Bernels Marks

Hameleons

Marks Bernels

HAMELEONS

KONTINENTS RIGA

PARĪZE

Logu tīrītāju ritms hipnotizēja. Gumijas lāpstiņas skrapstēja pret stiklu, aizdzenājot lietus lāses pa kreisi un pa labi. Džeimss Maršals paliecās uz priekšu un palūkojās uz kafejnīcu pāri ielai. Pulkstenis panelī rādīja bez piecām minūtēm divi. Viņš paskatījās savā rokas pulkstenī - tas bija pilnīgi precīzs - un aizsmēķēja cigareti. Zvanītājs bija viņam nosaucis adresi, laiku - divos - un atgādinājis, lai nenokavējas. Tas bija noticis pirms pusstundas pie Ziemeļu stacijas taksofona.

Otrs zvans - tas, kas aizvakar atskanēja viņa mājās, - bija pavisam negaidīts. Un no pagātnes. Viņš uzreiz bija pazinis balsi. Vienkāršs darbiņš, par kuru uzreiz tiks samaksāts skaidrā naudā; tā skanēja piedāvājums. Piedevām tā bija laba nauda, ja ņem vērā to, cik maz nāksies paveikt. Viņam pat nevajadzēs izbraukt no Parīzes. Sākumā tas bija darījis piedāvājumu itin pievilcīgu.

Vai viņš apsvērtu iespēju pastrādāt par kurjeru? Protams, nebūs jādara nekas smalks, tikai kaut kas jāatstāj un jāpaņem - viena pieredzējuša veterāna pakalpojums otram.

Kāda runa, viņš bija priecīgi atbildējis. Ne tik attālā pagātnē bija brīži, kad viņš tādu piedāvājumu uzskatītu par darbu zem sava goda, viņš par to būtu apvainojies. Džeimss Māršals - kurjers? Izsūtāmais zēns? Tagad viņš jutās pateicīgs gan par iespēju, gan arī par naudu.

Viņš paziņoja tunisiešu izcelsmes taksometra vadītājam, lai izlaiž viņu Frīdlendas avēnijā, no kuras kājām atsoļoja atpakaļ līdz Faubourg Saint Honorй. Lietus pieņēmās spēkā. Un kļuva aukstāks. Apmākušās debesis visu padarīja tumšāku. Kafejnīcas priekšā piegādes furgona vadītājs mēģināja apgriezt mašīnu pretējā joslā. Dzinējs noslāpa. Vaditājs mēģināja divas reizes to iedarbināt. Neizdevās. Viņš uzsita pa stūri un mēģināja vēlreiz. Nekā. Sieviete tumši zilā Mercedes aizkaitināta pavicināja rokas. Furgona vadītājs paraustīja plecus. Satiksme apstājās. Mašīnu uguņi spīguļoja, izpūtēji sēca.

Māršals mēģināja neņemt vērā sasprindzinājumu ķermenī, sasprindzinājumu, kas liecināja, ka būtu bijis labāk nedomāt par naudu. Viņš vēlējās, kaut tagad atrastos mājās. Viņa vēsais, mitrais vienistabas dzīvoklītis Saint Denis reti bija šķitis tik pievilcīgs kā pašreiz. Viņš šķērsoja ielu, izlīkumojot starp stāvošajām mašīnām, un iegāja kafejnīcā.

Gar apaļo bāra vara leti drūzmējās pusducis apmeklētāju. Viesmīlis paskatījās uz Māršala slapjo lietusmēteli un pajautāja, vai viņš būs viens pats, bet Māršals jau bija ceļā uz zāli. Oļegs Rogačovs sēdēja attālākajā stūrī pie loga. Māršals viņu pazina no fotogrāfijām, kuras bija izpētījis; augums kā vērsim, ūsas kā gliemim, sirmie mati īsi apcirpti. Apkaklīte un piedurknes cieši aizpogātas, izspīlējot viņa resnās rokas un tuklo seju. Tērpies ogļmelnā zīda uzvalkā ar divrindu pogām.

Rogačovs pacēla skatienu no šķīvja, uz kura bija cūkas kājiņas un spināti, un pamāja uz krēslu sev pretim. Vīrietis, kas sēdēja viņam blakus, bija svešs, taču nesagādāja pārsteigumu; Māršals pieņēma, ka viņš ir tulks. Rogačovs nerunāja angliski, un viņam nebija iemesla uzskatīt, ka Māršals prot krievu valodu. Bet tā nu bija sagadījies, ka Māršals krieviski runāja brīvi jau trīsdesmit gadus.

Tikai ar nelielu akcentu viņš sacīja:

- Lielbritānijā mums ir teiciens: divi ir kompānija, trīs - jau pūlis.

Rogačovs parāva augšup uzaci.

-    Šis ir Anatolijs.

-    Es ceru, ka neviens no jums neņems ļaunā, ja es palūgšu viņu aiziet.

Iestājās salts klusuma bridis. Tad Rogačovs sacīja:

-    Satiksimies viesnīcā.

Anatolijs piecēlās un aizgāja. Māršals apsēdās. Rogačovs pastūma šķīvi malā un paaicināja viesmīli, pamādams ar saviem tuklajiem pirkstiem. Tika atnesta tīra glāze. Rogačovs nogaidīja, līdz tika ieliets vīns.

-    Es ceru, ka jūsu cilvēki apzinās risku, ko es uzņemos.

-    Viņi apzinās.

-    Tad, cerams, viņi parādīs, ka viņi to novērtē.

-    Tā būs. Bet tikai neoficiāli. Viņi vēlas to uzsvērt, un viņi ir pārliecināti, ka tu sapratīsi viņu iemeslus.

Māršals palūkojās ārā pa logu. Mašīnu signāltauru kreš- čendo, stiprais lietus. Pievērsis skatienu atpakaļ galdam, viņš ieraudzīja blakus Rogačova glāzei nelielu ierīci. Tā atgādināja radio, ko ņemt līdzi ceļojumos, bet nebija nedz antenas, nedz displeja. Krievs pataustījās, meklējot slēdzi. Viņš ieraudzīja Māršala sejas izteiksmi un paskaidroja:

-    Tas rada traucējumu peilēšanas radiomikrofonos. Tas izdod intensīvus elektroniskos signālus, veidojot aizsargslāni piecu metru rādiusā. Ja kāds mēģina mūs noklausīties, tad būs dzirdams tikai statisks troksnis. - Viņš viltīgi pasmīnēja. - Lai gan manis it kā šeit nav, jābūt piesardzīgam.

Māršals pieņēma, ka tāpēc arī bija novilcināta satikšanās vietas noteikšana. Senajos laikos - viņa laikos - tādi drošības pasākumi bija rutīna. Viņš bija naivi iedomājies, ka mūsdienās viss notiek citādi. Viņš prātoja, ko gan domāja Rogačova draugi un ienaidnieki, kur viņš atrodas. Maskavā? Jekaterinburgā? Maiami?

-    Ko tu vēlies man piedāvāt?

Maršals iedzēra malku viņa. Sarkanais vīns garšoja nedaudz rūgti, bet tā iedarbība bija patīkama.

-   Pastāv iespēja, ka "Vīvera" finanšu pakalpojumu izmeklēšana ne ar ko nebeigsies.

Rogačovs saviebās.

-    Tas tik un tā ir iespējams.

Maršals papurināja galvu.

-     Ir kas tāds, ko tu nezini. "Vīvera" sakari ar Kalmeksu Lozannā ir noskaidroti. Orderi par apcietināšanu tiek gatavoti šajā pašā brīdī.

Mazās cūkas ačteles nedaudz sašaurinājās.

-    Turpini!

-    Ja jūs pieņemsiet manu piedāvājumu, "Vīvera" vadītājus tik un tā nāksies nomainīt. Tas nav diskutējams jautājums. Kompānijai nāksies arī samaksāt mazliet soda naudas par nelielu likumpārkāpumu. Būs labāk, ja izmeklēšanā kaut kas tiek atklāts.

-    Kas vēl?

-     Labā ziņa ir tā, ka jūsu uzkrājumi netiks iesaldēti. Kā arī jūsu persona non grata statuss tiks atcelts ar solījumu, ka sešus mēnešus nemēģināsiet iebraukt Apvienotajā Karalistē.

Atnāca viesmīlis, lai novāktu šķīvjus un piepildītu glāzes. Rogačovs pasūtīja divus espresso un rēķinu.

-    Tev jāzina, ka iemesls, kāpēc esmu nolēmis sadarboties ar tevi, nav manis paša labā. To var uzskatīt vienkārši, kā lai to pasaka, par papildatlīdzību. - Viņš iebāza roku kabatā un izņēma zelta Sony Mini-Disc, kuru uzlika uz galda abiem pa vidu. - Es tirgojos ar kviešiem, es neesmu noziedznieks. Cilvēki, kuri izmanto manus komerciālos sakarus, ir rene- gāti. Viņi apdraud visus.

-     Protams.

-    Es gribu, lai ir saprasta šī atšķirība.

-    Skaidrs.

Rogačovs uzsita pa Mini-Disc.

-    Ir ļoti būtiski, lai viņi nekad neatklātu, no kurienes nākusi šī informācija…

-    Es saprotu.

-    …Tāpēc ka tas radītu sarežģījumus. Tādus sarežģījumus, no kuriem cieš visi.

Māršals centās ignorēt draudus. Tika atnesti espresso. Krievs pievienoja tam cukuru. Uz ielas pieņēmās spēkā sastrēgums, kuru bija radījis piegādes furgons. Tagad vadītājs stāvēja blakus mašīnai, strīdoties ar duci cilvēku. Daži kafejnīcas apmeklētāji bija pagriezušies, lai vērotu kņadu.

Rogačovs klusu pavēstīja:

-     Kurjers ieradīsies Hitrovas otrajā terminālā no Buda- peštas trešajā aprīlī. Malev lidojums MA610.

Māršals izņēma no jakas kabatas zīmuli un sāka visu pierakstīt nelielā bloknotā.

-    Vārds?

-    Vārdu dabūsi, kad lidmašīna izlidos no Budapeštas. Es negribu, lai viņu pārķer Ungārijā.

-    Ko viņš vedīs?

-    Plutoniju-239.

-    No kurienes?

-    MINATOM. Sīkākās detaļās izplūst es nevaru.

MINATOM bija krievu Atomenerģijas ministrija, plašs departaments, kam piemita īpašība neatklāt detaļas.

-    Cik daudz?

-    Vienu tūkstoti piecus simtus gramu.

-    Kā viņš to ievedis?

-    Čemodānā ar drošu kasti iekšā.

-    Cik procentu?

-     Deviņdesmit četri.

-    Vai vēl kas?

-    Iespējams, ka viņam būs arī litija-6 devas.

-    Cik daudz?

-    Mēs nezinām. Droši vien divi vai četri kilogrami. Varbūt ari vispār nebūs.

-    Vai zināt mērķi?

-    Nē.

-    Un gala lietotāju?

-    Nav zināms.

Rogačovs pavērās uz Māršala izdarītajām piezīmēm. Maize, cukurs, bekons, olīveļļa, kilogrami un grami, mārciņas un unces; izskatījās pēc parasta iepirkumu saraksta. Kad kafija bija izdzerta, Rogačovs samaksāja skaidrā naudā, atstājot devīgu dzeramnaudu. Viņi paņēma mēteļus un izgāja ārā. Lietus lija vēl stiprāk; pašķīda zibens, pēc piecām sekundēm atskanēja pērkona dārdi, kurus gandrīz vai nevarēja sadzirdēt mašīnu kaucošo signālu dēļ. Izmirkušais furgona vadītājs skaļā balsī kliedza. Rogačovs atvēra lietussargu. Šķita, ka situācija uz ielas viņu uzjautrina.

Māršals plānoja savu turpmāko rīcību. Disks, mantas atstāšana Monmartrā, tad atgriešanās Ziemeļu stacijā. Jāpiezvana no sabiedriskā taksofona uz Londonas numuru, kuru viņš bija iegaumējis no galvas, ziņojuma pavēstīšana, tad atpakaļ uz Saint Denis, iespējams, jāiegriežas kafejnīcā, lai iedzertu tasi kafijas. Vai kaut ko stiprāku. Tad rītdien - piegāde. Vienkārša brūna aploksne, kā viņš pieņēma. Pilna ar frankiem…

Tas nebija pērkons. Tas bija par to skaļāks. Un asāks. Šķidrums, kas apšļakstīja viņa seju, arī nebija lietus. Tas bija karsts.

Lietussargs izslīdēja no Rogačova rokām. Vējš to aizpūta. Vēl viens apdullinošs rībiens - un viņš sagrīļojās. Māršals nepakustējās. No apkārtējā viņu izolēja pārbīlis. Laiks apstājās. Viņam nebija ne jausmas, kur atradās trokšņa avots. Māršals redzēja, kā lietū pagriežas sejas, rokas tiek pieliktas pie mutes, acis ieplešas. Neviens vairs furgona vadītājam nepievērsa uzmanību. Rogačovs paklupa uz priekšu, atsitoties pret mašīnu pie ietves, pirms nokrita zemē. Uz baltā mašīnas pārsega palika asinis. Lietus tās atšķaidīja un pārveidoja par rožainām.

Dīvainā kārtā Māršals atklāja, ka domā par vecajiem labajiem laikiem.

PIRMĀ NODAĻA

Viņai ir astoņpadsmit mēneši. Pirms diviem gadiem viņai bija divdesmit pieci gadi.

Viņi mīlējās lēnām, taču bija karsta pēcpusdiena, un drīz vien abu ķermeņi kļuva slideni. Lorāns Masons bija gara auguma vīrietis, uz viņa muskuļainā auguma nebija ne grama tauku; viņam bija tumši mati, tumša āda un tumši netīrumi zem nagiem. Kad Stefānija bija viņu ieraudzījusi pirmo reizi, viņai Lorāns bija šķitis mazliet noplucis, un tas viņai patika. Viņa turpretim nekad agrāk nebija izskatījusies tik veselīga, un tas arī viņai patika. Pilnīgas krūtis, izliekums, kas liecināja par vēderiņu, bedrīte mīkstajā miesā virs sēžamvietas. Viņa bija ļāvusi matiem augt; biezi un tumši tie krita pār pleciem mugurai līdz pusei. Viņas parasti bālā āda bija vasaras saulē iedegusi, un veselīgs uzturs bija uzlabojis sejas krāsu.

Guļamistaba nebija liela; augsti griesti, gludas grīdas, divi noplukuši Jemenas paklāji, šaura divguļamā gulta ar kaltas dzelzs rāmi. Pie vienas sienas bija pielikts lāsumains spogulis, kurā varēja redzēt visu augumu. Pie pretējās sienas atradās sešas fotogrāfijas brūnā tonī, attēlojot Provansas raupjo skaistumu.

Masons gulēja uz muguras, Stefānija bija uz viņa, aptverot viņa ķermeni starp saviem stilbiem. Viņa lēnām šūpojās uz priekšu un atpakaļ, velkot pirkstus pār viņa krūškurvi un vēderu. Neviens no viņiem nebilda ne vārda, un nebija ne mazākās vēja brāzmas, kas varētu abus atvēsinat. Sasniedzot orgasmu, Stefānija aizvēra acis, atlieca galvu un iekoda lūpā.

Vēlāk Masons aizsmēķēja cigareti, birdinot pelnus netīrā porcelāna apakštasītē. Stefānija stavēja pie loga, kaila un mitra. Viņas skatiens vēroja apkārtni, sākot no dzīvojamās ēkas pāri vīna dārziem līdz ceļam, kas tos sadalīja uz pusēm. Vīnogulāji karstumā vizuļoja. Kaut kur zemāk ielejā, smaragdzaļo koku aizklāta, bija šoseja. Pa labi - Entrekasto, pa kreisi - Salerna. Aiz jebkuras no tām - īstā pasaule.

-    Vakar naktī suņi rēja pa visu ieleju.

Viņai aiz muguras Masons sakustējās, un gultas atsperes iečīkstējās.

-    Vai tāpēc nevarēji aizmigt?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Daži gaudoja.

-    Vajadzēja pārlaist nakti kopā ar mani.

-    Patiesībā man tas patika. Tas izklausījās… skumji. - Stefānija sakrustoja rokas. - Skumji, bet skaisti.

-    Vai mēs tiksimies vēlāk?

-    Ja vēlies.

-    Vai tu to vēlies?

-     Un kā tev šķiet?

-    Es nezinu. Es nekad nezinu, ko tu domā.

-    Tev veicas.

Lorāns aiziet. No pagalma es vēroju, ka viņa vecais fiats grīļīgi aizbrauc pa ceļu, uzvandot zeltītus putekļu mākoņus. Kad tie izklīduši, es ieeju iekšā un uzvāru tēju. Virtuve ir vēsa un tumša; akmens grīda, terakotas sienas, smagnējs ozola galds, kuram apkārt soli. Pie mazā taisnstūra loga virs izlietnes san bites. Divviru logi, kas sniedzas līdz grīdai, veras uz terasi. Vīteņaugi klāj baļķus, metot lāsainu ēnu. Aiz mājas olīvkoki aug gar terasēm, kas sniedzas augšup kalnā.

l-'erma pieder trīsdesmit piecus gadus vecam vācietim, ieguldījumu baņķierim, kurš pirms astoņpadsmit mēnešiem pārcelts no Frankfurtes uz Tokiju. Sākumā Minhenes aģentūra man to izīrēja uz sešiem mēnešiem. Tas bija pirms nepilna gada; nu jau pagājuši septiņi mēneši manā trešajā īres periodā, jumts vietām tek, daļa no apmetuma ir nodrupusi, logi un durvis ļogās. Bet man nekas nav pretim. Patiesība man tā pat labāk patīk. Tas rada mājas sajūtu. Bet, no otras puses, kā gan es to varētu zināt? Esmu dzīvojusi pārāk daudzās vietās, lai vispār varētu saskaitīt, bet neviena no tām nav bijusi mājas.

Kad tēja ir gatava, es to iznesu ārā. Vasaras smarža ir tikpat stipra kā tās krāsas; mani apņem citrusu un lavandas aromāts. Es dievinu šādas dienas tikpat ļoti kā bargās dienas decembra vidū, kad brāž skarbi, spēcīgi vēji, kad lietus izraujas no pelēcīgajiem mākoņiem, kas šķiet tikpat kā aizsniedzami. Tad zemes ceļš pārvēršas par glicerīnu, norobežojot mani no pasaules. Es vienmēr izbaudu mākslīgo izolāciju, kas pēc tam iestājas.

Viesistabā ir milzīgs kamīns, un nojumē aiz saimniecības ēkas stāv pamatīgas malkas grēdas. Es izjūtu bērnišķīgu omulību, kad man istabā ir silti un ērti, klausoties, kā ārā plosās vētra. Esmu uzaugusi Nortamberlendas ziemeļos, netālu no robežas ar Skotiju. Mežonīgi laika apstākļi bija manas bērnības sastāvdaļa un tagad ir vairāk nekā tikai parastas atmiņas, tie ir daļa no manis.

Tā ar mani ir. Es sastāvu no daļām, kas nekad nekļūst par kopumu. Ar mani ir tā, ka divi plus divi ir pieci. Vai trīs. Vai jebkas cits, tikai ne četri.

Apkaimes cilvēki mani sauc par Stefāniju Šneideri, es viņiem esmu šveiciete bez vecākiem, bez māsām vai brāļiem, bez jebkādām mantām. Es pārtieku no trūcīga mantojuma. Pavadu dienas lasot, zīmējot, pastaigājoties. Esmu ieradusies no nekurienes, un kādu dienu es tur atgriezīšos. To no manis sagaida tie, kas par mani baumo. Kā šķiet, esmu gulējusi ar dažiem apkārtnes vīriešiem - daži sauktu manas izvēles par pārsteidzošām -, un tagad es satiekos ar Masonu, mehāniķi no Salernas. Viņš ir vēl viens nepiederīgais, viņš ir no Marseļas. Vietējie stāsta, ka šīs ir gadījuma rakstura attiecības.

Un izrādās, ka tā ir taisnība. Tas ir tāpēc, ka es nespēju tikt galā ar saistībām. Vēl ne - man tam ir par agru. Un varbūt nekad arī netikšu. Bet es progresēju.

Desmit minūtes palasu savu grāmatu - Pjēra Maņana "Noziedzības māju" - un tad nolieku to malā. No vietas, kur es sēžu, es redzu savu klēpjdatoru uz ledusskapja. Uz vāka ir bieza putekļu kārta. Ir pagājis gandrīz vai mēnesis, kopš esmu to ieslēgusi. Sākumā es to darīju divas vai trīs reizes dienā. Lēnām, bet pārliecinoši es sarauju savas saites ar veco pasauli. Ar katru jaunu dienu es arvien vairāk atdzīvojos. Taču šis process nav noticis bez neveiksmēm.

Pirmais vīrietis, ar kuru man pēc pārvākšanās uz šejieni sākās romāns, bija ārsts no Dragiņānas, vārdā Olivjē. Man vajadzēja būt gudrākai; viņš bija ļoti izskatīgs, un tas vienmēr ir bīstami. Mēs satikāmies Entrekasto, kad tur notika uguņošana par godu Bastīli- jas ieņemšanas dienai. Viņš bija apburošs un jautrs, tāpēc es sāku ar viņu satikties, bet tad viņš pārvērtās. Dažreiz viņš bija greizsirdīgs, citreiz vienaldzīgs. Kad es iegāju istabā, nebija iespējams zināt, vai viņš pateiks kaut ko brīnišķīgu vai kaut ko nežēlīgu. Viņu neinteresēja līdzsvars; mums bija vai nu jālido, vai arī jākrīt. Un, ja mēs kritām, tad sekoja izlīgšana, lai mēs atkal varētu lidot. Man salīdzinājumā ar citiem manā vecumā ir bijis pietiekami daudz kalna virsotņu un bezdibeņu. Lai nu kas man bija nepieciešams, taču ne jau Olivjē pašdarbības izrādes.

Vakarā, kad mēs izšķīrāmies, biju aizbraukusi pie viņa uz Dra- giņānu. Iepriekšējā vakarā viņš bija ieradies fermā. Viņš bija nokavējis divas stundas. Manis pagatavotās vakariņas bija atdzisušas, bet viņš nespēja piespiest sevi atvainoties. Mums bija sekss - tas bija raupjš un nevērīgs -, un no rīta, starp pamošanos un došanos projām, viņam bija izdevies mani aizvainot četras reizes, pašam to pat neapjaušot. Mani gan tas neuztrauca, jo es pret viņu jau vairs neko nejutu. Es viņam vēlāk tajā dienā piezvanīju un pateicu, ka aizbraukšu pie viņa un atkal pagatavošu ko ēdamu un ka es novērtētu to, ja viņš kaut vienu reizi neaizkavētos.

Viņš nokavēja tikai stundu. Es viņam priekšā noliku šķīvi - liellopu gaļas sautējumu sarkanvīna mērcē - un piepildīju mūsu glāzes.

-    Tu neēdīsi?

-    Es paēdu, kad ēdiens bija gatavs, - es atbildēju. - Pirms stundas…

Viņš paraustīja plecus un sāka ēst. Es klusējot vēroju, kā viņš paņem papildu porciju. Kad viņš beidzot nolika dakšiņu un nazi, es piecēlos un uzmetu viņa rezerves atslēgas uz galda.

-    Es paņēmu savas atslēgas. Lūk, te ir tavas.

Viņš paskatījās uz atslēgām un tad uz mani.

-    Ko tas nozīmē?

-    Kā tev šķiet?

-Joks?

Es apslāpēju dzēlīgu atbildi un tikai papurināju galvu.

Viņš saviebās.

-    Ko tu ar to gribi teikt, Stefānija?

-    Tu dzer kopā ar saviem draugiem, bet ne ar mani. Tu mani izdrāz, bet neskūpsti mani.

Viņš atgāzās krēslā un dziļi ievilka elpu.

-     Tātad…

-    Tātad - nekas. - Es negribēju dzirdēt nodeldētu atvainošanos. - Viss ir beidzies.

-     Pagaidi…

-    Kāpēc?

-    Kāpēc?

-    Jā. Kāpēc? Kāpēc gaidīt? Kāpēc izniekot vairāk laika?

-    Vai mēs nevaram to vismaz apspriest?

-    Esmu izlēmusi.

-Un kā būs ar mani?

Man šķiet, ka es viņam uzsmaidīju.

-    Tieši tā.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tu zini. Un, ja tu nezini… nu, tas neko nemaina.

Es paņēmu savas atslēgas, kas gulēja uz žāvētāja pie izlietnes.

-     Stefānija…

Es pagriezos. Viņš nevarēja izdomāt, ko lai saka, tāpēc es ieteicos:

-    Vēl kaut kas, pirms es dodos projām.

-    Kas tad?

-    Vai tev garšoja vakariņas? Viņš izskatījās apjucis. -Ko?

-    Tas ir vienkāršs jautājums. Vai tev garšoja? Jā vai nē? Viņš paraustīja plecus.

-    Protams, laikam. Bija normāli…

Es piegāju pie atkritumu tvertnes blakus durvīm, iebāzu tajā roku, atradu tukšo kārbu un pasviedu to viņam.

-    Tu esi izlutināts bērns, Olivjē. Kādam ar kaut nelielu prāta devu tava uzvedība šķiet idiotiska.

Viņš paskatījās uz etiķeti.

-    Suņu barība?

-   Ne jau vienkārši parasta suņu barība, dārgais. Augstākās kvalitātes suņu barība.

-    Tu man iedevi suņu barību?

-    Es gribēju izdarīt ko tādu, kas tev liktu saprast.

-    Ko saprast?

-    Kā tu esi licis man justies pēdējo nedēļu laikā. Pūlēdamies izdomāt atbildi, viņš spēja tikai pateikt:

-    Tu sacīji, ka tas ir liellopu gaļas sautējums!

-    Bija arī. No suņu barības. Liellopu sirds un, man šķiet, vēl kaut kas… uz etiķetes var izlasīt.

Viņš nobālēja. Es nevarēju atšķirt, vai tas bija no dusmām vai arī nelabuma.

-    Tu zaudēji par mani interesi, bet tev pietrūka drosmes man to pateikt.

-    Tas nav tiesa.

-    Vai tu satiecies ar kādu citu?

Viņš svārstījās. Tad atskanēja: -Nē.

-    Tu tiecies vai ne?

-Nē.

Es negribēju atvainošanos, tikai nelielu godīguma devu.

-    Nu pasaki taču…

Viņa sejas izteiksme nocietinājās.

-    Labi. ]a jau vēlies zināt, tad… jā.

Viņš pārdomāja pārāk ātri. Man viss kļuva vēl neskaidrāks. Man bija tāda sajūta, ka viņa atzīšanās ir meli, kas paredzēti, lai mani ievainotu, kamēr viņš to vēl spēja. Lai nu kā, man jau bija vienalga. Tas bija Olivjē tipiski - to nesaskatīt.

-     Nu, - es sacīju, nespēdama pretoties lētajam sitienam, - tas jau laikam izskaidrotu to, ka pavājinājušās tavas seksuālās spējas. Pēdējā laikā tās ir diezgan drūmas. - Pirms viņš spēja ko iebilst, es turpināju: - Galvenais ir tas, ka tu pret mani neko nejūti un es vairs neko nejūtu pret tevi, tad - kāda tam jēga?

Saniknots viņš piecēlās kājās un pavicināja pret mani pirkstu.

-    Es nespēju tam noticēt! Tu… tu esi…

Viņš pūta un elsa, līdz atrada, kā mani apvainot. Viņš nosauca mani par frigidu. Frigida šveiciešu maita. Tas skanēja tik bezpalīdzīgi un absurdi - tik kastrēti -, ka man vajadzēja pret viņu izjust nožēlu. Bet es to neizjutu. Es iesmējos, un Olivjē, kurš nu bija pārskaities, man iesita pļauku.

Tas, kas notika, bija automātiski. Es izdarīju māņu kustību pa kreisi, izvairoties no viņa rokas. Pārtvēru to, saspiedu pirkstus dūrē un sagriezu to. Pēc mirkļa izdzirdēju, kā nokrakšķ viņa plaukstas locītava, jutu, kā salūst divi pirksti. Kad viņš saļima uz ceļiem, es viņu palaidu, paspēru soli atpakaļ, sagriežos uz vienas pēdas, spēru ar otru un ielauzu viņam trīs ribas.

Nākamais, ko atceros, ir tas, ka stāvēju virs viņa. Es klusēju. Vienīgā dzirdamā skaņa istabā bija Olivjē elpošana. Viņš guldza kā zīdainis. Seju klāja asinis, uz grīdas mētājās izsistie zobi.

Man šķiet, ka Olivjē atguvās ātrāk nekā es. Tas noteikti iedragāja manu pašapmierinātību. Es jau biju noticējusi, ka esmu atmetusi šo savu pagātnes daļu. Tagad esmu gudrāka un neko neuztveru kā pašu par sevi saprotamu. Vardarbība ir daļa no manis un laikam vienmēr arī būs. Es tiku tāda izveidota.

Pēc Olivjē bija Retnī, ekonomikas profesors no Tulūzas, kurš bija paņēmis gadu ilgu akadēmisko atvaļinājumu, lai sarakstītu grāmatu. Tas bija jauki. Vecāks, viedāks, vairāk civilizēts, un kādu brīdi šis romāns šķita saderam ar manu jauno dzīves uztveri. Bet pēc trim mēnešiem viņš sāka runāt par nākotni, par apmešanos Tulūzā. Pirmais mājiens par kaut ko pastāvīgu bija beigu sākums.

Tagad ir Lorāns. Es jau viņam pašā sākumā pateicu, lai negaida nekādas saistības.

- Es izšķīros tikai pirms trim mēnešiem, - viņš bija atbildējis. - Lai nu kas man pašlaik būtu nepieciešams, tikai ne saistības. Es vēlos vienkāršu dzīvi. Labus mirkļus…

Un lidz šim tā arī ir bijis. Viņš ir gudrs, asprātīgs, laipns. Viņš iznieko laiku, strādājot par mehāniķi Salernā. Bet - kas gan es tāda esmu, lai izteiktos? Pēc visa, kas ar mani noticis, es tā varētu dzīvot gadiem ilgi, un man nekļūtu garlaicīgi. Es nezinu, kas notiks nākotnē, un man arī ir vienalga. Pirmo reizi mūžā esmu laimīga par tagadni. Nedarīt neko un neatrasties nekur šķiet ideāli.

Šajās dienās, kad es atceros divi tūkstošā gada divdesmito janvāri un mazo istabiņu otrajā stāvā noplukušajā Bilbao viesnīcā, es nodomāju - vai tā tiešām biju es?

Viņa pavadīja pēcpusdienu vienā no augstākajām olīvkoku terases malām, zīmējot sabrukušo fermas aitu gana būdu. Viņa uzzīmēja ar tušu un ogli četras skices no diviem skalu punktiem. Visu laiku pūta karsts vējš. Atgriezusies mājās, viņa juta uz ādas sauli un putekļus. Viņa nolika zīmējumus viz galda, izdzēra glāzi ūdens, pielēja to atkal pilnu un uzgāja augšā vannas istabā.

Vanna uz smagām dzelzs kājām atradās pašā istabas vidū. Sarūsējušie krāni čīkstēja, kad tos pagrieza. Stefānija novilka linauduma kleitu, nometa uz izberztās koka grīdas un ieslīdēja ūdenī. Pa apaļo logu viņa vēroja, kā vīnogulāju lauki vakara gaismā kļūst zili.

Tvaiku plīvurs pacēlās no ūdens virsmas. Viņa aizvēra acis, un tagadne deva ceļu pagātnei: pēdējā stāva bezgaisa dzīvoklis Valletā, ar skatu uz fortu; cilvēku pilnais vestibils Belgradas viesnīcā Īnter-Continental; Salmans Rifats lej olīveļļu uz viņas ādas; cīņa ar dizentēriju, kas saķerta Kinšasā; televīzijas skati ar NE027 vraka atlūzām, kas peld pa Zie- meļatlantijas okeānu; ziņa ekrānā - Man tev ir darbiņš, ja esi ieinteresēta; Bilbao.

Pirms astoņpadsmit mēnešiem šīs atmiņas būtu izraisījušas paniku. Tagad Stefānija jutās mierīga. Viņa pieņēma to, ka tās nekad pavisam neizzudīs, bet, jo tālāk viņa no tām tika, jo vieglāk kļuva. Viņa sāka justies no tām atsvešināta. Un cerēja ar laiku pat noticēt, ka šīs atmiņas pieder kādam citam.

Durvis, kas veda uz āru, bija atvērtas. Masona dzīvoklis atradās šaurā šķērsielā aiz galvenā Entrekasto laukuma. Pirmais slāvs ar augstiem griestiem, mitriem un sapuvušiem slē- ģiem, kas atvērās uz šauru balkonu. Guļamistaba atradās sētas pusē ar skatu uz iekšējo pagalmu, kas ziemā oda pēc mitruma. Vasarā tā bija smacīga gaisa bedre.

Masons bija kailām kājām, pēc dušas joprojām ar slapjiem matiem. Ģērbies izbalējušos džinsos un zaļā, pamatīgi saburzītā kokvilnas kreklā, kas nebija ielikts biksēs. Tieši kā viņa dzīvoklis, ari Masons bija tikpat nekārtīgs. Tas viņam piestāvēja.

Viņi ēda vistu un salātus, pēc tam vietējas aprikozes. Salda sula notraipīja Stefānijas pirkstus. Vēlāk viņi devās uz bāru skvērā. Mazs, pārpildīts, spilgti apgaismots, bez šarma, taču Masons bija draudzīgās attiecībās ar patron, un Stefānija bija iepazinusi cilvēkus, kas apmeklēja šo bāru. Vienā sienas stūrī bija iebūvēts televizors, kurā pārraidīja neizšķirtu Eiropas futbola spēli, un ekrāna priekšā bija sapulcējusies atbalstītāju grupiņa. Aiz bāra bija saliktas izbalējušas Olympique Marseille komandas fotogrāfijas, visas bija uzņemtas Stade Vйlodrome. Iekšā un ārā staigāja bērni, daži bija tērpušies zilbaltos l'OM futbola kreklos. Bija jau bez piecpadsmit minūtēm pusnakts, kad Masons un Stefānija atgriezās viņa dzīvokli. Nedaudz noguruši, nedaudz iereibuši, viņi neveikli pamīlējās.

No rīta Stefānija pamodās pirmā un izgāja ārā pēc svaigi ceptas maizes. Kad viņa atgriezās, Masons vārīja kafiju un smēķēja savu tās dienas pirmo cigareti.

-    Vai šovakar esi aizņemta?

-Jā.

Masons pagriezās, lai paskatītos uz viņu.

-    Tiešām?

-    Vai tu esi pārsteigts?

Viņš paskatījās atpakaļ uz samalto kafiju kannā.

-    Ne gluži. Tikai…

-    Tikai - kas?

-    Es nezinu…

-    Ir jau labi, Lorān. Es neesmu aizņemta.

Neskaidrību nomainīja viegls smaids.

-    Nē?

-     Es tikai negribu, lai tu pieņem mani kā pašu par sevi saprotamu.

-    Kā gan tas būtu iespējams? Es tevi pat nepazīstu. Tu man apgalvo, ka tev esot kaprīzes, taču es tās nekad neesmu

manījis. - Stefānija arī pasmaidīja. Masons mainīja tematu, un Stefānija jau zināja, ka viņš tā rīkosies. - Vai vēlies atkal atnākt uz šejieni?

-    Varbūt atnāc pie manis?

-    Labi. Fs beigšu darbu garāžā ap pusseptiņiem, septiņiem.

Kad Masons devās uz darbu, Stefānija iekāpa savā lietotajā Peugeot 106 un aizbrauca atpakaļ uz fermas dzīvojamo māju. Viņa atstāja mašīnu zem koka un tās logus atvērtus. Rītausmā laiks bija vēss, bet nu jau bija karsts, lapās un koku zaros šalca vējš. Lavandas krūmi ka spoži violeti mākoņi sveicināja Stefāniju, kamēr viņa uzgāja pa akmens pakāpieniem līdz nelīdzenajai grantij pie terases.

Viņai apstāties nelika nekas tāds, ko viņa būtu ieraudzījusi vai izdzirdējusi. Tā bija sajūta, nepārprotama sajūta krūtīs. Tieši tāpat kā reakcija uz Olivjē pļauku, tas bija instinkts, no kura viņa nespēja atbrīvoties. Stefānija stāvēja nekustīgi, aizturēja elpu un juta, kā pulss paātrinās. Tam nebija acīm redzama iemesla; durvis nebija atlauztas, logi nebija izdauzīti, viss šķita savā vietā. Viņa nogaidīja. Nekas nenotika. Viņa sev iestāstīja, ka ir to iedomājusies. Taču, paspērusi soli uz priekšu, viņa izdzirdēja skaņu. Tādu kā vieglu skrāpēšanu, iespējams. Viena cieta virsma pret otru. Skaņa cauri vējam bija tik tikko sadzirdama. Tā varēja ari būt liega zaru atsišanās pret klēts māla dakstiņiem, vai ari iečīkstējās sapuvis slēģis, kam ierūsējušas eņģes.

Atmiņas izraisīja reakciju. Prāts darbojās kā dators. Savāca informāciju, izanalizēja to, izveidoja stratēģiju, izvērtēja riskus. Stefānija juta, kā sāk kustēties, viņu vadīja griba, kas, šķita, nebija viņas pašas.

Klusībā dungojot, viņa apgāja ap šķūni pie mājas pagalma pusē. Uz viņu paskatoties, liktos, ka viņa ne par ko neraizējas. Tikusi aiz mājas, viņa novilka kurpes un pieķērās pie notekcaurules, kas sniedzās līdz pat jumtam. Stefānijai

ievācoties mājā, tā bija vaļīga. Pirmajā nedeļā viņa pati bija to piestiprinājusi pie akmens sienas.

Viņa sāka rāpties augšā, asā virsma durstīja kāju pēdas, krāsa drupa pret plaukstām. Viņa vairs nebija tik labā formā, muskuļi bija kļuvuši vai nu mīkstāki, vai savilkušies, taču ierastais paņēmiens bija zināms. Stefānija atvilka vaļā slē- ģi, kas vienmēr bija aizvērts, taču nekad nebija aizslēgts, un, pieķeroties koka rāmim, ielēca iekšā mazajā telpā, kuru aģentūra, kas nodarbojās ar īpašumu izīrēšanu, bija maldīgi nodēvējusi par trešo guļamistabu.

Nostājusies uz kājām, viņa sastinga, lai ieklausītos, taču apkārt valdīja klusums. Otrā guļamistabā, no kuras pavērās skats uz pagalmu aiz mājas, viņa atvēra tās vienīgo skapi, atbrīvoja tā grīdu, uz kuras bija saliktas kurpes, noņēma paklājiņu un pacēla vidējo grīdas dēli. Tur pie naglas piesiets veļas auklā bija cieši noslēgts plastmasas maisiņš, putekļu un zirnekļa tīklu apvīts.

Lai cik mierīgu dzīvi Stefānija sev bija sagādājusi, viņa nekad nebija aizmirsusi nodrošināties. Viņa izņēma no maisiņa spīdīgu deviņu milimetru SIG-Sauer P226. Agrāk tā bija viņas ieroča izvēle. Stefānija pārbaudīja ieroci un devās laukā no guļamistabas.

Kāpnes bija nepatīkamākā vieta, šaurs slazds. Viņa noņēma SIG drošinātāju un kāpa lejā. Kailās pēdas uz gludā akmens neradīju nekādu skaņu. Gluži kā rēgs viņa pārbaudīja pirmo stāvu - viesistabu, ģērbtuvi, kabinetu.

Iebrucējs atradās virtuvē. Kāpņu pakājē Stefānija sajuta viņa klātbūtni, bet pamanīja viņu tikai tad, kad paglūnēja caur pusatvērtajām virtuves durvīm. Viņa ieraudzīja krēm- krāsas jakas malu, nedaudz muguras, mazliet pleca, pusi rokas un pusi elkoņa. Uz pirkstgaliem viņa ietipināja virtuvē. Iebrucējs stāvēja ar muguru pret viņu, pretim izejai uz terasi. Vīrietis stāvēja, it kā Stefāniju gaidīdams. Iespējams, ka viņš bija dzirdējis, kā piebrauc Peugeot; nevarēja būt, ka viņš bija redzējis viņu pienākam no kāpnēm, ne jau pa virtuves logiem, un tomēr viņš, kā šķita, zināja, ka parasti viņa mājā ienāk no terases puses.

Stefānijai izdevās pielikt auksto S/G metāla stobru pie viņa kakla, pirms viņš sakustējās. Kad viņš to izdarīja, tas nebija nekas vairāk par vieglu saraušanos. Vīrietis pat nepūlējās pagriezties vai pārsteigumā iesaukties. Tajā brīdī viņa pazina apgrieztos, sniega baltos matus.

- Sveika, mis Šneidere! - Stefānija pazina arī strupo skotu akcentu. - Vai man vajadzētu teikt - mis Patrika?

OTRĀ NODAĻA

Tu mēģini sev iestāstīt, ka tā nav patiesība. Pirmo reizi tu esi pret sevi godīga, taču pirmā reakcija ir noliegums. Tai jābūt kļūdai. Tavai kļūdai, kāda cita kļūdai, tam pat īsti nav nozīmes. Derēs jebkurš attaisnojums, kad tu nevari skatīties acis patiesībai par sevi.

