpēc tēvs uz viņu tā bļaujot, kāpēc neļaujot pieiet klāt, kāpēc ienīstot viņu? Galu galā viņas to vairs nespēja izturēt un aizgāja. Bet Kelvins gan palika. Lai ko mans zēns savā dzīvē arī nepastrādātu, es nekad nebeigšu viņu mīlēt. Viņš palika ar mani, kad visi pārējie uzgrieza muguru.

Sāras māja atradās īsā ieliņā, kuras galā pletās sporta laukums. Māja bija pirkta toreiz, kad šajā pilsētā, neskaitot Belfāstu, nekustamie īpašumi vēl bija lētāki nekā visur citur. Viņai bija paveicies, jo ar savu algu Sāta neko vairāk atļauties nevarēja. Viņa nostājās ar muguru pret ieejas durvīm, rokas sabāzusi kabatās: vienā no tām viņa sataustīja sīknaudas gabalus, otrā atslēgas.

-   Esam klāt, -Sara noteica.

-   Un tad?

-   Ar labunakti!

Kerū sejā atgriezās smaids.

-   Ar labunakti!

Sāra nekustējās.

-   Es paskatīšos, kā jās aizejat.

-   Vēl tikai vienu…

-Nē.

-Tikai…

-Nē!

-   Es gribēju vaicāt par Timu Flečeru…

-   Ko tad?

-  Jums ar viņu bija samērā labas attiecības. Jūs tik iztapīgi pildījāt viņa pasūtījumus, un bez tam…

-   Pasūtījumus?

-Jūs pirkāt viņam grāmatas, atceraties?

-  Toreizējā stāvoklī ārsts pats to tā kā nevarēja izdarīt.

-   To es arī gribēju uzzināt. Kā viņam klājas? Kā ar kustībām? Vai viņš kādreiz atgūs agrāko veiklību?

-Jā, viņa atveseļošanās norit ar panākumiem.

-   Es par to esmu pārliecināts, atteica Kerū. Bet, lai cik sūri viņš arī necenstos, lai kā jūs viņam nepalīdzētu, Flečers, šķiet, nekad pilnībā neatgūs agrāko veselību. Vai tā nav?

Sāra Lenarda noskatījās, kā Kerū dodas prom. Viņš gan neizrādīja steigu, tomēr pamazām pielika soli un dižmanīgā gaitā attālinājās.

44.

-   Kur ir Kelvins?

Rezniks pacēla skatienu no magnetofona, kurā viņš nupat bija ielicis jaunu lentu.

-   Viņu iztaujā mūsu darbinieki.

-   Par mani?

-   Ne tikai.

-   Es gribu viņu redzēt.

-   Pēc tam.

-   Pēc kā?

Rezniks nospieda reizē g.in ieraksta, gan pauzes pogas.

-   Jūs, šķiet, iesākāt stāstīt par tiesas prāvu. Kāpēc jūs to nolēmāt pārtraukt?

Saras Lenardas zilais virsvalks bija pakāris uz vannasistabas durvju roktura. No krūšukabatām laukā rēgojās pildspalvu gali, vienu halāta pusi lejup novilka fonendoskopa un piezīmju grāmatiņas svars, zem nozīmītes ar viņas vārdu bija piesprausts neliels pulkstenītis.

Sara nolaidās vannā uz ceļiem un ļāva remdenajai dusas strūklai lil par seju un matiem. Viņa domāja par Timu Flečeru: cik viegli ar viņu vedās saruna, un, ja vien ārsts bulu nedaudz garāks, Sāra viņu uzskatītu par pievilcīgu. Ak Dievs! Viņa iesmējās, pavērsusi seju augšup pretim ūdens šaltij. Ja Jana Kerū ķermenim varētu pievienot Tima Flečera personību un prātu! Sāra aizmiedza acis un pietuvināja dušas rozeti sejai.