Visiem ir kāds talants. To mums iestāsta pieņemti viedokļi. Man šķiet, ka tas ir atkarīgs no tā, ko uzskata par talantu. Kad zemākais vidējais kopsaucējs nosaka šā talanta slieksni, par to var uzskatīt gandrīz jebko; jauku smaidu, to, ka tu esi labs melis, nepadošanos tuklumam. Es gan personiski noraidu šo ideju, ka ikvienam ir kāds talants. Tas ir tāpat, kā sacīt, ka "māksla ir domāta cilvēkiem". Tā nav. Tā ir domāta tiem, kas to spēj novērtēt un saprot to. Tā ir elitāra. Tieši tāpat kā talants.

Vairumam cilvēku nav kādas noteiktas spējas. Viduvējība ir vienīgā īpašība, kuras viņiem ir papilnam. Man to vajadzētu zināt. Ilgu laiku es biju viena no viņiem. Taču tas bija pirms tam, kad atklāju, ka man ir arī alternatīva, ka ir cita pasaule, kurā es varēju atšķirties no pārējiem un izcelties.

Atklāt, ka esi unikāls, nozīmē pavisam ko citu nekā saprast, ka tas, kas tevi padara unikālu, ir nepieņemams. Ko tu dari, kad beidzot ieraugi sevi tādu, kāda tu patiesībā esi - kas tu patiesībā esi - un tu esi viss, ko sabiedrība noraida? Tu mēģini sev iestāstīt, ka tā nevar būt. Tas ir pirmais, ko tu dari. Un iespējams, ka turpini to darīt. Taču es tā nedarīju. Es jau biju sev melojusi pietiekami Ugu laiku. Kad pienāca tas brīdis, es beidzu izlikties, ka esmu kāda cita, un izvēlējos būt sava patiesā es. Es izvēlējos būt godīga.

Nežēlīgi godīga.

-    Kā tev klājas, Stefānija?

Virietis lēnām pagriezās, un viņa seja iznira no Stefānijas atmiņām; sārtā āda, kas bija cieši pārvilkta pār izteiksmīgajiem vaigu kauliem, akvamarīna krāsas acis, baltie mati. Viņam mugurā bija krēmkrāsas uzvalks, tumši zils krekls, kas bija pie kakla atpogāts, un kājās nospodrinātas melnas kurpes.

-     Es, protams, dzirdēju baumas. Ka atgriezusies Petra Reitere. Skaidrs, ka; es tam neticēju. Taču, kad izrādījās, ka šajās runās ir daļa patiesības, es pieņēmu, ka viņas identitāti kāds nozadzis, lai aizsargātu savu identitāti. Tieši kā tu kādreiz rīkojies. - Apjucis viņš samiedza acis, skatīdamies uz Stefāniju. - Man nekad neienāca prātā, ka tā varētu būt tu, īstā Petra Reitere.

Aleksandrs bija cilvēks, kurš uzskatīja, ka kļūdas pieļauj tikai citi. Tāpēc viņš tik ļoti saspringti uz Stefāniju lūkojās. Viņš meklēja atbildi.

-     Es biju pārliecināts, ka pēc tam, kad tu pazudi, es par tevi vairs nekad nedzirdēšu, kur nu vēl tevi satikšu. Taču vairāk nekā divus gadus tu biji Petra. Jautājums ir tāds - kāpēc?

Stefānija neatbildēja.

-     Un tad tu nozudi. Apmēram pirms astoņpadsmit mēnešiem, vai ne? Bez jebkāda brīdinājuma, bez iemesla. Un atkal jau jautājums - kāpēc?

Aleksandrs. Cilvēks bez uzvārda. Viņa bija pavadījusi četrus gadus, cenšoties aizmirst šo vīrieti.

-    Kas noticis? Vai esi mēli norijusi? - Viņš izvilka no jakas kabatas paciņu Rathmans. - Tas tev ļoti neraksturīgi.

Stefānija nespēja atturēties.

-    Ej ellē!

Viņa bija gribējusi klusēt. Tagad Aleksandram bija tikusi reakcija, ko pats bija izraisījis.

-    Tas jau izklausās labāk.

Stefānija pagrūda stobru viņam zem deguna.

-    Vācies projām!

-    Vai esi pazīstama ar teicienu - "dari, ko darīdams, apdomā galu"?

-    Vai esi pazīstams ar teicienu - "es skaitīšu līdz trīs"?

Viņš pat nepamirkšķināja acis.

-    Tu noīrēji šo īpašumu no aģentūras Braun-Stahl Minhe- nē. Tu nopirki savu Peugeot no īva Montāna, zobu tehniķa Sentrafaelā. Vai zināji, ka viņa tēvs ir rumāņu disidents? Bukarestē viņš mēdza katru mēnesi izdot pagrīdes avīzi. Visus septiņdesmitos un astoņdesmitos gadus. Drosmīgs, taču muļķīgs… /

-    Viens.

-     Nē, laikam jau nezināji, - Aleksandrs secināja. - Taču tas laikam būs tāpēc, ka tu tik daudz nepētīji kā mēs. Tu jau gan zini, kādi mēs esam, cik rūpīgi mēs visu izmeklējam. Es, piemēram, zinu, ka tu reti dodies tālāk par Entrekasto vai Salernu. Es zinu, ka tev Lionas bankā ir konts, kurā katru mēnesi ieplūst piecdesmit tūkstoši franku. Tas šķiet daudz, ņemot vērā to, kāda ir tava dzīve. Katru mēnesi nauda ienāk no cita avota, kas, tiklīdz darījums beidzies, izkūp gaisā. Jauks triks - kādu dienu tev vajadzēs man par to pastāstīt. Es zinu ari to, ka tev ir attiecības ar Lorānu Masonu, auto mehāniķi no Marseļas. Es pieņemu, ka tu zini - Masonam ir bijusi sieva…

-    Divi.

-     …Bet es prātoju, vai viņš ir tev stāstījis par savu kriminālo pagātni. - Stefāniju nodeva viņas sejas izteiksme. - Man jau tā likās. - Aleksandrs lēnām izvilka cigareti. Viņš uzsita ar to pa paciņu. - Viņš ir mašīnu zaglis. Ar viņa vārdu ir saistītas trīs zādzības. Pēdējo reizi, kad viņš tika ārā, viņš bija nosēdējis četrus mēnešus. Tad viņa sieva nolēma, ka viņai pietiek, un pameta viņu. Paņēma sev līdzi visu - mēbe-

Ies, paklājus, aizkarus, visu. Vari iedomāties Masona pārsteigumu, kad viņš atbrīvošanas dienā ierodas mājās. Padomā, tad jau būs bijis vieglāk no visa aiziet… jo tur nebija nekā, no kā aiziet.

Stefānija piespieda metālu pie viņa ādas stingrāk.

Aleksandrs paskatījās viņai cieši acīs.

-    Trīs?

Bija bridis, kad viņa būtu varējusi to izdarīt. Viņas prāts bija statisks. Tā bija piecdesmit pret piecdesmit iespēja. Viņa juta, ka ari Aleksandrs to saprot, tomēr viņš nebija atkāpies.

-     Ko tu te dari? - Stefānija atņēma ieroci, kas bija atstājis bālu, apaļu nospiedumu zem viņa deguna.

-     Laikam jau Masons nodomāja, ka viņš atbrauks uz mazu, klusu pilsētiņu, tādu kā Salernu vai kaut Entrekasto, kur visi liks viņu mierā. Kur viņš varēs uzsākt jaunu dzīvi. Tieši kā tu. Vai ne?

Uz virtuves galda bija čemodāns. Aleksandrs to atvēra un izņēma A4 izmēra aploksni, kuru pasniedza Stefānijai.

-    Paskaties!

Aploksnē bija apmēram divdesmit fotogrāfijas, puse no tām bija melnbaltas. Pirmajā bija redzams skolas pagalms, piecas meitenes formas tērpos, apmēram septiņus vai astoņus gadus vecas. Viņas spēlējās un smējās. Pēc fotogrāfijas graudainības Stefānija noteica, ka fotogrāfs izmantojis palielināmo objektīvu. Kādu brīdi attēla nozīmīgums nebija skaidrs. Taču tad Stefānija ieraudzīja.

Viņu apmuļķoja mati. Brūni un biezi tie sniedzās pāri mugurai. Pirms četriem gadiem tie bija īsi apgriezti. Viņa bija ari gara, garāka par meitenēm viņai apkārt. Četru gadu vecumā viņa bija īsa savam vecumam. Tagad viņa bija tikusi līdzi saviem skolas draugiem un izrāvusies priekšā. Sāka veidoties sejas vaibsti; Kristofera deguns, Džeinas acis. Meitene fotogrāfijas vidū bija Polija, viņas brāļa meita.

-    Šķiet, ka tu nekad neesi redzejusi Filipu, vai ne? Pēdējo reizi, kad tikies ar savu brāļasievu, viņa gaidīja Filipu. Mēs stāvējām uz ceļa, no kura pavērās skats uz Falstonas kapsētu. Tava ģimene apbedīja tevi pēc drausmīgas avārijas. Vai atceries?

Stefānija ignorēja dzēlienu. Tur bija arī piecas fotogrāfijas, kas bija uzņemtas pludmalē. Iespējams, ka Bambergā, vai arī Zēhauzenē. Tās bija pludmales, kur Stefānijas vecāki bija bērnībā viņus veduši. Arī Kristofers, Džeina un viņu bērni bija tās iecienījuši. Fotogrāfijā viņa redzēja, kā Džeimss un Polija līdz potītēm dziļi iebriduši ūdenī, Kristofera bikses uzlocītas līdz ceļiem, Filips viņam sēž uz pleca, ar mazajām rociņām ieķēries matos. Izskatījās, ka diena bijusi vējaina. Stefānijas atmiņās tās vienmēr tādas bija. Divos uzņēmumos bija redzams medibu suns. Viņa gribēja zināt, vai suns pieder viņiem, taču apzinājās, ka nedrīkst to jautāt. Pēdējā fotogrāfija bija uzņemta viņu mājā, no kuras pavērās skats uz Falsto- nu; Kristofers ganīja aitas laukā aiz aploka, Džeina stāvēja pie vannas istabas loga un ņēma nost krūšturi, neapzinādamās, ka viņu redz. Stefānija pazina neizteiktus draudus, kad viņa tos redzēja.

Viņa uzlika fotogrāfijas uz galda.

-    Kā saprotu, tas darīts ar kādu mērķi.

-    Vai pēdējā laikā esi bijusi Parīzē?

Viņa neatbildēja.

-    Ko tu zini par Džeimsu Māršalu?

-    Nekad neesmu dzirdējusi par tādu.

-    Un par Oļegu Rogačovu?

-     Nē.

Aleksandrs beidzot aizsmēķēja savu cigareti.

-    Vai kādreiz esi dzirdējusi par vīrieti vārdā Koba?

-     Nē.

-    Vēl viens krievs.

-    Nebutu ienācis prata.

-    Nezināji par viņiem pat tad, kad biji Petra?

-    Nē.

-    Man tev ir kāds piedāvājums…

-    Nekādā ziņā.

-    Tu to vēl neesi dzirdējusi.

-    Tam nav nozīmes. Mani tas neinteresē.

-    Interesēs. Tā ka varbūt labāk apsēdies un paklausies.

Stefānija palika stāvam.

Aleksandrs izskatījās garlaikots.

-    Es neiešu projām, līdz nebūsi mani uzklausījusi.

-    Tad sāc vien stāstīt.

-     Vai zini, tev nav nekādu tiesību no manis sagaidīt iecietību. Tu piederēji pie Magentas Mājas. Tu joprojām pie tās piederi. Pēdējie četri gadi neko nenozīmē. Tev to vajadzētu atcerēties, kad tu apdomāsi manu piedāvājumu, un tas ir tāds: viens darbiņš divos vai trīs piegājienos…

-     Nē.

Aleksandrs turpināja, it kā nebūtu viņu dzirdējis.

-     Pēc tam… nu, tu būsi brīva. Tev nevajadzēs mani nekad vairs satikt. Esmu pārliecināts, ka tas mums abiem būs patīkami.

-     Nē.

-    Stefānija…

-    Tu nesaproti. Es nevaru vairs strādāt tavā labā.

-    Tu gribi teikt, ka tu to vairs nedarīsi.

-    Es gribu teikt, ka nevaru. Es vairs neesmu iepriekšējā.

-     Mēs neviens vairs neesam iepriekšējie. Daži no mums vairāk nekā pārējie. Bet neviens nevar līdzināties tev. Stefānija, tev vislabāk padodas pārvēršanās. Un, tiklīdz būsi pārvērtusies par Petru Reiteri un padarījusi darbiņu, tu varēsi mainīties atpakaļ uz to, kas tu esi tagad. Vai uz jebkuru, par kuru tu vēlētos kļūt.

-    Vai tu nedzirdēji, ko es teicu? Es nekad vairs nestrādāšu tavā labā. Es labāk nomirtu.

Aleksandrs teatrāli ievilka dziļu dūmu, tad lēnām izelpoja, dūmiem izplūstot pa nāsīm.

-     Es negaidu, ka tu piekritīsi. Ne jau tagad un šeit. Tev ir savs lepnums. Taču, kad tev izdosies to pabīdīt maliņā, tu sapratīsi, ka tas ir labs piedāvājums. - Viņš paņēma no galda fotogrāfijas. - Tagad ir pirmdienas pēcpusdiena. Es gaidīšu, ka būsi Magentas Mājā līdz nedēļas nogalei.

-    Tu laikam esi prātu zaudējis.

Viņš izvairīgi paraustīja plecus.

-    Šķiet, ka tu esi šeit iekārtojusies uz jauku dzīvi. Kāpēc gan to sabojat? Kāpēc gan atkal bēgt? Un tieši to tev nāksies darīt. Padomā par to! Tu vari sevi atbrīvot. - Viņš jau gatavojās ielikt fotogrāfijas atpakaļ portfelī, taču tad pārdomāja. - Es tās atstāšu tev.

-    Tu tiešām domā, ka mani kādreiz vēl redzēsi?

-    Vai tu tiešām gatavojies mani nošaut?

-Jā.

-    Taču tu to neizdarīji. - Viņš devās uz terasi, tad apstājās. Uz galda blakus izlietnei bija nolikti viņas iepriekšējās pēcpusdienas zīmējumi - aitu gana būdiņa. Aleksandrs pacēla vienu lapu un nopētīja.

-    Tavs?

-    Vācies projām!

Viņš uzmeta skici atpakaļ uz kaudzītes ar cēlu nicinājumu.

-     Tev vajadzētu atkal pievērsties cilvēku nogalināšanai, Stefānija. Tur slēpjas tavs īstais talants.

-    Esmu pensijā.

Aleksandrs pasmaidīja. Stefānija nebija pārliecināta, vai kādreiz redzējusi viņu to darām. Viņš sacīja:

-    Tev ir divdesmit septiņi gadi. Tu esi par jaunu, lai ietu pensijā.

* * *

Stefānija vēroja, kā Aleksandrs kāpj lejā pa taciņu līdz ceļam. Braucot atpkaļ no Entrekasto, viņa nebija pamanījusi automašīnu. Iespējams, ka viņam līdzās bija vadītājs. Stefānija nenogaidīja, līdz viņš izzūd no skatiena.

Tu vari iegūt sev māju, tu vari pati izveidot sev dzīvi, taču negādā sev neko, no kā tu nevarētu vienā mirklī atteikties.

Nebija vajadzības kaut ko pārdomāt. Bija tūlīt pat jārīkojas.

Viņa paņēma no virtuves atvilktnes nazi un uzgāja savā guļamistabā. Zem gultas bija vecs ādas čemodāns ar misiņa slēdzi. Viņa to atvēra un pārgrieza notraipīto auduma līniju pie čemodāna dibena tā, lai nesabojātu to, kas tur bija paslēpts. Vācu pase uz Frankas Milleres vārda un divi tūkstoši vācu marku. Ar to pietika, lai viņa tiktu lidz Helsinkiem. Tur Merita-Nordbanken seifā Frankas Milleres dzīvei nepieciešamie priekšmeti gaidīja, kad tos savāks; atslēgas no īrētā dzīvoklīša Berlīnē, par kuru katru mēnesi tika samaksāts ar tiešu pārvedumu apsaimniekošanas aģentūrai, dzimšanas apliecība, derīga American Express kredītkarte, Vācijas autovadītājas apliecība, personiskie bankas ieraksti. Apslēpta, taču pilnīga identitāte.

Viņa atvēra skapi pa labi no gultas un uzkāpa uz krēsla, lai varētu aizsniegt augšējo plauktu. Aiz vecas kurpju kastes atradās maza, melna mugursoma. Viss jau bija iesaiņots - nedaudz veļas, zeķes, sporta bikses, melni džinsi (tagad tie droši vien bija par ciešu), pāris T kreklu, džemperis, plāna, pelēka jaciņa ar kapuci. Arī kosmētikas somiņa, kur atradās daži tualetes piederumi un medicīnas maisiņš, kurā bija apsēji, dezinfekcijas un pretsāpju līdzekļi.

Stefānija paskatījās pulkstenī. Bija tikai pusvienpadsmit. Ja satiksme būs laba, viņa pusvienos nokļūs Nicas lidostā. Tur viņa nodrošinās to, ka lidz dienas beigām būs Helsinkos. Rīt, tiklīdz viņa būs savākusi visu Frankas Milleres iedzīvi, viņai piederēs vesela pasaule, kurā nozust. Rīt Stefānija Šneidere būs nozudusi bez pēdām.

Piecpadsmit pāri septiņiem Masons no terases iegāja virtuvē, kā to dažreiz darīja, un apstājās. Uz grīdas mētājās salauzīti māla trauki, saplīsuša stikla lauskas, galda piederumi. Koka krēsls, kas parasti stāvēja blakus ledusskapim, bija sadragāts. Tam bija ne tikai noplēsta kāda skaida vai nolauzta kāja, nē, tas bija pavisam iznīcināts.

Viņš sauca Stefānijas vārdu, taču atbildes nebija.

Viesistabā no plauktiem bija izvilktas grāmatas un izsvaidītas pa istabu. Tirkīza porcelāna vāzes gabaliņi mētājās čuguna režģos. Masons uzskrēja augšā guļamistabā; tā nebija skarta, bet Stefānijas tajā nebija. Atsteidzies atpakaļ virtuvē, viņš pirmo reizi ieraudzīja asinis. Spīdīgu pilienu taka veda ārā pa pagalma durvīm un nozuda nelīdzenajā zālē. Viņš paskatījās augšup un ieraudzīja Stefāniju sēžam zem olīvkoka, kājām šūpojoties pār akmens dzegu.

-    Stefānija!

Viņa bija gatava doties projām, pirms Aleksandrs bija sasniedzis ceļu. Bet viņa nebija to izdarījusi. Viņa bija vilcinājusies. Tagad viņa nespēja vairs atcerēties, kāpēc. Bija pagājusi stunda. Viņas domas bija aizklīdušas. Viņa bija jutusies nedabiski mierīga. Vēlāk viņa bija pastaigājusies starp vīnogulājiem un starp citronkokiem uz stāvā kalna, kas pacēlās austrumu pusē. Vienu brīdi pēcpusdienā psiholoģiskā anestēzija bija sākusi izbālēt. Sākumā bija nožēla, tad sekoja līdz baltkvēlei nokaitēts niknums.

-    Tava roka! - Masons elsoja, kad sasniedza Stefāniju un apsēdās viņai blakus. - Kas noticis ar tavu roku?

Viņa turēja abas rokas sev klēpī. Kreisās virspuse un kauliņi bija saplosīti. No tumšiem, lipīgiem ievainojumiem uz āru izvirzījās asas skrambas.

-    Kas notika?

Stefānija neatcerējās, kas bija noticis kopš vēlās pēcpusdienas līdz pat vakaram. Melnā mugursoma mētājas pie ārdurvīm. Viņa neatcerējās, ka būtu to tur nolikusi, taču viņa zināja to, ka Frankas Milleres pase un vācu markas bija iebāztas sānu kabatā.

-    Vai man izsaukt policiju?

Viņa papurināja galvu.

Masons sāka iebilst, taču apklusa.

-    Tev vajag aiziet pie ārsta.

Stefānija redzēja sevi griežamies kā dejotāju niknuma virpuli, notriecot visu, kas trāpījās pa rokai. Viņas redzi aizmigloja aizkaitinājuma un dusmu asaras. Viņa nebija pārliecināta, pa ko bija situsi, taču sāpes bija likušās kā caurejas līdzeklis. Viņa jau bija zinājusi, ka tā būs.

Viņi nogriezās no galvenā ceļa, Masona Fiat grabēja uz līkumainā ceļa. Priekšējo lukturu gaisma ņirbēja uz vīnogulājiem, kukaiņi lidinājās pretī dzeltenajai gaismai. Neviens no viņiem nebija bildis ne vārda kopš izbraukšanas no Sa- lernas. Stefānijas kreisajai rokai bija četras šuves. Mazākie griezumi un skrambas bija iztīrītas un dezinficētas. Viņa bija atteikusies no pretsāpju līdzekļa piedāvājuma.

Viņi iegāja virtuvē. Masona skatienu saistīja priekšmets, ko viņš pirms tam nebija ievērojis; ierocis pie izlietnes. Stefānija vēroja, kā viņš paceļ S1G un pagroza to plaukstā. Viņa redzeja, kā Masona sejā iezogas raizes.

-    Vai tas ir tavs?

Stefānija redzēja, ka viņš izmisīgi vēlas, kaut atbilde būtu - nē.

-Jā.

-    Ko tu dari ar tādu šaujamo, Stefānija?

-    Nejautā.

-    Es jautāju. Tāpat kā es jautāju, kas šeit notika.

-    Es tev varu atbildēt, ja vēlies. Bet viss būs meli.

-    Tu man esi parādā ko vairak.

-     Es tev neko neesmu parādā, - viņa atcirta. - Nekādu saistību, vai atceries?

-    Vai tev neliekas, ka šī situācija atšķiras?

-    Man šķiet, ka mums visiem ir savi noslēpumi, Lorān. Pagātnes gabaliņi, kurus labāk atstāt pagātnē. - Viņa jāva, lai Masons to bridi pārdomā. - Kā tev šķiet?

Viņš aizgriezās.

-    Man šķiet, ka es labāk sākšu satīrīt šo jucekli.

Stefānija pastiepa savu neskarto roku un uzlika to viņam

uz pleca.

-    Tagad ne. Tas var pagaidīt.

Viņi ēda maizi ar sieru. Masons attaisīja vīna pudeli. Viņi apsēdās pie galda terasē cikāžu kora pavadījumā. Kad bija beiguši vakariņot, Masons aiznesa šķīvjus un atgriezās ar kafiju un noputējušu Armagnac pudeli. Stefānija sacīja, ka to nevēlas. Masons iebilda, ka tas ir ārstniecisks, tāpēc viņa padevās, un Masons ielēja collu dzēriena netīrā glāzē.

Kad Stefānija izlēma, ka tomēr nebēgs, tas gluži vienkārši bija instinkts. Tagad viņa saprata, kāpēc nebija to darījusi. Aleksandram nebija ieroča. Zemapziņā viņa bija atcerējusies šo faktu. Nekādu ieroču, nekādu līdzzinātāju, pilnīgi nekādas aizsardzības. Ņemot vērā apstākļus, tas bija liels risks. Viņa būtu varējusi Aleksandru vienā mirkli nogalināt. Viņam nebūtu bijusi iespēja izdzīvot. Tas izraisīja jautājumu: kāpēc?

Masons sev piepildīja glāzi.

-    Varbūt tomēr pastāsti, kas notika. Ja negribi par to runāt, tad - nekas. Bet, ja vēlies, tad vari man uzticēties.

-    Es zinu. - Viņa ar abām rokām saņēma glāzi un blenza uz savām šuvēm. - Pie manis šodien kāds ieradās.

-Kas?

-    Vīrietis no manas pagātnes.

-    Ko viņš gribčja?

-    Nedaudz no manas nākotnes.

-    Ko tu taisies iesākt?

-    Es vēl nezinu.

Masons izvairījās no viņas acu skatiena un lēnām raustīja diegu bikšu vīlē.

-     Tas ierocis… Es gribu teikt, ka esi iekūlusies kādās nepatikšanās… ja tev vajag palidzibu, ir cilvēki, kurus es agrāk pazinu…

-    Es zinu.

Viņš paskatījās uz Stefāniju.

-    Ko tu zini?

-    Kāpēc tu esi mehāniķis.

-    Kā, lūdzu?

-    Es zinu, ka tev patīk mašīnas, Lorān. Tev tās ļoti patīk.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami, līdz Masons atkal ierunājās.

-     Lai nu kā, bet es jau teicu, ka pazīstu dažus cilvēkus, kuri…

-    Tas neko nemainīs.

-    Nu, ja tu pārdomā…

-    Paldies!

Masons aizsmēķēja cigareti.

-    Tie cilvēki fotogrāfijās, kas ir virtuvē. Kas viņi ir?

Stefānija paraustīja plecus.

-    Ģimene, kuru es kādreiz pazinu.

Cīņa turpinājās visu otrdienu un trešdienu. Stefānija gandrīz nemaz negulēja, ar pūlēm kaut ko ieēda. Dažreiz viņa krita panikā, dažreiz pašai šķita, ka viņai ir gandrīz vai ka- talepsija. Visi viņas iebildumi šķita atgriežamies pie viena un tā paša - par viņas jauno dzīvi bija vērts cīnīties, bija vērts atkal atcerēties pagātni, vienīgi nekas nebija tā vērts, nekas, tikai iespēja to uz visiem laikiem atstāt aiz sevis.

Trešdien viņa pavadīja visu dienu kalnos zem tveicīgas saules, starp robainajiem akmeņiem un dzeloņu pilnajiem krūmiem. Viņa varēja bēgt, to Stefānija apzinājās. Taču - cik ilgi? Ja viņa apstāsies, viņu atkal atradis. Tagad viņa saprata, ka tas ir tikai laika jautājums. Un, ja arī viņu neatradis, tāda iespēja pastāvēs. Lai cik ļoti viņa mēģināja izlikties, ka tā nav, tādi draudi vienmēr bija.

Par visu vairāk viņa negribēja vairs bēgt. Dzīve lauku mājās bija sniegusi viņai šo sajūtu, ja neko citu. Galu galā viņai nebija ne jausmas, kur viņai paredzēts apmesties uz dzīvi. Taču tam nebija nozīmes. Svarīgs bija pats notikums, nevis vieta. Pamest sapņus nozīmēja ļaut Aleksandram uzvarēt. Tā bija nodrošināšanās pret risku, kuru viņš bija uzņēmies, kad tuvojās viņai neapbruņots. Viņš nebija devis savu vārdu par garantiju, jo zināja, ka viņa to noraidītu - starp viņiem nekad nevarēja būt uzticēšanās -, bet iespējams, ka risks bija labu nodomu žests.

Kad iestājās tumsa, Stefānijas pēdas bija tulznās, āda apsvilinātā, prāts izdedzināts.

Aizbildināšanās bija beigusies, atmiņas bija uzpeldējušas. Tajā naktī viņa nevarēja aizmigt. Riebums, bailes un dusmas neļāva aizmigt. Vēlāk, kad jau ausa saule, bija brīži, kad viņa gandrīz vai pārliecināja sevi, ka nebūs jau tik slikti. Tas ir tikai viens darbiņš. Bet viņa zināja, ka tā nav patiesība. Par to bija parūpējušies astoņpadsmit mēneši īstās dzīves. Nekādi centieni nekad neatdos viņai to spēku, kas viņai kādreiz piemita. Par spiti visam, tas viņu darīja laimīgu, jo tas darīja viņu cilvēcīgu.

Magentas Māja. Organizācija, kuras nav, to vada cilvēki, kuri neeksistē. Mūsdienu likteņa ironija. Plašas atklātības laikā kādam tik un tā jāielien noteku caurulēs, lai tiktu galā ar žurkām.

Es nezinu, cik daudz slepkavu Magentas Māja algo - piecus vai sešus, man šķiet, ka varētu būt seši, - bet to gan es zinu, ka es pati viņu starpā biju unikāla. Pārējie bija tikai izmācīti slepkavošanas mākslā. Mani iemācīja kam vairāk. Darbojoties ar Petras Reiteres vārdu - vācu studente, kas kļuva par aktīvisti un pēc tam par algotu slepkavu, - es iemācījos iefiltrēties, pievilināt, melot, noklausīties, zagt, nogalināt. Es iemācījos, kā izturēt sāpēs un kā radīt tās kādam citam.

Ir pagājuši četri gadi, kopš es nozudu, un tieši tik ilgu laiku es bēgu, sākumā, būdama Petra, pēc tam, būdama es pati. Pat tagad, kad pagājis vesels gads, kopš es šeit dzīvoju, es joprojām bēgu. Aleksandra noteikumi man dod iespēju apstāties.

Teorētiski tā ir pavisam viegla izvēle. Ar vienu darbiņu es nopērku jebkādu nākotni, kādu vien vēlētos. Bet es esmu pārvērtusies, kopš pārstāju būt Petra. Man šķiet, ka es sāku kļūt par tādu cilvēku, kādai vajadzēja kļūt Stefānijai Patrikai. Un tur jau ir tā problēma. Viņa, iespējams, ir savtīga un sarežģīta - iespējams, ka viņa ir pilnīga maita, - taču viņa nav algota slepkava. Nevis kā Petra, kura bija tikai un vienīgi tā.

Es atklāju, ka aizdomājos par tādiem cilvēkiem kā 7.ans Marsels Utens, Li Čins Sjajs, Džons Peltors, Zvonimirs Vujovičs, Estevans Garsija. Tāpat kā Petra Reitere - tie ir vārdi bez sejām. Es prātoju, ko gan viņi tieši šajā brīdī dara, kur gan viņi atrodas. Petras profesija nekad nav bijusi plaši izplatīta. Protams, jebkuras pilsētas nolaista rajona ielas stūrī var satikt slepkavu. Var pat diezgan viegli atrast viltus slepkavas. Balkānos vai Tuvajos Austrumos, nevar palaist garām entuziasma pilnus amatierus. Taču to, kas veidoja eliti, nebija vairāk par duci. Mūsu izcelšanās bija dažāda, bet mūs vienoja mūsu darba kvalitāte.

Agrāk es mēdzu iztēloties, kā satieku citus kluba locekļus. Es mūs iedomājos sēžam pie galda restorānā, daloties nozares noslēpumos, redzot sejas un zinot, kā katru sauc, novērtējot konkurenci. Ik pa laikam es dzirdēju dažādas tenkas. Parasti no Šterna, informācijas brokera, kurš tās piedāvāja pa drusciņai, cerēdams, ka es samaksāšu, lai uzzinātu ko pikantāku. Tā, piemēram, es zinu, ka agrākais

Amerikas Savienoto Valstu jūras kājnieku kareivis Džons Peltors bija atbildīgs par mašīnas uzspridzināšanu Kualalumpurā, kad pagājušajā gadā tika nogalināts Indonēzijas vēstnieks. Un to, ka Li Čins Sjajs bija tas, kas nogalināja Alfrēdu Rīdu, Rīda mediju grupas dibinātāju, Mumbajā, tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītā gada maijā. Kā Šterns stāstīja - šāviens galvā no piecu simtu jardu attāluma stiprā sānvējā.

Kad es biju Petra Reitere, nekas 110 tā, kas ietekmēja Stefāniju, man nebija svarīgs. Mani neinteresēja arī neviena problēma, kas saistīta ar manu profesiju. Es neuztraucos par morāli. Es uztraucos par rezultātu. Es neuztraucos par mērķi. ]a man piedāvāja līgumu, viņš vai viņa jau bija pagalam, jo, ja es nepieņēmu šo darbu, to izdarīja kāds cits. Kad skatījos optiskajā tēmēklī vai arī upura acīs, es nekad sev priekšā neredzēju cilvēku. Es arī nekad nedomāju par naudu; par to es domāju vēlāk. Es vienmēr domāju par… par to, vai kāds no citiem to būtu manā vietā izdarījis labāk.

Kā jau jebkurai sievietei profesijā, kur pārsvars ir vīriešiem, man ir jābūt labākai par vīriešiem, tikai lai būtu ar viņiem līdzīga.

Ceturtdienas rīts. Stefānija uz terases vēroja, kā uzlec saule. Kādu bridi bija pavēss. Vēlāk parādījās Masons ar kafijas tasi rokās, bārdas rugājiem noaugušu zodu.

-    Tātad tu dodies prom?

-    Vai redzēji somu?

-    Es redzēju to, ko tu atstāji.

-    Piemēram?

-    Drēbes, kuras tu atstāji skapī - nu, es ari tās neņemtu līdzi.

-    Tās tev nederētu.

-    Tu būtu pārsteigta, uzzinot, ko es varu uzvilkt.

-    Skats, kuru es iedomājos, nav necik glīts.

Viņš pasmaidīja un tad jautāja:

-    Klausies, vai tu esi pārliecināta, ka zini, ko dari?

-    Patiesību sakot, ne pārāk. Bet es zinu, kas notiks, ja es nebraukšu, un to es nevaru pieļaut. Pēdējais gads man ir bijis tiešām labs, taču pirms tam, nu…

-    Kas tad bija?

Stefānija dziļi nopūtās.

-    Ilgu laiku tas bija slikts laiks.

-    Tu neesi vienīgā, - viņš sacīja toni, kas vairāk izklausījās līdzjūtīgs, nevis nosodošs.

-    Es zinu.

-    Ko tu izdarīji?

-    Tu negribi to zināt.

-    Stefānija… ^

-     Tieši tāpat, kā es negribu zināt, ka tevi notiesāja par mašīnu zādzībām.

Masons uz kādu brīdi samulsa. Tad viņš papurināja galvu.

-    Tu zināji?

-    Tikai nesen uzzināju. Bet es dzīvoju tieši tādā pasaulē. Es zināju tādas lietas, kuras nekad negribēju zināt. Redzēju lietas, kuras vēlētos izdzēst no atmiņas. Mēnešiem ilgi, tad jau gadiem ilgi, es ceļoju no vienas sliktas viesnīcas uz nākamo, no vienas valsts uz nākamo, un tas, ko darīju… tas bija…

Stefānija nodrebēja, un Masons apskāva viņu.

-    Tam nav nozīmes.

Skatoties uz Masonu, viņa jutās bezpalīdzīga.

-    Lorān, piedod man.

-    Ir jau labi.

-    Vai esi pārliecināts?

-    Jā, esmu.

-    Man vajadzēja to pateikt agrāk.

-    Nē. Man tā neliekas. Mēs tāpat labi pavadījām laiku.

Stefānija nespēja paskatīties viņam acīs.

-    Tiesa.

-    Es vienmēr zināju, ka tas neturpināsies mūžigi. Tā bija daļa no valdzinājuma.

-    Liels paldies.

-    Tu taču zini, kā es domāju.

Viņa pamāja ar galvu.

-    Es tomēr plānoju atgriezties. Ja vien es varēšu…

Masons saņēma viņas labo roku.

-    Labāk nerunāsim par to. Pasēdēsim te saulē un padzersim kafiju. Mēs varam izlikties, ka tu brauc projām un ka tu nedēļas nogalē atgriezīsies. Es tev pagatavošu kaut ko ipa- šu. Mēs mīlēsimies, iedzersim krietni daudz vīna. Un nākamajā dienā mēs darīsim to pašu, un ari nedēļu pēc tam… un, pirms mēs paspēsim attapties, vasara jau būs pagājusi, un klāt būs rudens.

TREŠĀ NODAĻA

Stefānija nekad nebija iedomājusies, ka, ieraugot Brentfor- du, viņa izjutis jebkādas emocijas. Taču te nu tās bija, un viņas sirds sažņaudzās. Viņa piespieda seju pie loga, kad lidaparāts izlīda no mākoņiem. Zālieni ielas vidos, drūpoši augstceltņu bloki, milzīgas noliktavas. Viņa redzēja Londonu pirmo reizi pēc četriem gadiem, un viņai tās itin nemaz nebija pietrūcis. Tas, ko viņa juta, nebija kaut kāda pārprasta nostalģija. Tas bija nemiers.

Viņa ar metro iebrauca Londonā, nomainīja Pikadilijas līniju uz Distrikta līniju Glosteras ielā, un krastmalā devās augšā pa ielu. Bija karsts, pat sutīgs, debesis šķita netīri pelēks ugunskurs. Tūristi spietoja ap karsto maizīšu novietnēm, ceptu sīpolu smaka piesārņoja gaisu. Mileniuma rats lēnām griezās Temzas otrā pusē. Stefānija uzlika mugursomu pār pleciem un iegāja Viktorijas krastmalas dārzā. Caur lapu aizsegu viņa ieraudzīja Magentas Māju; iestāžu biroju tīklu, kas bija izvietojies divu atsevišķu ēku veidotā tādā kā atvērtā gliemežvākā. Galvenā ieeja bija no Roberta ielas un Adelfi terases stūra, kur Stefānija pamanīja to, kas viņai šajā ēkā patika vislabāk - misiņa plāksni pie ārdurvīm. Tā bija gadiem ilgo bargo laika apstākļu un piesārņojuma dēļ kļuvusi gluda, taču iegravētais uzraksts joprojām bija salasāms. L.L.Herring&Sons, Ltd, numismātiki, 1789.g. Viņa pavērās uz veco novērošanas videokameru virs durvīm. Blakus plāksnītei viņa piespieda iekšējā telefona pogu, zem kuras bija uz- rakstits - "Adelfi ceļojumi".

Atskanēja aprauta balss:

-Jā?

-    Esmu ieradusies, lai satiktu Aleksandru.

-    Kādu Aleksandru?

-    Ļoti smieklīgi.

-    Man šķiet, ka jūs esat sajaukusi…

-    Es nezinu, kas man būtu jāsaka. Ir pagājuši četri gadi.

-     Es atvainojos, kundze, bet…

-    Un varat iztikt bez "kundzes".

-    Šeit nav neviena ar tadu vardu…

-    Pasakiet Viņam, ka ieradusies Stefānija Patrika.

Iekšā pieņemšanas telpa izskatījās tieši tāda, kādu Stefānija to atcerējās. Uz sienas pa labi atradās nopulēts koka dēlis ar visu iestāžu nosaukumiem. Dažas tiešām ari pastāvēja, citas ne, un to saistība ar Magentas Māju bija tikpat sarežģīta kā ēkas gaiteņu un kāpņu labirints. Stefānija atcerējās dažas - Galbraita kravas pārvadājumi (AK), Truro Pacific - un pamanīja arī dažas jaunas: Galileo Resources, Arm- stronga ieguldījumu fondi, Panatex Ltd. Pie desmit gadus veca datoru termināla sēdēja un smēķēja nogarlaikojusies sieviete, aizrāvusies ar kādu datora spēli. Viņa bija pusmūža gados, paslēpusies zem birstošas kosmētikas kārtas, tērpusies apvalkāta dizainera apģērbā. Viss bija tieši tāpat kā agrāk - novērošanas videokamera virs durvīm, kā arī apbružātais paklājs un izbalējušās zilpelēkās, svītrainās tapetes. Stefānija zināja, ka spuldzēs virs gleznām bija paslēptas miniatūras novērošanas videokameras, to, ka dīvainās ārdurvis patiesībā bija aizsargātas no spridzekļiem, kā arī to, ka nogurušajai, noplukušajai večai zem galda bija paslēpts pielādēts Glock.

Viņa ierunājās ar vienu mutes kaktiņu, otrā turēdama cigareti.

-    Lejā pa gaiteni, ejiet pa kāpnēm un…

-    Es zinu ceļu.

Mārgarita Hornbija, Aleksandra sekretāre, nebija pie sava galda. Stefānija atvēra durvis un ieraudzīja viņu stāvam pie loga.

-    Vai tu neuzticies klauvēšanai?

-    Es nekam neuzticos. Vairs ne.

-    Tu esi par vecu, lai tēlotu pusaugu dumpinieci, Stefānija.

-    Bet par jaunu, lai aizietu pensijā?

Neizskatījās, ka šeit kaut kas bulu mainījies. Abas sienas pusēs plaukti bija piebāzti ar ādā iesietām grāmatām, Čes- terfīldas dīvāns, parketa grīda un persiešu paklājs, antīkais itāļu globuss stūri. Viņa atcerējās, cik ļoti bija vīlusies, kad uzzināja, ka tas n^v bezgaumīgs dzērienu galdiņš.

-    Kas noticis ar tavu roku? - pajautāja Aleksandrs.

-    Es sev iegriezu, tīrot zobus ar zobu diegu.

Viņš ignorēja šo atbildi un pagāja nostāk no loga. Dīvainā kārtā savā teritorijā Aleksandrs šķita piesardzīgāks.

-    Vai zini, tu esi izdarījusi pareizo lēmumu?

-    Kādreiz jau tam bija jānotiek.

Viņš paslidināja pār galdu aploksni. Stefānija to paņēma un tajā sataustīja atslēgas. Uz tās bija uzrakstīta adrese. Aleksandrs sacīja:

-     Tur tu apmetīsies. Tas ir mēbelēts īres dzīvoklis. Mēs sāksim pirmdien deviņos no rīta. Tev tātad būs nedēļas nogale, lai iekārtotos.

Stefānija pasmaidija bez jebkādām humora vai siltuma jūtām.

-    Tas prasīs daudz vairāk laika nekā nedēļas nogali. Tam paies gadi.

Divistabu dzīvoklis atradās Viktorijas laika sarkanu ķieģeļu piecstāvu mājas pēdējā stāvā Bulstrodas ielā, tieši nogriežoties no Merilbonas maģistrāles. Galvenās ieejas gaitenis bija pilns ar putekļiem un drazām. Kāpnes ar katru stāvu kļuva šaurākas un tumšākas. Slēdzenes pie durvīm bija nomainītas. Iekšā telpās gaiss bija sastāvējies un nekustīgs. Stefānija nometa mugursomu gaitenī un atvēra logu, veltīgi mēģinādama panākt, lai ieplūst tīra vēja brāzma.