Jūs man neiestāstīsiet, ka tas vīrs padarīja sev galu cita iemesla dēļ, nevis aiz vainas apziņas. Tieši viņš bija atbildīgs par aparatūras funkcionēšanu, un šis viņa praksē nebija pirmais starpgadījums. Agrāk jau vienu reizi bija notikusi tāda pati kļūme. Toreiz viņa vainu pierādīja. Vai gan citādi liesa būtu piespriedusi tādas naudas summas? Imrijs… viņš apzinājās savu atbildību, un izredzes uz mierīgu dzīvi viņam bija tikpat niecīgas kā man. Ar to atšķirību, ka viņš pats personīgi nebija pārcietis baismās sāpes, nebija izjutis tās uz savas miesas. Bet Imrijs saprata, ka bijis sāpju vaininieks, tāpēc sari jās tabletes un ar bārdas nazi pārgrieza vēnas. Viņš neparko nebūtu ar mieru vēl kaut reizi pārdzīvot tamlīdzīgu situāciju un riskēt kaut ko salaist dēlī. kad uz spēles tika likta nevis viņa paša, bet kāda cita dzīvība. Tikai ne to!

Ridžmaunts nolaizīja apkaltušo apakšlūpu. Pa

klausīdams Reznika mājienam, Peitels ielēja glāzē ūdeni un novietoja to vecajam vīram pie labās rokas.

-  Imrija pašnāvību es uztvēru kā sava veida labu zīmi. Bija tāda sajūta, ka viņš paņēmis visu vainu uz sevi, un līdz ar to radās cerība, ka ilgās mocības reiz beigsies. Tomēr ļaunie murgi mani neatstāja, un es nekad nespēju atgūt nakts mieru, kas normālam cilvēkam ir tik neatsverams. Mani atstāja nevis murgi, bet gan sieva ar mazo meitiņu. Es zināju… Ridžmaunts izmisis vērās Reznikam acīs, es zināju, ka ar to viss nav galā, un gaidīju turpinājumu. Būtu bijis labāk, ja viņi toreiz uz operāciju galda būtu mani nogalinājuši pavisam un iznesuši mani no turienes beigtu, jo mana dzīve pēc tam… par ko es biju pārvērties… tas bija ļaunāk nekā nāve. Bet Dievs man bija lēmis dzīvot, tāpēc vajadzēja meklēt iespēju, kā atrisināt šo problēmu. Manos spēkos nebija saņemties uz. tādu rīcību, par kādu bija izšķīries Imrijs. Es nespēju pats sev atņemt dzīvību. īpaši pēc Dieva nolemtā gājiena cauri elles ugunīm, no kurām man bija lemts iznākt ārā. Es viņus visus uzskatīju par līdzvainīgiem, un viņiem vajadzēja atzīt savu vainu. Es gaidīju turpinājumu… Pa to laiku sāpes galvā aizvien pastiprinājās, bet vaininiekiem absolūti nekas nekaitēja. Tāpēc pamazām es sāku interesēties, kur viņi apgrozās, ar ko nodarbojas. Viņi visi mierīgi turpināja agrākās dzīves gaitas, it kā nekas nebutu noticis. Es sāku novērot tos, kas bija klat mana operācijā. Novēroju viņus un gaidīju, kad kāda nejaušība pateiks man priekšā, kā rīkoties, lai mazinātu neciešamās sāpes. Mēs ar Kelvinu kūlāmies uz priekšu, kā nu mācējām, un visu laiku es gaidīju kādu nejaušību.

Sara pieskatīja katliņu, līdz vārošais piens uzburbuļoja gandrīz līdz malām, tad strauji nocēla to no gāzes un salēja krūzē, ielēja tajā trīs pilnas tējkarotes karstu šokolādi un kārtīgi visu samaisīja. Pa ceļam uz izlietni viņa nolaizīja no karotes tumšās šokolādes pārpalikumus un tikai tad iemeta to netīro trauku bļodā. Sāra paņēma grāmatu un šokolādes dzērienu un nesa tos uz augšstāva guļamistabu. Viņa tikko bija ieraususies gultā un prātoja, vai pirms iemigšanas paspēs izlasīt nodaļu līdz beigām, kad atskanēja plīstoša stikla šķinda.

Sāra pietrūkās gultā sēdus, un viņas pirmā doma bija. ka vainīgie varētu būt kādi jaunieši, kas atgriežas mājas no kroga, varbūt no Mārkusgārveja centra. Arī kaimiņam ielas pretējā pusē tādi reiz izsita logu ar ķieģeli dažiem tas laikam ir savdabīgs veids, kā izklaidēties.

Bet stikla šķindoņa nebija nākusi no ielas, drīzāk gan skanējusi kaut kur no pagalma puses.

Sāra piegāja pie guļamistabas durvīm, klusām tās atvēra un, aizturējusi elpu, ieklausījās. Lejasstāvā nekas nenotika: viss bija tumšs, atskaitot ielas spuldžu atspīdumu, kas spiedās cauri mazās istabiņas aizkariem un matētā stikla lodziņam virs ārdurvīm.

Sāra tomēr vēl nogaidī ja.

Varbūt logs ticis izsists nevis viņas, bet kaimiņu mājai. Varbūt kāds vienkārši mētājās ar akmeņiem no sporta laukuma puses. Ja las bijis zaglis, tad iespejams, ka nu jau Sara to bija aizbaidījusi vai arī tas gaidīja lejā. Gaidīja… ko? Iekšēja balss mudināja viņu doties atpakaļ, likties gultā un savilkt segas pāri galvai. Lejasstāvā nebija lieka tāda, ko Sāra neatvēlētu zaglim: lai tik stiepj prom, ja vajadzīgs. Ne jau nu pirmo reizi viņa nostrostēja sevi par to, ka nebija

parūpējusies guļamistabā ievilkt telefonu. Galu galā viņa tomēr izlēma, ka jādodas lejā un jāpiezvana policijai.

-i Viņi visi… gar Ridžmaunta lupām ritēja sviedru lāses, sviedri grauza ari acu kaktiņus, viņi visi joprojām varēja darīt, ko vēlējās saieties ar citām sievietēm, citiem vīriešiem, pamest darbu slimnīca un studēt. Tic varēja darīt visu. ko sirds kāroja, bet es tajā pašā laikā pēc visa notikušā jutos kā notverts slazdā, un notikušā vaininieki taču bija viņi. Es novēroju, kā tas slimnieku kopējs visu laiku smējāsun jokoja ar citām kopējām un pacientiem, it kā dzīvē viņam nebūtu nc mazāko rūpju. Nekas, nekas. Viss būs kārtībā. Nekas nenotiks. Es apsolu, ka viss būs, kā nākas. Paļaujieties uz mani! Šī operācija kļūs par jaukāko notikumu jūsu mūžā, kas jūsu aktīvo dzīvi pagarinās vēl par desmit gadiem. Un tā jaunā sieviete, kuras pienākums bija sekot, vai anestezējošā aparatūra darbojas, kā nākas, nolēma mācīties universitātē tik gudra, tik saprātīga sagribēja beigt fakultāti ar izcilnieces diplomu. Tā aizrāvusies ar sevis apbrīnošanu, ka nebija laika pienācīgi sekot aparatūras darbībai. Es gribēju sagaidīt nejaušību, kas norādītu veidu, kā laupīt viņiem brīvību, vienlaikus neatņemot dzīvību, jo atņemt dzīvību nav tā labākā izeja. Tas neko nelīdzētu.

-   Un kā ar Amandu Hūsonu? Rezniks noprasīja.

-   Kā ar viņas dzīvību?

-Jā, tas… Ridžmaunts atbildēja, lūkojoties inspektoram acīs. Tā nebija paredzēts. Nekad nebiju domājis, ka kāds varētu tik spīvi pretoties. Tā bija kļūda.

-   Sara!

Tajā pašā mirkli, kad viņa izdzirda šo balsi, viņa zināja, kam tā pieder. Sāra atbalstījās pret durvīm un izdvesa klusu nopūtu.

-   Vai man iet pie tevis augšā, vai tu pati nonāksi lejā?

Viņš stāvēja, atspiedies pret sienu starp ārdurvīm un kāpņu pakāji. Trūcīgajā apgaismojumā viņa spēja saskatīt vienīgi Jana seju. Lēnām kāpjot lejup, Sāra ievēroja, ka Kerū mugurā bija citas drēbes: melni džinsi un melns kokvilnas džemperis. Viņš centās izskatītiessvienaldzīgs un ar muguru balstījās pret sienu, rokas kabatās sabāzis.