Grīdas sedza paklāji, tikai virtuvē un vannasistabā tās bija noklātas ar flīzēm. Visas sienas bija pārkrāsotas baltas, un logiem priekšā bija žalūzijas, nevis aizkari. Stefānija pagrieza vannasistabas krānu - karstais ūdens šeit bija. Virtuvē nerūsējošā tērauda ledusskapis bija vēss, taču tukšs. Viņa pārmeklēja skapīšus. Tur nebija nekā, tikai Marmite burciņa un puse paciņas garo risu. Galvenajā guļamistabā bija zema div- guļamā gulta, kuras matracis ciets kā betons, un tīra balta dūnu sega.

Viesistabā vienā stūri bija televizors, melns ādas dīvāns, galds ar stikla virsmu. Plauktos atradās grāmatas, statīvos kompaktdiski, pie vienas sienas - ierāmētas melnbaltas saīgušu modeļu fotogrāfijas. Stefānija nolēma, ka dzīvoklis noteikti pieder vīrietim, bet vai īstam vīrietim? Virs Viktorijas laikmeta kamīna dzegas bija uzlikts pāris fotogrāfiju ietvaros. Stefānija vienu paņēma; tur bija attēlota pievilcīga meitene ar gariem, gaiši brūniem matiem. Viņa smaidīja. Stefānija apgrieza fotogrāfiju otrādi, attaisīja skavu un atvēra otru pusi. Mīļā ģimenes fotogrāfija bija izgriezta no spidīgas un gludas brošūras. Stefānija izpētīja plauktos saliktās grāmatas. Neviens no vāciņiem nebija pat itin nemaz ieliekts.

Stefānija pazina šīs zīmes; neveiklie, neīstie cilvēka pieskārieni, kas kalpoja tikai par pastiprinājumu vietas aukstajai sterilitātei. Patiess Magentas Mājas stils.

Vēsais pagrabstāva konferenču telpas gaisa kondicionētājs bija ļoti patīkams pēc pirmdienas rīta sastrēguma stundas sasmakušās tveices metro. Sienas un paklājs bija tieši tadā pašā lumši pelēkā krāsā kā Stefānijas T krekls. Sienā viņai pa kreisi bija iebūvēti sešpadsmit ekrāni, sakārtoti pa četri reiz četri. Istabas centrā bija nolikts ovāls ķiršbrūns galds ar desmit melnas ādas krēsliem apkārt.

-    Sveika, Stefānija!

Stefānija pagriezās. Durvis stāvēja Rozija Šaudhuri. Viņa bija slaidāka nekā pirms četriem gadiem, un tas padarīja viņas izskatu jaunāku. Viņa bija uzvilkusi apspīlētus tumši sarkanus svārkus, kas sniedzās līdz cejiem, un melnu zīda blūzi. Viņas spīdīgie melnie mati bija sasieti biezā astē.

-    Rozija!

-     Man ļoti žēl, ka atkal satiekamies.

-    Man arī.

Viņas uzsmaidīja viena otrai.

-   Vai varu tev ko piedāvāt? Kafiju? Tēju? Biļeti ceļam prom no šejienes?

-    Izklausās jauki.

-    Tu labi izskaties.

-    Tu arī.

Kad ienāca Aleksandrs, Rozija izgāja, paņemot sev līdzi sirsnību. Aleksandrs apsēdās galda vienā galā, Stefānija otrā. Nebija nekādas pieklājības frāzes. Viņš piespieda sudrabotās pults pogu, un četros ekrānos parādījās viens un tas pats attēls - melnbalts drūma izskata vīrieša portrets: viņam bija garena seja, skarbas uzacis un plāni mati, kas pārklāja pakausi no vienas auss līdz otrai.

-     Šis ir Džeimss Māršals. Agrākais SIS darbinieks, kurš atnāca strādāt pie mums un tad ātri aizgāja pensijā. - Aleksandrs neveikli sakustējās. - Diemžēl viņam radās problēma ar dzeršanu, kas… nu, tā kļuva nekontrolējama un at- staja iespaidu uz viņa uzticamību.

-    Nespēju iedomāties, kā tas varēja notikt, strādājot šeit.

-    Agrāk viņš bija sevi pierādījis par ļoti labu aģentu savā nozarē. Un tas daļēji izskaidro to, kāpēc mēs kaut kādas dīvainas lojalitātes izpausmes dēj turpinājām Māršalu neoficiāli nodarbināt uz pusslodzi. Tas bija abpusēji izdevīgs darījums; viņam tika nedaudz papildu naudas, lai to varētu pievienot nožēlojamai pensijai, un mēs dabūjām kādu, uz kuru varējām paļauties atsevišķu darbiņu gadījumā, kad labāk bija algot kādu no ārpuses. Tieši tāpēc aprīlī es izvēlējos Māršalu, lai viņš izdarītu man Parīzē pakalpojumu. Tas šķita ideāli, jo pēc aiziešanas no mums viņš bija izvēlējies Parīzi par dzīvesvietu.

Māršala seju aizstāja novērošanas videokameras nofilmētais materiāls. Tas tika pārraidīts lēnā kustībā, bija redzams garš vīrietis, ķas iet pa muitas zāli, pirms viņam pamāj ierēdņi. Tad videomateriāls sastinga, koncentrējot uzmanību uz viņa seju; smilšu krāsas mati slīpi liecās pār pieri virs kreisās acs. Pārējie attēli bija momentuzņēmumi; galva un pleci no priekšpuses un sāniem.

-    Hanss Klepers, holandiešu noziedznieks no Amsterdamas, viņa specialitāte ir heroīns, kas nāk no Indonēzijas. Tā ceļi tiek slēpti, jo viņam Džakartā ir ietekmīgi draugi, kas tiek kārtīgi piekukuļoti. Videomateriāls, kuru mēs tikko redzējām, bija nofilmēts Hītrovā pagājušā gada sešpadsmitajā decembrī, kad Klepers izkāpa no lidmašīnas, kas ieradās no Baku. Muitas darbinieki, saņēmuši mājienu no Maskavas, patiesībā no Novosibirskas, pārtvēra Kleperu, kas ceļoja ar viltotu Beļģijas pasi. Labi pārzinot Klepera reputāciju, viņi gaidīja, ka Kleperam būs līdzi heroīns. Taču viņi atrada nevis to, bet plutoniju-239. Tūkstoš septiņi simti piecdesmit gramus. Vai zini, kāpēc tas ir svarīgi?

Stefānija papurināja galvu.

-    Vajag tikai apmēram astoņus kilogramus, lai radītu kodolieroci. Klepers nesa plutoniju-239 drošā kārbā divos čemodānos. Viņam līdzi bija ari litijs-6, kuru izmanto kodol- enerģētikā, lai gan tas pats par sevi nav radioaktīvs.

-     Ko gan heroīna pārdevējs dara ar vielām, kuras tiek izmantotas kodolieriču ražošanai?

-    Tas ir pašsaprotams jautājums.

-    Un kāda bija Klepera atbilde?

-    Viņam tādas nebija. Viņš nomira.

Stefānija sacēla uzaci.

-    Tieši tur un tad?

-    Stundas laikā.

-    Kādā veidā?

-    Sirdstrieka.

Stefānija paskatījās uz fotogrāfijām. Izskatījās, ka Klepe- ram ir apmēram četrdesmit gadu.

-    Sirdstrieka?

Aleksandrs pamāja ar galvu.

-    Mākslīgi radīta. Kleperam vajadzēja zināt, ka, līdzko viņa somas pārbaudīs, viņš būs pamatīgā ķezā. Viņam vajadzēja zināt, ka, tiklīdz viņu arestēs, viņš tiks izģērbts un pārbaudīts. Pēcnāves analīzē atklāja kniepadatas dūrienus viņa kreisās plaukstas locītavā. Viņa drēbju izpēte atklāja Mont Blanc pildspalvu, kas bija pārveidota tā, lai darbotos par šļirci, ko lieto diabētiķi. Tāds ierocis bija diezgan līdzīgs lietussarga galam, kuru šeit, Londonā, tūkstoš deviņi simti septiņdesmit astotā gada septembrī izmantoja bulgāru disidents Georgijs Markovs.

Nofilmētais materiāls atkal sāka lēni kustēties. Klepers tuvojās pārbaudes galdam, uzlika uz tā abus čemodānus un pastiepa ierēdnim savu pasi. Tad viņš iebāza roku jakas kabatā un izvilka Mont Blanc pildspalvu. Tā bija pati ikdienišķākā kustība, kādu vien var iedomāties. Izskatījās, ka viņš noregulē pildspalvu, turot to ar vienu roku un ar otru pagriežot. Viņš skatījās ierēdņiem acīs un klusu atbildēja uz viņu klusajiem jautājumiem. Viņi tā arī neievēroja dūrienu. Viņš to izdarīja piesardzīgi, bet noteikti, pat ne reizi nesaraudamies.

Stefānija papurināja galvu.

-    Bez jebkādām pasaules raizēm.

-    Vai ari ar .visām pasaules raizēm.

-    Bet lai viņš izturētos tik ikdienišķi?

-     Iespējams, viņam šķita, ka viņš ievada sev kādu citu vielu. Kaut ko, kas radītu reakciju, bet nenogalinātu viņu. Lai nu kā, neliekas ticami, ka mēs jebkad uzzināsim viņa uzskatus par to, ko viņš darīja.

Stefānija turpināja lūkoties uz Kleperu.

-    Tomēr laikam jau daudz kas nav zaudēts…

-    Tagad mēs zinām, ka viņš bija pirmais no pieciem pārvadātājiem, divi no viņiem atradās Apvienotajā Karalistē. Par pārējiem trijiem mēs nezinām. Tomēr mēs zinām to, ka darbība tika pārtraukta pēc Klepera nāves, bet SIS neizdevās atklāt, kurš bija mērķis vai gala lietotājs. Ja runājam par plutonija-239 piegādātājiem, izlūkdienests nemeklēja tālāk par bijušo Padomju Savienību. Parādījās viens vārds. Vai, pareizāk sakot, pseidonīms. Koba. Bet tas arī viss. Līdz martam. Tad negaidot ar SIS kontaktējās Oļegs Rogačovs, kurš vada noziedznieku sindikātu Centraļnaja, organizāciju, kas agrāk tikusi bieži vien saistīta ar kodolvielu kontrabandu.

-    Kā tika izveidots kontakts?

-    Ar kazahu ieguldījumu uzņēmuma starpniecību. Alma- tinvest. Viņiem šeit, Londonā, ir birojs, bet kontakts tika izveidots ar viņu Maskavas biroja starpniecību. Almatinvest pārstāvis Rogačova vārdā sazinājās ar britu vēstniecību. Lūgums bija droša personiska tikšanās ar vecāku SIS ierēdni. Lūguma izvērtēšana tika uzdota Rodžeram Stansfīldam, vīram, kuru es personiski pazīstu. Viņš secināja, ka pieeja ir bona fide. Pārstāvis sacīja, ka Rogačovs vēlējies iedot SIS Ko- bas īsto vārdu.

-    Kādu atlīdzību Rogačovs gribēja?

-    Neko. - Aleksandrs redzēja, kā mainās Stefānijas sejas izteiksme. - Es zinu, ko tu domā. Bet varbūt Kobas iegāša- na pati par sevi bija tāda kā balva.

-    Vai ari Rogačovs redzēja, ka SIS tuvojas, un nolēma, ka tādējādi varētu tikt vaļā no sava konkurenta, pašam izvairoties no jebkāda riska. Koba patiesībā droši vien pat neeksistē.

-    Stansfīldam ari ienāca prātā tāda doma. Tāpēc viņš negribēja, lai kāds no SIS iesaistās. Tieši iesaistās.

-    Tāpēc viņš palūdza tev.

-    Tieši tā. Plāns bija pietiekami vienkāršs. Tēlojot vecāku SIS ierēdni, Māršals satikās ar Rogačovu Parīzē. Tikšanās laikā bija paredzēts, ka Rogačovs iedos disku, kurā ietverta informācija par teroristiem, gala lietotājiem un piegādātājiem. Abi vīrieši satikās kafejnīcā Faubourg Saint Honore. Kā mums zināms, tikšanās noritēja, kā plānots. Tomēr, tiklīdz viņi izgāja no kafejnīcas…

Aleksandrs nomainīja fotogrāfijas. Bija redzami divi ķermeņi, kas gulēja ar sejām uz leju, viens bija izpleties pār ietvi, otrs sagumis notekā. Izskatījās, ka asinis ir melnas. Lai gan Stefānija vēroja ekrānu, viņa juta, ka Aleksandrs skatās uz viņu.

-    Ne pie viena no viņiem disks netika atrasts. Iespējams, ka disku paņēma vēlāk. Ir arī iespējams, ka disks jau bija paņemts - varbūt kafejnīcā. Vienīgais, ko mēs pilnīgi noteikti zinām, ir tas, ka tagad tas ir pie Džordža Salibī.

-    Nekad neesmu par tādu dzirdējusi.

-     Baņķieris no Libānas. Dzīvo Ņujorkā. First Interconti- nental dibinātājs.

-    Kā viņš ar to saistīts?

-    Tāpat kā ar visu. Nauda. Dievs vien zina, kā viņš tika pie diska, taču vari būt pārliecināta, ka viņš to izmantos.

-    Kādā veidā?

-    Viņš to izsolīs vai arī izmantos par līdzekli citu mērķu sasniegšanai. Lai nu kā, bet disks pašlaik ir valūta. Un tā nav situācija, kuru mēs varam pieņemt.

-    Mērķis ir Salībī?

-     Disks ir mērķis. Ja Salībi pagadīsies ceļā… nu, tā ir viņa problēma.

-    Tātad tas ir darbiņš? Disks?

Aleksandra skatiens bija bargs.

-    Džeimsa Māršala slepkavība nevar palikt nesodīta.

-    Man tas mazliet atgādina Veco Deribu.

-    Tas nav tikai atriebības jautājums. Tas ir ari vēstījums. Un tad ir ari Koba. Mēs nezinām, vai plutonijs-239 bija domāts Lielbritānijai vai arī tas tikai atradās ceļā. Un tāpēc, ka mēs nezinām, mums ir jāpieņem tas ļaunākais. Tātad, ar to rēķinoties, mums ir jāuzzina, kas ir Koba, kam viņš piegādā un kas ir viņu mērķis.

-    Un pec tam?

-     Kamēr vien Koba ir dzīvs, viņš rada draudus. Problēma ir tāda, ja mēs vienkārši vēlētos atrast kādu Kobu, tas būtu viegli. Ir pietiekami daudzi, no kuriem izvēlēties. Bet mums ir jāatrod īstais Koba.

-    Es nesaprotu.

-     Krievu noziedznieku vidū ir izplatīta tradīcija, ka viņi pieņem pseidonīmus. Sākotnējais Koba bija gruzīnu laupītājs, kurš aizsargāja nabagos no viņu apspiedējiem. Var jau teikt, ka viņš bija sava veida kaukāziešu Robins Huds. Leģendai piemīt sava veida pievilcība. Mūsdienās noziedznieki sevi joprojām dēvē par Kobu. Pat Staļins iemīļoja šo vārdu, kad viņš divdesmitā gadsimta sākumā aplaupīja Gruzijas bankas.

-    Tātad jums nav ne jausmas> ko meklēt.

-   Tieši pretēji. Mēs esam samazinājuši iespēju lidz diviem. Lidz tam laikam, kad tu būsi sagatavota, mēs zināsim, kurš no viņiem ir īstais.

-    Un ja nezināsiet?

-    Vienmēr jau pastāv pašizslēgšanas iespēja.

-    Vai abi ir vīrieši?

-    Nav cita veida, kā būt pārliecinātiem.

-    Jauki.

-    Tici man, pasaulei nepietrūks neviena no viņiem.

-    Un tas to dara pieņemamu?

-    Ja tu tiktu vaļā no sirdsapziņas tēlošanas, tad tu redzētu, ka tas visu darītu labāku.

Stefānija netaisījās par to strīdēties.

-    Vai ir iespējams, ka Koba nogalinājis Māršalu un Roga- čovu?

Aleksandrs uzmeta Stefānijai iznicinošu skatienu.

-    Es nezinu. Tu man pasaki.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Viņš atkal paskatījās uz abu mirušo vīriešu fotogrāfijām ekrānā.

-    Bija viens slepkava, divi šāvieni katram upurim. Nevienam no viņiem nebija laika, lai reaģētu. Panikā, kas pēc tam iestājās, slepkava itin viegli aizbēga. Bija aculiecinieki, taču viņu liecības pamatīgi atšķiras. Tajā dienā stipri lija. Bija tumša pēcpusdiena. Slepkava bija tērpies melnā vai zilā, vai pelēkā apģērbā, tādā kā tumšā jakā ar kapuci, kas aizsedza viņa seju. Varbūt tā bija silta vējjaka. Iespējams, ka bija arī lietussargs papildu aizsegam. Fiziski mums nav gandrīz nekā, ar ko strādāt. Slaida auguma, garums - starp piecām un sešām pēdām, teiksim, piecas pēdas deviņas collas. Citiem vārdiem - apmēram tava garuma.

Gaisma telpā bija aptumšota, daļa Aleksandra sejas bija apslēpta ēnā. Stefānija redzēja, kā ņirbošie ekrāni atstarojas viņa acīs.

-     Iespējams, ka tas bija vīrietis. - Viņš izturēja Stefānijas skatienu. - Taču varēja arī būt sieviete. - Aleksandrs ieliecās bālajā gaismā. - Vai kaut kas no tā sāk izklausīties pazīstams?

Stefānija neticēja savām ausīm.

-    Tev šķiet, ka man ar to ir kāds sakars?

-    Klīst baumas…

-    Tu esi jucis.

-    Vai tiešām?

-     Ja tu man pateiktu, par kuru datumu ir runa, tad es droši vien varētu precizēt.

-    Ļauj man uzminēt. Masons par tevi galvotu. Es biju ar viņu kopā iepriekšējā vakarā un arī vakarā pēc tam. Bet no vietas, kur tu dzivo, līdz Parīzei un atpakaļ var tikt dienas laikā.

-    Tu runā nopietni?

-    Vienmēr.

-    Tu taču nevari to pierādīt, vai ne?

Aleksandra smaids bija auksts.

-     Man tas nav nepieciešams. Tu esi tā, kurai kaut kas ir jāpierāda.

Nolaupīšana Maltā bija mans pēdējais darbs Magentas Mājai. Es nozudu haosā, kas pēc tam radās. Tām arī vajadzēja būt beigām. Tomēr nākamos divarpus gadus es pavadīju kā Petra Reitere vēl vairāk nekā pirms tam. Dzīve atdarināja mākslu, un es kļuvu par profesionālu slepkavu.

Šodien, sēžot šajā telpā, es varu atskatīties uz to, kā Magentas Māja mani izveidoja par Petru Reiteri, un es varu saprast šo procesu, lai gan man tas izraisa riebumu. Taču vienu es nesaprotu - kāpēc es tā vēlējos viņu pārņemt, lai gan biju tikusi no viņas brīvībā. Aleksandrs arī to nesaprot. Tieši tāpēc viņš prāto, vai esmu nogalinājusi Oļegu Rogačovu un Džeimsu Māršalu. Pirms diviem gadiem es nebūtu vilcinājusies to darīt, ja vien līgums būtu pareizi noformēts. Tad kāpēc gan ne tagad?

Es jau paredzu, pie kā tas novedīs. Man nepieciešams atrast vainīgo, lai pierādītu, ka tā nebiju es. Lai gan Aleksandrs apgalvo, ka viņam vajag Kobu un disku, tas, ko viņš patiesībā vēlas atrast, ir Parīzes slepkavu. Viņš alkst pēc atriebības, jo jūtas vainīgs Māršala nāvē, un tas ir vienīgais veids, kā viņš var atrisināt šo situāciju. Kādam citam ir par to jāsamaksā. Dzīvība pret dzīvību. Ar to tirgojas Magentas Māja.

-    Tu izvēlējies mācīties krievu valodu. Kāpēc?

-    Profesionāli iemesli. Man tika dots mājiens, ka man, Pet- rai, Krievijā būs pietiekami daudz darba. Vai vismaz krievu noziedznieku pasūtījumi.

-    Un vai tā bija?

-     Patiesībā nebija. Es nekad neesmu slēgusi līgumu ar krievu, lai gan esmu kontaktējusies ar diezgan daudziem.

-Kur?

-    Serbijā, Kiprā, Latvijā. Arī Parīzē un Cīrihē.

-     Kurš tev lika domāt, ka būtu labi iemācīties krievu valodu?

-    Šterns.

-    Tu kontaktējies ar Šternu?

Pārsteigums viņa balsī izbrīnīja Stefāniju.

-Jā.

-    Vai tu zini, kas ir Šterns?

-    Saprotams, ka ne. Tur jau arī ir visa viņa jēga.

Šterns, informācijas brokeris. Vīrietis, kas pastāvēja tikai

interneta ēterā, viņš par naudu tirgoja noslēpumus un baumas. Daži sacīja, ka viņš esot šveicietis, citi, ka viņš esot vācietis. Vai arī austrietis. Pat to, ka viņš esot amerikānis. Tāpat kā Aleksandrs tikai ar vārdu, viņš bija vīrietis tikai ar uzvārdu, bez vārda. Vai arī, iespējams, ar vairākiem. Visās viņu sazināšanās reizēs Stefānija bija viņu dēvējusi par Oskaru. Tas bija viņa ierosinājums, bet Stefānija nekad neticēja, ka tas ir viņa īstais vārds. Iespējams, ka viņš kādreiz bijis spiegs, lai gan neviens nespēja vienoties, kā labā viņš strādājis. Citi runāja, ka viņš esot bijis žurnālists vai arī algotnis. Stefānija bija dzirdējusi arī tādu teoriju, ka Šterna vispār nav, ka viņš ir vairāku cilvēku grupa. Vai arī viena sieviete.

-    Pastāsti man par viņu.

-    Pēc Maltas es pārbaudīju visus vecos saitus, meklējot vēstījumus Petrai. Es negaidīju, ka kaut ko atradīšu, taču tur nu viņš bija, slēpdamies tumsā. Es atbildēju, un mēs sākām sarakstīties, mēs abi sākuma bijām piesardzīgi. Galu galā viņš man pateica, ka viņam man ir kāds darbs, ja tas mani interesē.

-    Kā attīstījās jūsu attiecības?

-    Mēs nonācām pie vienošanās. Es ļāvu viņam darboties manā vārdā. Būtībā viņš kļuva par manu aģentu. Tas bija labi, jo tas nozīmēja, ka man nebija jāsastopas ar klientu aci pret aci. Un neviens nekad nesatikās ar Šternu. Visu anonimitāte tika pasargāta. Šterns mēdza jokot, ka tas esot ideāls paraugs e-komercijai. Viņš sacīja, ka internets izgudrots tādiem cilvēkiem kā mums.

-    Izklausās, ka jūs abi bijāt viens otram kā radīti.

-    Tās bija attiecības bez jebkādiem mīnusiem.

-    Es pieņemu, ka tu viņam maksāji.

-    Viņš ņēma piecpadsmit procentus no maksas, par kuru viņš manā vārdā vienojās. Bez tam viņš arī piedāvāja pakalpojumus, kurus es pirku atsevišķi.

-    Kādus?

-    Informāciju, vispārīgu vai detalizētu. Vai arī uzticamus cilvēkus nepazīstamās pilsētās. Tādas lietas.

-    Tu par to nekad nesatraucies?

-    Ne pārmērīgi. Ja ar mani kaut kas notiktu, viņš zaudētu naudu. Un Šternam ļoti nepatīk zaudēt naudu.

-    Vai tad tā nav ar mums visiem?

Aleksandra balss tonis pārsteidza Stefāniju, tāpēc viņa klusēja.

-    Tu taču zini, par ko ir runa, vai ne?

Viņa to ļoti labi zināja.

-     Nē.

-     Viens miljons astoņdesmit tūkstoši dolāru, plus mīnus sīknauda.

Stefānija juta, ka saspringst.

-    To naudu es nopelnīju.

-    Tā piederēja mums.

-    Tā piederēja Petrai.

-    Petra piederēja mums.

-    Petra nevienam nepiederēja. Ne tad, ne arī tagad.

Aleksandra seja kļuva bāla.

-    Tu to atdosi.

-    Vai tu esi cilvēks, kam patīk derēt?

-    Petra bija mūsu veidojums. Tu tikai tēloji lomu. Neko vairāk.

-    Un pēc Maltas?

-    Mēs runājam par naudu, kas tika nopelnīta pirms Maltas.

-    Vai zini ko? Pirms Maltas, pēc Maltas - man ir pilnīgi vienalga, kādi ir tavi uzskati. Es biju Petra. Es vienmēr esmu bijusi Petra. Ja tu gribi naudu, vari iesūdzēt mani tiesā.

CETURTĀ NODAĻA

Pirmā nedēļa ir vissmagākā. Dažus rītus mēs runājamies viņa kabinetā. Citos izmantojam instruktāžas telpu vai arī istabu, kuru nekad agrāk neesmu redzējusi. Esam tikai mēs divi. Viņš ik pa laikam kaut ko pieraksta, pārliecinoties, ka es neredzu, kas tiek rakstīts. Pusdienlaikā mums ir pārtraukums - parasti stunda -, tad turpinām līdz pieciem vai sešiem. Tik daudz laika pavadīšana kopā ar viņu ir sava veida klaustrofobija.

Sākumā jautājumi ir vispārīgi, līdz viņš izveido hronoloģisku secību visiem notikumiem pēc Maltas. Pret to man nav iebildumu. Vēlāk, kad viņa jautājumi kļūst detalizēti, es sāku melot. Ne jau visu laiku, bet tikai nepieciešamības gadījumā. Es viņam iedodu pāris sausu kauliņu, ko apkošļāt, bet es viņam netaisos pasniegt savu miesu un asinis.

-    Tu tērē savu laiku, - es viņam pasaku piektajā rītā. - Tev nav ne jaustnas, vai tas, ko es tev stāstu, ir patiesība.

-    Tici man, es to noskaidrošu.

-    Tikai ja es tev to jaušu.

Un to es reizi pa reizei arī daru. Par spīti vispārējam instinktam viņam neko neteikt, ir arī izņēmumi. Es gribu, lai viņš zina, ka Petra, par kuru es kļuvu, ir labāka par Petru, ko izveidoja Ma- gentas Māja. Kad es viņam izstāstu, kā iefiltrējos Mario Gusmana apbruņotajā villā, no kuras paveras skats uz Oaksaku, un tad slepus nogalināju meksikāņu narkotiku baronu, es savā balsī izdzirdu lepnumu. Aleksandrs izliekas, ka nav to ievērojis. Un es ar prieku pastāstu, kā gandrīz veselu nedēļu pavadīju sadragātā lietus drenāžas caurulē Groznijā, pirms izdarīju vienu vienīgu snaipera šāvienu, kas nogalināja krievu ģenerāli Vladimiru Timošenko.

Man vajadzētu kaunēties, ka lielos par tādām lietām, bet es nejūtu kaunu. Kad esmu kopā ar viņu, tad ne. Tieši otrādi, es izjūtu baudu. Tāds ir samaitātais iespaids, kādu viņš uz mani atstāj.

Katras dienas beigās mēģinu atstāt savas dusmas Magentas Mājā, bet tas ir gandrīz neiespējami. Vēl viens nogurdinošs brauciens sastrēguma stundā ar metro, pāris pārtikas iepirkumu, vakars pie televizora, nakts ar saraustītu miegu. Man pietrūkst Lorāna un viņa suņu riešanas ielejā. Man pietrūkst cikāžu sisināšanas, lavati- das smaržas un vīna glāzes terasē.

Piektdienas pēcpusdienā Aleksandrs saka:

-    Šterns rūpējās par tavām finansēm, vai ne?

-    Viņš ir informācijas brokeris, nevis mans grāmatvedis vai baņķieris.

-    Bet viņš slēdza tavus darījumus?

-Jā.

-    Cik daudz naudas tu nopelnīji ar viņa palīdzību?

-    Tā nav tava darīšana.

-    Es to padaru par savu darīšanu.

Es vienaldzīgi paraustīju plecus.

-    Daudz vairāk, nekā es paņēmu no tevis.

Aleksandrs izskatās pavisam nikns.

Es viltīgi pasmaidu.

-    Daudz vairāk.

Pienāk otra nedēja. Dažreiz man ir slikts garastāvoklis un es klusēju, dažreiz esmu gatava strīdēties. Mēs to darām vairākas reizes dienā, un tas parāda mana vārdu krājuma sliktāko pusi. Ceturtdienas pēcpusdienā mums ir kārtīgs ķīviņš viņa kabinetā. Es izskrie- nu ārā, aizcērtot durvis. Es nepalēninu gaitu, līdz esmu tikusi laukā no ēkas. Rozija Šaudhuri mani panāk uz ielas.

Viņa man tuvojas tā, it kā es būtu suns, kas kož.

-    Stefānija?

Es steidzos, bet man nav noteikta mērķa.

- ļā?

-    Vai viss kārtībā?

-    Kāpēc, pie velna, tas uztrauc tevi?

-     E i…

-    Kas notiek? Spēlīte ar labo policistu, slikto policistu? Vai tu mani mīļi apvārdosi un tad skriesi pie viņa, lai pastāstītu, ko es tev atklāju?

-    Vai tu tiešām tā domā?

Nē, es tā neuzskatīju.

-    Tu taču tur strādā, vai ne? Viņa labā?

Viņa izskatās vīlusies, bet ne dusmīga.

-    Man šķita, ka tu mani labāk pazīsti.

Es dziļi ieelpoju un tad lēnām saku:

-    Jēziņ, Rozija…

-    Ir jau labi.

Es uzlieku roku uz pieres, aizsedzot acis.

-    Nē, nav gan. Piedod!

Nedēļas nogalē es nolemju iztīrīt dzīvokli. Man šķiet, ka labāk lai tas ir tukšs, nevis piebāzts ar kāda cita uzskatiem par personiskajiem pieskārieniem. Es noņemu no sienām bildes un iemetu tās pagraba noliktavā. Es savācu fotogrāfijas un grāmatas melnos atkritumu maisos. Es pārbaudu kompaktdisku kolekciju, lai pārliecinātos, vai tajā nav kaut kas, ko vērts paturēt. Tā ir stindzinoši viduvēja. Nav nevienas pieņemamas dziesmas. Es atraidu visus trīsdesmit četrus diskus.

Sestdienas pievakarē es pavadu stundu Daunta grāmatnīcā, kur pati nopērku pāris grāmatu. Svētdienas pēcpusdienā es nopērku pusduci kompaktdisku Pikadilija skvērā, arī divus Garbage albumus un "Felt Mountain", ko izpilda "Coldfrapp". Vakarā Prinča Čārlza kinoteātrī Lesteras skvērā noskatos "Wonder Boys". Kad iznāku, aizeju atpakaļ līdz ieejai un noskatos nākamo filmu, kas tiek rādīta, "Buena Vista Social club".

* * *

Trešdienas rīts. Spiedīgais gaiss beidzot alsauca lietu. Viņi sēdēja Aleksandra kabinetā. Divi logi bija atvērti; lietusgāze apslāpēja satiksmes troksni ārā.

Aleksandrs aizsmēķēja Rothmans un sacīja:

-    Pastāsti man par Arkānu.

Arkāns un viņa pusmilitārie tīģeri. Stefānijai uzmetās zosāda.

-    Ko tieši?

-    Klīda baumas, ka viņu nogalināja Petra Reitere.

-    To es nekad neesmu lasījusi.

-    Par to nerakstīja avīzes.

Stefānija atslīga krēslā.

-    Arkāns bija suns. Viņš nebija tīģeris. Un viņš arī nomira kā suns; viņu aizmidzināja, nevis nogalināja.

-    Vai tu viņu nogalināji?

Stefānija aizvēra acis. Bija divi tūkstošā gada piecpadsmitais janvāris. Arkāns, īstajā vārdā Zeļko Raznatovičs, slāja pa viesnicas Intcr-Continental vestibilu Belgradā. Sekundes daļu viņi abi saskatījās. Tā arī bija pēdējā sekunde. Stefānija bija izmantojusi Heckler & Koch mašīnpistoli un bija notēmējusi to pret viņa galvu, jo Šterna ziņotāji bija teikuši, ka Ar- kānam mugurā būs aizsargveste. Un izrādījās, ka tā bija patiesība. Trīs no lodēm, kuras viņa raidīja, atrada mērķi.

-     Aculiecinieki runāja par diviem slepkavām. Kas bija otrs?

-    Tam nav nozīmes. Viņš ir miris.

Stefānija kaut ko saskatīja Aleksandra reakcijā. Pārsteigumu, nepatiku vai arī apjukumu? Stefānija nemācēja to pateikt. Viņš sacīja:

-    Līgums tika slēgts ar Šterna starpniecību?

-Jā.

-    Un nebija nekādas norādes par klienta identitāti?

-     Sākumā nc. Šterns darbu aprakstīja kā vietējo uzdevumu.

-    Kā tu to iztulkoji?

-    Slobodans Milosevics.

Aleksandrs kādu bridi padomāja, tad pamāja ar galvu.

-    Es piekritu. Pieņemu, ka tu nekad neesi tikusies ar Milosevics

-    Nē. Bet es satiku viņa stulbo dēlu Marko.

-    Kā tas notika?

-   Šterns sarunāja tikšanos ar starpnieku. Es aizbraucu no Belgradas uz Pozarevacu…

-    Miloševica dzimto pusi?

Stefānija pamāja ar galvu.

-    Es satiku starpnieku - beļģi, vārdā Marsels Klīsens, - Bembija parkā. Tas ir kaut kāds pretigs atrakciju parks, kuru ierīkojis Marko Miloševics.

-    Un viņš tur bija?

-    Jā. Kopā ar Maliziju Gajiku.

-    Ar ko?

-    Viņa partneri. Viņiem bija piedzimis bērns.

-    Vai viņai bija kādi sakari, kas tev zināmi?

-   Tikai ar plastisko ķirurgu, kurš acīmredzot uzskatīja, ka lielākas krūtis ir labākas.

-    Un Marko?

-    Viņam šķita, ka viņš ir uzņēmējs.

-    Bet tev tā nelikās?

-    Man likās, ka viņš ir tikpat stulbs, cik ziloņa mēsli. Frizūras vietā viņam bija izbalināts cekuls, un viņš valkāja daudz Tommy Hilfiger.

-    Vai viņš pazina beļģi?

-   Šķita, ka sava ziņa. Viņi runājās, bet man radas iespaids, vai Klīsens nekaunas, ka ir redzams kopā ar Marko.

-    Kā tu domā, vai Marko nodeva informāciju Klisenam?

-    Kā tu to domā?

-    Vai Bembija parks bija vienkārši tikšanas vieta, vai ari Marko bija iesaistīts?

-    F.s šaubos. Manuprāt Klīsens bija starpnieks. Ja Marko būtu bijis iesaistīts, tad viņš pats būtu varējis man iedot informāciju. Pēc Klīsena nebūtu bijis vajadzības.

-    Tomēr ir skaidrs, ka viņi pazina viens otru. Un tas liecina par abu agrākām saistībām. Vai iespējams, ka iesaistīti bija arī citi ģimenes locekļi?

-    Ari man tā likās.

-    Un kas notika pēc tam?

-    Mēs ar Klīsenu braucām atpakaļ uz Belgradu, un viņš man sagādāja informāciju.

-    Kādu?

-    Kur dabūt ieročus, kur satikt otru šāvēju, kāds bija Ar- kāna dienas plāns.

-    Kāpēc tu izvēlējies Inter-Continental?

-    Tas bija jauks un neapsargāts, pietiekami daudz vietas panikai.

-    Vai tu nogalināji miesassargu, Momkilo Mandiku?

-    Nē. Mana uzmanība bija pievērsta Arkānam. Otrs šāvējs tika vaļā no miesassargiem. Un visiem pārējiem.

-    Man šķiet, es atceros, ka tika apcietināti daži aizdomās turamie. Vīrietis, vārdā Dusans Gavričs, kurš bija ievainots.

-    Tas, ka viņam iešāva, nedara viņu vainīgu. Viņam tikai nav veicies. Vai arī viņš nav bijis piesardzīgs. Lai nu kā, es negribētu būt viņa vietā pēc viņa apcietinājuma…

-    Petras vārds bija saistīts vēl ar citām slepkavībām šajā rajonā. Kā ar Pāvelu Bulaloviču?

-     Nē.

Stefānija tomēr skaidri atcerējās detaļas. Dienvidslāvijas federālais aizsardzības ministrs bija ēdis Belgradas restorānā Rad, vietā, no kuras pavērās skats uz futbola laukumu. Šāvējs bija bliezis ar savu kalašņikovu caur logiem trīs kārtas, kas šķērsoja telpu pa diagonāli, pirms aizbēga. Tā kā šis gadījums notika drīz pēc Arkāna, Stefānija prātoja, vai tikai abas slepkavības nav pasūtījusi tā pati persona.

-    Un Dārko Asanins?

Viņa bija dzirdējusi šo vārdu, agrākais beļģu noziedznieks.

-     Nē.

-    Vai ir vēl kāds cits, par kuru man būtu jāzina sakarā ar to pasaules reģionu?

Stefānija vēsi pasmaidīja.

-    Vai ar Arkānu tev nepietiek?

Es nevarēšu izturēt metro. Ir smirdošs vakars. Uzņēmēji svīst savos bezveidīgajos uzvalkos. Es paeju zem Hangerforda tilta, pa Viktorijas krastmalu, gar Aizsardzības ministriju, pretim Vestmin- steras tiltam. Pamazām sāk izklīst troksnis, ko rada satiksme, lidaparāts man virs galvas, pūlis man apkārt. Man šķiet, ka vakars kļūst tumšāks un vēsāks. Drīz esmu mazās viesnīcas niecīgajā istaba. Tur ir šaura gulta ar plānu matraci, viens koka krēsls starp plauktu un kumodi.

Es guļu gultā, blenžot griestos. Man ir auksti, bet es svīstu. Izskatās, ka es kaut ko saku, bet dzirdēt neko nevar. Es neievēroju, ka urinēju, saslapinot kunkuļaino matraci. Pakustos tikai tad, kad zinu, ka vemšu. Bet es reaģēju pārāk lēnu. Nokritu ceļos un izvem- jos uz grīdas. Mugura sāp, kamēr es rīstos, un, kad tas ir beidzies, es noveļos uz sāniem un saritinos kamoliņā. Es nezinu, cik ilgi palieku tā guļam.

Divi tūkstošā gada divdesmitais janvāris. Bilbao. Piecas dienas pēc Belgradas, piecas dienas pēc Arkāna. Trīs dienas pēc tam, kopš ierados Bilbao un noīrēju šo bedri. Bija paredzēts, ka šeit uzkavēšos tikai trīsdesmit sešas stundas. Vienošanās nebija sarežģīta; paņemt sainīti pastā, izmantot jauno identitāti, lai aizbrauktu uz Rabātu un tiktu no tās vaļā, pavadīt nedēļu Marokā, atpūšoties ar Delfīnos Lafontas vārdu - identitāte, kuru es izmantoju, lai pirms desmit dienām iebrauktu Marokā, - un tad atgriezties Parīzē, kā jau nolemts. Vienkārši, tīri, ideāli. īsti Petras stilā.

Sākuma mani pārņēma letarģija. Mani muskuļi pārvērtās par svinu, manas asinis sastinga. Es iedomājos, kā tās sarecē, kļūst melnas. Reizē ar to radās arī baiļu izjūtas. Tās man pielīda un smacēja mani. Divarpus gadu biju funkcionējusi bez jebkādām bailēm. Tiekdamās pēc ideāla, pārvērtu satraukumu par piesardzību, sāpes par sodu. Es negribēju neko just, lai ko arī darītu. Un, lai ko es arī darītu, es gribēju to darīt ar nežēlīgu efektivitāti. Man šķita, ka esmu tikusi vaļā no šaubām un nejaušībām Petras dzīvē.

Tagad, guļot uz grīdas, ar sviedriem noplūdusi, galvā plosoties emociju smilšu vētrai, es zinu, ka esmu sabrukusi. Neesmu bijusi spējīga neko ieēst vai iedzert divas dienas. Mans ķermenis ir atraidījis visu, ko es tam esmu devusi. Mans ķermenis un arī mans prāts. Es redzu, ka savā ziņā atraidu pati sevi. Ja uztver to no cita skatu punkta, es atraidu iebrucēju.

Vēlāk sev slāstu, ka tas bija brīdis, kad es beidzu būt Petra Rei- tere. Bet patiesība ir tāda, ka mans ķermenis jau bija izdarījis izvēli manā vietā. Gadi, kurus esmu aizvadījusi, būdama Petra, bija mani saindējuši.

Viņa nepazina telpu, kas tagad piederēja Turmena raktuvju uzņēmumam. Pa logu bija redzama iespaidīgā Adelfi ēka Roberta ielas otrā pusē. Kabineta viena siena bija noklāta ar divām milzīgām kartēm - Brazīlija un Mongolija. Uz katras no tām nelieli reģioni bija apvilkti ar zilu, melnu un sarkanu tinti. Uz rakstāmgalda krūzītē, ap kuru bija aplīmēts uzraksts Ordeni e Progresso, stāvēja ielikts Brazīlijas karogs no papīra. Blakus logam pie sienas bija ierāmētas fotogrāfijas; kalnrači ar aizsargcepurēm, vīrieši kreklos ar īsām piedurknēm pie izcirsta meža, aiz viņiem dūmakā tīts horizonts.