-   Nu, redzi, viņš smaidīja. Es jau teicu, ka starp mums viss vēl nav nokārtots.

-   Kas? Kas nav nokārtots? Kas?

Kerū panācās uz priekšu, un Sāra atmuguriski kāpās atpakaļ. Tomēr pēc četriem vai pieciem pakāpieniem viņa atskārta, ka neparko nevajadzētu izrādīt bailes. Tāpēc Sāra drošā solī tuvojās uzmācīgajam puisim, līdz viņu sejas gandrīz sadūrās kopā. Tikai tagad Sāra ievēroja, ka tas. kas pa gabalu bija šķitis smaids, patiesībā izrādījās zobgalīga vīpsna.

-   Ko tu gribi?

Pirms Sāra paspēja reaģēt, Kerū iekrampējās viņas halāta atlokos un no visa spēka rāva viņu klat. Sāra zaudēja līdzsvaru un gribēja atbrīvoties, ar vienu roku cenzdamās saskrāpēt varmākas ģīmi, bet viņš tikai rupji smējās. Vel pēc diviem rāvieniem halāts tika saplēsts un arī naktskrekla pogas aizripoja pa grīdu.

-   Es gribu to pašu, ko tu. Kerū ņirdza.

Sāra spēra uzbrucējam ar kailo kāju, bet viņas

iecerētā kustība sanāca pārāk lēna, un vārīgā vieta kājstarpē palika neaizsniegta. Kerū uz mirkli paleca sāņus, un Sāra to izmantoja, lai nomērķētu savu spico elkoni viņam ģīmī. Šoreiz gan kaut kam tika trāpīts. Pa galvu, pa kaklu Sāra metās garām Kerū un traucās uz mazo istabiņu pie vienīgā telefona.

Tomēr Kerū paguva sagrābt Saru aiz. gurniem un apsvieda viņu riņķī. Triecoties pret kamīna dzelzs režģiem, Sāras pirkstu kauliņiem tika nobrāzta āda. krītot pret atpūtas krēslu, smagi nobūkšķēja galva un pleci. Varmāka abām rokām grasījās viņu vilkt augšā, bet pavirši palaida vaļā, un Sāra tik stipri sadauzīja mugurkaulu, ka nepanesamās sāpēs nespēja apslāpēt kliedzienu.

Nu, Kerū viņu uzrunāja atmaigušā balsī, kāpēc gan nebeigt šo muļķīgo izlikšanos?

-  Kadjsli jūs izlēmāt, kā rīkoties? Rezniks jautāja.

Ridžmaunts, pacēla augšup galdam pievērstās acis.

-  Kad es izlasīju avīzē par to jauno ārstu. Tur bija aprakstīs, ka viņš ticis sagraizīts ar skalpeli un viņam savainotas kājas, un ka maz ticams, vai viņš jebkad atkal spēs staigāt. Tad es arī izlēmu. “Džozef,” es pats sev teicu, "tieši tā jārīkojas arī tev.”

Nevaldāmi strauji sāka sisties Reznika pulss. Jāpārjautā vēlreiz.

-   Kā sauca to jauno ārstu?

Ridžmaunts izskatījās pārsteigts.

-   Flečers. Tims Flečcrs.

-   Uzbrukums viņam nav jūsu roku darbs?

Ridžmaunts paskatījās sāņus uz Peitelu un nogrozīja galvu.

- Par ko tad es visu laiku runāju?

-  Paliec ar misteru Ridžmauntu, nokomandēja Rezniks.

Viņš bija pielēcis kājās uu centās apslēpt satraukumu balsī.

-  Lai viņš turpina dot liecību! Es atsūtīšu šurp vēl kādu.

Inspektors cieši aizvēra aiz sevis durvis un tad skriešus metās uz lielo istabu.

Vai ta nav labāk, Kerū dvesa, nekā cīkstēties pretim? Un par ko?

Jans bija nometies Sārai blakām uz grīdas un daļēji uzgūlies viņai virsū, ar vienu kāju spiezdams viņas muguru pret dīvāna malu. Lētais, raupjais paklājs noberza meitenes kāju un gurnu. Otra kāja bija notirpusi. Kerū rotaļājās ar viņas krūtīm, pārmaiņus skūpstot lūpas un vaigus un ar mēli kairinot viņas ausi.

-   Nedaudz pacieties, viņš smaidot teica. īstā bauda vel priekšā.

Kerū piekļuva lūpas Sāras auss ļipiņai, tad ar mēles galu novilka līni ju lejup līdz zodam.

-  Es aizvien esmu brīnījies par Karīnu. Sīkā muļķa zoss! Viņa neko nejēdza no augstvērtīga seksa. Aizgāja no manis pie Flečera. Jūtu dēļ!

Kerū mēle kutināja Sāras ausi.

-   Lai gan, viņš ņirdza, es nevilcinājos viņu nolikt pie vietas.

Milzīgā ātrumā drāzdamās ap stūri, abas mašīnas gandrīz ietriecās viena otrā. Trešā mašīna izvēlējās citu ceļu, kas veda aiz Kerū mājas, jo labi atminējās neseno kaunpilno piemuļkošanu. Divains monotoni kā ar āmuru klaudzināja pie ārdurvīm, līdz beidzot tajās piesardzīgi pabāza galvu kāds samiegojies medicīnas students. Marks pabīdīja to malā un ielauzās iekšā. Neilors sekoja viņam cieši pa pēdām.

Rezniks sēdēja mašīna blakus Līnai Keiogai un sprieda, ka tā nu vis nebūs, ka Keru rāmi sēdēs mājās, mielosies ar vakariņām un skatīsies televizoru. Tas būtu pārāk vienkāršs atrisinājums.

-   Kad mēs Keru toreiz saņēmām ciet, Rezniks ieminējās, viņš tērzēja ar vienu no slimnīcas māsām. Ar Sāru Lenardu.

-  Jus domājat, ka viņi varētu būt izgājuši kaut kur kopā?

-  Es nedomāju, ka ir vērts te nīkt un uz labu laimi gaidīt, kad. draudzīgi rokās sadevušies, viņi pārnāks mājās. Brauciet uz pārvaldi un sameklējiet kartotēkā Lenardas adresi… ja tā tur ir atrodama. Ja nc. jāzvana uz slimnīcu. Tikai, neatlaidicties. iekams māsas koordinātes nebūs jums roka!

Rezniks izkāpa no mašīnas un pa ietvi tuvojās Divainam un Neiloram. kas nu jau bijaiznākuši laukā.

Kerū izlocīja augumu ērtākā pozā un ar ceļiem papleta Sāras kā jas.

-   Aah, viņš elsa, pieverot acis. Burvīgi. Tev tā nešķiet?

-   Jā. — novilka Sāra.

Jans Kerū pasmaidīja un noslīga pār viņu. Sāra ar abām rokām atspiedās pret Kerū pieri, ar īkšķiem sataustīja viņa acis un no visa spēka uzspieda. Kerū iebrēcās un atliecās atpakaļ, bet Sāra par varītēm centās neizlaist pirkstus no vārīgajām vietām acu dobumos. Varmāka zaudēja līdzsvaru un tika nogrūsts malā. Viņai gandrīz, izdevās apvelt Keru uz muguras, bet tad nelietis iebelza Sārai pa vēderu, un viņa nevilšus atrāva vienu roku, tad otru. Kerū nikni lādējās, un šoreiz Sara ar īkšķiem ieāķējās viņam mutes kaktiņos un stiepa tos uz sāniem. Viņš pictrausās sēdus un ar kājas spērienu atgrūda Sāru nost. Uzstutējies kājās, Kerū sāka berzēt acis. Džinsi bija nošļukuši puisim uz gurniem.

Stīvām rokām Sāra spēji pagrūda Kerū tā, ka tas atmuguriski ietenterēja kaktā. Viņa metās pie durvīm. Acumirkli augšējais aizbīdnis bija vaļā, un Sāra jau darbojās ap otro to, kas mūždien iestrēga, kad priekštelpā iestreipuļoja arī Kerū. Uz brīdi Sāra sastinga, jo paredzēja, ka uzbrucējs atkal viņai tuvosies, bet tā vietā viņš devās pretējā virzienā uz trauku mazgātuvi, caur kurieni tas bija iekļuvis mājā. Sāru pārņēma atvieglojuma sajūta, un viņa ieskrēja atpakaļ maza jā istabā pie telefona.