Atvērās durvis. Ienāca tievs vīrietis, tērpies haki krāsas kareivju biksēs un zilā Nike T kreklā. Viņa gaiši brūnie mati bija īsi apgriezti, uz acīm brilles pelēkos rāmjos ar matētu apdari, stikli bija tonēti.

-    Sveika, Stefānija! Piedod, ka aizkavējos.

Stefānija saspringa; svešinieku familiaritāte viņu vienmēr tā ietekmēja. Viņa akcents šķita nedaudz atgādinām lankas- teriešu izrunu. Viņš pastiepa roku.

-    Mārtiņš Palmers.

Izskatījās, ka viņš nav vecāks par Stefāniju, un tādējādi viņš šķita jaunākais vīrietis, kādu viņa jebkad redzējusi Ma- gentas Mājā, Palmeram pār kreiso plecu bija pārmesta pelēka neilona soma. Viņš to noņēma un uzlika uz grozāmā krēsla pie rakstāmgalda, atvēlot plastmasas krēslu galda otrā pusē viņai. Sadabūjis bloknotu un pildspalvu, viņš atvainojās, ka nevar piedāvāt viņai tasi kafijas.

-    Es tevi nekad agrāk neesmu satikusi, - Stefānija sacīja.

Izskatījās, ka viņš sakautrējas.

-     Esmu jauniņais. - Viņš sazvērnieciski pasmaidīja, taču Stefānija nereaģēja. - Man ir pāris jautājumu, kas tev jāuzdod. Vienkārša rutīna.

-    Kādi jautājumi?

-    Pārsvarā personiski. Ja tu neiebilsti, protams.

-    Kas tu tāds esi - psihologs?

-    Kaut kas tamlīdzīgs.

-    Tu izskaties satraucies.

-    Nu, neesmu vis.

-    Es neteicu, ka esi satraucies. Es teicu, ka tu tāds izskaties.

Tagad viņš izskatījās nokaunējies.

-    Vai neiebilsti, ka sākam?

Stefānija paraustīja plecus.

-    Protams. Ko vēlies man pajautāt?

-    Nu… paskatīsimies. Tu te jau ierodies… cik? Trīs nedēļas?

-    Un divas dienas.

-    Nopratināšanā?

-    Es to tā nesauktu.

Kāds kareivis Stefānijai reiz bija teicis, ka nopratināšana esot terapija. Ka tā palīdzējusi viņam samierināties ar to, ko viņam kādreiz nācies izdarīt, un ar to, ko viņam nācies redzēt aktīva pagrīdes dienesta laikā. Katrai misijai vienmēr sekoja saspringta analīze; kas nav izdevies, kas izdarīts pareizi, mācība nākotnei. Daļa no pārbaudes bija tehniska, daļa personiska. Procesa beigās viņš vienmēr bijis garīgi pārguris, taču, pats galvenais, viņš tomēr jutis, ka nekas nav pagājis garām neievērots, ka ikviens aspekts bijis izpētīts un racionalizēts līdz pēdējai detaļai. Un, lai cik nogurdinoša ari būtu šī pieredze, tā viņam ļāvusi labāk tikt galā ar atmiņām.

Stefānija saprata, ko viņš ar to bija gribējis teikt, taču viņa tā nejutās. Kā jau kareivis bija minējis, lai izdotos terapija, bija svarīgi uzticēties tiem, kas izdara pratināšanu. Trīs nedēļu laikā jo vairāk Aleksandrs viņu izprašņāja, jo vairāk apgānīta viņa jutās, un jo vairāk viņa tam pretojās. Gan ar saīgušu klusēšanu, gan tiešu naidīgumu, un viņa nespēja sev pretoties.

Palmers kaut ko pierakstīja bloknotā.

-    Ko tu dari, kad neesi šeit?

-    Kā tu to domā?

-     Piemēram, vakaros.

-     Es vienkārši palieku dzīvoklī. Pa ceļam uz mājām nopērku ko ēdamu, pagatavoju vakariņas, skatos televīziju, palasu grāmatu.

-    Tu neesi nekur ārā bijusi?

Tikai vienu reizi otrās nedēļas laikā pēc ilgas dienas, kuru viņa bija pavadījusi, melojot Aleksandram par līgumu, kuru pieņēmusi Ņujorkā. Viņa bija jutusies tā, ka nepieciešams kāds kokteilis, tāpēc bija iegājusi bārā Svētā Mārtiņa ielā. Viņa bija izvēlējusies mazu galdiņu pie durvim un pusstundu vērojusi ļaudis uz ietves, ļaujot alkoholam veldzēt sāpes.

Bars bija pilns, cilvēki ieradās pēc darba, veidojot grupiņas pie galdiem un ap bāru. Smiekli, pļāpāšana, cigarešu dūmi.

Stefānija atcerējās, ka viņam mugurā bija lēts krekls. Tukls, veidojās jau dubultzods. Sārti vaigi un rūsgani rugāji. Viņš paradijās no pūļa bāra otrā pusē, vienā rokā viņam bija alus kauss. Viņš piedāvājās izmaksāt Stefānijai vēl vienu dzērienu. Viņa pasmaidīja un atteicās, bet vīrietis apsēdās viņai pretim.

Viņa sacīja:

-    Es kādu gaidu.

Viņš pasmīnēja, atklājot smēķētāja zobus.

-    Mani?

Stefānija neatbildēja.

-    Nopietni, mīļā, vai nevēlies vēl vienu?

Stefānija paskatījās uz viņa draugu grupu.

-    Vai es esmu daļa no derībām?

-    Par viņiem neuztraucies.

Viņš bija mazliet iedzēris. Viņa elpā varēja saost alu.

-    Es par viņiem neuztraucos.

-    Mani sauc Čārlijs.

-    Mani tas neinteresē.

Kad viņš piedāvāja savu roku, Stefānija to paspieda, sažņaugdama pirkstus plaukstā un uzsita dūri pret galda virsmu. Viņš ievilka gaisu caur zobiem, viņa acis papletās un uz bālās pieres acumirklī parādījās sviedri. Stefānijai bija tāda sajūta, it kā viņa vērotu kādu citu, kas viņam dara sāpes. Bet, iedomājusies, kā bija izturējusies pret Olivjē, viņa izjuta pretīgumu pret sevi. Viņa atlaida vīrieti, un viņš steigšus piecēlās no krēsla un atmuguriski aizsteberēja projām, pa ceļam pagrūstot citus klientus un murminot kaut ko Stefānijai nesadzirdamu.

Mārtiņš Palmers gaidīja atbildi.

Stefānija atteica:

-    Pēdējā laikā man prāts nenesas uz izklaidi.

-    Vai lu dzer?

-    Kā, lūdzu?

Viņa skatiens bija pievērsts bloknotam.

-    Vai lu lieto alkoholu? - Tagad viņš pacēla skatienu. - Vakaros, kad aizej mājās.

Aiz dusmām slēpās ari sāpju viļņi.

-    Ne tik daudz, lai pietiktu.

Viņa juta saslienamies aizsargbarjeru, liekot apjaust, cik ātri tās tikušas nolaistas. Ne jau Palmera izveicīgo jautājumu dēļ - Stefānija bija pārsteigta par viņa neveiklumu - nē, iemesls bija viņā pašā. Viņa atpazina šo sajūtu. Tā bija vēlēšanās sevi atklāt. Bet Palmers nebija īstais cilvēks, kam izsūdzēt grēkus. Viņi runājās divas stundas. Bija daudzi jautājumi, uz kuriem viņa vēlējās atbildēt godīgi, bet nevarēja, viņam ne. Ja viņa tā būtu darījusi, tas būtu padarījis patiesību lētāku.

Viņa jutās vīlusies, pēc tam aizkaitināta un galu galā sarūgtināta.

-    Paskatīsimies, - murmināja Palmers. - Tas turku ieroču tirgonis, Salmans Rifats. Tu stāstīji misteram Aleksandram, ka tev bija jāguļ ar Rifatu, lai iegūtu viņa uzticēšanos un tiktu pie pieejas failiem, ko viņš glabāja savā villā.

-Jāguļ?

Palmers izskatījās aizkaitināts par semantisko atšķirību.

-    Jānodarbojas ar seksu.

-    Nu un?

-    Nu, kādas bija tavas izjūtas šajā sakarā?

-    Kā es jutos? -Jā.

-     Izmocīta.

Viņš nosarka.

-    Es to nebiju tā domājis.

-     Es zinu, kā tu biji to domājis, - Stefānija atcirta. - Bet es jutos tieši izmocīta. Un vai zini kāpēc? Tāpēc, ka Rifatam daikts bija tikpat resns, cik tava locītava, un mani nebija tādas vietiņas, kur viņam nepatiktos to iebāzt. Un es viņam to ļāvu ar sevi darīt, jo tā bija daļa no darba.

Palmers centās saglabāt kontroli un sāka pierakstīt piezīmes.

-     Labi. Skaidrs. Labi…

-    Labi?

Viņš novaibstījās.

-    Piedod! Es negribēju, lai tas tā izklausās.

-    Kā tu gribēji, lai tas izklausās? Kā līdzjūtība? Sapratne?

-    Klausies, es tikai mēģinu palīdzēt…

-    Ļauj, es tev pastāstīšu par Salmanu Rifatu. Viņš tirgojas ar ieročiem. Viņš ir apburošs. Monstrs. Un viņam ir savas baudas. - Viņa vilcinājās, bet tad nolieca galvu un paskatījās uz savām kāju pēdām. - Viņš mēdza likt man viņa priekšā izģērbties, parasti dzīvojamā istabā, guļamistabā nekad. Kamēr es izģērbos, viņš man lika kaut ko darīt, un es to arī darīju. Bet beigas vienmēr bija vienādas. Viņam ir īpašumi Grieķijā. Tur ražo olīveļļu. Un, lai kur pasaulē arī viņš atrastos, viņam vienmēr ir līdzi tādas mazas, mājās darinātas olīveļļas pudelītes. Tumši zilas pudeles, aizskrūvētas ar mini korķīti. Visvairāk viņam patika likt man pār kaut ko noliekties - dīvāna atzveltni, galdu, - un viņš man pār muguru notecināja nedaudz eļļas. Viņam patika vērot, kā eļļa tek pa manu ādu. Tas viņam patika. Viņš man sacīja, kā pakustēties - tā vai citādi. Un, jo vairāk viņš uzbudinājās, jo agresīvāks kļuva. Visbeidzot, kad eļļa notecēja pār manu dibenu, viņš mani izdrāza. Tā vai citādi.

Viņa pacēla skatienu. Palmers blenza uz viņu un šķita neelpojam.

-    Tātad, kad tu man jautā, kā es jutos, un es saku, ka jutos izmocīta, vari sasodīti jauki to pierakstīt. Kopā ar visām pārējām muļķībām, kas atklās Aleksandram to, ko viņš vēlas uzzināt.

-     Klausies, Stef…

Viņa nievājoši iesmējās.

-    Stef? Tu runā tā, it kā mēs jau gadiem ilgi būtu pazīstami.

-    Es tikai mēģinu būt draudzīgs.

-    Netērē savu laiku. Kā ari manējo.

-    Nav nekāda iemesla būt tik naidīgai.

-    Kāpēc tu man uzdod šos jautājumus? Kā tev liekas, ko tieši tev atklās manas atbildes?

Palmers izvairījās no viņas skatiena.

-    Tā ir tikai ierasta pārbaude.

Stefānija pasmaidīja, un ar to pietika, lai abi saprastu, ka viņš melo.

-    Vai esi kādreiz prātojis, kāda ir sajūta, nogalinot kādu? Vai tu kādreiz esi par to domājis - pat kā psihologs vai arī kas tu esi. No profesionālā viedokļa.

Palmeram nebija ko atbildēt.

-     Paskaties kādam acīs - jūs abi ļoti labi apzināties, kas tagad notiks, - un tad tu nospied mēlīti. Vai arī iegrūd nazi, izjūt karstās asinis uz saviem pirkstiem un rokas locītavas. Es tev, ja vēlies, varētu to izstāstīt. Es varētu to visu aprakstīt tik detalizēti, cik vien tu spētu aptvert. Bet tas neko nenozīmētu. Ne jau kad es tev to stāstīšu. Manas atbildes uz taviem jautājumiem par mani tev neko neatklās. Tu esi teorija, es esmu realitāte, un atšķirība starp mums ir kaut kas tāds, ko tu .nekad nesapratīsi.

Stefānija piecēlās un sāka iet ap galdu, tuvojoties viņam.

-     Paskaties uz sevi, tu esi saģērbies ikdienišķi, mēģinādams izlikties tāds, ar kuru es varētu justies ērti. Tu izlasīji manu dosjē un nolēmi izvēlēties šo izskatu, vai ne? Vai tu īpaši tā safrizēji matus?

Iestājās apstiprinošs klusums. Stefānija atslīga pret galda malu, ar kāju gandrīz pieskaroties viņējai. Tagad viņa izjuta auksto mieru, kas nāca kopā ar pilnīgu paškontroli. Palmers bija bāls.

-    Tu atrodies konflikta zonā, - viņa čukstēja. - Tu slēpies mirušu ķermeņu vidū. Tu redzi, kā iesauktie izvaro jaunu meiteni, tad pakar viņu. No paša sākuma līdz beigām viņi smejas, šie konditori, skolotāji, fermeri. Reiz redzēts, nekad neaizmirsts, tas ir ietetovēts tavās atmiņās. Vienīgais atlikušais jautājums ir tāds: kā tu ar to sadzīvo?

Viņa ievēroja, ka Palmera acis ir pelēkas. Un tās ne reizi nesamirkšķinājās.

-    Tu esi psihologs. Vai tu zini?

Viņš pakratīja galvu.

-     Tieši tā. Es ari nezinu. Bet tu gluži vienkārši to dari. Lielāko daļu laika. Līdz pienāk brīdis, kad tu vairs to nedari. Un tas laiks pienāk. - Stefānija pagrieza viņam muguru. - Neuztver to personiski - tā nav tava vaina -, bet es vairs neatbildēšu ne uz vienu tavu nožēlojamo jautājumu. Kas attiecas uz Aleksandru - vari viņam teikt, ko vēlies, man ir vienalga.

PIEKTĀ NODAĻA

Tu vari iegūt sev māju, tu vari pati izveidot sev dzīvi, taču negādā sev neko, no kā tu nevarētu vienā mirklī atteikties.

Viņai to bija iemācījis Ians Boids, atturīgs vīrs, gluži kā no granīta izkalts. Boida pagātne bija saistīta ar militāro dienestu. Šīs pagātnes detaļas bija uzticētas failiem, kuri izdevīgā kārtā bija pazaudēti, tāpēc viņa darbiba pašlaik bija draudīgas klusēšanas ieskauta. Tieši viņš vairāk nekā visi citi bija atbildīgs par Stefānijas Patrikas pārvēršanu par Petru Reiteri. Viņš bija iemācījis Stefānijai, kā izdzīvot pašos bargākajos apstākļos, kā nogalināt, kā neko nejust. Viņa pārraudzībā Stefānija bija kļuvusi stiprāka, ātrāka un fiziski vairāk attīstīta, nekā viņa jebkad būtu iedomājusies, ka varētu tāda būt. Salīdzinājumā ar citiem skolotājiem Boids bija stingrs, dažreiz arī nežēlīgs. Mācību programma bija riebīga, dažreiz pat brutāla. Salīdzinājumā ar citiem skolēniem Stefānija bija pati izcilākā.

Viņa ieraudzīja Boidu pa logu, kad vilciens palēnināja gaitu pie Lērgas stacijas. Lieliem kauliem, taču slaids, ar dažādos laika apstākļos rūdītu ādu, rokas sakrustojis, viņš bija atzvēlies pret Land Rover. Viņam mugurā bija olivkrāsas T krekls un kājās veci džinsi, spēcīgais vējš plivināja biezos, blondos matus.

Stefānija bija vienīgā pasažiere, kas izkāpa. Boids atvēra viņai Land Rover durvis, taču pat nepakustējās, lai palidzētu viņai ievietot somu. Viņi izbrauca no stacijas, izbrauca cauri

Lērgai un uzsāka ceļu pa Lohšinas rietumu krastu. Boids brauca ātri, iespraucoties starp citām mašīnām šaurajās ielās, ik pa laikam ar diviem riteņiem uzbraukdams uz ietves. Stefānija cieši satvēra durvju rokturi un cerēja, ka viņš to neievēros.

Mākoņi traucās ziemeļu virzienā, paretam atsedzot lieliskas saules gaismas plankumiņus. Kādu bridi uzspīdēja zeltīta, tad violeta, smaragdzaļa un brūnsārta gaisma, tad tā pārvērtās zilganpelēkā. Vējš vilnīja gaišo zāli kā nemierīgu jūru. Viņi pabrauca garām brūkošām akmeņu ēkām, kas bija atstātas novārtā kopš deviņpadsmitā gadsimta, garām mājām, kuras bija atstātas nesenākos laikos un kuru logi bija aizsisti ar dēļiem. Progresa rētas. Ceļa galā viņi pabrauca garām četrstūros sagrieztas kūdras kaudzēm, kas bija augstu sakrautas, gaidot aizvešanu, un vienai, kura lēni gruzdēja.

Kad viņi apdzina dzeltenu kravas mašinu - pārvietojamo sabiedrisko bibliotēku -, Boids sacīja:

-     Aleksandrs man teica, ka tu pēdējā laikā esi dzīvojusi Francijas dienvidos.

-Jā.

-    Ar šneideres vardu.

-    Tieši tā.

-    Tavas mātes uzvārds.

-Jā.

Viņš nogrozīja galvu.

-    Es esmu vīlies. Lai nu kurš, bet tu, Stefānija!

Pie Laksfordas tilta viņi pagriezās pa labi, tad atkal pa labi uz izdangāta ceļa. Tas locījās un izliecās, padodoties reljefa prasībām, pār izrobotu zemi, ap milzīgiem granīta akmeņiem, kas bija apauguši ar sūnu, gar kūdrainiem ūdens dīķīšiem, pār nelīdzeniem tiltiem, kas uzcelti no veciem dzelzceļa gulšņiem.

Viņa zināja, kas sagaidāms; ievainojumi, sastiepumi, aukstums, nogurums. Par spīti tam, viņa jutās kā mājās. Viņa vismaz izjuta saikni. Jo tālāk uz ziemeļiem viņi brauca, jo skaidrāks kļuva viņas prāts. Bija pagājušas trīs dienas kopš Mārtiņa Palmera neveiksmīgā viņas novērtējuma. Viņa bija redzējusi samierināšanos Aleksandra acīs; Boids bija pēdējā iespēja. Viņa neloloja nekādas ilūzijas par režīmu, bet atgriezās pie tā ar prieku.

Māja atradās netālu no ezera, uz nolaidenas, ar zāli apaugušas nogāzes, pietiekami augstu, lai būtu drošībā no ūdens, ja izceltos plūdi. Piecdesmit jardu attālumā bija trīs garas būdas ar jauniem papes jumtiem. Starp tām un māju milzīga garāža kalpoja ari par darbnīcu. Aiz mājas bija saimniecības ēka un vēl viena, mazāka piebūve, kurā bija novietots dīzeļmotora ģenerators.

Iepriekšējo reizi viņa šo vietu bija apmeklējusi ziemā, un viņa ar Boidu bija tikai divi vien, bet vasaras mēnešos viņš vadīja izbraukuma kursus, kuru mērķis bija veidot komandas darbu pagurušu biroja kolēģu vidū. Dažreiz kāds kompānijas klients viņam palūdza, lai katrā grupas cilvēkā nosaka zināmas rakstura īpašības. Kurš ir dabisks līderis, taču pats to neapzinās? Kuram šķiet, ka ir līderis, taču viņam neizdotos citus vadīt? Kurš rada kolektīvā konfliktus?

Kursi notika no maija līdz septembra beigām. Vīrieši un sievietes, kurus Boids pieņēma darbā, visi bija viņa iepriekšējie kolēģi no bruņotajiem spēkiem. Ziemā, kad šī vieta bija slēgta, Boids tomēr bija pieejams draugiem. Šajā kategorijā bija iekļauti ari militāro aprindu pārstāvji. Vai alpīnisti, kuri meklēja grūtas fiziskās nodarbības. Vai arī Aleksandrs.

Boids strauji nobremzēja Ijind Rover pie mājas durvīm.

-    Pie mums tieši tagad apmetusies grupa, tāpēc tu paliksi pie manis. Dažreiz tu kādu no viņiem redzēsi, bet tu ar viņiem nedrīksti sarunāties. Vai saprati?

'- Jā-

-     Tas pats attiecas ari uz darbiniekiem. Neviena paša vārda.

-    Kā vien tu vēlies.

Viņa skatiens bija bargi stindzinošs.

-    Tieši tā, Stefānija. Kā es vēlos.

Pirmajās divās nedējās turpinājās rutina, kas nemainījās; jau tumsiņā tika piedauzīts pie guļamistabas durvīm, tad skrējiens aukstajā rītausmā, medicīniskā karstā duša, brokastis pie noberzta koka virtuves galda. Boids parasti neēda kopā ar Stefāniju. No brokastīm līdz pusdienlaikam viņi boksējās, vai nu aizsargājoties vai uzbrūkot, pārsvarā cīnījās ar kailām rokām, dažreiz arī ar naža asmeņiem. Viņš atgādināja Stefānijai,,kā pārveidot sadzīves priekšmetu par ieroci, kā nogalināt ar kredītkarti, kā nogriezt kādam galvu ar papīra nazi. Viņi pētīja vārīgās vietas: locītavas, artērijas, acis.

šīs stundas parasti noritēja garāžā, kas bija pietiekami liela, lai tajā ievietotos trīs kravas mašīnas. Pie abām sienām bija saliktas smailītes. Tālākajā galā atradās koka sols, smagas skrūvspīles un paplātes ar eļļainiem darbarīkiem. No griestiem nokarājās bokseru maiss. Boids sāka mācīt Stefāniju, kā nodarboties ar tai boksu. Viņam nebija nekāda interese par šo sportu vispār, taču viņš apbrīnoja tā labākos sportistus par viņu lokanumu un ātrumu.

Pusdienas parasti bija nabadzīgas, nedaudz dārzeņu zupas, mazliet maizes, ūdens. Stefānija zināja, ka, ieēdot par daudz, viņa vēlāk pēcpusdienā izvemtos. Tas parasti tik un tā notika. Boidam nelikās, ka pietiekami viņu nodarbinājis, ja vien viņa negulēja uz zemes un nerīstījās. Viņi skrēja pa raupju zāli, kas sniedzās līdz ceļiem un slēpa nodevīgas grambas, augšā un lejā pa nogāzēm, kur pat visdrošākie apavi pievīla. Katru kritienu pavadīja arvien jauni nobrāzumi. Viņi skrēja pa melnajām kūdras kaudzēm, kas sniedzās līdz pat stilbiem. Stefānija tagad atcerējās to, ko viņa agrāk bija atklājusi: nekas neatņem enerģiju vairāk kā kūdra.

Viņi skrēja svilpjošu vēju laikā, horizontāla lietus laikā, zem dedzinošas vasaras saules. Pat tad, kad bija auksts, ziemeļu Skotijas saule nosauļoja ādu tik ātri un sāpigi kā jebkur citur, viņas pašas pieredze to apliecināja. Vienīgais izņēmums i?ija migla, kas lika viņiem turēties tuvāk mājai un ezeram. Dabas apstākļiem nepiemita nekādas sistēmas. Nebija nemaz tik neierasti izbaudīt visus četrus gadalaikus priekšpusdienā un tad vēl vienu veselu gadu pievakarē.

Zinot, kas viņu sagaida, nepavisam nekļuva vieglāk. Muskuļi, kuriem Stefānija bija ļāvusi atmaigt, protestējot dedzināja. Sāpes palielinājās un pārauga krampjos. Nobrāzumi un ievainojumi visu laiku tika kairināti un tāpēc nekad nesadzi- ja. Boids viņu turēja uz spēku izsīkšanas robežas, un viņa saprata, kāpēc; viņš gribēja izraisit reakciju. Fizisku vai emocionālu, vismaz vienu vai abas.

Pirms četriem gadiem Boids bija viņu terorizējis. Tas bija viņa uzdevums - likt viņai padoties. Režīms bija izveidots līdz pāridarījuma robežai. Šoreiz viss bija citādi. Pirmajā reizē starp viņiem bija noticis pārāk daudz. No kailas, raupjas jauniesaucamās viņa bija tikusi līdz profesionālei. Boids, ārēji neko neizrādīdams, aiz granltcietas stingrības toreiz bija lepojies ar viņu. Arī viņa bija izjutusi nelielu lepnumu. Galu galā viņš bija izturējies pret Stefāniju ar cieņu. Bija pastāvējusi vienlīdzība. Un kopā ar to bija nācis vēl kas. Graujoša, apslēpta seksuālā dziņa.

Neviens no viņiem nebija to atzinis. Neviens nebija to vēlējies atzīd.

Tagad Boids saglabāja varu viņu iebiedēt, taču ne nekritiski. Viņš jau vienu reizi bija mēģinājis Stefāniju salauzt, taču veltīgi. Viņi kaut ko viens par otru saprata. Abi nemaz tik ļoti neatšķīrās. Ienaida elements, uz kuru balstījās Boida treniņa režīms, šķita sagudrots. Viņš zināja, ka Stefānija nekad nedarīs mazāk par to, ko viņš pavēlēs. Viņa vienmēr mēģinās izdarīt vairāk, lai parādītu, ka viņas gars vienmēr ir atradies tālāk, nekā viņš spēj aizsniegt, tāpat kā Aleksandrs.

Vakaros Boids Jāva viņai ieiet vannā, nevis dušā, lai nomazgātu un remdētu viņas ievainojumus un brūces. Kamēr viņa mērcējās vannā, viņš pagatavoja vakariņas. Dažreiz Boids ēda kopā ar viņu, pārsvarā gan atsevišķi. Pēc tam viņš lasīja grāmatu dzīvojamā istabā pie kamīna, kura dega kūdra, vai ari devās uz savu mazo kabinetu, cieši aizverot durvis. Viņa bija briva un varēja darīt, ko vien vēlējās. Tas nozīmēja došanos gulēt cik vien agri iespējams, jo viņa zināja, ka no rīta atsāksies ierastā kārtība un ka naktī nav pietiekami daudz stundu, lai viņa pilnībā atgūtos.

Es sēžu uz akmens blakus krūmājam. Slaidi zari noliecas no koši sarkano ogu smagajiem ķekariem. Kā stāsta Boids, tā ir zīme, ka tuvojas barga ziema. Viņam, iespējams, ir taisnība, bet es paredzu, ka jau daudz agrāk pirms tam būs pamatīgs sals.

Nedēļas paiet, un saspringums starp mums ar katru dienu pieaug. Es zinu, ka es arī nepalīdzu, jo slikti reaģēju uz viņa provokācijām, kas visu laiku turpinās. Bet tāda nu es esmu. Es izmantoju attiecību saasināšanos par stimulu.

Es varu sajust metamorfozi. Ķermenis, kāds man bija, kļūst mazāks, stingrāks, maina formu. Es devu priekšroku tādai, kāda biju - laimīga, veselīga, sievišķīga -, bet manī ir ari cita daļa, kas apsveic un svin šo jauno stāvokli. Tas mani garīgi padara stiprāku, kad es redzu sevi fiziski maināmies. Ir grūti dot tam racionālu izskaidrojumu. Iespējams, vainīga ir apziņa, ka Boids tikai padara savu uzdevumu sarežģītu, ļo vairāk es pārvēršos, jo mazāk es pievēršu uzmanību vina izsmieklam. Un tas šķiet vinu vēl vairāk samulsinām.

Mūsu šaurās eksistences parametros tam vajadzētu man dot kādu baudu. Bet tā nav. Es gribētu pajautāt, kāpēc tā, taču nespēju. Tieši tāpat, kad viņš man jautā par laiku, kad es biju Petra, es atsakos viņam sniegt atbildi. Ne jau tāpēc, ka nevēlos, lai viņš zinātu, bet tāpēc, ka es nevēlos, lai Aleksandrs zinātu. Iespējams, daļa no manas neomulības slēpjas tajā iemesla, ka man nepatīk redzēt tik ļoti spēcīgu un neatkarīgu vīrieti kā Boidu tēlojam tādas čūskas kā Aleksandrs domu paudēju.

Es vēroju viņu no tālienes. Viņš ir pie būdām, viņam apkārt, stāv trīs palīgi, divi vīrieši un sieviete, visi bijušie armijnieki. Ezera malā pēdējais viesu pulciņš ir sapulcējies ap pusduci smailīšu. Viņi ir ieradušies no Slovas. Viņi strādā uzņēmumā, kas tirgo pa telefonu reklāmas vietas preses izdevumos, kuru specializācija ir lietotas automašīnas, datori, virtuvju un vannas istabu iekārtas. Es pagaidu, līdz Boids paiet uz priekšu, lai uzrunātu grupu, pirms atkal nāk atpakaļ uz māju.

Iekšā ir vēss, tumšs un mierīgs. Es dzirdu, kā virtuvē rūc "Rei- burn". Neko citu nedzirdu. Es ieeju Boida kabinetā, visā mājā vienīgajā telpā, kurā man īpaši aizliegts ieiet. Tas ir neliels kubs ar vienu vienīgu logu, kas paveras uz ezeru. Rupji darināts ozola galds aizņem lielāko daļu telpas. Pie vienas sienas stāv četri skapīši, visi aizslēgti, un tas šķiet dīvaini, ņemot vērā to, ka Boids reti parūpējas aizslēgt galvenās durvis, ja nu vienīgi viņš dodas projām dienām ilgi.

Es pāršķirstu dokumentus uz galda; telefona rēķins, kurā es ne- atpazīstu nevienu numuru, pāris sarakstes papīru no "Sutherland" valdes, rēķins par kuģa "Caledonian MacBrai/ne" biļeti līdz Aile- jai, pāris vēstuļu no uzņēmumiem, kuri vasaras laikā izmantojuši Boida pakalpojumus. Es ignorēju datoru, jo man ir aizdomas, ka viņš uzzinātu, ja es ar to strādātu. Uzgriežu viens, četri, septiņi, viens viņa tālrunī, lai uzzinātu, kam viņš pēdējo reizi zvanījis, taču viņi nav ļāvuši, lai saglabājas šis numurs.

Pāris plauktos ir grāmatas, pārsvarā par vēsturi, nekādas daiļliteratūras. Tur ir divi duči kompaktdisku virs mini sistēmas. Visi ar klasisko mūziku. Virs tiem ir divas rindas ar mapēm, kas saliktas kastēs, katrai uz muguriņas ir nosaukums. Vairums šķiet biznesa atskaites, kas saglabātas par veseliem desmit iepriekšējiem gadiem. Uz viena plaukta stāv divi mazi sudraba patvāri. Uz plaukta zem tā ir ierāmētas fotogrāfijas; Boids cīņas apģērbā, trīs citi karavīri viņam apkārt, satvēruši automātiskos ieročus tikpat ierasti, it kā būtu apskāvuši draugus. Boids izskatās jaunāks, ar gariem matiem, aiz viņa slienas Manhetena - man šķiet, tas ir uzņēmums no "Em- pire State" ēkas; sievietes galva līdz pleciem; gaišbrūni mati, kas stiepjas līdz pleciem, zaļas acis, smalks deguns un plānas, taisnas lūpas. Es to paņemu. Reičela.

Tur ir arī citas fotogrāfijas ar viņu, dažās redzama viņa viena pati, citās kopā ar Boidu. Tajās, kur viņa ir kopā ar Boidu, viņš izskatās pavisam cits vīrietis, nekā tas, kuru pazīstu. Vīrietis, kurš mēdz smaidīt, vīrietis bez tukšuma skatienā. Viņš katrā fotogrāfijā izskatās laimīgs. Un nemaz nelīdzinās Boidam.

Vienīgais, ko es apjaušu, ir tas, kā uz viņa galda tikšķ pulkstenis.

Es joprojām turu rokās Reičelu. Kaut kas plūst ārā no rāmja, cauri maniem pirkstiem un tuvojas manām krūtīm. Kauns. Boidam bija savi iemesli, kāpēc viņš aizliedza man ieiet viņa istabā, un tagad man ir pašai savi. Es viņu vēroju pa logu. Viņš turpina runāties. Es prātoju, kas gan tāds piemita Reičelai, lai liktu Boidam viņā iemīlēties. Un tad es prātoju, kāda gan būtu sieviete, kas iemīlētos tādā vīrietī kā Boids.

Boids bija pagriezis muguru pret izlietni. Stefānija, noliekusies netālu no "Reiburn", ļāva tā karstumam sasildīt viņas stilbus. Ārā plosījās vētra. Pirms kāda laika viņa bija vērojusi, kā savelkas mākoņi. Bija uznācis lietus, kamēr gaisma rietumos dzisa. Pēc četrām stundām sākās negaiss, arvien pieņemdamies spēkā.

-    Kad uzzināju, kad tu esi pēc notikuma Maltā aizbēgusi, nebiju pārsteigts. Es jau brīdināju Aleksandru. Jau pašā sākumā viņam teicu, ka tu tā darīsi. Es Aleksandram teicu, ja viņai radīsies izdevība, viņa to izmantos. Bet viņš man neticēja. Viņam šķita, ka esmu tevi pārāk labi apmācījis un tu tā nerīkosies.

-    Bet tā nebija?

-    Atkarīgs no tā, kā uz to skatās. Es pieņemu, ka esmu tevi pietiekami labi mācījis, lai tu varētu domāt pati par sevi. Kad tu tiki tur, ārā, tu nebiji tikai ieprogrammēta mašīna. Tu biji daudzpusīga. Iztēles bagāta. Bez ierobežojumiem.

-    Vai man būtu jājūtas glaimotai?

-    Tev būtu jājautā, kas nogāja greizi.

-    Varbūt nekas.

-    Tu kļuvi par Petru, vai ne? Tam nekad nevajadzēja notikt. Kad tu biji nozudusi, tā arī vajadzēja palikt.

-    Neviens nenozūd. Ne jau no viņiem.

-    Tev tas varēja izdoties.

-    Viņi mani atrada, vai ne?

-    Kad tu dzīvoji ar Šneideres vārdu, - atteica Boids, nemaz nemēģinādams slēpt savu nicinājumu.

Stefānija nebija pārliecināta, ka tam ar to bija kāds sakars.

-    Ja tu būtu bijusi uzmanīgāka, tev tas būtu izdevies. Tu varēji sākt pilnīgi jaunu dzīvi. Labu dzīvi.

-    Es tā arī izdarīju. Galu galā.

-     Tam vajadzēja notikt uzreiz. Tev piemita pietiekami daudz talanta, lai to izdarītu. Tiklīdz biji brīva, tu varēji izdarīt jebko…

-    Piemēram? Apmesties Sidnejā vai Reikjavikā? Sameklēt darbu, dzemdēt bērnus?

-    Kāpēc gan ne?

-    Laikam jau tu mani nepazīsti tik labi, kā tev liekas.

-    Varbūt tu pietiekami stipri necenties.

Stefānija satracināta atcirta:

-    Tu gribi teikt - tā, kā to darīji tu? Skatīsimies patiesībai acīs, mēs abi neesam nemaz tik atšķirīgi. Mēs abi esam sabojāti, nespējam dzīvot patiesajā dzīvē ar īstiem cilvēkiem, strādāt darbu no deviņiem līdz pieciem.

Boids atteicās pieņemt mesto izaicinājumu.

-     Garīgi tu esi vēl sliktākā stāvoklī nekā tad, kad mēs tikāmies pirmo reizi. Tad tevi gluži vienkārši nevarēja saval- dlt. Tu biji dusmīga un bezmērķīga. Tagad? Es nezinu, kas tas ir, bet kaut kas sarežģīts…

Viņa nožēla Stefāniju šķita aizskaram. Sarūgtināta viņa ķērās pie ciniska sarkasma.

-     Ne tikai kareivis, bet arī psihologs. Tu esi vīrietis ar daudziem talantiem.

-    Un tu biji sieviete ar daudziem talantiem.

-     Ja tu savā acu priekšā redzi bojātu preci, tad labāk paskaties pats uz sevi. Tu mani izveidoji.

-     Es zinu. Un es apzinos savu atbildību. Tagad vairāk nekā jebkad.

-    Ir jau nedaudz par vēlu, vai ne?

-    Kāpēc tu kļuvi par Petru pēc Maltas?

-    Tā nav tava darīšana.

-    Tu nevari tā turpināt visu mūžu. -Kā?

-    Izvairīties no vienīgās svarīgās problēmas.

-    Tu gribi teikt - tā, kā tu esi to darījis? Paskaties uz sevi, tu dzīvo nekurienes vidū, mēģinot aizmirst to, ka Reičela ir mirusi.

Viņš saglabāja savaldīšanos, bet tikai nedaudz. Brīdi klusējis, viņš sacīja:

-     Man šķiet, ka šodien labāk beigsim. - Un pagrieza viņai muguru. - Pirms kāds no mums pasaka ko tādu, ko vēlāk nožēlos.

Stefānija gulēja, saritinājusies kamolā uz sāniem, taču nespēja aizmigt, par spīti nogurumam. Lietus dauzījās pret logu. Tumsā viņa dzirdēja, kā aizkari caurvējā plīvo. Viņa izjuta vientulības drebuļus. Prātā valdīja apjukums, sirdī - dusmas.

Viņa piecēlās no gultas, uzvilka lielu, melnu džemperi un uz pirkstgaliem izgāja gaitenī. Grīdas dēļi zem pēdām bija auksti. Boida guļamistaba atradās virs virtuves. Viņa atvēra durvis. Tās nočīkstēja, un viņa apstājās, lai kaut ko saklausītu. Nekā. Boids bija vīrietis, kurš miegā izdzirdēja čukstus; protams, kad viņa pabāza pa durvīm galvu, viņa gulta bija tukša. Viņa nogāja lejā un izdzirdēja, ka viņš ir virtuvē. Viņa palika nogaidot pie durvīm. Boids sajuta viņu, pirms ieraudzīja. Viņš iztaisnoja muguru un pagriezās.

-    Piedod, - viņa sacīja.

-    Nav vērts par to runāt.

-    Tas, kā es uzvedos, neatbilst tam, kā jūtos.

-    Tu esi mācīta neuzvesties tā, kā jūties.

-    Es zinu. Bet man nav vajadzības radīt vēl vairāk ienaidnieku.

Stefānija paspēra soli uz priekšu un noskūpstīja Boidu. Viņš nedz atstūma Stefāniju, nedz arī apskāva. Kad Stefānija atkāpās, viņš neko neteica.

-    Esmu pavadījusi visu savu pieauguša cilvēka dzīvi, nerunājot par to, ko jūtu.

-    Stefānija…

-     Vai tu grasies man sacīt, ka tā nav prātīgi? Nepūlies. Tā nav nekāda neapdomīga vēlme. Tas man ir bijis padomā jau pēdējos četrus gadus. Mēs esam skrējuši pa nekurieni, tu uz mani kliedz, taču es varu dzirdēt, kā tava sirds nav tavā balsī. Kad tu uz mani skaties, tavas acis tevi nodod. Pasaki, ka arī tu neesi par to domājis.

Kad Boids ierunājās, viņa zināja, ka viņa mute ir izkaltusi.

-    Tas nav prātīgi.

Viņa novilka melno džemperi un ļāva tam nokrist uz grīdas. Virtuvē bija silts, un viņas ķermenis ar prieku izjuta karstumu.

-    Vai tā ir kāda spēle, Stefānija?

-    Tā nav nekāda spēle.

-    Kas tad?

-     Mēs esam gluži vienkārši līdzīgi cilvēki līdzīgā situācijā. Mums nav ko zaudēt.

-    Nav ko zaudēt?

-    Vai tu zini, ko es vēlos vairāk par visu?

-    Ko tad?

-     Es gribu, lai kāds mani saredz sievieti. Es gribu, lai tu manī redzi sievieti. Es neesmu vīrietis, kas telo sievieti. Es neesmu robots, es neesmu slepkavnieciska mašīna. Kad Aleksandrs uz mani skatās, viņš redz mani kā ierīci. Kad es biju Petra, cilvēki skatījās uz mani un redzēja draudus. Kad es skatījos uz viņiem, es redzēju tikai bailes. Es to negribu.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka šis ir tas, ko vēlies?

-    Es gribu, lai kāds mani pazītu.

-    Un kā ir ar tavu draugu Francijā?

Kādu brīdi viņa izjuta vainas apziņu.

-    Lorāns bija jauks. Mēs labi pavadījām laiku, bet tās bija vienkāršas saistības. Tas nekad nevarēja kļūt par kaut ko vairāk, jo es nekad nevarēju viņam atklāt, kas patiesībā esmu. Viņš mani itin nemaz nepazina. Bet tu varētu.

Iestājās klusums.

Boids ne mirkli nebija atrāvis skatienu no viņas acīm.

-    Dieva dēļ, paskaties uz mani! - viņa iesaucās.

Viņš to nespēja.

-      Man ir divdesmit septiņi gadi. Es stāvu kaila lavā priekšā. Dari kaut ko. - Viņa bija izbrīnījusies, izdzirdot, cik klusa ir pašas balss. - Lūdzu!

-    Tas nav tik vienkārši. Es… es… es nezinu, ko domāt.

Šķita dīvaini to sacīt. Tas lika viņam izklausīties bezpalīdzīgam.