Viņš nebija aizgājis: viņš bija devies uz virtuvi pēc naža.

Kerū ar grūtībām grūda pār lūpām saraustītus vārdus:

-   Tu, kuce… nolāpītā padauza… kuce… es tevi… par to noduršu.

Sāra spalgi iespiedzās.

Viņa sagrāba spilvenu, lai ar to aizsargātos, jo Kerū ar nazi draudīgi nāca virsū. Sāra nepārstāja kliegt un darīja to pietiekami skaļi, lai arī uz ielas tas būtu dzirdams.

Rezniks triecās pret ārdurvīm ar plecu, bet tās nepadevās. Palīgā nāca Līna, tomēr smagās durvis stiprajās eņģēs tikai viegli nodrebēja. Tad inspektors sagrāba pie mājas stāvošo, zaļo atkritumu tvertni un pēc īsa brīdinājuma sauciena iesvieda to logā.

Kliedzieni mitējās.

Līna Keloga iesteidzās istabā pirmā, un, viena mirkli novērtējusi situāciju, drāzās uz .pagalma izeju pakaļ Kerū.

-   Līna! izsaucās Rezniks. Lai taču viņš paskraida!

Inspektors labi zināja, ka nobloķēt mājas aizmuguri bija devušies Dīvains ar Neiloru. Pa labi no Reznika līgani šūpojās Sāra Lenarda. Inspektors piesteidzās viņai klāt, jo bažījās, ka tā var nokrist.

-   Vai ar jums viss kārtībā? viņš jautāja, vienlaikus aptverdams savu vārdu bezjēdzību.

Sāra aprauti pamāja ar galvu un sažņaudza ciešāk no rokām joprojām neizlaisto spilvenu. Viņas augums trīsēja. Rezniks nocēla telefona klausuli, lai izsauktu ātro palīdzību.

Kerū pa galvu, pa kaklu joza pāri pagalmam, ar nagiem ieķēries džinsu biksēs, kas skrienot slīdēja aizvien zemāk. Viņš drāzās uz priekšu, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, instinktīvi vairoties no šķēršļiem. Tomēr pilnībā palikt sveikā neizdevās: puisis pamatīgi noskrāpējās gar ķēžu žogu, nobrāza kāju pret ķieģeļu sienu.

Līna laikus pamanīja novārtā pamestos bērnu ratus un tādējādi paspēja izvairīties no klupšanas. Viņa sodījās, ka nebija labākā formā, jo bija noraizējusies, ka likumīgās tiesības notvert Kerū izmantos Dīvains ar Neiloru. Taču Līna tā vēlējās paturēt šo vienreizējo izdevību sev.

Kerū bija kādus trīssimt metrus viņai priekšā, kad negaidīti puiša kāja aizķērās aiz nez kāpēc laukā izsviesta, lietū piemirkuša matrača. Viņš zaudēja pamatu zem kājām, un Līnai to tik vajadzēja. Ar vienu roku policiste sagrāba Kerū aiz kakla, ar otru sagrieza puiša delnas locītavu. Kerū pirksti joprojām bija sažņaugti ap virtuves naža spalu. Līna ar vienu celi no visa spēka uzgūlās Kerū liz krustiem, un tad, kā vēlāk tika ziņots ari priekšniecībai, viņa izdarīja nepieciešamo uzspiedienu arestētā rokai, lai atņemtu tam ieroci.

Vakara tumsu pāršķēla žilbinošs gaismas stars, kas atspīdēja no Dīvaina kabatas lukturīša. Viņi abi ar Neiloru drīz vien bija piesteigušies klāt.

-   Vai esat pārliecināta, ka jums nekas nekaiš?

-   Jā, jā. Paldies. Viss būs kārtībā.

Rezniks tomēr vēl vilcinājās. Nu jau varēja saklausīt atrās palīdzības sirēnu, kad tā strauji tuvojās pa galveno ceļu, kas veda laukā no pilsētas.

Sāra Lenarda bija saspraudusi ieplēsto halātu un sēdēja uz dīvāna ar spilvenu klēpī. Pa visu šo laiku viņa Rezniku bija uzlūkojusi (ikai vienu reizi. Tagad Sāra pacēla acis pret Kevinu Neiloru, kas ienāca istabā no mājas aizmugures.

Mēs viņu noķērām, ser. Pareizāk sakot, Līna. Ar visu nazi. Viņš ir ceļā uz pārvaldi.

-   Labi darīts.

Sāras augums atsāka trīsēt, pār vaigiem ritēja atvieglojuma asaras. Rezniks nometās viņai blakus uz ceļiem un mierināja, kamēr atbrauca ātrā palīdzība un Sāru aizveda uz, slimnīcu.

-   Pieskati, lai nekas netiktu aizskarts, līdz ierodas ekspertīzes grupa! Ja arī mums neizdosies pierādīt viņa vainu uzbrukumā Flečeram, vismaz no atbildības par šo izgājienu viņam neizbēgt.

-   Bet cietusī sieviete, ser… vai atkal nebūs tā, ka viņa negribēs dot liecību?

-   Par to nevar būt ne runas.

Rezniks atbultēja ārdurvis un izgāja uz ielas: līdz saradīsies citas policijas mašīnas, kādu bridi vēl būs miers. Kaimiņi bija atgriezušies paši pie savām rūpēm un droši vien skatījās pa televizoru vakara ziņas. Pāri terasveidīgajai māju rindai varēja redzēt dzintaraiho atblāzmu, kas gūlās pār pilsētas centru. Rezniks domāja par Ridžmauntu, kam priekšā stāvēja pirmā nakts pārvaldes kamerā: kā gan vecais vīrs bija nonācis līdz tam galējam solim, kas, viņaprāt, butu nodrošinājis tam mierīgu atlikušo dzīvi? Viņš domāja par Sāru Lenardu, kurai drīz atkal vienai pašai būs jāatgriežas mājās: kāda būs jaunās sievietes reakcija uz ikvienu pasvešāku skaņu, ikvienu zvanu pie durvīm? Un kaut kur pilsētā, kādā mazā viesnīcā vai īrētā istabiņā bija apmetusies Eleina. Rezniks pagāja garām mašīnai un, rokas kabatās sabāzis, sāka kājām iet augšup pa slīpo ielu. Viņš vēlējās, lai notiktu kaut kas tāds, kas spēļu atsvaidzināt spiedīgo gaisu. Viņš vēlējās lietu.

Džons Hārvejs GRIEZĪGAIS ASMENS Romāns

Apgāds “Artava ". l.V 10u. Rīgā. K. Barona ielā 12. Tel.zfax 7286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests ;izs "Preses nams" tipogrāfija Rīga. Balasta dambi 1.

Vientuļās sirdis

lasītājam piedāvā kārtējo krimināllietu, detektīva Čārlza Reznika ikdienā.

Tiesa, ikdiena nebūtu īstais vārds, jo vai gan par ikdienišķu uzskatāma šaušalīgu sērijslepkavību virkne, ko aizsāk kāds šķietami pavisam sadzīvisks noziegums… .

Griezīgais asmens -

vēstījums, kas sākas pavisam ikdienišķi. Tinis Fletčers, pavisam jauns kalpotājs, pavadījis dežūrā gandrīz diennakti un uz brītiņu iziet no slimnīcas, lai apciemotu .savu draudzeni. Domās nogrimis, jaunais vīrietis soļo pa tumsas ieskauto ietvi un pat nesadzird mīksti pazolētās kurpēs ieautu kāju brīdinošos soļus aiz muguras. Liktenīgajā brīdī viņš tikai ar pašu acs kaktiņu pagūst pamanīt oranžu gaismas atspīdu uz liāžāasmens, kas triecas lejup…

…

[1] kafijas automātā pagatavota kafija ar pienu, pārkaisīta ar kanēli vai šokolādes pulveri un pasniegta ar putukrējumu.

[2] visdaiļākā! (Itāļu vai.)

Content

Hārvejs Džons Griezīgais asmens