-    Tev nav nekas jādomā.

-    Es neesmu tāds kā tu.

-    Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc man ir vieglāk, lai tu man patiktu.

-    Es tev nepatīku.

-    Tu kļūdies. - Stefānijs uzstāja. - Patīc.

-    Ja tu mani ieraudzītu pilsētas drūzmā, tu mani vispār nepamanītu.

-    Tu neesi pilsētā.

-    Uzvelc džemperi, Stefānija.

-    Milējies ar mani.

-      Nē.

Viņa juta, ka uzmācas panika.

-    Tad izdrāz mani. Viņš saviebās.

-     Nē.

-    Tad ļauj man tevi izdrāzt.

-     Nē.

-    Tev nekas nebūs jādara.

-    Ej gulēt.

-    Tu mani pazemo.

-    Tu pati sevi pazemo.

Stefānija paspēra soli uz priekšu. Boids nepakustējās.

-    Es zinu, ka tu mani gribi.

-    Es tevi negribu.

-    Melis. Esmu redzējusi, kā tu uz mani skaties. Kad mēs skrienam, kad es stiepjos, kad mēs abi esam līdz ādai izmirkuši. Es zinu, par ko tu domā. Par to pašu, ko es.

-     Izbeidz!

Viņa piegāja tuvāk.

-    Vai tev ir kāda bijusi kopš Reičelas?

-    Pietiek!

Viņa atradās tik tuvu, ka varēja viņam pieskarties.

-    Vai ir bijusi?

-    Es to saku nopietni.

"Reiburn" durvis joprojām bija atvērtas. Viņa redzēja, kā pār vēderu lēkā oranža liesmiņa.

-    Tu negribi, lai es aizeju. Es zinu, ka negribi.

-     Stefānija…

Viņa pastiepās pēc Boida rokas un pievilka to tuvāk, tā, lai pirkstu gali pieskartos viņas apmatojumam.

-    Ja tu vēlies, tad vari iztēloties, ka es esmu viņa.

No Boida acīm izzuda gaisma.

Viņš strauji atvilka savu roku no viņējās. Stefānija sasvērās atpakaļ, atsita gurnu pret galda stūri un sagrīļojās. Viņa pieķērās pie izlietnes. Brīdis tika sabojāts, viņas kailums šķita neveikls un lēts. Boids viņai uzmeta skatienu, kas pauda tādu niknumu, kādu viņa nekad agrāk nebija redzējusi.

-    Tev ir minūte laika, lai saģērbtos.

Viņi uzsāka ceļu pa taku. Kad iestājās tumsa, tā kļuva nedroša. Tad Boids viņai lika nogriezties pa labi, un aiz viņiem jūdžu attālumā palika vienīgais samērā līdzenais ceļš. Nakts bija vētraina; lietusgāzes, pērkons, stindzinošs aukstums, zibens uzliesmojumi debesīs. Kad nogāze kļuva stāvāka, zāli nomainīja virši un akmeņi. Viņi klupa un slidēja, ievainojot kāju un roku locītavas, nobrāžot stilbus, ceļus un plaukstas. Boids ļāva sev ierunāties tikai tad, kad viņa nokrita.

-    Augšā! Celies kājās! Celies augšā!

Viņa nokūleņoja pa nogāzi līdz akmeņainai klintsradzei piecpadsmit pēdas lejā, nokrītot uz slapja granīta. Boids noskrēja viņai blakus.

-    Pie velna, nepaliec tā guļot! Skrien!

Stefānija mēģināja piecelties kājās. Boids noliecās, parāva viņu aiz matiem un sāka vilkt pāri akmeņiem. Stefānija negribot ievaidējās. Kad viņa ar nagiem iecirtās Boida plaukstas locītavā, viņš paspēra atpakaļ ar zābaka papēdi, trāpot viņai pa elkoni. Viņa atkal iekliedzās.

-    Kāpēc tu bļausties? Vai tad tu tieši to negribēji?

Tā viņi turpināja, Stefānija zaudēja jebkādas laika un atrašanās vietas izjūtu. Kādā apjukuma brīdī viņa sāka apjaust, ka Boids, novedis viņu pāri sabrukuma robežai, tik un tā nebūs apmierināts, viņš gribēja piespiest arī pats sevi tik tālu nonākt.

Viņi kāpa vēl augstāk, nogāzei kļūstot stāvākai. Viņi piespiedās pie klints radzes, kas bija divas pēdas plata, slidena akmens siena pa kreisi, nenosakāms kritiens tumsā pa labi, nedrošs pamats zem kājām. Kaili kociņi spraucās no melnu akmens plākšņu apakšas, asi zari triecās gan pret ādu, gan pret drēbēm. Saspringti lūkojoties cauri lietum, Stefānija kāpa lēnāk, lai saskatītu ceļu priekšā, bet tad izjuta spēcīgu Boida dūres grūdienu mugurā.

- Ātrāk, nevis lēnāk!

Kad viņa nokrita, Boids pat nepapūlējās viņu saķert. Stefānija akli pastiepa rokas un sataustīja ar kreiso roku zaru. Viņa satvēra to. Miza nobrāza ādu, kājas kuļājās gaisā. Nikni mirkšķinot acis, viņa ieraudzīja Boidu uz takas, viņš bija salicis rokas uz gurniem un vēroja viņu. Nometusies uz ceļiem un atspiedusies uz plaukstām, Stefānija paskatījās augšup uz Boidu. Viņa jau gaidīja atskanam kādu apvainojumu, taču viņš klusēja. Viņam to nemaz nebija nepieciešams darīt. Viņas skatiens pauda - skaidri šeit nebūs rodams nekāds atbalsts.

Viņi sasniedza klajumu. Stefānija minēja, ka tā ir ieplaka starp divām virsotnēm, jo pēkšņi vējš kļuva spēcīgāks, lietus lija gandrīz horizontāli. Nogāze bija beigusies, un Boids piespieda viņu kustēties vēl ātrāk. Augstienē biezas zāles nebija, tikai slideni kumšķi starp stateniskiem akmeņiem un gludām akmens plāksnēm. Viņas T krekls bija pielipis pie ķermeņa kā vēl viena āda.

Viņi kā neprātā skrēja bez noteikta virziena, izdedzinot atlikušo gaisu plaušās, vējam gaudojot ausīs. Stefānija neapstājās pat tad, kad sāka rīstīties. Viņa tikai izspļāva pēdējo žulti un siekalas naktī. Dažreiz viņa pakrita, dažreiz Boids pakrita. Viņa izdzirdēja klusus lāstus, kad Boids nogāzās zemē, un to, kā vaļīgs akmens zem viņa svara noklaudz. Viņa ne reizi nepavērās apkārt. Viņa turpināja skriet, piespiežot Boidu viņu panākt. Stefāniju vadīja gribasspēks, kad izturība sāka viņu pievilt.

Līdz viņa izmežģīja potīti.

Tas bija līdzens zemes klajums, taču Stefānijas labā kāja paslīdēja un tad iesprūda starp diviem akmeņiem. Viņa ar ķermeni pavirzījās uz priekšu un sajuta sāpes locītavā, dedzinošo karstumu, kas sāka līst augšā pa ikriem un stilbiem. Kad viņa nokrita, kāja atbrīvojās.

Stefānija apstājās maza, ledaini melna ūdens malā. Viņa apgūlās uz muguras, nespēdama kontrolēt krampjaino elpošanu. Boids kliedza, lai viņa ceļas augšā. Viņa nepakustējās un atkal ribās sajuta viņa kājas spērienu. Viņa pavēlās uz sāniem un tad ar pūlēm piecēlās kājās. Taču, kad viņa uzlika savu ķermeņa svaru uz labās potītes, tā sagriezās. Boids vēlreiz viņai uzkliedza.

-    Es nevaru! - Stefānija elsoja.

Boids sagrāba viņas T krekla apkakli, izspiežot no tā auksto ūdeni.

-    Tu to darīsi.

-    Mana potīte… tā ir izmežģīta… sagriezusies…

-    Man vienalga, kaut vai tā būtu lauzta! Skrien!

Viņa mēģināja trīs reizes, tikpat daudz reižu arī nokrita, bet Boidu tas neuztrauca. Kamēr viņa gulēja zemē, Boids stāvēja blakus un spieda ar zābaka zoli viņas labo potīti. Stefānija viebās, taču piespieda sevi klusēt.

-    Nākamajā reizē, kad tu nokritīsi, es mīdīšu to kaulu, līdz tas pārvēršas par sasodītu pastēti! Vai tu mani saprati, tu, šiliņa vērtā palaistuve?

Stefānija vēlreiz grīļodamās piecēlās kājās. Uzbrukums pārsteidza viņus abus. Stefānija pilnībā neapzinājās, ka ir to darījusi, un Boidam nepietika laika no tā izvairīties. Viņas labā roka ar blīkšķi atsitās pret viņa seju, skaņa bija tik skaļa, ka to varēja dzirdēt caur vētras kakofoniju, un trieciens tik spēcīgs, ka viņš nokrita. Bet gandrīz kā gumijas bumba viņš jau atkal lēca augšup bridī, kad tik tikko pieskārās zemei. Stefānija pat nepacēla rokas. Viņš iesita, nevis iepļau- kāja. Sitiens trāpīja viņai pa labo vaigu, tieši zem acs. Viņai krītot, acu plakstiņos nozibsnīja zvaigznītes, vienīgie gaismas plankumiņi visā naktī.

Kādu bridi eksistēja tikai lielus un aukstums.

Kad Stefānija atvēra acis, Boids bija atvirzījies nostāk. Viņš sēdēja uz nosūnojuša akmens, galvu satvēris rokas. Viņa vēroja Boidu, kurš bija tikpat nekustīgs kā akmens, no viņa pilēja ūdens. Beidzot viņš pacēla galvu un paskatījās uz viņu. Kaut arī apkārt valdīja tumsa, Stefānija saredzēja, ka dusmas bija izgaisušas. Tās bija pārņēmušas skumjas.

SESTĀ NODAĻA

Ceļš atpakaļ līdz mājai prasīja divas stundas. Boids atbalstīja Stefāniju, lai viņai nenāktos likt svaru uz labās potītes. Sākumā viņa pat neievēroja vēju un lietu, taču, kad ieraudzīja vārgo gaismiņu logā un neskaidrās būdu aprises aiz tās, aukstums viņu pieveica un viņai zuda pēdējie spēki.

Kad abi tika iekšā, Boids viņu, izmirkušu un drebošu, vadīja uz virtuvi. Viņš pavilka nost no galda koka krēslu un pagrieza to pret "Reibu rn", pārliecinoties, ka tas nav par tuvu, pirms aizgāja pēc sausām drēbēm. Sākumā viņš noģērba Stefānijas slapjo T kreklu un uzvilka viņai biezu, sarkanu džemperi, tad ķērās pie sporta kurpēm un biksēm, nomainot tās pret sausiem džinsiem un biezām vilnas zeķēm viņas nosalušajām kājām. Visbeidzot ap kaklu aptina šalli. Tad viņš uzlika vārīties ūdeni un nozuda, lai pārģērbtos arī pats.

Ārā turpināja plosīties vētra.

Pamazām Stefānija atguvās. Viņas nosalušie roku un kāju pirksti sāka degt. Viņi izdzēra divas tases saldas tējas ar pienu, un Boids viņai stāstīja, ka vajagot malkot, nevis strēbt. Vēja dauzīšanās pret logu tagad šķita dīvaini nomierinām, kad viņi bija iekšā sausumā un siltumā. Stefānija jutās kā bērns.

Boids nogaidīja, līdz Stefānijas ķermenis atkal spēja radīt savu siltumu, un tad pievērsās viņai. Sākumā viņš noņēma šalli un piebīdīja krēslu tuvāk "Reibumam". Pārbaudīja viņas labo potīti, pagriežot to un paspiežot. Tad viņš to apsēja, ar dziedinošu līdzekli apzieda viņas brūces un ierīvēja pašus jaunākos ievainojumus ar arniku. Viņi abi neteica ne vārda. Vēlāk viņš iedeva Stefānijai nurofenu, aizveda viņu līdz gultai un teica, lai atpūšoties.

Bija pēcpusdiena. Stefānija lēnām saģērbās, atslābinot stīvos muskuļus. Viņa uzvilka tos pašus džinsus, biezo jaku, siltās zeķes un zābakus. Ārā laiks bija noskaidrojies. Gaiss bija dzedrs, debesis tumšā safīra krāsā. Viņa atrada Boidu vienā no saimniecības ēkām labojot dīzeļmotoru, viņa piedurknes bija uzrotītas līdz elkoņiem, rokas un delmi ar eļļu. Uz sejas bija traips. Stefānija nevarēja saprast, vai tur ir ievainojums vai tikai netīrumi.

Viņš nolika uzgriežņu atslēgu.

-    Kā pēda?

Stefānija paraustija plecus.

-    Normāli.

-    Un pārējais?

-    Klausies, par to, kas notika…

-    Nesaki neko, Stefānija. Tam nav nozīmes.

-    Ir gan.

-     Nu, tagad tas ir pagātnē. Labāk atstāsim to tā, vai tev nešķiet? - Kad Stefānija neatbildēja, viņš piemetināja: - Tā būs labāk mums abiem.

-    Vai varu tev lūgt pakalpojumu?

-    Kādu?

-    Apgriez man matus.

Boids saviebās.

-    Es neesmu īpaši labs frizieris.

-    Nevajadzēs tādam būt.

Nākamais rīts sākās ar salu, tas bija četru aukstu dienu sākums. Stefānija piecēlās vēlu un kustējās lēnām. Spogulis koka ietvarā virs kumodes bija vienīgi tik liels, lai viņa varētu redzēt pusi sejas. Viņai nācās nedaudz pieliekties, lai ieraudzītu savus tumšos matus. Tie bija apcirpti īsi, gandrīz līdz ādai, izspūrušos cekulos, un Stefānijai šķita, ka viņa tādējādi izskatās viegli ievainojama. Un tieši tā ari viņa jutās. Un viņai nekas pret to nebija.

Ārā zeme bija kā stikls zem viņas zābakiem. Augšā debesis šķita gandrīz violetas ar dažiem spalvu mākoņu kumšķiem kā ielāpiem. Boids bija devies skrējienā bez viņas. Stefānija redzēja viņu uz klintsradzes tālākajā ezera malā, šķita, ka tur pelēkzaļš plankums kustas uz slapjas rūsas fona.

Stefānija sagaidīja viņu virtuvē. Viņš nebija aizelsies, taču no aukstā gaisa un paša karstuma viņa vaigi bija sarkani un piere no sviedriem spīdēja.

Viņš paskatījās uz virtuves galdu.

-    Kas tas ir?

-    Pēc kā tas izskatās?

-    Tev nevajag gatavot brokastis.

-    Es zinu.

-    Es gribu teikt, lai tu nemēģini laboties.

-    Es zinu.

Valērija Raučmena bija krievu valodas skolotāja, kuru pēdējās septembra nedējās bija atsūtījis Aleksandrs. Viņai bija sniegbalta āda, milzīgas, tumši brūnas acis un melnajos matos, kurus viņa bija sasējusi astē pie kakla, vīdēja sirmas šķipsnas. Izskatījās, ka viņai ir pāri četrdesmit gadiem, bet Boids Stefānijai vēlāk pastāstīja, ka viņa ir vecāka. Viņai bija drukna ķermeņa uzbūve, taču viņa tik un tā izskatījās eleganta. Parasti viņa bija barga, taču tā īsti nespēja noslēpt mirdzumu acīs. Katrai acim redzamai sava rakstura iezimei Valērija Raučmena pretstatīja citu īpašību, kuru centās apslēpt.

Pirmās mācību dienas bija saspringtas, jo Stefānija nespēja koncentrēties.

-    Nav tik labi, kā es biju gaidījusi, - Raučmena paziņoja pēc pirmās stundas. - Bet, ja veltīsim daudz laika un pūļu, - ko var zināt?

Nedēļu pēc Raučmenas ierašanās aizbrauca pēdējā sezonas komerciālā grupa. Stefānija vēroja, kā viņi sakāpj divos busiņos un dodas ceļā uz Invernesu. Nākamās divas dienas Boids pavadīja ar saviem palīgiem, iztīrot būdas un noslēdzot tās uz visu ziemu. Visu pēdējo vakaru Boids bija pavadījis kopā ar viņiem darbinieku būdā. Stefānija un Raučmena palika galvenajā ēkā. Pēc vakariņām Stefānija stāvēja pie dzīvojamās istabas loga un vērās ārā. Pa būdas logiem spīdēja vāja, oranža gaisma. Bija mierīgs vakars. Viņas varēja sadzirdēt aprautus smieklus.

Raučmena ieteicās:

-    Cik labi, ka šovakar viņš ir priecīgs.

Stefānija palūkojās uz viņu pāri istabai.

-    Vai tu viņu labi pazīsti?

-    Mēs jau gadiem esam pazīstami. Es pazinu arī Reičelu.

-    Kāda viņa bija?

-    Jauka. Klusa, bet stipra. Stiprāka par viņu.

Stefānija izjuta greizsirdības dūrienu.

-    Kā jūs iepazināties?

-    Nav manā ziņā to stāstīt.

-    Bet tu viņu pazini, pirms viņš atbrauca uz šejieni?

Raučmena pamāja ar galvu.

-    Mēs ik pa laikam saskrējāmies. Zagrebā, Džakartā, Damaskā.

-    Ko viņš tajās vietās darīja?

-    To pašu, ko es. Strādāja.

-    Tādā vietā kā Damaska?

-    Kad es viņu satiku Damaskā, viņš bija atpakaļceļā no Kuveitas.

-    No Līča kara?

-     Pēc tam kad Irāka iebruka Kuveitā, viņu tur aizsūtīja ievākt informāciju. Sešus mēnešus pirms "Tuksneša vētras" viņš dzīvoja pašā Kuveitā. Pats par sevi, vadoties pēc saviem plāniem, mitinādamies gruvešos, pārtikdams no grauzējiem, kad vien varēdams nododams informāciju par irākiešiem. Viņš tur palika, līdz pilsēta tika atbrīvota.

-    Un tad tu tā gluži vienkārši satiki viņu Damaskā?

Raučmena pasmaidīja.

-    Neizliecies tik naiva, Stefānija! Es zinu, kas tu esi. Tad jau tu zini, kā tas ir.

-    Viņš ar mani par tādām lietām nerunā.

-    Saprotams, ka ne. Viņš nekad nerunā par to, kas tuvs viņa sirdij. Tāpēc viņš ne reizi nav pieminējis tevi.

Tas bija nedēļā, pirms Stefānija atsāka nodarbības. Pēc divām nedēļām Raučmena tika uz pāris dienām izsaukta uz Londonu. Stefānija un Boids devās četru dienu pārgājienā. Boids izvēlējās viņu apģērbu un sagatavoja katram no viņiem nelielu saini. Viņš nesa kompasu, bet, kad debesis bija skaidras, lika viņai atrast ceļu, izmantojot pulksteni un sauli. Viņa atcerējās procesu: ziemeļu puslodē pulkstenis ir jātur horizontāli, lai stundu rādītājs norāda uz sauli. Sadalot uz divām pusēm leņķi starp stundu rādītāju un ciparu divpadsmit, iegūst ziemeļu-dienvidu līniju. Līdz ar to skaidri visi pārējie norādījumi.

Viņas potīte bija sadzijusi, izturība sasniegusi gandrīz Boi- da līmeni, viņi soļoja ātri, lai arī kāda būtu apkārtne. Stefānija izbaudīja katras dienas nostaigāto maršrutu. Rīta pusē viņi turējās gar augstienēm, vēlās pēcpusdienās atrada kādu upi vai strautu un kāpa lejā pie tā. Ņemot vērā, ka apkārtne bija skarba, arī ēdiena bija maz. Viņiem nebija nekā, ar ko nogalināt kādu briedi vai putnu, tāpēc viņi zvejoja foreles. Katrā viņu sainī bija konservu kārba ar makšķeres auklu, āķu izvēle un daži svina atsvari. Izrādījās, ka Stefānija nepavisam neprot zvejot un visu četru dienu laikā noķēra tikai vienu foreli. Boids dabūja pārējās.

Viņiem bija lidzi plastmasas plēve, ko izmantot naktsguļai. Viņi aplauza mežā jauno koku stādījumus un pārvilka plēvi pār izveidotajiem karkasiem. Boids bija atļāvies viņiem tādu greznību kā vieglus Gore-Tex guļammaisus. Izvēloties tādas vietas, kur bija ari dabiski pārsegi, plēves izrādījās noderīgas pret lietu.

Katrā sainī bija ūdens izturīgi sērkociņi, lai vakaros iekurtu mazus ugunskurus, kuru liesmas droši nosargāja apkārt aplikti akmeņi. Viņi cepa zivis, kas pārogļojas uz oglēm. Boids papildināja viņu diētu ar auzu pārslu cepumu tāfelītēm. Kad bija skaidrs laiks, viņš iemācīja Stefānijai, kā noteikt galvenos zvaigznājus - Lielo Lāci, Greizos Ratus, Piena Ceļu.

Pēdējā rītā Stefānija pamodās pirms Boida. Bija vēl tumšs. Viņa vēroja rīta gaismu austrumos un plūmju krāsas saules uzlēkšanu. Nokalnē virs viņiem Stefānija izdzirdēja attālu veca staltbrieža aurus. Vēlāk viņi to pamanīja kopā ar briežu mātītēm pie kalna kores. Viņi sekoja dzīvniekiem, cenšoties palikt nepamanīti un aizvējā. Boids viņu pieveda pie tiem pavisam tuvu. Viņi izbrida caur kūdru, kas oda pēc rnusku- sa, un atrada gludu akmeni, aiz kura varēja vērot dzīvniekus. Kad zvēri atsāka ceļu, Stefānija ar Boidu uzkāpa pašā kalna galā, no kurienes viņi varēja saredzēt māju.

Viņi apsēdās uz akmens malas, kājas kuļājot pār piecdesmit pēdu dziļu aizu, un apēda pēdējo pārtiku. Stefānija pavērās uz Boidu, kurš košļāja auzu pārslu cepumu. Viņš ska- tijās uz saviem dubļainajiem zābakiem un lejā uz aizu zem viņiem. Viņš smaidīja.

-    Par ko tu domā?

Boids pašūpoja galvu.

-    Es tikai prātoju par to, kā ir gājis taviem vecākiem. Kā bijis ar tevi, kad tu biji bērns.

-    Un tevi šī doma uzjautrina?

-    Mani šī doma biedē.

-    Liels paldies!

-    Vai kāds no viņiem bija apveltīts ar tikpat lielu gribasspēku kā tu?

-    Abi divi.

-    Jēziņ!

-    Arī mana māsa tāda bija. Un viens no maniem brāļiem.

-    Ģimenē droši vien valdīja liels troksnis.

Stefānija skaļi iesmējās. Tā arī bija. Visu laiku.

-    Bet es biju sliktākā no visiem.

-    Nevar būt.

-    Es saviem vecākiem biju ļaunākais murgs. It īpaši pusaudzes gados. Pārāk gudra pati sev, pārāk spītīga citiem. Es nekad negribēju līdzināties nevienam no viņiem.

-    Kurš pusaudzis gan vēlas?

-    Tiesa. Es vienmēr vēlējos likt viņiem vilties. Un man tas diezgan labi izdevās. Es biju pati labākā skolā, bet es speciāli nemācījos un necentos. Mani pieķēra smēķējam un dzeram. Es klausījos Clash un The Smiths un pavadīju laiku kopā ar tādiem zēniem, kādi, es zināju, viņiem nepatiks. - Stefānija arī palūkojās uz aizu. - Vai pasaulē ir vēl kas egocen- triskāks un bezjēdzīgāks par pusaudzi?

-    Protams, nav.

-     Dīvaini ir tas, ka tagad, kad mani vecāki ir miruši, es atklāju, ka viņus apskaužu. Ja es kādreiz apprecētos, tad gribētu tādas laulības, kā bija viņiem. Ar skaļiem strīdiem un nevaldāmiem bērniem.

-    Un man jau likās, ka tevi biedē doma par bērniem.

Stefānija pagriezās pret viņu.

-    Tu mani neredzi sievu? Vai māti?

Viņš pavēra muti, taču pārdomāja.

-    Es gribēju teikt, ka ne, bet patiesībā - es nezinu.

-    Es gribētu māju, kas līdzīga tai, kurā uzaugu. Es gribētu tādu bērnību, kāda bija man.

-     Tikai nestāsti man, ka tu patiesībā savā sirdi esi vecmodīga meitene.

Stefānija iespurcās - to viņa darīja ļoti reti.

-     Es zinu. Visa šī gadiem ilgā pretestība - un tad izrādās, ka daļa manis izmisīgi vēlas bfit tradicionāla.

Tā bija lietaina trešdiena. Iepriekšējā vakarā Valērija Rauč- mena bija atgriezusies no Londonas. Nonākusi lejā, Stefānija atrada Valēriju virtuvē runājamies ar Boidu. Uz galda bija uzlikts milzīgs sainis.

-    Paskaties, ko Valērija mums atvedusi no Londonas!

-    Kas tas ir?

-    Džordžs Salībī.

Vīrietis ar disku.

-    Vai ir kas jauns par Māršala slepkavu? Vai arī Kobu?

-    Vēl ne.

-    Kas zināms par Salībī?

-     Disks ir - vai arī būs - seifā viņa greznajā dzīvokli Ņujorkā. Šis ir pamatmateriāls, kas mums nepieciešams.

Viņi atvēra iepakojumu un izklāja saturu uz galda. Džordžs Salībī, libāniešu baņķieris, First Intercontinental dibinātājs, sešdesmit četrus gadus vecs. Vīrietis, kuram Centrālā parka rietumos piederēja grezns dzīvoklis, māja Londonā Viltona lokā, ārkārtīgi liela vasarnīca ar skatu uz jūru Vilfranšā, simts metrus gara laiva, kas pietauvota starptautiskajā jahtu klubā Antibā, ar nosaukumu "Zāra", par godu viņa meitai, un Gulfstream V, lai aizvestu viņu no viena īpašuma uz citu.

Salībī sieva bija no Argentīnas, viņu sauca Silvija, viņas tēvs bija armijas ģenerālis, kas tūkstoš deviņi simti septiņdesmit piektajā gadā bija aizbēdzis uz Šveici ar divdesmit miljoniem legalizētu dolāru. Desmit gadus jaunāka par

Salībī, Silvija tik un tā bija satriecoši izskatīga sieviete; augsti vaigu kauli, lielas smaragdzaļas acis, Sofijas Lorēnas mute. Viņa bija apprecējusies ar Salībl divdesmit septiņu gadu vecumā, un nebija grūti redzēt, kas tik ļoti bija iepaticies tuklajam baņķierim. Viņas skaistums atspoguļojās abu bērnos, Fēliksā un Zārā. Stefānija pievērsās fotogrāfijai, kurā bija redzama Silvija viņu saderināšanās laikā. Attēlā viņa bija tajā pašā vecumā, kā tagad Stefānija. Silvijai piemita iznesība, izsmalcinātība un elegance. Viņa izskatījās pavisam ērti ar mirdzošo briljantu kaklarotu, kas bija aplikta ap viņas slaido kaklu. Viņa izskatījās tieši pretēji tam, kāda bija Stefānija.

-    Salībī ir visiem zināms paranoiķis, - sacīja Boids. - Viņam visos savos īpašumos ir miesassargi, vai nu viņš tur ir apmeties, vai nav. Vairums no viņiem ir bijušie Izraēlas armijnieki, tāds ir arī viņa personiskais miesassargs, kas ir viņam pie sāniem divdesmit četras stundas dienā trīs simti un sešdesmit piecas dienas gadā.

-    Bez brīvdienām?

-    Nu jau trīs gadus bez tām.

Boids padeva Stefānijai vīrišķīgu portretu; barga sejas izteiksme, olīvkrāsas āda, šokolādes acis, īsi apcirpti melni mati, iespaidīgi plecu muskuļi.

-    Sieviete?

Boids pamāja ar galvu.

-   Ruta Steifele. Agrāk bijusi armijā, tad mosadā. Kopš viņa strādājusi pie Salībī, viņai nav bijusi neviena brīvdiena.

-    Interesanti, ko par to saka Silvija.

Pēc pusdienām viņi izpētīja arhitektūras plānus dzīvoklim Centrālā parka rietumos. Mapē bija fotogrāfijas ar māju tuvumā un no attāluma. Bija trīs saraksti ar novērojumiem un divpadsmit lapas ar tehniskām piezīmēm. Stefānija un Boids pavadīja stundu, pirmo reizi izpētot visus pierakstus.

-    Kādas ir tavas domas?

Stefānija pētīja plānus.

-    Manas domas… ja disks ir izlikts pārdošanai, tad iespējams, ka būtu vieglāk, ja Magentas Māja to nopirktu.

-     Man šķiet, ka tā cena sniegsies pāri Aleksandra pirktspējai. Tādus cilvēkus kā tevi ir ļoti dārgi algot.

-    Man nebija ne jausmas, ka esmu tik liela greznība.

-    Tu tāda neesi. Tu esi neveiksmīga nepieciešamība.

Stefānija atkal pievērsās plāniem.

-    Man šķiet, ka es nevarēšu tikt tajā vietā iekšā no apakšas, tāpēc nāksies ielīst no augšas.

-    Piekrītu. Bet kādā veidā?

-    Nu, es nevaru rāpties pa ārpusi, jo mani ieraudzīs.

-    Un tu nevari iet pa iekšpusi, jo tā tiek apsargāta.

-    Un es nevaru nolaisties uz jumta. Vismaz ne reāli izpildāmā veidā. - Stefānija atkal paskatījās uz plāniem. - Lifti…

-    Nē. Galvenais lifts un pakalpojumu lifts - abi automātiski apstājas stāvā zem viņa dzīvokja. Katru reizi, kad durvis atveras, tos, kas iekšā, pārbauda apsargi. Tu pat netiktu līdz pareizajam stāvam.

-    Ne jau īstie lifti. Liftu šahtas.

Lai to aizsniegtu, paiet četrdesmit piecas minūtes. Milzīga, mitra, melna klintsradze, apakšā izmirkuši zāle, kūlas kumšķi un nokaltuši koki, un virs viņiem simts pēdu liela granīta siena.

Es paskalos uz Boidu. Viņš viltīgi pasmaida.

-    Ne jau tur. Klintsradze.

Ledains ūdens krīt no klintsradzes, plīvurs, ko veido dučiem strautu, no kuriem daži ir tik smagi kā strūkla no krāna, citi adatas tievumā. Mēs dzirdam pilēšanu, burbuļošanu un ūdens šalkoņu.

-    Paskaties uz to. Vai tā tev kaut ko neatgādina?

Es paraustu plecus.

-    Tā uzreiz ne.

-    Centrālā parka rietumi. Karnīze ap ēkas jumtu.

Es savā prātā atkal skatu fotogrāfijas. Gotiskā karnīze ir smaga, milzīga.

-    Karnīze virs dzīvokļa ir apmēram tāda paša lieluma, un leņķis ir tāds pats kā tam akmens gabalam. Tev nāksies nokāpt lejā pa to.

-    Es tomēr būšu piekarināta…

-    ļā. Bet tev ir jānokāpj lejā pāri tai, nevis jānokrīt.

-    Labi.

-    Bet, pirms tu kāp lejā, es gribu, lai tu pamēģini uzkāpt augšā pa to.

Es paskatos uz klintsradzi. Esmu pieveikusi daudz grūtākus šķēršļus, un Boids to zina. Mana māte, šveiciete, jaunībā bija diezgan slavena kalnos kāpēja. Ar otro mēģinājumu viņa tika Everestā un pieveica lielāko daļu Eiropas augstāko virsotņu. Esmu mantojusi no viņas aizraušanos ar alpīnismu un bezbailību.

Pieeju pie klints un atspiežu pret to plaukstas. Cieta, slapja un stindzinoši auksta. Pirms sāku kāpt, es prātā iztēlojos, kādu ceļu izvēlēšos. Plaisas, kur atspiesties ar pirkstgaliem, trūcīgi roku atbalsti, mazi izciļņi, ko satvert, bet pietiekami lieli, lai uz tiem noturētu visu savu ķermeņa svaru. Tā ir kā spēle, kur jāsavieno punkti. Kad esmu izdomājusi, kā tikt līdz klints malai, sāku kāpt.

Esmu desmit pēdu augstumā, kad krītu. Es sniedzos pa labi, plati izpletuši kājas pie akmens, atliekusies atpakaļ gandrīz četrdesmit piecu grādu leņķī. Satveru asu, bet paplatu dzegu un sāku jau pārnest savu svaru, kad bez brīdinājuma akmens atlūst manā rokā. Nav laika reaģēt, es jau kritu. Ar spiedzienu noveļos biezajā zālē.

Es cīnos pēc elpas, bet Boids pajautā:

-    Vai sadauzījies?

Es mēģinu atbildēt, bet nevaru izdabūt pār lūpām nevienu vārdu. Viņš mani atstāj uz kādu brīdi, lai es atgūtos.

-    Man jau likās, ka tā varētu notikt.

Lai pierādītu savu taisnību, viņš izbrien caur ūdenskritumu tīmekli, satver droša izskata akmeni un pakustina to. Tas atlūst, atklājot zem tā gaišu klinti.

-    Kretīns, - es ieelsojos.

-    Tas varētu notikt atkal.

Es pieceļos sēdus. Esmu līdz ādai izmirkuši.

-    Ko tu gribi teikt?

-    Apmetums uz karnīzes. Tas ir vecs un sapuvis. Tas mierīgi varētu tev rokā sadrupt.

-    Tu laikam esi ar sevi ļoti apmierināts.

-    Ārkārtīgi. Tagad mēģināsim vēlreiz.

Stefānija atvilka aizkarus. Bija vējains rīts, ezerā ņirbēja sīki vilnīši. Zāle bija apsarmojusi. Viņa ātri saģērbās. T krekls, kuru viņa bija pa nakti atstājusi žūt, bija stīvs un smakoja pēc kūdras. Viņa uzvilka tam pa virsu džemperi, tad paņēma no nelielā žāvēšanas skapja pie pagalma durvīm zābakus. Tie bija silti.

Boids virtuvē dzēra kafiju, atspiedies pret izlietni. Viņš bija uzvilcis vecas armijnieka bikses un pāri baltam T kreklam platu melnu svīteri ar trisstūrveida izgriezumu.

-    Vai tad mēs neiesim skriet?

-    Valērija ir aizbraukusi. Viņa negribēja tevi modināt un palūdza mani viņas vietā atvadīties no tevis.

-    Kad viņa aizbrauca?

-    Šorīt agri no rīta. Es viņu aizvedu līdz Lērgai.

-    Kas noticis?

-     Nekas.

-     Nekas?

-     Tava sagatavošanās ir beigusies. Vismaz šī tās daļa ir beigusies.

Stefānija gribēja ko sacīt, iebilst. Bet viņa nespēja.

Boids šķita to jūtam.

-    Man vakar piezvanīja, pēc tam, kad tu jau biji aizgājusi gulēt. Rīt no rīta tu brauksi uz mājām.

-    Tās nav mājas.

Boids ielēja kafiju no kanniņas emaljētā krūzē un piedāvāja to viņai.

-     Ja tu vēlies, vari paskriet, bet man likās, ka šorīt to varētu izlaist. Tu jau esi pietiekami labā fiziskā formā.

-    Bet skatīties uz mani vairs nav tik jauki?

Viņš pasmaidīja.

-    Nē, diemžēl nav gan. Man pietrūkst to atsperīgo gabaliņu, ar kuriem tu ieradies.

-    Gan jau pārdzīvosi.

-    Neesi tik pārliecināta. - Viņš piepildīja pats savu krūzi. - Man jādodas uz Dārnesu. Vai gribi braukt līdzi?

Viņa izbaudīja jūru, pirms bija to ieraudzījusi. Viņi brauca lēnām pa ceļiem, kur aitas bija satiksmes galvenās noteicējas. Viņi nokļuva Dārnesā dienas vidū, pabraucot garām skolai, līdz apstājās pie Mace veikala, maza universālveikala ar pasta nodaļu, kur varēja veikt iemaksas par Dārnesas golfa klubu, Lielbritānijas vidienes ziemeļos vēju visvairāk appūsto klubu. Pretim veikalam atradās BP benzīna uzpildes stacija, maza koka būdiņa blakus vecām uzpildes cisternām.

Viņi iepirka pārtiku Mace. Veikalā bija kāds pusducis cilvēku. Boids šķita pazīstam viņus visus. Pie letes viņš iegrima sarunās ar vairākiem. Muskuļains virs ar īsi apcirptiem matiem uzmeta skatienu Stefānijai un tad pateica nerātnu joku, bet tā, ka viņa nevarēja sadzirdēt. Visapkārt uzvilnīja smiekli. Resna sieviete, nevīžīgi tērpusies melnā vilnas jakā, pajautāja Boidam, kā pagājusi viņa sezona.

Tas saistīja Stefānijas uzmanību.

-     Izaicinoša, Mērija, vairāk nekā parasti. Bet arī atalgojums bija patīkamāks.

Turpinājās sarunas un smiekli, Boids bija visu uzmanības centrā, izskatījās atbrīvojies un sabiedrisks. Stefānijai, kura klusēja un vēroja, tas bija neliels atklājums. Kad viņi izgāja laukā, Boids ierosināja pastaigāties. Viņi devās pretim Bal- nakeilai, kas atradās jūdzes attālumā, garām Balnakeilas daiļamatniecības centram, kur atradās mazi veikaliņi apdru- pušās betona mājelēs, kas bija uzceltas četrdesmitajos gados, lai tur nometinātu vācu karagūstekņus. Boids novietoja Land Rover pie vecas mājas pretim ceļam, kas veda uz iežogotu baznīcas pagalmu. Stefānija sacīja, ka viņa vēlas tajā ieskatīties. Viņš paraustīja plecus un atbildēja, ka pagaidīs pie vārtiem uz pludmali.

Mazajai akmens baznīcai nebija jumta. Tās sienas bija apaugušas ar efejām. Kapsēta bija pilna ar kapu kopiņām. Vairums kapakmeņu bija veci, to iegravējumi bija gadiem ilgo neganto laika apstākļu dēļ gandrīz izdzisuši. Bija pieminēti daudzi vīrieši un sievietes, kuri nebija apglabāti kapsētā: tie, kas bija gājuši bojā jūrā, koloniālajos karos, cīnoties par britu impērijas paplašināšanu, vai ari tie, kuri bija emigrējuši uz Austrāliju, Indiju un Dienvidāfriku labākas dzīves meklējumos. Starp vecajiem kapakmeņiem bija daži ne tik seni.

Arī Reičelas.

Tas atradās attālā stūrī, pie akmens žoga. Mazs, neievērojams četrstūra kapakmens, uz kura bija iegravēti viņas dzīves fakti. Mirusi trīsdesmit piecu gadu vecumā. Iemesls nebija minēts, bet Stefānija zināja, ka tas bijis krūšu vēža dēļ. lana mīļotā sieva. Kapakmens apakšējā daļa bija tukša, atstājot pietiekami daudz vietas vēl vienam uzrakstam.

Viņa paskatījās pāri žogam. Viņš bija pagriezies pret jūru.

Stefānija pievienojās viņam pie vārtiem, un abi kopā devās uz pludmali, uz zemesraga tālāko punktu. Viļņi nebija lieli. Smiltis bija cietas, vējš pūta pār izroboto liedagu. Viņi pārkāpa pār šļakstošajām jūras zālēm un izmētātajiem atkritumiem: vienai kurpei, daļai no mašīnas drošības jostas, ar dūņām noklātas plastmasas gabaliem. Tālākajā pludmales galā starp kāpām pacēlās betonēta taka. Dažās vietās smiltis to pārklāja, bet virziens bija skaidrs, un viņi devās turp. Starp kāpām vējš pamira, atklātajās vielās tas bija spēcīgs.

Kad viņi šķērsoja aploka žogu, Stefānija sacīja:

- Londonā pirms Maltas bija kāds vīrietis. Frenks Vaits. Es biju viņā iemīlējusies. Man šķiet, ka arī viņš bija manī iemīlējies. Bet tā bija dīvaina mīlestība. Es nevarēju viņam izstāstīt neko patiesi personisku. Tā bija mīlestība, kas balstīta uz meliem, tikai pašas beigas ne. Tad es viņam visu izstāstīju, un viņš to pieņēma. Viņš jau sākumā bija domājis, ka mani kas slēpjas. - Viņa nogrozīja galvu, iegrimusi atmiņās. - Pēc Maltas es nozudu. Bet es viņam sūtīju ziņas. Es viņam devu iespēju man sekot, satikt mani. Nozust kopā ar mani.

-    Bet viņš to nedarīja?

-     Nē.

-    Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc?

-    Laikam jau viņš mani nemīlēja tik daudz, kā man bija licies. Vai arī tik daudz, cik es mīlēju viņu.

-     Varbūt viņam bija pārāk daudz ko zaudēt, ja viņš tev sekotu.

-    Tici man, tā nebija.

-     Vai esi mēģinājusi atkal ar viņu sazināties, tagad, kad esi Londonā?

-     Nē. Ir pagājuši četri gadi. Viņš pieder pie citas manas dzīves daļas. Pie daļas, kas… nu, doma vien par to ir pārāk sarežģīta.

-    Es zinu, kā tas ir.

Stefānija to apšaubīja. Viņa ievilka dziļu elpu.

-     Lai nu kā, kad es sapratu, ka nekāda nākotne ar viņu nebūs, man šķita, ka nebūs vispār nekādas nākotnes. Es ne- pazudu, lai izbēgtu no Magentas Mājas. Tā īsti ne. Es pazudu, lai būtu kopā ar viņu. - Boids bija apstājies, un tāpēc arī Stefānija apstājās. Viņa skumji pasmaidīja. - Mana pirmā nelaimīgā mīlestība, salauzta sirds. Man bija divdesmit trīs gadi, bet es to pārdzīvoju kā piecpadsmitgadīga.

-    Un tādēļ kļuvi par Petru?

-    Es ne par ko nekļuvu. Es jau biju Pelra.

-     Nesaprotu.

-     Es neizvēlējos dzīvot Petras dzīvi tāpēc, ka man tika salauzta sirds. Bet es biju apjukusi un dusmīga. Viens, ko es ienīstu, ir sevis žēlošana, bet, ja es atceros, kāda toreiz biju, man šķiet, ka man nebija dots daudz citu iespēju. Es biju satrenēta līdz ideālam - lidz lūšanas punktam -, un man bija jāsalūst agrāk vai vēlāk.

-    Droši vien, - Boids piekrita.

-    Galu galā es nemainījos. Tāda svarīga lēmuma nebija. Aleksandra vietā bija nauda, lai gan tas nenotika naudas dēļ. Tas bija darba dēļ. Ikdienas eksistence; atteikšanās no līgumiem, līgumu pieņemšana, to plānošana, to izpildīšana, izvairīšanās no soda. Pievēršanās detaļām visās jomās.

-    Ko tu meklēji?

-    Automātisku pilnību. Es gribēju kļūt par mašīnu. Neko nejust.

-    Un vai tev izdevās?

-    Man šķiet, ka izdevās. Vismaz kādu laiku…

Aiz aploka iežoga bija asfaltēts ceļš, abās pusēs auga zāle, tur ganījās aitas. Tālumā, zemesraga galā, Stefānija ieraudzīja nelielu ēku, skatu torni ar melniem un dzelteniem kvadrātiem, kas bija sazīmēti uz sienām. Boids viņai izstāstīja, ka tā ir sena aizsardzības ministrijas ēka ar helikopteru betona nolaišanās vietu.

Tās tuvumā nogāze kļuva stāvāka. Savā vaļā skraidīja dučiem trušu. Stefānija piegāja pie klints malas un pavērās uz divus simtus pēdu augsto vertikālo krauju. Viņa skatījās, kā lejā viļņi dunēdami triecas pret akmeņiem, sašķīstot, putojoties, atkāpjoties. Viņa sajuta reibinošo vilinājumu, kas viņai bija tikpat pazīstams, kā vēlme padoties brīža neprātam un mesties lejā. Viņa pastiepās uz priekšu un sajuta, kā Boids viņai blakus saspringst.

-    Kāpēc tu apstājies? - viņš pajautāja.

Viņa aprakstīja Bilbao.

-     Es nezinu, kāpēc tas notika. Tā gluži vienkārši bija. Dažās pirmajās nedēļās pēc tam man likās, ka tas ir sava veida nervu sabrukums, bet, tagad atceroties, man šķiet, ka tā vairāk bija tāda kā izraušanās. Man šķiet, ka nervu sabrukums notika pirms Bilbao. Un pēc Maltas.

-    Un ilga divarpus gadu?

-    Jā. Man šķiet, ka visa mana neatkarīgā Petras karjera bija viens garš nervu sabrukums. Un tas, kas notika Bilbao - nu, Arkāns, ja gribam izplūst detaļās, - bija lūšanas punkts.

Boids lika kūdras gabaliņus izdegošajās ugunskura oglēs. Viņš piecēlās stāvus un paņēma no kamīna dzegas savu glāzi. Pagriezies viņš atklāja, ka Stefānija stāv viņam blakus. Viņa izņēma glāzi Boidam no rokām un nolika to atpakaļ uz dzegas.

-    Vai tu stāstīsi Aleksandram to, ko es tev šodien atklāju?

-    Nē, ja tu negribi, lai es to darītu.

-    Viņš gribēs zināt.

-    Viņš grib zināt, vai tu esi sagatavojusies darbam.

-    Un vai esmu?

-    Tu esi vēl vairāk ievainojama nekā agrāk.

-    Tā nav atbilde. Vai esmu gatava darbam?

-    Jā. Diemžēl esi gan.

Viņa noskūpstīja Boidu. Boids bija vakariņu laikā izvilcis putekļainu Clos Renē pudeli. Stefānija bija pārsteigta, un viņš bija teicis, ka taupījis to īpašam notikumam.

-    Kā, piemēram, tikšanai vaļā no manis?

-    Nē. Nekas tamlīdzīgs.

-    Tad kam?

-    Padomā pati!

Stefānija nosarka.

Tagad Boids pārtrauca skūpstu. Bet tikai nedaudz. Vienīgās skaņas bija kūdras sprēgāšana liesmās.

Stefānija nočukstēja:

-    Es gribu ar tevi mīlēties.

-     Nē.

-    Tas nav tā, kā bija iepriekš…

-    Es zinu.

Boids joprojām bija viņu apskāvis. Stefānija paskatījās viņam tieši acīs, kad pajautāja:

-    Vai tas ir Reičelas dēj?

-    Daļēji.

Lēnām un negribīgi viņa sāka atvirzīties.

-    Tad man ļoti žēl. Es negribu, lai mūsu starpā valdītu saspīlētas attiecības.

-     Nav nekas, par ko būtu jājūtas neērti, Stefānija. Es tikai negribu nonākt tajā situācijā.

-    Kādā?

Viņš aizgriezās un atkal paņēma glāzi.

-    Es biju Reičelā iemīlējies. Mēs abi domājām, ka mums gaidāma ilga nākotne. Bet tā nebija. - Stefānija vēroja, kā viņš izdzer pēdējo malku. - Pasaule, kurā tu gatavojies atgriezties… mēs abi zinām, kā tur ir. Es jau vienreiz zaudēju kādu, ko mīlēju. Es negribu ļaut sev nokļūt stāvoklī, kad man tas būtu jāpiedzīvo vēlreiz.

septītā nodaļa

Viņš izskatās vīlies, mani ieraugot. Varbūt tas ir melnais T krekls ar garajām piedurknēm, kuru esmu uzvilkusi. Kad novelku savu svētules jaku, ievēroju, ka viņš uz to skatās. Pāri krūtīm ar zelta burtiem ir rakstīts: NELIECIET PUIKAM VEIKT VĪRIEŠA DARBU.

Aleksandrs neko nesaka. Viņam tas nav jādara. Es zinu, ka viņš to neatbalsta, tāpat kā es zinu, ka, no manas puses, ir bērnišķīgi to valkāt.

-    Mums nav izdevies identificēt Kobu.

-    Kāds pārsteigums! Kas ir kandidāti?

-     Vladimirs Vatjukins, vīrietis, kurš pēc Oļega Rogačova kļuva par kriminālā sindikāta "Centraļnaja" bosu, un Anatolijs Meda- jevs, kas bija Rogačova labā roka. Kopš Rogačovs Parīzē noslepkavots, Medajevs ir nozudis no skatuves.

-    Atšķirībā no Vatjukina, kurš nokļuva uz tās ļoti tiešā veidā.

-    Tomēr ir vēl viens vīrietis, kurš varētu mums norādīt pareizo virzienu. Konstantīns Komarovs. Krievu uzņēmējs. Viņš nav nevienas noteiktas bandas dalībnieks, bet viņš ir saistīts ar vairākām. Vai arī ne ar vienu - atkarībā no viedokļa, ja bandas ir zobrati krievu krimi?iālajā mašīnā, tad viņš ir eļļa starp tiem.

-    Smērviela? Cik gaumīgi! x

-    Komarovs bieži ceļo, bet viņa pamata bāze ir Ņujorkā.

-    Tāpat kā Džordžam Salībī. Ļauj man uzminēt. Tev likās, ka varētu ietaupīt Magentas Mājai naudu par lidmašīnas biļeti un likt man izdarīt divus darbus par to pašu naudu?

-    Komarovs ir zināmais Kobas sadarbības partneris.

-    Ko viņš dara?

-    Viņš iegulda. Un viņš ir arī finanšu konsultants.

-    Naudas atmazgātājs…

-    Formāli viņš ir tīrs.

-    Tātad blēdis uz pilnvaru pamata.

-    Ne gluži. Viņš ir paveicis noteiktu skaitu darbiņu. Bet tas viss ir pagātnē.

-    Kāds tad ir plāns?

-    Izmantot Kotnarovu, lai tiktu klāt Kobam.

-    Kādā veidā?

-     Izliekoties par plutonija-239 pircēju. Komarovs negribēs pats neko zināt. Bet viņš redzēs iespēju nopelnīt kādu procentu, nododot darījumu tālāk Kobam.

-    Un ja tas nenostrādā?

-     Krievu noziedznieku pasaulē Komarova reputācija - arī viņa bagātība - ir atkarīga no viņa godprātīguma. ļa kāds iedragātu viņa reputāciju, viņš būtu ķezā. Tomēr sāksim ar galveno. Pieejai Ko- marovam jāizskatās likumīgai, ļa viņš kaut ko nojautīs, tas būs strupceļš. Tomēr, līdzko viņš ir galvojis par tevi…

-    Un ja nu viņš to nedarīs?

-    Tev vajadzēs atrast veidu, kā viņu pārliecināt, lai to dara.

-    Kā mēs viņam piekļūsim?

-     Te, Londonā, ir kāds, kurš varēs palīdzēt. Polis, vārdā Zbig- ņevs Sladeks. Rozija Šaudhuri tev iedos visu nepieciešamo informāciju.

-     Vai Vatjukins vai Medajevs varētu būt vainīgi tajā, kas notika Parīzē?

-    Tu jautā man?

-    Ak, nu, dieva dēļ…

Kad es pieceļos, Aleksandrs atkal paskatās uz manām krūtīm un, iespējams, arī uz uzrakstu, kas vīd virs tām. NELIECIET PUIKAM VEIKT VĪRIEŠA DARBU. Es paņemu savu nobružāto jaku no krēsla malas. Tas viņam dod iespēju ieraudzīt, kas rakstīts starp manām lāpstiņām: LIECIET TO DARĪT SIEVIETEI.

-    Vai tev tas liekas smieklīgi?

Es atbildu uz viņa nikno skatienu ar interesi.

-    Nē, - es atbildu, - tu man liecies smieklīgs.

Rozijas Šaudhuri acis iepletās.

-    Jēziņ, kas noticis ar taviem matiem?

-    Nemaz nejautā!

Magentas Māja, astoņstūru telpa bez logiem. Blāvas halogēnu gaismas spuldzes griestos. Vienīgais, ko Stefānija varēja sadzirdēt) bija gaisa kondicionētāja maigā dūkoņa un datoru terminālu murmināšana. Viņa apsēdās grozāmajā ādas krēslā ar augsto atzveltni blakus Rozijai. Rozija, strādājot ar datoru, sacīja:

-    Sladeks Zbigņevs. Dzimšanas datums - tiikstoš deviņi simti sešdesmit trešais gads, ceturtais septembris. Dzimšanas vieta - Krakova, Polija.

Trīs ekrāni vienlaikus nomainījās. Tas, pa labi, sadalījās sešdesmit četros kvadrātos, monitors pa kreisi parādīja trīs rokrakstu paraugus. Centrālajā ekrānā bija redzama fotogrāfija - jauns vīrietis ar neizteiksmīgiem sejas vaibstiem, pelēkām acīm, pelēkiem lokiem zem tām un izspūrušiem gaiši brūniem matiem.

Rozija turpināja:

-    Labajā ekrānā mums ir informācija. Ja tu samiegsi acis, tad redzēsi, ka ikvienai ir virsraksts. Tikai pieskaries tam, ko vēlies, un tas parādīsies uz centrālā monitora. Pa kreisi ir norādes zīmes, lai vadītu tevi pie saistītas vispārējās informācijas. Tas ir diezgan viegli, tiklīdz iemanies.

Sladeks vadīja Almatinvest Londonas nodalu, kas atradās īrēta biroja Haidparka biznesa centrā. Galvenais birojs bija Alma-Atā, Kazahstānā. Viņš dzīvoja viens pats otrajā stāvā, vienistabas dzīvoklī Kadogana skvērā un brauca ar pelēku Mercedes Kumpressor. Kopš viņa ierašanās Lielbritānijā pirms diviem gadiem viņa dzīve bija pareizas uzvedības paraugs. Tomēr pirms tam viņš bijis finanšu kovbojs Mežonīgajos Austrumos, radot jaunas banku formas vietās, kur liellopi joprojām kalpoja par galveno maksāšanas līdzekli. Trīsdesmit gadu vecumā viņš vadījis mazu privāto banku ar nosaukumu "Vaseks" Biškekā, Kirgizstānā.

Centrālajā ekrānā parādījās ar sniegu klātas virsotnes.

-    Šis ir Tjanšans, kalnu sistēma Ķīnā un Kirgizstānā. Tā ir maza, kalnaina zeme, kas kopš Padomju Savienības sabrukšanas tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmajā gadā ir kļuvusi par sava veida NVS Šveices versiju tiem, kuru banku darījumi notiek nedaudz netradicionālā veidā. Sladeks pavadījis četrus gadus Biškekā, pirms "Vaseku" likvidēja, kopā ar trim tā dibinātājiem. Nākamajā gadā viņš uzradās Maskavā.

Rozija piespieda vēl vienu kvadrātu pa labi. Tur bija kaut kāds videoklips: milzīga istaba, kuras vienā galā bija podests, kam priekšā salikti krēsli skatītājiem. Aiz podesta divi lieli ekrāni rādija ciparu rindas, kas bija zem virsrakstiem kiri- liskā rakstā. Rozija norādīja uz vīru uzvalkā ceturtajā rindā.

-    Tas ir Sladeks.

-    Kas tur notiek?

-     Maskavas naudas izsole, parasti tā notiek viesnicās - kā šajā - vai ari konferenču telpās, kuras parasti domātas no divdesmit līdz piecdesmit cilvēkiem.

Stefānija vēroja mēmo filmu.

-    Ko viņi dara?

-    Viņi sola cenu dolāriem, kurus piedāvā Centrālā valsts banka. Viņi pārmaksā, jo zina, ka saņems peļņu no procentiem, kurus paši uzliks, kad viņi aizdos dolārus uzņēmumiem. Protams, tā ir krāpšana. Ierašanās šajos pasākumos ir stingri tikai ar ielūgumiem.

-    Kā Sladeks ir tajā saistits?

-    Šī izsole notika tūkstoš deviņi simti deviņdesmit septītajā gadā. Viņš pirka Ivana Timofejeva vārdā, kurš ir izbijis gangsteris, kas tagad kļuvis par baņķieri. Timofejevs bija persona non grata šajos pasākumos, taču tas viņu neatturēja no savu pārstāvju nosūtišanas uz turieni. Vai ari no tā, ka pagājušajā oktobrī viņam Krasnojarskā Sibīrijas bandīti nocirta galvu.

-    Bet tagad Sladeks ir tīrs, vai ne?

Rozija pasmaidīja.

-    Es tā gluži neteiktu. Bet salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuros viņš ir strādājis, Ahnatinvest ir cienījamas kompānijas paraugs.

-    Kirgizstāna un Kazahstāna ir blakus viena otrai, vai ne? Vai ir kāda saistība starp to, ko viņš tagad dara, un to, ko viņš darīja agrāk?

-    Tas ir tiesa, ka Biškeka un Almatija atrodas nekurienes vidū. Daudz naudas no kazahu un azerbaidžāņu naftas laukiem ir plūdis caur Biškekas institūcijām, ūn daudzi Almal- tinvest biznesa partneri nodarbojas naftas industrijā. Tad vēl ir…

Vēl viens kvadrāts, vēl viens attēls. Fotogrāfija, kurā Zbigņevs Sladeks spiež roku Murtazam Rahimovam, Baškī- rijas prezidentam, kura valsts ir viena no Krievijas Federācijas astoņdesmit deviņām dalībvalstīm. Rahimovs un viņa tuvākie radinieki bija sākuši uzskatīt Baškīriju par savu privāto muižu; Urāls, prezidenta dēls, vadīja vienu no lielākajām Krievijas naftas kompānijām. Failā bija minēti piemēri, kas liecināja par viņu autokrātisko vadības stilu, viņu nežēlību, korupciju, pārmērīgo familiaritāti, mediju kontroli un valsts krāpšanu.

-     Kad tu sāksi visu izpētīt, - Rozija sacīja, - tu redzēsi, ka tiksi vilkta caur Dagestānu, Tatarstānu, Čečeniju, Sankt- pēterburgu, Baltijas valstīm, līdz pat Rietumeiropai. Starp citu, tas ir tev.

Viņa pasniedza Stefānijai mazu plastmasas kastīti. Stefānija noņēma vāciņu. Iekšā bija vizītkartes, uz kurām ar reljefiem burtiem bija uzrakstīts: Katrīna Mārča. Galileo Resources. Katras kartes apakšā bija tālruņa numurs, faksa numurs un e-pasts. Bet nebija adreses.

-     Kad tu dosies pie Sladeka, tevi sauks tā. Sarunājoties tu esi Keita, nevis Katrīna. Identitāte vēl līdz galam nav izstrādāta, bet numuri un e-pasts jau ir izveidoti. Piesardzības dēj mēs esam noņēmuši Galileo Resources no uzskaitīto kompāniju saraksta. Ar to vajadzētu pietikt, lai tu tiec garām Sladekam, bet mēs tev sagādāsim vēl vairāk līdzekļu, tikai lai būtu pārliecināti. Pārējā Keitas Mārčas identitāte būs izstrādāta, pirms tu tiksies ar Komarovu.

Stefānija aizvēra poja failu un pieskārās labajam ekrānam, lai atvērtu pirmo failu par Konstantīnu Komarovu.

-    Dons no Donas, - sacīja Rozija. - Tādu iesauku viņam iedevis FIB.

-    Es biju domājusi, ka viņš ir no Maskavas.

-    Tur viņš piedzimis. Bet vispār viņš ir sibīrietis.

-    Tas tik un tā neizskaidro saistību ar Donu.

-     Iesauka radusies no negadījuma tūkstoš deviņi simti deviņdesmit trešajā gadā, kad Voroņežā tika nogalināts uzbeku naudas aizdevējs. Uzbeks bija Komarovu Maskavā piekrāpis. Tā bija pati tuvākā saistība starp abiem, kādu bija iespējams atrast. Aizdomas bija tik niecīgas, ka tās nekļuva par noteiktu apsūdzību, taču iesauka tik un tā palika.

Komarovam bija gara seja, ērgļa deguns un kvēlas, tumši brūnas acis. Viņa melnie mati bija īsi apgriezti un nelielu sirmu lāsumu izraibināti. Iedegušie sejas vaibsti darīja viņu vairāk līdzīgu Eiropas krievam, nevis sibīrietim. Stefānija piespieda vēl vienu ekrāna kvadrātu. Viņš gāja pāri ielai Parīzē, satiksme bija kā asins sarecējums bruģētajā artērijā. Kokiem plauka pumpuri. Viņš bija ģērbies atpogājamā krēmkrāsas kreklā, zilā jakā, pelēkās vilnas flaneļa biksēs, kājās - melnas iešļūcenes. Viņam bija slaids augums, un kopumā viņa izskats pārsteidza. Vairums krievu gangsteru, kurus Stefānijai bija nācies sastapt, bija tukli, viņu rupjā gaume pieauga reizē ar viņu vidukļiem. Ar bālām sejām, ūsaini, vissliktākajām astoņdesmito un septiņdesmito gadu frizūrām, viņi visi gandrīz bez izņēmuma bija tiešs pretstats labai gaumei.

Stefānija pārlasīja Komarova pagātnes faktus. Valsts bērnunami, nepilngadīgo pāraudzināšanas iestādes, vidusmēra padomju sodu sistēma, galīgā atbrīvošana. Pirms pārcelšanās uz Ņujorku viņš bija piecus gadus dzīvojis Maskavā, kur viņam joprojām bija palikušas biznesa saistības un dzīvoklis. Viņš bija saistīts ar visām nozīmīgākajām pilsētas noziedzīgajām organizācijām: Luberti, Solncerskije, Dolgoprudņiki, Balašihinskije. Un Centraļnaja.

Magentas Māja bija dabūjusi kopiju no faila, kas tika glabāts MVD - Krievijas Iekšlietu ministrijas - Sestajā nodaļā. Komarovs bija apsūdzēts, ka ir Krievijas noziedzīgās pasaules autoritāte. Kaut arī viņam bija likumīgas biznesa intereses, viņš bija iejaukts arī naudas legalizēšanā, azartspēlēs un prostitūcijā. Ziņojums secināja, ka nav iespējams aprēķināt viņa bagātības, jo nav iespējams saistīt viņu ar kaut vienu no kompānijām, kurām viņš, kā stāstīja, ir īpašnieks. Šķita, ka neviens cits labāk par Konstantīnu Komarovu nespēj panākt to, lai viņa vārds neparādītos juridiskos dokumentos.

Stefānija paskatījās uz dažiem citiem virsrakstiem un izvēlējās vienu. Lielāko krāpšanu, ar kuru Komarovs bija saistīts, bija izdarījis kriminālais sindikāts Centraļnaja. Bija labi zināms, ka krievu kriminālās organizācijas izvirzija sev par mērķi iekļūt valdības iestādēs, jo tām parasti bija lielākie darījumi ar naudu. Vēl jo vairāk arī tāpēc, ka parasti tās ne visai labi mācēja naudu pārvaldīt. Centraļnaja bija sev ļoti izdevīgi apkrāpusi Čehijas valdību darījumā ar degvielu drīz vien pēc Samta revolūcijas. Likumi bija ļāvuši ārzemniekiem droši izdarīt ieguldījumus Čehijas Republikā. Neviens neizmantoja jauno liberālo gaisotni labāk par pašām varenākajām Krievijas kriminālajām organizācijām.

Centraļnaja tām visām bija pašā priekšgalā, lai gan pārējās daudz neatpalika. Centraļnajn izmantoja vienu vienkāršu noteikumu: benzīns nebija aplikts ne ar kādiem nodokļiem, bet dīzeļdegviela turpretim ar daudziem. Centraļnaja apgāja šo likumu. Dažreiz viņi no Krievijas un NVS naftas laukiem ievestās dīzeļdegvielas pārvadātāju identitātes noslēpa, lai izskatītos, ka tiek pārvadāts vieglais benzīns. Citreiz ķīmiski pārveidoja dīzeļdegvielu, lai mainītu tā īpašības, pārvēršot procesu atpakaļ, tiklidz benzīns bija nokļuvis Čehijas Republikā. Krāpšanās apjomi bija milzīgi. Tādējādi trešdaļa no visa benzīna valstī nebija aplikta ar nodokļiem. Peļņa, ko ieguva krievu noziedzīgie grupējumi, bija milzīga, un Centraļnaja ieguva visvairāk. Piesardzīgs FIB aprēķins liecināja, ka Čehijas valdība zaudēja tik daudz ienākumu, ka par šo naudu varētu uzceltu vismaz piecdesmit slimnīcas.

Sliktākais bija tas, kas notika pēc tam. Neizbēgami, ka tāda lieliska peļņa izraisīja konkurenci. Ķīviņi par teritorijām nonāca līdz vardarbībai. Prāga kļuva par krievu mafijas cīniņu fonu.

Iekšlietu ministrija apsūdzēja Konstantīnu Komarovu, ka viņš Centraļnajas uzdevumā izdomājis šo krāpšanu. Vai nu tā bija patiesība, vai arī ne, bet viņš pilnīgi noteikti bija palīdzējis organizācijai legalizēt naudu un ieguldīt daļu no šajā krāpšanā iegūtās peļņas.

Deviņdesmito gadu vidū Krievijā nebija demokrātijas. Tā bija kleptokrātija, kuras pašā sirdī atradās Konstantīns Ko- marovs. Vīrietis, kurš jutās tikpat ērti Manhetenā, cik Maskavā vai Magadanā. Hameleons. Tieši tāds pats kā Petra Rei- tere.

Es izkāpju no gultas, uzlieku "Garbage" pirmo albumu un klausos dziesmu, kuru vēlos dzirdēt - "Stupid girl". Bass atbalsojas manī. Es ietecinu vannā ūdeni un tad izstaipos. Spogulī redzu vēdera muskuļus, kas kustas man zem ādas, tie ir kā marmors. Manas krūtis ir mazākas un stingrākas, mani stilbi ir nocietinājušies. Mana mute ir tikpat,sārta kā agrāk, tomēr sejai piemīt tāds kā bargums, acīs redzams aukstums. Es izskalos pēc Petras, tomēr tāda nejūtos. Pamazām mani pārņem tvaiki.

Vannā es aizveru acis un klausos mūziku. Prātā ienāk Lorāns. Mēs mīlējāmies manā lauku mājas istabā, pa atvērto logu ieplūst silta vēja brāzma. Es varu viņu izbaudīt, un es varu sadzirdēt skaņu, ko veido mūsu ķermeņi. Zem ūdens piespiežu plaukstu starp stilbiem. Mani pirksti ir viņa pirksti. Es iekožas lūpā, līdz tā sāk sāpēt. Vienā brīdi, man nav ne jausmas, kurā, tas vairs nav Lorāns, kurš atrodas manī. Tas ir Boids.

Apņēmusi apkārt dvieli, pilinot ūdeni uz grīdas, aizslāju uz virtuvi un uzlieku vārīties ūdeni. Uz galda, tur, kur es to vakar noliku, atrodas papīra lapa. Es paskatos, ko biju uzrakstījusi: acis, mati, kosmētika, drēbes, dažādi priekšmeti.

Ieberu kafiju kafijkannā, uzleju tai pāri karstu ūdeni un atstāju ievilkties.

Man negribas mainīt viņas acu krāsu, tāpēc tā paliks tumši brūna. Mani mati ir paaugušies kopš tās reizes, kad Boids tos ar virtuves šķērēm apgrieza. Tie joprojām izskatās slikti, bet nav neglābjami. Brīdi pārdomāju krāsu, bet nevaru izlemt. Un, nezinot, kāda būs mana frizūra, man ir grūti izdomāt kosmētiku. Parasti es to vispār nelietoju. Patiesībā man tā ļoti nepatīk, taču man ir aizdomas, ka Keita gan to izmantotu. Drēbes es izvēlos viegli. Paņemu vizītkarti. "Galileo Resources". Nav grūti iedomāties, kāda sieviete viņa varētu būt: barga, izdarīga un nebaidās izmantot savu dzimumu par ieroci, ļaujot tam izskatīties kā vājumam. Izlemt par citiem nepieciešamajiem priekšmetiem jau ir grūtāk. Vai viņa valkātu brilles? Vai laulības gredzenu? Vai viņai vajadzētu runāt ar akcentu? Parasti es neizmantoju aksesuārus, ja vien tie nav absolūti nepieciešami. Svarīgi ir zināt, kad ir šī nepieciešamība.

Par spīti lietum, tūristi bija sapulcējušies uz ietves ārā pie hlarrods. Stefānija šķērsoja ielu un apstājās pie milzīgām koka durvīm. Uz iekšējā telefona paneļa bija divdesmit zvana pogas. Viņa piespieda to, zem kuras bija nosaukums "Haid- parka biznesa centrs". Iekšā viņa atklāja, ka lifts nestrādā, tāpēc devās augšā pa zaļajām linoleja kāpnēm. Iegājusi caur virpuļdurvīm, viņa nokļuva pieņemšanas telpā, kur pie letes neviena nebija. "Haidparka biznesa centrs" atradās otrajā ēkas stāvā. Telpa bija sadalīta, lai varētu izveidot nelielus birojus, kurus savienoja gaiteņu labirints.

Viņa pagāja garām durvīm ar plastmasas plāksnītēm pie tām: Vitai Films, Ceļojumu birojs Go Latvial, aģentūra AK Root Crop. Viņa pagriezās pa kreisi un pagāja garām mēslojumu izplatītāju firmai un pa pastu pasūtāmai zīlēšanas kāršu kompānijai. Almalinvest bija pēdējās durvis pa kreisi; astoņas reiz sešas pēdas lielā uzgaidāmajā telpā pie plānas sadalījuma sienas bija nolikti trīs plastmasas krēsli. Anoreksiskā sekretāre izskatījās nogarlaikojusies. Pie sienas virs viņas galvas bija no gaisa uzņemta Alma-Atas fotogrāfija. Laika gaitā lielākā daļa krāsu fotogrāfijā bija izbalējušas.

- Mani sauc Keita Mārča. Man ir sarunāta tikšanās ar misteru Sladeku.

Sladeka kabinets bija divas reizes lielāks par uzgaidāmo telpu, bet noteikti ne greznāks par to. Viņa uzvalks gan izskatījās dārgs. Tieši tāpat kā viņa mājas adrese, viņa mašīna un pēcskūšanās krēms, ar kuru viņš bija ieziedies; viņš te neiederējās tikpat ļoti, cik Stefānija pati. Rozija bija pastāstījusi Stefānijai, ka Almatinvest noīrē biroju no mēneša uz mēnesi un par iri maksā skaidrā naudā.

-    Un, kad es saku skaidrā naudā, es to tā ari domāju. Lietotos piecdesmitniekos un divdesmitniekos.

-     Vārdu sakot, viņi īrē tādu vietu, ko var jebkurā brīdi pamest.

Uz galda stāvēja divi telefoni. Blakus tiem Sladeks bija nolicis divus mobilos telefonus. Stefānija prātoja, vai parastie telefoni vispār ir pieslēgti.

Stefānija vēroja, kā Sladeks novērtē viņu; divas collas augsti papēži, melns Joseph kostīms - svārki, kas piekļaujas augumam un sniedzas līdz ceļiem, melna atlasa blūze, kas pie kakla atpogāta, tumšie mati tikko izmazgāti un apgriezti, nedaudz kosmētikas, nedaudz acu zīmuļa, ķiršu krāsas lūpu krāsa, vīriešu Omega pulkstenis uz kreisās locītavas, melns teļādas portfelis labajā rokā.

-    Kafiju?

-     Nē.

-    Tēju?

-     Neko.

Viņi apsēdās, un Sladeks izlikās pētām pierakstus bloknotā.

-    Tātad… kādēļ esat ieradusies Almatinvest? Kā mēs varam palīdzēt?

-    Man ir biznesa piedāvājums.

Sladeks paņēma viņas vizītkarti.

-     Galileo Resources. Man šķiet, ka tādu nosaukumu nezinu. Ar kādu biznesa veidu jūs nodarbojaties?

-    Informācijas bizness.

-    Kāda informācija?

-    Cilvēki. Vai ari šajā gadījumā - cilvēks. Vienskaitlī.

-    Turpiniet.

-    Es gribētu, lai jūs mani iepazīstināt ar Konstantīnu Ko- marovu.

Emocijas, kuras Sladeks mēģināja apslēpt, bija bailes, nevis pārsteigums.

-    Man šķiet, ka es nepazīstu…

-    Pazīstat gan.

Pēc klusuma brīža, pavīpsnāšanas un noklepošanās Sladeks atguva savu noslēpumainību, paņēma pildspalvu un sāka to virpināt.

-    Pat ja es pazītu tādu cilvēku, es nevaru iedomāties nevienu iemeslu, kādēļ lai jūs ar viņu iepazīstinātu.

-    Un ja tas būtu jūsu interesēs? Hipotētiski runājot, protams…

-    Hipotētiski runājot, - ko tas nozīmē?

-    Jūs taču esat biznesmenis, vai ne?

Sladeks kādu brīdi to apdomāja.

-    Man būs nepieciešamas garantijas. - Stefānija turpināja klusēt, piespiežot viņu turpināt: - Nosauciet skaitli.

-    Es varu vēl labāk. Es jums pateikšu iemeslu.

Sladeks piemiedza acis.

-    Iemeslu?

-    Jums ir draudzene, kas dzīvo Rietumu Kilburnā. Lotro- pa ielā. Viņu sauc Sallija Makleoda, un viņa ir no Šefīldas. - Stefānija atvēra portfeli un izņēma sešas fotogrāfijas, kuras viņa nometa uz galda. - Jūs viņu satikāt Stringfelloiv's. Viņa agrāk bija striptīza dejotāja. Tagad jūs viņai maksājat, lai viņa tāda nebūtu.

Sladeks nolika kailfoto un pārskatīja pārējās piecas fotogrāfijas.

-    Jums ir arī brālēns, kurš dzīvo Londonā. Jans Kamin- skis. Jūs abi esat ļoti tuvi. Kad jūs Biškekā vadījāt "Vaseku", viņš brauca jūs apciemot vairākas reizes gadā. Dīvaini ir tas, ka tagad, kad jūs dzīvojat vienā pilsētā, jūs reti satiekaties. Kad jūs to darāt, tad nekad nesatiekaties tajā pašā vietā vairāk par vienu reizi un nekad ne tajā apkaimē, kur kāds no jums strādā vai dzīvo. Jūs izmantojat taksofonus, lai sazinātos viens ar otru, nekad neizmantojat mājas telefonu vai mobilo telefonu. Kāpēc tā?

-    Jūs nedrīkstat man draudēt.

Stefānija nenovērsa no viņa skatienu.

-     Es jums nedraudu. Janam Kaminskim ir sieva. Mērija, agrākais uzvārds Doila, no Dublinas. Viņi apprecējās tūkstoš deviņi simti astoņdesmit septītā gada jūlijā. Viņi dzīvo īst- strītā, Volvērtā. Viņiem ir divi dēli - Jedžijs un Kristofs -, kuri mācās skolā Trafalgaras ielā. Skola ir tuvu mājām, un viņi katru dienu iet uz to un atpakaļ kājām. Viņiem jāšķērso tikai divi ceļi, bet tas nekas. Vai zināt, kāpēc?

Sladeks blenza uz viņu ar atvērtu muti, taču neatbildēja.

-     Tāpēc, ka pietiek ar vienu. Tas arī viss. Viens no puikām pasper soli nost no ietves. Garām braucošās mašīnas vadītājs nepievērš uzmanību. Vai arī viņš brauc par ātru, lai apstātos. Kurš gan var zināt?

C4 atradās L.L.Herring norēķinu departamentā. No visām kompānijām, kas ietilpa gliemežvākā, numismātistu firma bija pati vecākā, pati likumīgākā un Stefānijai mīļākā. īpašnieks Džeralds Torntons bija tikpat senatnīgs kā retās un vecās monētas, kas bija viņa specialitāte. Viņa birojs bija daļa no vēstures, telpa ar ādā iesietām uzziņu grāmatām, gadu gaitā nodzeltējušu papīru, monētām vitrīnās, tvīda auduma jakām un putekļiem. Viņam bija divi palīgi, kam, tāpat kā viņam, patika klusums.

Norēķinu departaments atradās aiz Torntona biroja. Kubs ar vienu vienīgu logu, no kura pavērās skats uz Viktorijas krastmalas dārzu, pārsvarā tas bija saskaņots ar pārējo L.L.Herring gaisotni; tur bija plaukti ar virsgrāmatām no pašiem firmas pirmsākumiem, tūkstoš septiņi simti astoņdesmit devītā gada, katra operācija ierakstīta smalkā rokrakstā. Papildu uzziņu grāmatas bija saliktas pie vienas sienas un sadalītas vēsturiskās kategorijās. Bet tur bija arī trīs datoru monitori, kas bija novietoti ap divām tastatūrām un vienu krēslu.

Magentas Mājas darbinieku vidū C4 zināja kā Atmiņas nodaļu. Tur tika izveidotas pavisam jaunas identitātes, izdomāti vārdi, personiskie dzīvesstāsti, darba un medicīnas vēstures. Nodaļa nodarbojās ar ģimenes traģēdijām, izjukušām laulībām, pārvarētām atkarībām, graujošām vājībām. Pagātnes tika izstrādātas nākotnes rēgiem. Atmiņas nodaļa bija šūpulis, kas bija izauklējis Petru Reiteri.

Stefānija tur atrada Roziju Šaudhuri. Viņai blakus uz galda bija melni aktu vāki, un viņa tos iedeva Stefānijai.

-    Te ir pārējā tava atvaļinājuma lasāmviela.

-    Nevaru vien sagaidīt.

-    Kāds sarkasms! Kad tu dodies projām?

-    Rīt no rīta.

Iepriekšējā vakarā Sladeks bija piezvanījis uz Galileo Resources. Grūti nosakāmā kabinetā kaut kur Magentas Mājā kāds bija izlicies par sekretāri. Galileo Resources! Labvakar! Kā varu palīdzēt? Kāds cits bija tēlojis Katrīnas Mārčas sekretāri. Diemžēl viņas pašlaik nav birojā. Vai varu kā palīdzēt, vai arī pateikt, lai viņa jums piezvana? Sladeks bija atstājis sava mobilā tālruņa numuru. Stefānijai jau tas bija. Viņa piezvanīja Sladekam desmitos. Viņš bija runājis ar Komarovu, kas atradās ārzemēs biznesa darīšanās. Bet viņam bija paredzēts atgriezties Ņujorkā šīs nedēļas beigās. Stefānija bija piezvanījusi viņa sekretārei un sarunājusi tikšanos.

Rozija sacīja:

-    Vai negribi apēst kādu sviestmaizi? Es šodien vēl neko neesmu ēdusi.

Stefānija ne visai to vēlējās, tomēr piekrita.

-     Labi.

Viņas aizgāja uz netālo kafejnīcu un apsēdās pie notau- kota galdiņa; logi bija aizsvīduši, sienas netīras, radio pārraidīja Abba dziesmu - The winner takes it all. Rozija pasūtīja tunča salātus un glāzi ūdens. Stefānija palūdza kolu.

Rozija uzlika uz galda melnbaltu fotogrāfiju.

-     Boriss Bergsteins. Tava kontaktpersona Ņujorkā.

Viņam bija platas, zemas uzacis, liels deguns, biezas lūpas, acis kā vardei. Mati bija īsi apcirpti, kas atbilda īsajai bārdiņai ap masīvo žokli.

-    Jēziņ, par izskatīgu viņu nenosauksi, vai ne?

-     Viņš nav nekāds eņģelis, - Rozija piekrita. - Nevienā no šā vārda nozīmēm.

-    Bijis sodīts?

-     Protams. Vidēja izmēra zivs vairākos mazos dīķīšos. Galvenā mītne Braitonbīčā, viņam ir sakari Dienvidu Flori- dā. Arī Maskavā.

-    Ar ko viņš nodarbojas?

-    Ar jebko, kas pārvēršas peļņā. Savulaik nodarbojās ar narkotikām, aizbildniecību, prostitūciju - galvenokārt Krievijā, bet arī Vācijā. Šobrīd viņš darbojas uzmanīgi. Viņš vēlētos kļūt par Amerikas pilsoni, bet viņu pašlaik izmeklē saistībā ar neizdevušos īpašuma attīstību Maiami.

-    Man šķita, ka Floridā tā ir obligāta prasība.

Oficiante atnesa viņu pasūtītos ēdienus. Kad viņa bija aizgājusi, Rozija sacīja:

-    Vai tu iebilsti, ja es tev pajautāšu kaut ko… personisku?

Stefānija centās pasmaidīt.

-    Vari jautāt.

-     Vai viņš tevi piespieda atgriezties? Es gribu teikt, ka nekad nebiju domājusi atkal tevi satikt.

-    Viņš arī ne.

-    Kas notika?

-    Mēs noslēdzām vienošanos. Kad šis darbs būs padarīts, viņš atsakās no savām prasībām uz mani.

-    Vai tu tici, ka viņš to darīs?

Stefānija iemalkoja savu kolu.

-    Ja jābūt pilnīgi atklātai, tad - es nezinu.

-     Bet tu tik un tā atgriezies.

-     Man pietika ar tādu iespēju vien. Es negribu pavadīt savu atlikušo mūžu, domājot par Magentas Māju. Pat tad, kad biju nokārtojusi savu dzīvi Francijas dienvidos, tā palika manī. Šādi es varu no tās atbrīvoties uz visiem laikiem.

-    Ja nu viņš nepilda savu solījumu?

Stefānija paraustīja plecus.

-    Es agrāk visu laiku mēdzu domāt par viņa nogalināšanu. Bet tas bija tad, kad biju Petra. Es tāda vairs neesmu. Tāpēc es nezinu.

Kad abas, izgājušas no kafejnīcas, šķīrās, Rozija noskūpstīja Stefāniju uz abiem vaigiem.

-    Lai tev Ņujorkā veicas!

Divas draudzenes, kas noslogotas darbadienas vidū atļaujas ātri paēst kopā pusdienas. Stefānija pieņēma, ka tā tas varēja izskatīties. Aina, kas visā pilsētā ierasta. Stefānija neticēja, ka Rozija būtu tēlojusi. Tomēr viņai tas šķita kaut kas pavisam svešs.

Viņa aizbrauca ar metro līdz Beikerstrītai. Viņas vagons bija gandrīz tukšs. Viņa sēdēja tā galā blakus durvīm un atvēra aktu vākus. Augšā bija uzlikta Visa karte, kas izdota uz mis K. E. Mārčas vārda. Viņa paskatījās uz vadītājas apliecību. K. nozīmēja Katrīna un E. - Elizabete. Divdesmit astoņus gadus veca, viņa bija tikai vienpadsmit mēnešus vecāka par Stefāniju. Viņa atrada Katrīnas vecākus - Alfrēdu un Helēnu. Abi bija miruši dabiskā nāvē pēdējo piecu gadu laikā. Viņa pārbaudīja, vai ir arī māsas vai brāļi, lai gan zināja, kāda būs atbilde. To atradusi, viņa vārgi pasmaidīja. Brāļi - tādu nebija. Māsas - tādu arī nebija. Viņa bija vienīgais bērns.

Atmiņas nodaļas bērni vienmēr tādi bija.

ASTOTĀ NODAĻA

Stefānija noķēra ekspresi, kas gāja pa Sesto avēniju no Piecdesmit septītās ielas līdz Braitonbīčai Bruklinas dienvidu galā. Saule bija asa kā žilete debesīs bez neviena mākoņa, bet gaiss tik auksts, ka saldēja elpu. Kāpnes lejā no stacijas paaugstinājuma veda uz Braitonbīčas avēniju, kas joprojām bija Ņujorkas krievu sabiedrības centrs. Pats ceļš palika ēnā zem virszemes dzelzceļa sliedēm. Abās ielas pusēs stiepās veikali, to uzraksti bija angļu un krievu valodā: veļas mazgātavas, ziedu veikali, dārglietu veikali, elektronikas pārdevēji. Stefānija pārbaudīja uz papīra lapas uzrakstīto adresi. Surgutas aptieka. Viņa to atrada starp kafejnīcu "Arbats" un Vasilija alkohola veikalu.

Iekšā bija tumšs. Gaiss bija salkans; pie durvīm uz paliktņa kvēpa vīraks. Pie sienām bija brūnas krāsas fotogrāfijas ar Sibīrijas šamaņiem: garos melnos svārkos, kas izgreznoti ar lentēm un pušķiem, spīdīgiem, spalvainiem galvas rotājumiem, zelta riņķiem un ziedojumu paplātēm. Zem fotogrāfijām skatlogos bija saliktas koka un stikla kastes. Tajās bija ievietotas zālītes, pulveri, kaltētas lapas un saknes. Pie katras preces bija kartīte ar paskaidrojumu, kādas vainas tā ārstē. Veikala dziļumā bija lakota koka lete.

- Vai Boriss Bergsteins ir šeit?

Kalsns vīrietis, ģērbies melnā džemperi un pelēkā jakā, pacēla galvu un paskatījās uz viņu no savas cepures apmales. Stefānija atkārtoja jautājumu krievu valodā. Viņš pavēra violetos aizkarus sev aiz muguras un tumsā norūca kaut ko nesaprotamu.

Un tad parādījās Bergsteins, aizpildīdams visas durvis. Sešas pēdas un trīs collas garš, ar platiem pleciem un muc- veidīgu rumpi, viņš kustējās kā svarcēlājs, līgani sperot soļus. Viņa āda bija bāli sārta, ar dzimumzīmēm. Trīs dienu vecajai bārdai piemita rūsgana nokrāsa, bet īsi apcirptie mati bija tumši. Viņš bija ģērbies tumši sarkanā ādas žaketē virs bieza, melna krekla un tumši ziliem džinsiem. Krekls bija apspīlēts ap vēderu, kas bija lempīgi mīksts.

-    Vai jūs esat Boriss Bergsteins?

-    Kas jautā,?

-    Es esmu Alana Kellija draudzene.

-    Tas sasodītais mērglis!

-     Mēs tikāmies pagājušajā vasarā. Kinoteātri "Sputņik" Ļeņina prospektā. Noskatījāmies divas filmas.

Bergsteins izskatījās pārsteigts, bet tad aizkaitināts.

-    Un pirms tam?

-    Vasarnīcā netālu no Domodedovas.

-     Labi, labi…

-    Kurš izdomā šitādas muļķības?

-    Kā jums liekas? Kellijs. Kas jūs esat?

-    Keita Mārča.

-    Arī jūs esat no FIB?

Stefānija pasmaidīja, taču neatbildēja.

Boriss Bergsteins bija piedzimis Odesā pie Melnās jūras tūkstoš deviņi simti sešdesmit otrajā gadā. Viņa tēvs bija strādājis rūpnīcā, kur izgatavojis vilnas cepures un paklājus. Viņš bija arī aktīvi darbojies melnajā tirgū, pārdodot produktus, kas nozagti darbavietās, pretī saņemot teātra biļetes un drēbes. Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit pirmajā gadā viņa vecāki nolēma emigrēt uz Izraēlu, un tas bija nepatīkams pārsteigums Bergsteinam, kuram patika Odesa un kurš sevi nekad nebija uzskatījis par ebreju, par spīti savam uzvārdam un nodevīgajam ierakstam pasē. Izraēlā ģimene dzīvoja kibucā, kamēr Boriss trīs gadus dienēja Izraēlas armijā. Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit piektajā gadā viņš pārvācās uz Rietumberlīni un iesaistījās kriminālajā pasaulē, pievienojoties vietējai Krievijas ebreju bandai. Viņš iesāka savu darbību ar aizdevumiem, pēc tam pievērsās kredītkaršu krāpšanai. Bandai bija stipras saiknes ar Braitonbiču, tradicionālo emigrantu pirmo pieturvietu Amerikas Savienotajās Valstīs. Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit astotajā gadā Bergsteins ieradās Ņujorkā.

Tagad viņš bija FIB ziņotājs un strādāja Alana Kellija pārraudzībā. Kellijs bija tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītajā gadā pārcēlies no Filadelfijas, kur viņam bija sarežģījumi ar VID, uz Ņujorku un kļuvis par slepeno aģentu. Magentas Māja bija iedevusi Stefānijai galveno informāciju par Bergsteinu, ari viņa segvārdu, Saulespuķe, un vienošanos, ko viņš bija slēdzis ar Kelliju, pirms Kellijs augustā devās uz Ķīnu.

-    Aiziesim kaut kur citur, - Bergsteins sacīja.

Viņi izgāja uz Braitonbīčas avēniju. Visapkārt Stefānija dzirdēja krievu un ukraiņu valodu. Virspusē aizbrauca vilciens, skaņa, ko izraisīja dzelzs saskaršanās ar dzelzi, uz brīdi apdullināja. Zeme nodrebēja.

-    Vai jūs esat no Ņujorkas? - Bergsteins skaļi jautāja.

-     Nē.

-    No kurienes tad?

-    No kādas citas vietas.

Viņa smīns atklāja šķībus dzeltenus zobus.

-    Jūs visi esat vienādi.

-    Vai jums šeit patīk, Boris?

-    Protams. Tāda sajūta kā mājās.

-    Un Maskavā?

-     Maskavā? Man tur ir vieta, kur apmesties. Krilatskojē. Vai zināt Krilatskojē?

-     Nē.

Bergsteins piedauzīgi iesmējās.

-    Tā ir sasodīta paradīze. Bet tās nav mājas.

Viņi devās lejā pa Braitonas Otro ielu, garām spēju laukumam, kuru veidoja betona klājums ar kāpnēm un šūpolēm bērniem. Tur bija soliņi un galdi pieaugušajiem. Par spīti rudens aukstumam, veci vīri, sapulcējušies grupās, spēlēja domino, smēķēja un strīdējās.

-    Kellijs man teica, ka nodarbojaties ar mēbeļu tirdzniecību.

Bergsteins iebāza rokas kabatās.

-    Kopā ar pāris ukraiņu zēniem. Mums te, Braitonbīčā, ir mēbeļu veikals, viens arī Bensonhērstā un vēl viens Beiri- džā. Man vēl ir arī puse daļas garāžā Boropārkā.

-    Tomēr, gluži kā jauns gadalaiks, jūs četras reizes gadā parādāties Maskavā.

Bergsteins paraustīja plecus.

-    Man ir radinieki…

-    Protams.

Viņi sasniedza dēļu segumu un pagriezās pa kreisi, garam art deko dzīvokļiem, no kuriem pavērās skats uz Atlantijas okeānu. No tā pūta ass vējš. Bergsteins paņēma cigareti no Kent paciņas, norāva filtru un aplika ap vienu galu milzīgu plaukstu, kamēr ar otru roku aizsmēķēja.

-    Ko jūs zināt par Konstantīnu Komarovu?

Bergsteins izpūta dūmus, kuri acumirklī izzuda.

-    Es zinu, ka viņš ir bagāts. Un to, ka viņam ir papilnam bagātu draugu. Kā stāsta, tad viņa dzīvesvieta esot Augšējā īstsaidā.

-    Vai viņš kādreiz iegriežas arī šeit?

-    Kā tad!

-    Un kā ir ar viņa biznesa interesēm?

-    īpašumi, riska kapitāls, imports, eksports…

-     Imports, eksports?

-Jā.

-    Taja var ietilpt gandrīz jebkas, vai ne?

-    Viņam ir noliktavas pie Buša termināla.

-    Vai vēl kas?

-    Kā dzirdēju, tad viņam esot komanda Kenedijā.

-    Komanda Kenedijā?

-    Nu, ziniet, lidostā.

-    Kāda komanda?

-    Nu, ne jau sasodīta lidmašīnas apkalpe, kur nu! Savi cilvēki lidostā, muitā, apsardzē, darbinieki bagāžas nodaļā… Es nezinu. Kaut kāda komanda, kas pārliecinās par to, lai neviens neiejauktos īpašas piegādes gadījumos.

Viņi apstājās pie restorāna "Kalinka". Lielā zaļā neona gaismas zīme virs ieejas bija salauzta. Bergsteins skaļi pieklauvēja pie aizslēgtajām durvīm, līdz īpašnieks - neliela auguma vīrs ar astoņstūru brillēm un satrauktu seju - viņus ielaida. Bergsteins sacīja, ka viņi vēlas tēju, un aizveda Stefāniju pie galda, kas atradās pie tonēta stikla loga. Vienā ēdamzāles galā bija skatuve; uz tās bija mikrofons, kam abās pusēs skaļruņi, bet no staba nokarājās četras krāsainas spuldzes.

-    Kāds ir Komarovs?

-    Es viņu nepazīstu.

-    Seciniet no tā, ko esat dzirdējis.

-    Pēdējā laikā viņš čurā šampanieti un kakā zeltu, bet agrāk viņš mēdza būt nikns kretīns. Droši vien tāds ir joprojām, kaut arī tērpies dārgās drēbēs.

-    Vai ir kāds pamats šādiem novērojumiem?

Bergsteina grimase liecināja, ka tas var būt iespējams, bet

iespējams arī, ka ne.

-    Kā leģenda kļūst par leģendu? Kaut kur jau tai jāsākas.

-     Pastāstiet!

-    Dzīvodams Maskavā, viņš iesaistījās strīdā starp divām organizācijām. Dolgoprudņiki un Centraļnaja. Viņi cīnījās par azartspēļu koncesijām Budapeštā. Nesaskaņas kļuva vardarbīgas; bija daži dūrieni ar nažiem, pāris šaudīšanos, daudz sišanu. Tad Dolgoprudņiku pārstāvi Budapeštā sašķaidīja gabalos mašīnā ielikta bumba. Ungāru policija satrakojās. Iesaistījās Komarovs. Ne jau sevis dēļ, bet citu. Pēc pāris dienām tika panākta vienošanās un kompensācijas summa. Oļegs Rogačovs, kas toreiz bija Centraļnajas vadonis, piekrita samaksāt divus miljonus dolāru Dolgoprndņikiem par kazino aizsardzības tiesībām. Komarovam palūdza Budapeštā izdarīt pārskaitījumu. Abas puses viņam uzticējās. Viņš izvēlējās vīru, kuru jau agrāk bija algojis, vīru no Taškentas. Lieta tāda, ka viņš nekad agrāk nebija lūdzis viņam piegādāt divus miljonus lietotās banknotēs. Žurka aizbēga. Pazuda bez pēdām.

-    Ar Centraļnajas naudu.

-    Jā. Atstājot Komarovu lielās nepatikšanās. Bet viņš tik un tā izdarīja pārskaitījumu. Tas bija tik svarīgs, ka viņš izmantoja savu naudu. Divus miljonus. Kas viņam tāpat mētājās kaut kur apkārt, tieši kā jums. Vai zināt, ko saka? Ka Krievijā ir vairāk viena simta dolāru banknošu nekā Amerikā. Lai nu kā, Komarovs pārskaitīja naudu, un visi bija laimīgi. Viņš nekad par to pat neizstāstīja ne Dolgoprudņikietn, ne arī Centraļnajai. Viņi tikai vēlāk uzzināja. Bet tajā pašā laikā viņš noslēdza Ilgumu par kurjera atrašanu. Pusi miljona dolāru. Krievijā cilvēku var nogalināt par Marlboro paciņu, tāpēc varētu domāt, ka par tādu naudu varētu atrast jebkuru. Bet nekas nenotika. Tā nu Komarovs turpināja savu biznesu, kļuva bagātāks, un laikam jau uzbeks sāka domāt, ka viņš ticis cauri sveikā. Bet tā nebija vis. Pēc trim gadiem viņš dodas darījuma braucienā uz Voroņežu…

-    Dons no Donas.

-    Jūs zināt šo stāstu?

-    Esmu tikai dzirdējusi vārdu, bet ne sīkumus.

-     Labi. Tātad tas uzbeks, viņš ir Voroņežā, un viņš saslimst. Viņam sāp vēders. Viņš dodas uz viesnīcas bāru un iedzer pāris kokteiļu, lai to aizmirstu. Bet viņš sabrūk. Slimnīcā ārsts nolemj viņu operēt. Aklā zarna vai kas tamlīdzīgs. Lai nu kā, viņi to izgriež, satīra viņu un sašuj atpakaļ kopā. Tagad viņam uz vēdera ir pāris šuvju, tāpēc viņam pāris dienu jāatpūšas.

Kā stāsta slimnīcas darbinieki, viņš līdz nāvei pārbijies. Mēģinājis doties projām, pirms varēja vispār nostāvēt. Negribēja palikt Voroņežā. Gribēja braukt mājās, bet neteica, kur ir mājas. Tiklidz viņš var paiet, viņš izrakstās no slimnīcas. Ir vakars. Pārāk vēls, lai aizbrauktu no pilsētas, tāpēc viņam tur vēl jāpavada nakts, pirms viņš agri no rīta dodas ceļā ar vilcienu. Viņš neiet atpakaļ uz viesnīcu, kur saslima. Viņš izvēlas citu vielu un pārguļ nakti tur. No rīta viņš nolemj izrakstīties jau agri. Lifts atveras trešajā stāvā. Viņš iekāpj. Tur viņu gaida Komarovs. Durvis aizveras, lifts brauc lejā. Komarovs izkāpj otrajā stāvā. Tad lifts nobrauc lejā vestibilā. Atveras durvis, un tur uz gridas guļ beigts uzbeks, visur asinis. Vai zināt, kā Komarovs viņu nogalināja?

-Kā?

-    Ar vienu vienīgu sitienu. Viņš bija miris, pirms nokrita uz grīdas. - Bergsteins noliecās pār galdu un turpināja runāt klusinātā balsī, lai gan viņi restorānā bija tikai divi vien. - Komarovs viņam iesita tik stipri, ka dūre izgāja tieši caur šuvēm, tieši cauri vēdera dobumam. Viņš nebūtu varējis uzbeku nogalināt ātrāk, ja būtu licis lietā lodi.

Nelielā apsūbējušā patvāri tika atnesta tēja uz apaļas salmu paplātes ar divām augstām glāzēm, kas bija ieliktas misiņa ietvaros. Bergsteins piepildīja pirmo glāzi un pasniedza to viņai.

-   Tā ir ar Komarovu. Viņš nekad neaizmirst un nekad nepiedod.

-    Tāpat kā FIB, vai ne?

Bergsteins izskatījās tā, it kā būtu iepļaukāts.

-    Ko tu vēlies?

-    Džordžu Salībī.

-     Baņķieri…

-     Viņš rīt ierodas pilsētā uz trim dienām. Es gribu zināt viņa dienas plānus.

Kādu brīdi likās, ka Bergsteins nav pārliecināts. Tad viņš pamāja ar galvu.

-     Labi.

-    Vai varēsi tos dabūt?

-     Bez problēmām.

Stefānija pasmaidīja.

-     Tieši kā man stāstīja Kellijs. - Viņa pagaršoja tēju. Tā bija stipra un rūgta. - Kas ar tevi nolika Maiami?

Pilsētas pieminēšana vien šķita apvaldām viņu.

-     Tas bija īpašumu attīstības projekts netālu no hipodroma. Dažas kooperatīvās mājas, daži biroji. Man bija tikai neliela daļa intereses. Lai nu kā, daži līgumi tika lauzti. Cilvēkiem netika samaksāts, ataicināja policiju, uzdeva jautājumus. Tad izrādījās, ka dažiem investoriem ir nodokļu problēmas ar ieņēmumu dienestu. Ar to arī viss sākās. Nākamais, kas notiek - darījums beidzies, un pie manām durvīm klauvē F1B.

-    Tik vienkārši?

-    Tik vienkārši.

Brodvejā ielu tirgotāji piedāvāja džinsus, treniņtērpus, jakas, džemperus. Uz visām drēbēm bija dizainera zīmols, tās visas bija lētas. Viltotas vai zagtas, šķita, ka nevienu tas neinteresē. Stefānija nopirka divus Calvin Klein džinsus, Reebok sporta kurpes un nocenoto preču veikalā veļu. Viņa iegādājās arī melnu mugursomu un nomainīja savu ādas jaku pret pretīgu, trīs ceturtdaļas garu vatētu jaku ar Nike piekariņu pāri krūtīm kreisajā pusē. Saimniecības preču veikalā viņa nopirka lielu skrūvgriezi, āmuru, nazi, pāris naglu, mazliet melnas līmlentes un divas mazas piekaramās slēdzenes. Beidzot viņa devās uz aptieku pēc vannas istabas piederumiem un sarkanas, mazgājamas neilona somas.

Izvēlējusies Brodveju par centru, viņa izstaigājās turp un atpakaļ pa Divdesmitajām, Trīsdesmitajām un Četrdesmitajām ielām. Visbeidzot viņa nonāca viesnīcā Carter Rietumu Četrdesmit trešajā ielā, starp Brodveju un Astoto avēniju. Blakus ieejai bija maza kafejnīca. Vestibils atradas otrajā stāvā, tur bija jāuziet pa netīrām kāpnēm. Tas bija milzīgs un derdzīgs, ar psihodēlisku paklāju, kuru vēl efektīgāku padarīja zili sarkanais neona apgaismojums. Viņa bija gribējusi viesnīcu, kur klienti nav pārāk izvēlīgi apmešanās ziņā un kur vadība nav pārāk izvēlīga klientu ziņā. Šī viesnīca šķita ļoti piemērota.

Viņa pierakstījās ar Džeinas Frānsisas vardu - vēl viena nenozīmīga identitāte, kuru bija iedevusi Magentas Māja. Kopēja no Austrālijas, Melburnas, divdesmit piecus gadus veca, gadu ilgā atvaļinājuma ceļojumā pa pasauli, ja nu kādam ienāca prātā pajautāt. Neviens to nedarīja. Stefānijai bija tāda sajūta, ka reģistrācijas kartē viņa būtu varējusi sadzejot visu ko. Parādīja, kas stāvēja aiz letes, iedeva viņai atslēgu istabai sestajā stāvā. Tikusi tajā, viņa aizbultēja durvis. Kādu brīdi pasēdēja uz gultas, neko nedarīdama. Klausījās apslāpētajās ielas skaņās un nākošo un aizejošo soļu skaņās gaitenī. Gultas matracis bija kunkuļains, atsperes pārrautas, rāmis vaļīgs. Viņa bija pazinusi simtiem šādu gultu, un atmiņas, kurās tās figurēja, lika pakrūtei sažņaugties.

Aizkari bija ciet, kad viņa bija ienākusi. Stefānija piegāja pie loga, nedaudz tos pavēra un lūkojās ārā. Tieši pretim atradās divdesmit četru stundu garāža, tad New York Times ēka. Garāžas zilās durvis bija cieši aizvērtas. Virs durvīm visas ēkas garumā bija gaisma necaurlaidīgos stikla kupolos, uz kuriem bija uzkrāsots uzraksts: Times.

Stefānija pārbaudīja atvilktnes, skapi, sienu biezumu, palūkojās zem gultas. Vannas istabā viņa izpētīja tualeti, izlietni un paneli ap vannas malu. Atgriezusies guļamistabā, viņa iegāja vienā istabas stūrī un atplēsa nedaudz netīrā paklāja. Zem tā bija tikai dēļi.

Stefānija izsaiņoja apģērbus, ielika nopirktos priekšmetus vienā no mugursomas sānu kabatām un aizslēdza to. Vannas istabā viņa izlika tualetes piederumus ap izlietni. Guļamistabā viņa sajauca gultu. Tad viņa devās projām no viesnīcas Carter un atgriezās Sherry Netherland Piektajā avēnijā.

Kad esmu pasūtījusi, ko vēlējos, es ieslēdzu klēpjdatoru un atzīmēju failus, kuros ir Džordža Salībī dzīvokļa plāni Centrālā parka rietumos. Es gandrīz vai redzu ēkas augšu no savas istabas, no kura pārredzama Piektā avēnija, "Plaza" un Centrālā parka dienvidaustrumu stūris. Tad es piezvanu pa numuru, kuru neesmu izmantojusi trīs gadus. Tam nav nekāda sakara ar Magentas Māju.

-    Vu Lins?

-Jā.

-     Pagājušo reizi, kad tikāmies, tava locītava bija ieģipseta. Tu to salauzi mašīnas avārijā. Mēs tikāmies uz Stetenas salas kuģīša. Es tev iedevu piecus tūkstošus dolāru. Vai atceries, ko tu iedevi man?

Ilgi valda klusums. Tad Vu Liņs jautā:

-    Ko tu gribi?

Es viņam nolasīju sarakstu.

-    Kad gribi?

-    Cik vien ātri iespējams.

-    Trīs dienas?

-    Pamēģini uz parītu.

-    Pārāk ātri.

-    Pamēģini.

Viņa nopūta ir pilnīgi paredzama.

-    Es pamēģināšu…

-    Cik?

-    Desmit.

-    Labi. Kāda adrese?

Tiek atnests mans ēdiens. Es par to parakstos un atklāju, ka apetītes vairs nav. Vēlāk noģērbjos tikai līdz apakšveļai un izpildu pāris vingrinājumu un izstaipos, nedaudz izbaudot to, cik patīkami ir siltie muskuļi. Pēc pusstundas ieeju vannā un mēģinu atslābināties. Pēc tam lēnām saģērbjos. Televizors ir ieslēgts, CNN atvemj tās pašas piecu minūšu ziņu druskas starplaikos starp reklāmām un kanāla pašreklāmu. Lai kur arī devās Petra, CNN viņu izsekoja. Viesnīcu numuros, lidostas vestibilos. Es tam pārāk daudz uzmanības nepievēršu. Tās ir tikai skanošas tapetes.

Esmu izvēlējusies zīda blūzi, kas ir tik mirdzoši zilā krāsā, ka zināmā apgaismojumā izskatās violeta vai melna. Esmu izvēlējusies arī melnu "Max Mara" bikškostīmu. Tas ir skaisti piegriezts, ļoti elegants, un esmu patīkami pārsteigta, cik labi tajā izskatos. Un tas man uzreiz liek justies kā krāpniecei. Manī nav nekā no "Max Mara" vai arī šīs izsmalcinātības. Bet, no otras puses, kuru es te muļķoju? Es esmu krāpniece. Es vairs nejūtos kā Stefānija, man nav ne jausmas, kas patiesībā ir Keita Mārča, un es zinu, ka neesmu Petra Reitere.

Melna tērauda un stikla debesskrāpis. Iekšējā pagalmā no kvadrāta formas baseina slienas milzīgs bronzas zirgs. Stefānija iekāpa liftā. Durvis atvērās divdesmit devītajā stāvā. Viņa šķērsoja slīpēto granītu līdz ieliektam sekretāres galdam, kas bija gatavots no tā paša materiāla. Aiz tā un aiz sekretāres, kuras mati arī izskatījās no tā paša materiāla, lieliem zelta burtiem bija rakstīti vārdi: Gardyne Hill. Ieguldījumu kompānija, kas bija izveidota tūkstoš deviņi simti septiņdesmit pirmajā gadā, bija izturējusi divdesmit septiņus viduvējības gadus, pirms to piemeklēja bankrots tūkstoš deviņi simti deviņdesmit astotajā gadā. Tas notika, kad Mirsch, Šveices ieguldījumu firma, to nopirka. Tajā laikā Gardyne Hill birojs bija atradies pussabrukušā kvartālā Astotajā avēnijā, un tajā strādāja septiņdesmit viens darbinieks. Tagad viņi īrēja veselu stāvu lepnā ēkā Austrumu Piecdesmit otrajā ielā, un pie viņiem strādāja tikai deviņpadsmit cilvēku. Neviens no viņiem nebija strādājis Gardyne Hill, pirms to nopirka Mirsch.

Stefāniju ieveda kādā kabinetā un lūdza uzgaidīt. Viņa atteicās no kafijas. Kad durvis aizvērās, viņa piegāja pie loga. Pa pieblīvēto ietvi turp un atpakaļ steidzās skudras. Stefānija jutās daudz, daudz tālāk no tā visa nekā tikai divdesmit deviņus stāvus.

Gardi/ne Hill varētu strādāt piecas reizes vairāk darbinieku, un divdesmit devītajā stāvā tik un tā būtu bijis pietiekami daudz telpu. Sākumā nešķita, ka vienkāršā ekonomika nav loģiska. Tomēr, ja iedziļinājās, patiesība bija sarežģītas laulības, kas nodrošināja to, ka Gardyne Hill vispār nemaksāja īri. Ēka piederēja apvienībai, ko veidoja Sauls Gulbenk- jans, Ņujorkas ipašumu magnāts, Džordžs Salībī, First lnter- continental dibinātājs, un Konstantīns Komarovs, Mirsch, Gardyn Hill mātes kompānijas īpašnieks. Gulbenkjans bija izmantojis First Intercontinental, lai finansētu pirkumu no kanādieša Kamerona Makgrova, viena no Gulbenkjana lielākajiem konkurentiem. Nebija īsti skaidrs, kā un kāpēc tika iesaistīts Mirsch. To zināja tikai Gulbenkjans, Salībī un Komarovs.

Pie kabineta sienām bija piekārts dučiem gleznu, visas līdzīgas. Stefānijas nepieredzējušai acij šķita, ka to autors varētu būt viens un tas pats mākslinieks. Gleznotas ar eļļu, tās visas bija Krievijas lauku ainavas: apsniguši meži, dārzi vasarā, zelta koki rudeni, sniegoti lauki bargās ziemas saulē. Stefānija gribēja sameklēt parakstu.

Viņai aiz muguras kāds ierunājās:

- Olga Svetļičnaja.

Stefānija pagriezās.

-    Kā, lūdzu?

Brīdī, kad Stefānija ieraudzīja viņu, viņai bija tāda sajūta, ka ir kaut kur redzējusi šo vīrieti agrāk. Šķita, ka arī viņa acīs redzams tas pats. Dīvainā kārtā viņa neko tādu nebija jutusi, pētot viņa failu. Viņa prātoja, uz ko gan vīrietis skatās. Vai uz Keitu Mārču viņas Max Mora un kosmētikas kārtās? Vai arī uz viltīgo radījumu zem tās?

Viņš bija ģērbies ļoti tumšzilas krāsas uzvalkā, dzeltenzi- lā kreklā, ar sarkanu zīda kaklasaiti. Viņš neizskatījās tik iededzis kā fotogrāfijās, kuras Stefānija bija redzējusi, bet viņa āda tik un tā šķita izbaudījusi dažādus laika apstākļus. Stefānija iedomājās viņa dzīvi pie jūras, nevis kondicionētos birojos un lidmašīnās. Viņš izskatījās tikpat slaids trīs dimensijās, kā bija izskatījies divās.

-    Māksliniece. Tā viņu sauc. Olga Svetļičnaja.

-    Vai tās visas ir viņas gleznas?

-    Puse no tām. Pārējās ir gleznojis Jurijs Kugačs. Tā sagadījies, ka viņš ir Olgas virs. - Viņš piegāja Stefānijai tuvāk. - Poētisks reālisms. Tas nav visu cilvēku gaumē - dažiem tas šķiet par spožu, par vienkāršu, - bet es šajos darbos kaut ko atpazīstu.

-    Ko tad?

-    Kaut ko, ko jūs nesaprastu. Es esmu Konstantīns Ko- marovs.

Viņi paspieda viens otram roku. Viņa plauksta bija sausa un raupja. Kad abi apsēdās, viņš paskatījās uz Stefāniju un tad pavērās uz ierāmēto fotogrāfiju uz sava galda. Viņa varēja redzēt tikai ramja otru pusi.

Sākās tukša tērzēšana, viņas piedalīšanās tajā bija tik laipna un automātiska, cik nepieciešams. Tad Komarovs sāka runāt par Zbigņevu Sladeku un Ahnatinvest.

-     Viņš man nevarēja izstāstīt necik daudz par Galileo Resources, mis Mārča. Man tas bija pašam jāuzzina. Ticiet man, tas nebija viegli. Šķiet, ka jūs strādājat kompānijā, kurai nav biroja.

-     Mēs esam reģistrēti.

Viņš klusēja, un viņa ar savu atbildi bija to pelnījusi, un gaidīja turpmākos paskaidrojumus. Bet ko gan viņa varēja teikt? Stefānija jutās apjukusi. Komarovā un pašas reakcijā uz šo vīrieti bija kaut kas tāds, kas viņu satrauca. Sākotnējā laipnība bija izzudusi. Tagad viņš bija kļuvis neizdibināms.

Viņš izvilka Marlboro paciņu un piedāvāja cigareti.

-    Vai neiebilstat, ja es uzsmēķēju?

Viņa nebija gaidījusi manieres. Viņa nebija pārliecināta, ko tad īsti bija gaidījusi. Bet, lai kas tas būtu, tad ne jau šāda izturēšanās. Kāds kaut ko bija sajaucis. Viņa mēģināja sev iztēloties vīrieti, kurš bija izcietis desmit gadus Savienības cietumos Sibīrijā, Tālajos Austrumos. Tādu ainu viņa nevarēja iedomāties.

-    Es runāju ar Sladeku, un man ir ideja, kā es varētu jums palīdzēt. Viņš teica, ka jūs pārstāvat grupu, kam ir nauda, ko viņi vēlētos ieguldīt, kā lai to pasaka, ieturot nodokļus.

-Jā.

-   Tā, lai nav jāatbild uz pārāk daudziem jautājumiem par to, no kurienes nāk nauda.

-    Tieši tā.

-     Un droši vien viņi ļoti vēlētos saglabāt savu anonimitāti.

-    Tieši tā es teicu Sladekam, jā.

-    Vai viņiem ir pārstāvniecības Amerikā?

-Jā.

-    Un Eiropā?

-Jā.

-    Vai viņiem ir biznesu sajaukums?

-    Sajaukums?

-    Likumīgs un nelikumīgs bizness.

Viņš sacīja, ka ir dažādas iespējas, bet viņa kompetencē esot ārzonas, kuras tik ļoti iecienījuši krievi. Šveice bija primārā izvēle, piesaistot gandrīz piecdesmit procentus biznesa, lai gan Kipra kļuva arvien populārāka.

-    Iebraukšana bez vīzas, uzticama likumīgā sistēma, politiskā stabilitāte un ekonomikas attīstība. Turklāt tā ir diezgan tuvu Krievijai, un tajā ir izveidojusies pieaugoša krievu sabiedrība.

Tad bija vēl arī citas eksotiskākas iespējas. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītajā gadā Nauru un Palau Republikā tika kopā pārskaitīti četrdesmit procenti no ārzonu līdzekļiem. Lai gan cipars bija samazinājies līdz nepilniem desmit procentiem, šajās valstīs joprojām bija noteiktas priekšrocības. Nauru, miniatūra neatkarīga valsts, bija astoņas jūdzes gara koraļļu sala Klusajā okeānā netālu no ekvatora. Līdz astoņdesmitajiem gadiem galvenā tās nozare bija fosforītu ieguve. Tad valdība pārvērta Nauru par beznodok- ļu paradīzi. Nolaistajā salā pastāvēja Nauru Aģentūras korporācija, kurā bija reģistrēts vairāk nekā divi simti banku un uzņēmumu no visas pasaules. Katru dienu desmitiem miljonu dolāru tika legalizēti ar šīs korporācijas starpniecību. Maksa par reģistrēšanos NAK bija mazāk par desmit tūkstošiem dolāru gadā.

Pār Stefāniju plūda informācija ceturtdaļu stundas. Viņa vēroja, kā kustas Komarova mute, taču dzirdēja maz no tā, ko viņš teica. Viņam uz labā vaiga bija neliela rēta. Viņam bija Breitling pulkstenis. Stefānija zināja, ka blenž uz viņu, taču viņai bija gluži vienalga. Savā prātā viņa bija viesnīcā Voroņežā, ar asinīm klātajā liftā, mirušais uzbeks uz grīdas. Viņa nespēja redzēt, kā Komarova asiņainā dūre tiek izņemta no iedragātā vēdera dobuma.

-    Jūs varat aizsūtīt sabojātu dolāru uz Nauru, - viņš sacīja, - un pretim saņemt neskartu, tīru dolāru. Nevis septiņr desmit piecus centus un vēlāk atrodamas pēdas.

Es jūtos pārliecināta, ka mēs agrāk esam tikušies, tomēr ar pilnīgu pārliecību zinu, ka neesam. Es neko par viņu nezinu, bet zinu pietiekami. Viņš nav pārāk izskatīgs, taču viņš mani fiziski saista tā, kā nekad agrāk nav bijis. Sajūtas nav manā sirdī. Tās ir manā vēderā. Es viņā klausos, lai varētu atcerēties viņa balss skaņu, nevis to, ko viņš man stāsta. Ja pēc kāda brīža viņš mani palūgs, lai viņu noskūpstu, es to darīšu. Ja viņš sacīs, ka vēlas mīlēties ar mani, es viņam ļaušu to darīt.

Es nevaru pateikt, vai viņš sajūt kaut ko līdzīgu pret mani. Mēs skatāmies viens uz otru, mūsu acis ne mirkli nenovēršas, bet nav iespējams saprast, kas viņā notiek. Es jūtos smieklīgi. Vienīgais, ko par viņu zinu, ir tas, ko esmu lasījusi, un tur nekā laba nav bijis. Nav nekāda iemesla tā justies. Bet es citādi nevaru, un tas mani sadusmo. Es tā parasti nerīkojos: man taču ir jābūt vadībā. Vai tad es kādreiz nebiju paškontroles paraugs?

Es nevaru to izskaidrot, bet man kļūst nelabi. Tad es atceros, kāpēc esmu ieradusies.

-    Cilvēki, kurus es pārstāvu, vēlas kaut ko nopirkt.

Komarovs saviebās.

-    Man šķita, ka tieši par to mēs ari runājam. Savā ziņā…

-    Viņi vēlas nopirki kaut ko no jūsu paziņas.

-    No kā?

-    No Kobas.

Nebija nekādas redzamas reakcijas.

-    Ko viņi vēlas nopirki?

-    Es pateikšu Kobam, kad viņu satikšu.

-    Es nepazīstu nevienu ar tādu vārdu.

-    Vai pazināt kādu, kuru sauca Oļegs Rogačovs?

Šoreiz Komarovs saspringa.

-     Protams, pazināt. - Stefānija sacīja. - Kad viņu Parīzē nogalināja, ar viņu kopā bija britu izlūkdienesta darbinieks. Ari viņu nogalināja. Slepkava aizbēga un nav vēl noķerts.

Bet vīrietis, kurš tur bija, ir atpazīts. Vai vēlaties zināt, kurš tas ir?

Nedrošība pārvērtās par aizkaitinājumu.

-    Es nesaprotu, kāds tam sakars ar…

-    Vai vēlaties zināt vai ne?

Komarovs mēģināja notēlot vienaldzību, nevērīgi paraustot plecus.

-    Labi. Kurš?

-    Jūs.

-Es?

Stefānija pamāja ar galvu un cerēja, ka viņa izskatās pēc Petras.

-    Jūs noalgojāt kādu, lai nogalinātu Centraļnajas galveno viru.

Viņš izskatījās nedaudz atvieglots.

-    Jūs esat nepareizi informēta.

Stefānija viņam neticēja. Viņa zināja, ka Komarova atgūtā pašpārliecība nav īsta.

-    Esmu pārliecināta, ka jūs tieši tā uzskatāt. Un gribu teikt - kāpēc gan jums tā rīkoties? Ja kādreiz visi par to uzzinātu… tad, nu, labākajā gadījumā tiktu sabojāta jūsu reputācija. Sliktākajā gadījumā jums tiktu uzsūtīta Centraļnaja.

-    Tieši tā.

-    Taču man ir pierādījumi.

-    Tas nav iespējams.

Viņas mute bija sausa. Stefānija attaisīja ādas dokumentu maku un izņēma papīra lapu, kuru padeva pār galdu.

-    Fotokopija ar naudas pārvedumu no viena jūsu privātā konta uz privātu kontu Andorā.

-    Es to nepazīstu. Tas ir viltojums.

-     Patiesībā nav gan. Tas ir īsts. Tāpat īsts ir arī konts Andorā. Tas ir uz Sebastiāna Aumaņa vārda. Otršķirīgs slepkava, kura galvenā mītne līdz augustam bija Briselē. Tad viņa Peugeot saskrienas ar vācieša vadītu kravas mašīnu uz

AI autostrādes starp Parīzi un Kalē. Bet viņš atstāja pietiekami daudz pierādījumu, lai viņu saistītu ar Rogačova slepkavību. Un ar jums.

Viņa bija gaidījusi dusmas. Taču ieraudzīja apmulsumu.

-    Ar mani tam nav nekāda sakara. Stefānija pamāja ar galvu.

-     Bet tas vairs nav galvenais, vai ne? Nav jau svarīgi, kurš kuram samaksāja. Slepkava varēja būt arī pats Koba. Svarīgi ir tikai tas, kam tic cilvēki. Galvenais ir uztvere. Tie, kurus tas varētu interesēt, ir tikai jāvada pareizajā virzienā.

Komarovs atdeva papīra lapu viņai atpakaļ.

-    Jūs pieļaujat kļūdu.

Stefānija ieskatījās viņam tieši acīs.

-    Es zinu.

Iestājās saspringts klusums. Beidzot Komarovs sacīja:

-    Es nekad neesmu Kobu saticis. Tas bija abpusējs lēmums.

-    Es tam neticu.

-    Padomājiet! Mēs vienmēr izmantojam starpnieku. Vienošanās bija līdzīga tai, kuru viņa bija noslēgusi ar

Šternu.

-    Tad ļaujiet man ar viņu sazināties caur starpnieku.

-    Ja jūs tā vēlaties.

Stefānija sadzirdēja zemtekstu.

-    Vai jūs to vēlaties? - viņš pajautāja.

Tagad Komarovs viņu vēroja, un Stefānija neprata izskaidrot viņa skatienu.

-    Nešantažējiet mani! Citi to ir mēģinājuši, un tas nekad nav izdevies.

Tie neizklausījās pēc draudiem. Vairāk kā prasība. Vai pat lūgums.

-    Ko tad jūs ierosināt?

Viņš nodzēsa cigareti porcelāna pelnu traukā.

-    Pajautājiet man!

-    Es nesaprotu.

-    Palūdziet man to izdarīt - kā pakalpojumu jums.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tad es varu jums palūgt kādu pakalpojumu.

-    Kādu?

-    Es vēl nezinu. Bet es kaut ko izdomāšu.

Tā bija spēle, un Stefānija apzinājās, ka to nevajadzētu spēlēt.

-    Kā pakalpojumu tad…

-    Labi.

-    Esmu apmetusies Sherry Netherland. Varat mani tur satikt.

Komarovs auksti pasmaidīja.

-    Gan jau es jūs satikšu kaut kur. Par to varat būt pārliecināta.

DEVĪTĀ NODAĻA

Stefānija apstājās zem kafejnīcas "Septiņi prieki" sarkanās nojumes un izlikās saprotam ķīniešu hieroglifus uz dēļiem aiz skatloga. Viņa paskatījās pa labi, tad pa kreisi un turpināja ceļu. Malberija ielas un Brūma ielas krustojumā bija apstājusies kravas mašīna. Divi vīrieši krāva ārā cūku liemeņus un nelielas kazas. Vana Hunaņa restorāna priekšā atvērās lūka, kas bija vērsta pret ietvi, melns metāls nobūkšķēja pret betonu. Līkkājains darbinieks iznāca no pagrabstāva virtuves, tvaiku ieskauts. Ledainais gaiss oda pēc ceptiem pīles taukiem.

Uz ielas grupās bija sapulcējušies ķīnieši, tērzēja, smēķēja un spļaudījās. Stefānija pagāja garām jūras velšu veikalam, kura priekšā uz ledus bija izklātas zivis, skaistumkopšanas salonam, kas bija iespiedies citu ēku vidū, elektrisko preču pārdevējam, kas piedāvāja arī zīlnieces pakalpojumus. Viņa apgāja vēl vienu apli un turpināja ceļu lejā pa Mota ielu.

Pēc stundas ceturkšņa viņa atgriezās Malberija ielā, vietā, kas bija iespiesta starp diviem veikaliem, vienā tika pārdoti virtuves priekšmeti, otrā VHS un DVD spriedzes filmas no Honkongas. Sākumā viņa pagāja garām, un viņai vajadzēja panākties atpakaļ; ieeja starp ēkām bija tik tikko plecu platumā. Kāpnes lejā uz pagrabu bija stāvas un vāji apgaismotas. Lejā bija atvērtas durvis, priekšā tumšs gaitenis. Stefānijas sajūtas saasinājās, zīlītes iepletās, nāsis asi uztvēra anīsa sēklu smaržu. Virs pirmajām durvīm pa labi bija uzraksts: "Čana Saules ceļojumu pakalpojumi." Durvis bija atvērtas, pa tām varēja redzēt resnu vīrieti, galdu, tālruni, kaktā dažādas grabažas, zilus cigarešu dūmus. Stefānija gāja tālāk, garām homeopātam, kura specialitāte bija ekzēmas un psoriāzes ārstēšana, acu ārstam, gaļas importētājam. Vu Liņa zobārstniecība bija astotajā telpā.

Tajā atradās seši cilvēki - visi ķīnieši lai gan vietas telpā tikai vienam krēslam. Kad parādījās Stefānija, valodas apklusa, visu skatieni pagriezās pret viņu. Tad, apmierinājuši ziņkāri, viņi vairs nelikās ne zinis par Stefāniju un turpināja tērzēt. Atvērās durvis, pa tām iznāca slaida, neliela auguma sieviete, līdzi velkot raudošu bērnu. Aiz viņiem stāvēja vīrietis, apmēram piecdesmit gadus vecs. Piecas pēdas astoņas collas garš, ar taukainiem, sirmiem matiem, acis paslēpis plankumainas ādas grumbās aiz mazām, apaļām brillēm. Viņš ieraudzīja Stefāniju, pasauca viņu rindas priekšgalā un ieveda viņu savā kabinetā. Šķita, ka neviens neiebilst. Viņš aizvēra aiz abiem durvis.

Zobārsta krēsls bija no zilas ādas, caurumi uz atzveltnes bija aizklāti ar sudraba līmlenti. Instrumenti uz sarūsējušā paliktņa blakus krēslam izskatījās veci. Uz papīra loksnes, kas bija ar zālēm piesātināta, bija uzmests asiņains zobs.

-    Vai nauda ir? - Vu Liņs jautāja.

-    Es gribu redzēt savas mantas, pirms dodu tev naudu.

-    Te ne.

-    Kur tās ir?

Viņš paraustīja plecus.

-    Tuvu.

-    Tad iesim un paskatīsimies.

-    Sākumā es pārskaitīšu naudu.

-    Tu vari to pārskaitīt, bet paturēt gan nevari. Tikai tad, kad būšu visu pārbaudījusi.

Vu Liņs to kādu brīdi padomāja.

-     Labi.

Stefānija attaisīja jakas rāvējslēdzēju, pacēla savu pelēko džemperi un attaisīja naudas joslu, kas bija piestiprināta ap vēderu. Viņa to atvēra un pasniedza banknotes, kuras bija aptītas ar gumiju.

-     Desmit tūkstoši lietotos piecdesmitniekos, divdesmitniekos un desmitniekos.

Vu Liņs sāka skaitīt. Viņam mugurā bija balts virsvalks, kas prasījās pēc izmazgāšanas. Stefānija pavērās uz viņa palīdzi, kura sēdēja kaktā uz ķebja. Trula, apaļa seja, drukns ķermenis. Viņa izskatījās jauna un nogarlaikojusies. Stefānija skatījās uz viņu, līdz viņa novērsās.

Vu Liņs, beidzis skaitīt, sacīja:

-     Ļoti sarežģīti.

-    Kā, lūdzu?

-    Dabūt to, ko vēlies. Pārāk ātri, nepietiek laika.

-    Es sapratu, ka tev jau viss ir.

-    Daļa no tā. Bet ļoti sarežģiti. Maksā vairāk.

Stefānija paspēra soli uz priekšu un pastiepa roku.

-    Mēs vienojāmies par cenu.

Pēc īsa neizlēmības brīža Vu Liņs atdeva viņai naudu.

-    Nepietiek. Ja tu gribi to uz rītdienu, tad nepietiek.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Piecpadsmit.

-    Piecpadsmit tūkstoši?

-    Ja mazāk, tad nesanāks.

Iestājās salts klusums.

-    Mani krāpt ir kļūda.

Šķita, ka draudi Vu Liņu neietekmē.

-     Tas, ko tu gribi - tas nav viegli. Bīstami un dārgi. Ja desmit tūkstoši - es zaudēju. Piecpadsmit - iztieku… varbūt.

Stefānija zināja, ka tie ir meli.

Vu Lins piegāja pie galda blakus palīdzei, uzrakstīja kaut ko uz papīra un iedeva Stefānijai. Adrese. Kanāla ielā.

-    Rīt pēcpusdienā. Četros.

Kad Stefānija atgriezās Sherry Netherland, viņu tur sagaidīja vēstījums no Komarova. Sešos viņa aizgāja līdz St.Regis Piektās un Piecdesmit piektās avēnijas stūrī. Viņš gaidīja Stefāniju King Cole bārā. Šoreiz viņš bija ģērbies pelēkā uzvalkā, krēmkrāsas kokvilnas kreklā ar ovālām zelta aproču pogām un spilgti zilu zīda kaklasaiti. Stefānija bija uzvilkusi melnas bikses, T kreklu ar garām piedurknēm - tumši sarkanu ar oranžām piedurknēm - un nevīžīgu melnu jaku. Viņa jutās ne tikai nepiemēroti ģērbusies, bet pat neveikli. Viņa gribēja atvainoties, taču klusēja.

Komarovs dzēra martīni. Viņš pasauca viesmīli.

-    Ko jūs vēlētos?

Tajā brīdī viņa vēlējās trīskāršo degvīnu.

-    Šampanieti? - Komarovs ierosināja.

šajos apstākļos Stefānija nevarēja iedomāties neko citu, kas būtu vēl vairāk nepiemērots.

-    Vai mēs kaut ko svinam?

-    Es nezinu. Vai svinam?

-    Šampanietis būs tieši laikā. Paldies!

Kad viesmīlis aizgāja, Komarovs padeva viņai salocītu papīra loksni. Viņa to atvēra. Uz tās ar lodīšu pildspalvu bija uzrakstīta adrese.

-    Ko es tur meklēju?

-    Viņš sameklēs tevi. Viņu sauc Mihails Buharins.

-    Un viņš ir Kobas starpnieks?

-    Viņš tevi aizvedīs pie starpnieka.

-    Starpnieks starp tevi un starpnieku? Vai tas nav pārāk paranojāli?

-    Ņemot vērā apstākļus - nē, nav.

-    Kādus apstākļus?

-    Es nevaru tev uzticēties.

-    Tu to nezini.

-    Tu mani šantažēji. Vai atceries?

-    Man likās, ka es palūdzu tev pakalpojumu.

Viņš neatbildēja.

-    Kā es viņu pazīšu? - Stefānija pajautāja.

Komarovs viņu aprakstīja. Kad viņš bija beidzis, Stefānija sacīja:

-    Jēziņ, kas ar viņu noticis?

-    Dienests VDK Alfa. Tas ar viņu notika.

-    VDK Alfa?

-    Tā bija daļa no īpašo uzdevumu vienības Padomju bruņotajos spēkos, bet tā bija padota Valsts drošības komitejai, nevis militārajā pakļautībā. Elites elite. Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit devītajā gadā Buharins bija komandā, kas ieņēma prezidenta pili Kabulā. Tas bija Afganistānas kara sākums. Buharins bija tas, kurš raidīja lodi premjerministram Aminam.

-    Un tas ir kaut kas, ar ko lepoties, vai ne?

-     Viņš visu kara laiku bija Afganistānā, un viņam ir rētas, lai to pierādītu. Visā savā mūžā, visos gados, kurus izniekoju cietumā, es nekad neesmu saticis vīru, kas būtu izturīgāks par Buharinu.

-    Kad es ar viņu tikšos?

-     Desmitos rīt no rīta. Ja neviens neatnāk līdz divdesmit pāri desmitiem, tad ej prom. Un ierodies turpat nākamajā dienā. Ja trīs reizes neviens neatnāk, zvani man.

Tika atnests Stefānijas šampanietis. Viņa to iemalkoja un palūkojās apkārt. Daži skaisti cilvēki, pareizāk sakot, bagāti cilvēki, klusums un miers, šķita, ka laiks apstājies. Viņa pagriezās atpakaļ pret Komarovu, kurš viņu vēroja.

Viņa sacīja:

-    Tu varēji atstāt šo informāciju man savā ziņojumā viesnīcā.

Viņš atbildēja:

-    Jā, es zinu.

Stefānija iegāja kafejnīcā pie Jūnjena skvēra. Tā bija diezgan patukša. Skanēja Roja Orbisona dziesma; viņa pazina balsi, bet melodiju gan ne. Apsēdusies pie galdiņa, viņa pasūtīja kafiju. Bija bez desmit minūtēm desmit.

Iepriekšējā vakarā viņa bija pavadījusi tikai pusstundu kopā ar Konstantīnu Komarovu, tomēr nespēja aizmirst šo tikšanos. Viņu saruna bija ritējusi neveikli un nenozīmīgi; viņi bija runājuši, tomēr neko nebija pateikuši, šķita, it kā abi negribētu otram uzdot jautājumu, baidoties par atbildi. Pusseptiņos viņa bija aizgājusi atpakaļ uz Sherry Netherland, koncentrēšanās spēja bija zudusi.

Tagad, pēc nemierīgi gulētas nakts, Stefānija nebija pārliecināta, kāpēc Komarovs vispār bija gribējis ar viņu satikties. Viņa izdzēra otru kafijas tasi. Divdesmit minūtes pāri desmitiem ienāca drukns vīrietis, ģērbies zilā lietusmētelī, pelēkās biksēs ar vilnas auduma cepuri, uz kuras apmales bija rakstīts GIANTS. Kājās viņam bija smagi zābaki. Viņš pārlaida acis telpai, ignorēja viesmīli, kura centās ierādīt viņam galdiņu, un piegāja Stefānijai.

Rētas bija tieši tādas, kā Komarovs tās bija aprakstījis: rēta pie kreisās acs, vēl viena zilpelēka pāri kreisajam vaigam līdz pašam zodam, nobrāzta āda pie auss. Stefānija paskatījās uz viņa kreiso roku - tai nebija divu pirkstu.

Viņš apsēdās Stefānijai pretim.

-    Mēs gaidīsim.

Viņš runāja ar pamatīgu akcentu. Viesmīle ielēja viņam kafiju. Viņi sēdēja un klusēja. Bez piecpadsmit minūtēm vienpadsmitos iezvanījās Stefānijas tālrunis. Tas bija Boriss Berg- steins. Viņam bija informācija, kuru viņa bija vēlējusies. Abi sarunāja satikties. Tieši pirms vienpadsmitiem iezvanījās Bu- harina mobilais tālrunis. Saruna sastāvēja no dažām piesmakušām zilbēm un ilga piecpadsmit sekundes.

Viņi ar taksometru aizbrauca lidz Piecdesmit ceturtajai ielai un izkāpa pie noplukušas ķieģeļu mājas, kam bija apmēram divdesmit stāvu. Ielas limenī durvis un logi bija aizsisti ar dēļiem un aizslēgti. Kādreiz virs galvenās ieejas bija atradusies milzīga nojume, tagad tur bija tikai bāla rēta ķieģeļu sienā. Stefānija pavērās augšup. Vairumā logu bija zem tiem ievietoti gaisa kondicionētāji. Ēka augšējos stāvos sa- šaurinājās, izveidojot pusceļā dažus balkonus, kas atkārtojās ari augstāk. Buharins aizveda viņu pie durvīm, kas reiz bija vedušas veikalā. Pie tām bija palicis vecs uzraksts: Somersets.

Viņam bija atslēga, kas derēja. Kad abi bija iegājuši, viņš aizvēra durvis, atstājot aiz muguras gaismu un pilsētas troksni. Izņēmis no kabatas lukturi, viņš rādīja ceļu pa vairākiem šauriem gaiteņiem. Galu galā viņi nonāca pie milzīgas atvērtas telpas, kur caur dēļiem, ar kuriem bija aizsisti logi, izspraucās šauras gaismas strēles. Pie milzīga bronzas āķa bija piekarināta viena spuldze, agrāk tur bija karājusies lustra. Spuldze bija gara, oranža kabeļa galā, kas stiepās līdz pašai grīdai tumšā kaktā.

Viņi bija vestibilā. No melnbaltās akmens grīdas pacēlās kolonnas. Sekretāres galds bija palicis savā vietā. Aiz tā stāvēja tukši sarkankoka mazgabarīta plauktiņi. Stūrī bija saglabājusies pulēta koka un stikla lifta kabīne. Gaiss bija auksts, nekustīgs un mitrs. Sadauzītas pudeles, netīras avīzes, izmestas šļirces liecināja par nelikumīgiem iemītniekiem.

Buharins devās pie platajām kāpnēm, kuras pacēlās līdz pirmajam stāvam, pirms pagriezās pa labi un kreisi. Viņi uzkāpa piektajā stāvā un devās pa garu gaiteni garām atvērtām durvīm, šajā augstumā logi nebija aizsisti, bet netīri gan. Gaisma, ko tie izlaida cauri, bija blāva un pelēka. Mēbeļu istabās nebija, bet bija palikušas tapetes, caur izpuvušo apmetumu rēgojās mitri plankumi. Paklāji bija noņemti, atstājot tikai kailas dēļu grīdas. Stefānija juta žurku kluso skraidelēšanu, lai kur arī viņas būtu.

Gaiteņa galā Buharins pamāja viņai, lai nāk līdzi istabā, kas bija savienota ar vēl vienu. Augsti griesti, milzīgi kamīni. Zaļajām tapetēm bija f\eur-de-lys dizains, kas Stefānijai atgādināja lētu karija ēdnīcu. Kad viņa pagriezās, Buharins bija nostājies pie sienas un aizvēris durvis, pa kurām viņi tikko bija ienākuši. Viņa jau gatavojās jautāt, ko viņš dara, bet ieraudzīja ieroci. Strupu Colt revolveri.

Stefānija sarāvās - nespēja atturēties - un acumirklī to nožēloja.

Buharins bija pārāk tālu no viņas. Turklāt, par spīti visiem viņas cīņu treniņiem, šis vīrs bija profesionālis šajā jomā. Viņš droši vien varētu pieveikt pat Boidu. Divi zaudētie pirksti un divdesmit gadu mazāk viņam droši vien neko nenozīmēja. Alternatīva bija skriešana pretējā virzienā. Mesties bēgt, līkločiem skrienot līdz durvīm. Bet Buharins bija no VDK Alfa, labākais no īpašo uzdevumu vienības, bijušās Padomju bruņoto spēku elites zvaigzne. Viņa droši vien jau pusceļā būtu beigta.

-    Izģērbies!

Stefānija pieņēma, ka nepareizi sadzirdējusi.

-Ko?

-    Tavas drēbes. Novelc tās!

Istaba bija milzīga, un Stefānija stāvēja tās vidū. Nebija neviena atbalsta, nekā, aiz kā paslēpties. Nekādas iespējas novērst uzmanību. Buharins pakustināja ieroci.

Stefānija saprata, ka izejas nav. Viņa novilka biezo jaku un uzreiz sajuta aukstumu. Zābaki, zeķes, džinsi, adītais svīteris, krekls. Buharins nekustīgi viņu vēroja. Viņa stāvēja vīrieša priekšā, ģērbusies tikai melnā apakšveļā, ar zosādas pārklātu miesu.

-    Visu.

Auksts bija ne tikai viņas ķermenis. Ari viņas prāts bija sastindzis. Viņa attaisīja krūšturi un nometa zemē. Viņa aizlika īkšķi aiz biksīšu elastīgās saites un tad apstājās. Es nespēju to izdarīt. Taču viņa to izdarīja un pārliecinājās, ka viņas sejas izteiksme nemainās.

Kad viņa bija kaila, Buharins atkal pamāja ar ieroci.

-    Pie sienas. Starp logiem. Ej!

Stefānija pagriezās un piegāja pie sienas, uzmanīgi klausoties klikšķa skaņās. Grīdas dēļi skrāpēja pēdas. Atskatījusies viņa ieraudzīja, ka Buharins pieiet pie viņas drēbēm. Viņš pacēla krūšturi un nopētīja to. Stefānijas satraukumu nomainīja apjukums. Tad viņa ieraudzīja, ka vīrietis iebāž roku kabatā un izņem ierīci, kas nav lielāka par mobilo tālruni. Viņš to pārlaida pār krūšturi un tad apģērba gabalu nometa. Pēc tam viņš pacēla zeķi. Stefāniju pārņēma atvieglojums. Viņš meklēja noklausīšanās ierīces.

Beidzis pārbaudi, Buharins aizgāja atpakaļ pie sienas un iesvilpās. Skaņa atbalsojās. Stefānijai pa kreisi tumsā kaut kas sakustējās. No blakus istabas ienāca vīrietis. Viņš apstājās durvīs, atspiedās pret stenderi un sakrustoja rokas.

Stefānijā kaut kas uzvirmoja. Seja bija neskaidri pazīstama; gara, kalsna. Viņa zināja, ka ienācējs ir krievs, pirms viņš ierunājās; Stefānija bija redzējusi viņa fotogrāfiju Magentas Mājā.

Viņš smīnēja.

-     Vari saģērbties!

Medajevs. Tieši tā. Anatolijs Medajevs. Netīrie mati bija tādi paši, kādi tie izskatījās fotogrāfijā. Tie stiepās līdz pleciem un sānos bija īsi. Nīkulīgā ķīļbārda bija jauna, bet Stefānija bija pārliecināta, ka tas ir Medajevs. Viņa bija satriekta. Medajevs, viens no iespējamiem Kobas kandidātiem, stāvēja šeit, viņas priekšā, it kā tēlodams Kobas starpnieku.

Magentas Māja bija ierobežojusi izvēli tieši līdz divām iespējām - Medajevu un Vladimiru Vatjukinu.

Viņa joprojām nebija pakustējusies, un tas acīmredzot pārsteidza un arī iepriecināja Medajevu. Viņš sacīja:

-    Ja tu nevēlies uzvilkt savas drēbes, tad jau pavisam labi.

Stefānija atguvās un aizsteidzās uz istabas vidu.

Medajevs aizsmēķēja cigareti.

-    Esmu dzirdējis cilvēkus sakām, ka esot seksīgāk vērot, kā sieviete saģērbjas, nevis izģērbjas. Es personiski nepiekrītu. Kostja man teica, ka tu vēlies satikt Kobu.

Stefānija uzvilka džinsus un sāka tos aizpogāt.

-    Tieši tā.

-    Kāpēc?

-    Kad viņu satikšu, tad arī pateikšu.

-    Ja tu to nepateiksi man, tad vispār viņu nesatiksi. Lai nu kā, es pārstāvu Kobu.

ja tu esi Koba, tad tā patiešām būtu patiesība, vai ne? Viena lode tevī, un es tiktu nākotnē, kas būtu brīva no pagātnes.

-    Es pārstāvu grupu…

-    Tādi cilvēki kā tu vienmēr to dara. Ko viņi grib?

Stefānija izvēlējās runāt atklāti.

-    Plutoniju-239.

-    Cik daudz?

-    Ne mazāk par astoņiem kilogramiem.

Viņš iesvilpās. Vēl viena spokaina atbalss.

-    Tas būs ļoti dārgi.

-    Par naudu nav jāraizējas.

Viņš sarauca uzacis.

-     Tu neesi pārāk laba starpniece, vai ne? Varbūt taviem klientiem būs labāk pašiem satikties ar Kobu aci pret aci. Varbūt man vajadzētu ar viņiem satikties aci pret aci.

-    Viņi mani izmanto tā paša iemesla dēļ, kāpēc Koba izmanto tevi. Viņi ir kautrīgi.

-    Bet Koba nav tas, kuram kaut kas ir vajadzīgs.

-     Koba ir tas, kurš nopelnīs desmitiem miljonu dolāru. Varbūt…

Medajevs kādu brīdi ievilka pāris dūmu.

-    Kobam būs jāzina informācija par gala lietotājiem. Viņš negrib pēc tam uzzināt, ka pārdevis plutoniju-239 grupai sasodītu čečenu, vai ne?

-    Viņi nav čečeni.

-    Nu, atvaino mani, mījā, bet man būs nepieciešami kādi ticamāki pierādījumi, nekā tevis teiktais.

-     Kad pienāks īstais laiks, tu tos dabvisi. Pašlaik es pat nezinu, vai tāds Koba eksistē. Vai arī to, ka viņš to var piegādāt.

Stefānija bija aizkavējusies. Boriss Bergsteins bija uzvilcis melnu ādas žaketi, nevis sarkano, kuru bija valkājis pirms tam, un biezu rūsganas krāsas svīteri. Viņa izbālējušās Levis bija plata piegriezuma, bet milzīgie stilbi lika tām izskatīties apspīlētām. Centrālajā parkā valdīja rosība: tur bija skrējēji, suņu vadātāji, jaunās mātes ar bērnu ratiņiem, mēnessērdzīgie, kas sarunājās paši ar sevi. Koki bija mirdzoša rubīna krāsā, spīdoši zeltainā un smaragdzaļā. Stefānija varēja tikpat labi pēc smaržas noteikt gadalaiku, cik saredzēja ar acīm. Bērnībā tas bija viņas mīļākais gadalaiks, aukstu pēcpusdienu laiks, ugunskuru un mirdzošu nakts debesu laiks. Viņas māte to bija dēvējusi par trūdēšanas gadalaiku.

-    Salībī ierodas šajā pēcpusdienā. No Frankfurtes.

Stefānija zināja, ka iepriekšējā dienā viņš bijis Ženēvā un

pāris dienu pirms tam Beirūtā. Tika pieņemts, ka atpakaļceļš caur Ženēvu domāts diska paņemšanai.

-    Kāds ir viņa dienas plāns?

-     Šovakar viņš ir aizņemts. Rīt viņš ir bankā. Rītvakar viņš izbrauc no pilsētas. Es nevarēju uzzināt, uz kurieni, bet viņam ir māja Konektikutā. Viņam patīk tur pavadīt laiku, kad vien sanāk. Dažreiz viņš braukā no turienes, it īpaši vasarās.

-    Cik tālu tas ir?

-     Viņam ir helikopters. Parīt viņš būs atpakaļ, First Intercontinental viņam jābūt tikai pēcpusdienā.

Dodot Stefānijai iespēju, kura viņai bija nepieciešama un kuru Magentas Māja bija solījusi.

-    Kas vēl?

-     Nedēļas nogalē viņš brauc uz Monreālu, pēc tam uz Parīzi.

-    Labi.

Kādu brīdi viņi pastaigājās klusumā, tad Bergsteins sacīja:

-    Vai varu ko pajautāt?

-    Ko tad?

-    Cik ilgi tas kretīns mani turēs piesietu striķītī?

-    Kellijs?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Sākumā viņš teica, ka gadu. Tagad ir pagājuši gandrīz trīs.

-    Atbilde ir tāda, ka es nezinu.

-    Bet tu strādā kopā ar viņu.

-     Nu…

-    Vai tu parunāsi ar viņu?

-    Klausies, es tiešām viņu tik labi nepazīstu.

Stefānijai bija kārdinājums atklāt patiesību. Bet viņa izvēlējās lētus melus.

-    Mans priekšnieks to nokārtoja.

-    Es tikai gribu, lai tas paliek pagātnē. Es esmu no tā jau noguris, vai saproti?

-    No kā?

Bergsteins pavērās parkā un bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-    No visa.

Mēs esam kafejnīcā Amsterdamas avēnijā. Tā lepojas ar to, ka neievēro pilsētas smēķēšanas ierobežojumus. Es dzeru karstu šokolādi, Bergsteinam priekšā uz galda stāv dubultais espresso. Viņš norauj cigaretei filtru. Mēs te esam jau gandrīz stundu.

Ir ārkārtīgi dīvaini tas, cik ļoti nepareizi var būt pirmie iespaidi. Brīdī, kad es viņu ieraudzīju Surgutas aptiekā, es uzreiz zināju, kas tieši ir Boriss Bergsteins. Spēfu laukuma huligāns, kurš vienmēr paļāvies uz savām fiziskajām dotībām, lai dabūtu to, ko vēlas. Vīrietis, kurš apzināti izvēlējies kriminālo darbību par karjeru. Vīrietis, kuram nauda nozīmēja attaisnojumu. Varbūtējs dzērājs, es viegli varēju iedomāties, kā viņš sit savai draudzenei. Bet es kļūdījos. Viņš nav nekāds eņģelis, bet viņš arī nav tāds, kā es biju iedomājusies. Lai gan viņš ir mēģinājis tāds būt.

-    Bērnībā es visu laiku iekūlos kautiņos. Kad esi mana lieluma, tas ir neizbēgami. Cilvēki uzsāk ķīviņus ar tevi, lai pierādītu, cik paši ir spēcīgi. Sākumā tu tikai sevi aizstāvi, izmantojot, ko vien var. Vēlāk tu sāc sist pirmais. Tā tik un tā ir aizsardzība. Vienkārši tas ir iedarbīgāk.

Es uzzināju par viņa bērnību Odesā, pēc tam par viņa pārcelšanos uz Izraēlu.

-    Tas bija kā sasodītā murgā. Izraēlieši pret mums, uzskatīdami mūs par krieviem, izturējās sliktāk nekā ukraiņi pret ebrejiem. Dzīve Rietumberlīnē bija labāka, bet noziedzības pievilkšanas spēku, kā izrādījās, nebija iespējams pārvarēt.

Vienīgie cilvēki, kurus viņš pilsētā pazina, bija kādas bandas dalībnieki.

-     Sākumā tu sev iestāsti, ka tas jau nav nekas īpašs. Tu izdari kādu pakalpojumu, paveic kādu darbiņu. Lēnām tevi ievelk.

Bergsteina vājības padarīja viņa saistību ar noziedzības pasauli neizbēgamu. Pēc sadarbības ar aizdevumu rīkļu rāvējiem un krāpniekiem viņš pievērsās azartspēļu, narkotiku un prostitūcijas biznesam.

-    Viņi mani aizsūtīja uz Maskavu, - viņš man stāsta ar vienu mutes kaktiņu, otrā turot aizsmēķētu cigareti. - Es vadīju ielas bandu Vozņesenkā, netālu no Tveras bulvāra. Kopā ar vēl vienu puisi. Arkojamu, kurš bija nežēlīgs maita. Teorētiski darbs bija viegls. Meitenes nostādītas pie sienas. Pat tad, kad ārā bija mīnus piecpadsmit. Mēs pieņēmām zvanus no klientiem un citu pēc citas nosūtījām tālāk. Tās, kuras izskatījās labāk, aizvedām un pēc tam savācām, pārējās brauca ar sabiedrisko transportu. Viņas visas strādāja pēc precīzi noteikta režīma. Tās, kuras kavēja vai arī atgriezās ar nepareizu naudas summu, nu, viņas to izdarīja tikai vienu reizi. Mēs par to parūpējāmies. Vismaz Arkojams parūpējās…

Mani pārņem stipri drebuli. Es aizveru acis, bet tad uzreiz tās atveru, jo man nepatīk tas, ko es tumsā redzu.

-    No kurienes viņas bija?

-    No dažādām vietām. Moldovas, Ukrainas, Baltkrievijas, dažreiz no Baltijas valstīm. Tikai dažas bija no dienvidiem. Krieviem nepatīk drāzties ar melnajām. Ārzemnieki vēlas drāzties tikai ar krievietēm.

-    Kas notika pēc tam?

-     Beigās es vairs nevarēju to izturēt. Sišanas… Nu, tev vajadzēja redzēt dažas tās meitenes. Patiesībā viņas bija bērni. Kauli un āda, atkarīgas no narkotikām un alkohola, tūkstošiem kilometru no mājām. - Viņš pakratīja galvu. - Arkojamam gan nekas nebija pretim. Viņš vienkārši dievināja vardarbību. Viņš nejutās dzīvs, ja vien kārtīgi kādu nedauzīja. Viņš bija uz pusi mazāks par mani, taču īsts psihopāts. Vai zini, kā es varēju pateikt, vai meitene bija jauniņā vai jau pieredzējusi?

-    Kā?

-    ja viņa bija tikko atbraukusi, tad bija šausmās no manis. Bet, ja kādu laiciņu bija apgrozījusies mūsu vidē, tad baidījās no viņa.

\

No Maskavas uz Rietumberlīni, uz Ņujorku. Bergsteina kriminālā karjera bija nekompetences litānija, reizēm ar negaidītu veiksmi. Mēbeļu veikali bija jauns pasākums, tilts starp abām pasau

lēm, viena bija godīga, otra samaitāta, pats bizness balstījās uz abām.

-    Es meklēju tikai vienu veiksmīgu darījumu, - viņš man stāsta.

-    Kurš gan no mums to nemeklē?

-    Man ir vajadzīgi tikai simts tūkstoši dolāru.

-    Ko tu par to iegūsi?

-    Ir viens vīrs, kuru es pazīstu Fortloderdeilā. Viņš sāk organizēt kuģu pārvadājumu biznesu. Tas ir tīrs. Es varu iesaistīties par simts tūkstošiem.

-    Ko par to saka Alans Kellijs?

-    Ka es piederot F1B tik ilgi, kamēr FIB mani vēlēsies.

Tās pašas līguma saites, ar kurām Magentas Māja kādreiz bija saistījusi mani. Viņš atklāj man pārējo savu profesionālo dzīvi. Nav grūti iedomāties, kāpēc FIB viņu izvēlējās par ziņotāju. Viņš ir nekompetents, taču nav muļķis, viņš rada pareizo priekšstatu, bet viņu ir viegli ievainot. Viņš izskatās tā, kā vajadzētu, un tas ir svarīgi. Visu savu mūžu viņš bijis uz aplama ceļa, klūpot no vienas kļūdas līdz nākamajai. Viņš ir tikai liels bērns ar plašu sirdi, kuru neviens nav virzījis uz pareizo pusi. Kad mēs esam gatavi doties projām, esam šķērsojuši kādu neredzamu barjeru. Mēs neesam draugi, viens otram neuzticamies, bet neesam arī vairs pilnīgi svešinieki.

Kad pieceļamies no galda, Bergsteins jautā:

-    Vai vēlies redzēt Salībīdzīvu?

Ķiniešu rajons. Stefānija izpētīja ēku no pretējās ielas puses, pieliekot vienu roku pie acim pret sauli, kas bija tik dzē- liga kā skabarga. Pirmajā stāvā viņa ieraudzīja Jaunās Ķīnas dārglietu veikalu, vienu no sešiem mazajiem juvelierizstrādājumu veikaliem Kanāla ielas ziemeļu puses kvartālā. Virs veikala slējās vēl četri ķieģeļu stāvi. Zem matētajiem logiem izvirzījās gaisa kondicionētāju iekārtas, logi bija pārklāti ar ķīniešu hieroglifu zīmēm. Viņa šķērsoja ielu, izlavoties starp divu virzienu gausajām satiksmes straumēm.

Iekšā Stefānijai pateica, lai pa kāpnēm mājas otrā pusē ejot uz augšējo stāvu. Viņa atrada Vu Liņu birojā, no kura pavērās skats uz ielu. Kopā ar viņu bija divi ķinieši, viens no viņiem ģērbies Hilfiger, otrs - Reebok. Pie sienām bija izbālējušas fotogrāfijas, kāda ķiniešu ceļojumu biroja reklāmās attēli. Kalni, dziļas ielejas, plašas upes, parastās ainavas.

Stefānija ievēroja, ka abi Vu Liņa vīri izskatās resni mazajā un šaurajā telpā. Viens no viņiem panācās uz priekšu, lai viņu pārmeklētu. Vu Liņs palika pie galda, smēķējot cigareti. Viņš bija apmainījis balto virsvalku pret gaišpelēku uzvalku un violetu kreklu. Augšējās trīs pogas bija attaisītas, izrādot biezu zelta ķēdi.

-    Tev ir nauda?

Ķīnieši, kuri bija Stefāniju pārmeklējuši, tagad bija nostājušies viņai aiz muguras.

Stefānija atbildēja:

-    Kur ir tas, kas man vajadzīgs?

Vu Liņs noliecās un pacēla melnu mugursomu, ko uzlika uz galda.

-    Es to sākumā pārbaudīšu. Tad iedošu naudu.

-    Piecpadsmit tūkstošus?

-    Piecpadsmit tūkstošus.

Viņš pamāja ar roku uz mugursomu un soli atkāpās. Stefānija to atvēra un izlika saturu uz galda. Tur bija ierocis, Glock P17, un pielāgots Steyr klusinātājs. Stefānija izjauca ieroci. Tas bija viegls - tikai seši simti gramu bez lodēm - tā vieglā sintētiskā roktura un karkasa daļas dēļ. Pielādēts Glock tik un tā svēra tikai astoņi simti sešdesmit gramu. Stefānija izpētīja ieroci. Viņa bija lūgusi divas pilnas magazīnas kārbas. Vu Liņs bija ielicis trīsdesmit četras lodes atsevišķā kastē.

Viņa pārbaudīja pārējos priekšmetus. Trīs dienvidslāvu mazgabarīta CS gāzes granātas, trīs degbumbas ar taimeriem, kuri bija sinhronizēti ar pulti, Feissler ierocis, nakts redzamības brilles, elpošanas maska, korejiešu radiomikrofons ar rokturi, kas bija līdzīgs Glock, bet ar divdesmit piecu centimetru garu metāla zondi, nevis stobru, Aiiva raiduztvērējs, kas bija piesaistīts Motorola mobilajam tālrunim, pults garāžai.

Stefānijai nepatika doma, ka ļauj Vu Linam sevi apkrāpt, bet viņa saprata, ka citas iespējas nav. Ne jau piecu tūkstošu dēļ. Viņa ielika visu atpakaļ mugursomā, aiztaisīja to un, pasniegusi viņam naudas jostu, nogaidīja, līdz viņš sarauca pieri.

Vu Liņs uzlūkoja Stefāniju.

- Tikai desmit tūkstoši.

Lēnām viņa iebāza roku jakas kabatā un izvilka salocītu dolāru paciņu, kuru pielika viņam pie sejas.

-Šie ir papildus, - viņa sacīja. - Parskaiti! Un tad uzskati, ka tev paveicies. - Viņa nometa banknotes Vu Liņam priekšā uz galda. - Mani krāpt tik un tā ir kļūda.

DESMITĀ NODAĻA

Dzīvoklis atradās Braitonas Piektajā ielā. Stefānija uzgāja pa kāpnēm līdz trešajam stāvam. Bergsteins viņu gaidīja gaiteņa galā. Viņš bija ģērbies melnā. Zods bija gluds, gaisā virmoja lēts pēcskūšanās krēms.

Tas bija mazs divu guļamistabu dzīvoklis. Dzīvojamo istabu aizņēma liels skapis, kurā atradās milzīgs televizors - tas bija ieslēgts un rādīja "Dalasas" atkārtojuma sēriju, Sjū Ele- nas lūpām absurdi raustoties, bet bez skaņas. Istabā bija vēl pieci cilvēki, trīs sievietes, divi vīrieši. Stefānija zināja, ka Bergsteinam ir trīsdesmit deviņi gadi. Visi pārējie izskatījās vecāki par piecdesmit. Viņi bija piemēroti ģērbušies uzvalkos, kosmētika atgādināja tortes glazūru, mati salakoti, viltotas dārglietas ap kaklu. Bergsteins iepazīstināja ar viņiem

-     Makss un Mia Ivanovi, Jeļena Jankoviča, Pjotrs Ņedveds

-     pataupot vecāko sievieti pēdējo.

-    Šī ir mana māte. Marija Bergsteina.

Viņa bija maza auguma, ne vairāk kā piecas pēdas, divas collas gara, trausla. Stāvot blakus savam dēlam, kauslim, pāris izraisīja ģenētiskas dabas jautājumu.

Stefānija uzmeta acis savām drēbēm: haki krāsas bikses, melni zābaki, oranžs krekls ar ballu vesti un The North T-ace alpīnistu jaka.

-    Es atvainojos. Es nezināju, ka nāku uz… Es būtu saģērbusies…

Marija Bergsteina pagriežas pret dēlu.

-    Tu viņai nepateici, Borja?

-Nē.

Ņedveda acis iemirdzējās.

-   Alla Pugačova!

Stefānija pasmaidīja, šis vārds viņai neko neizteica.

Pasažieru autobusam bija jāaizved viņus uz Ņūdžersiju. Visas vietas bija aizņemtas. Mia lvanova sacīja, ka esot arī citi autobusi, kas brauc pa šo maršrutu no Braitonbīčas. Berg- steins ierādīja Stefānijai vietu blakus savai mātei. Kad autobuss pagriezās uz Koniailendas avēniju, viņa saņēma Stefānijas roku. •

-     Tu neesi krieviete, un tu esi par jaunu. Tie ir divi iemesli, kāpēc tu nesapratīsi. Borja uzskata to par izdevušos joku. Bet mums, kas esam pietiekami veci, tas ir svarīgi. Mēs nevaram aizmirst. Mums nevajadzētu aizmirst. Un Alla to saprot. Viņa arī ir cietusi, bet viņai ir izdevies, un mēs visi viņu vērojām un bijām kopā ar viņu. Ar Allu ir tā, ka viņa nekad nav aizmirsusi, no kurienes cēlusies. Viņa nekad nav mūs aizmirsusi, un viņai nekad nav licies, ka ir par mums labāka. Es tev saku, pat vistumšākajos laikos viņa bija gaiša. Un tagad, kad dzīve uzlabojusies, mēs visi varam atskatīties un atcerēties, kā bija agrāk. Mēs, kas tagad šeit dzīvojam, tā varam atcerēties Krieviju. Mēs neaizbraucām tikai no sliktā. Mēs aizbraucām projām no visa.

Marija Bergsteina izstāstīja Stefānijai Allas biogrāfiju: saķeršanās ar autoritātēm, vīri, degvīns un cigaretes, mīļākie, apbrīnojamās frizūras, cīņa ar mainīgo svaru. Un mūzika. Tik liega kā sitiens pa saules pinumu; tradicionālās sentimentālās balādes, čigānu mūzika, lielie hīti, itin viss. Alla Pugačova, īstā padomju ēras popzvaigzne, kultūras ikona, kurai pārdots vairāk nekā divi simti miljoni albumu. Pārdroša, nekaunīga, bet ar nenoliedzamu balsi. Viņa bija sākusi dziedāt sešdesmitajos gados, būdama pusaudze, viņa izdzīvoja un uzplauka septiņdesmitajos un astoņdesmitajos, galu galā pārdzīvojot sistēmu, ar kuru viņa uz mūžiem tiks asociēta.

-    Lai saprastu Allu, nepietiek tikai ar to, ka esi krievs. - Marija nopūtās, kad viņi tuvojās Atlantiksitijai. - Ir bijis jādzīvo Padomju Savienībā.

Trampa Tadžmahala ārpusē bija autobusu un garo limuzīnu rindas. Mirdzoša gaisma pārplūdināja tumsu. Uz milzīga plakāta bija uzgleznota Alla: slaida sarkanmate, apmēram trīsdesmit gadus veca.

Kad viņi izkāpa no autobusa, Stefānija paraustīja Berg- steina žaketes piedurkni un iešņāca viņam ausī:

-    Ko es te daru?

-    Ko gan tu darītu, ja tu nebūtu šeit? Sēdētu savā viesnīcas numuriņā un apmierinātu sevi?

-    Ja tev šķiet, ka šis gājiens tev palīdzēs atrisināt tavas problēmas ar FIB, tu kļūdies.

Bergsteins kļuva īgns.

-    Man bija pietiekami daudz cilvēku, kuri vēlējās tavu biļeti. Cilvēki, kuri vienmēr gribējuši redzēt Allu, bet kuriem nekad nav bijusi tāda iespēja. Man tikai likās… - Viņš apklusa un tad atvairoties pamāja ar roku. - Labi, nerunāsim par to!

Kazino iekšpusē koncertzāle ar sešiem tūkstošiem vietu bija pārpildīta. Vairums apmeklētāju šķita kloni tiem, kuri bija sapulcējušies Braitonbīčas dzīvoklī. Visi bija ģērbušies savos labākajos svētdienas tērpos. Ar hennu krāsotu matu un polsterētu plecu klases salidojums.

Cilvēki virzījās uz arēnu, lai ieņemtu savas vietas. Bergsteins pieskārās Stefānijas rokai un norādīja:

-    Tur. Iežogojumā. Redzi viņu? Salībī…

Pagāja kāds brīdis, līdz Stefānija viņu atpazina. Sākumā viņa ieraudzīja Rutu Steifeli: tumšu ādu, īsiem melniem matiem. Miesassardzei mugurā bija zila kleita, kurai neizdevās apslēpt viņas muskuļus. Viņai blakus Salibī izskatījās pavisam neizteiksmīgs. Ar pliku pauri, resns, uzvalkā, kas bija viņam par lielu.

-    Šeit viņš ir tāds pats kā tu, - sacīja Bergsteins.

-    Kā tu to domā?

-    Viņš ir svešs. Mēs vairs neesam Atlantiksitijā. Mēs pat neesam Amerikas Savienotajās Valstīs. Mēs esam Krievijā.

-    Tad ko viņš te dara?

-    Šaubos, vai viņš ieradies baudīt mūziku. Varbūt aizej un pajautā viņam?

Salībī īpašajā nodalījumā bija sešpadsmit vietas. Aizņemtas bija tikai četras.

-    Vai tu pazīsti vīrieti ar blondajiem matiem vai arī rudmati?

Bergsteins kādu brīdi padomāja.

-     Nē.

Apgaismojums nodzisa, un skatītāji atzinīgi iegavilējās. Kad Alla Pugačova uzkāpa uz skatuves, ģērbusies melnā tērpā ar plānu krēmkrāsas zīda apmetni, zem blondu cirtu torņa, viņa izskatījās divdesmit gadus vecāka un trīsdesmit mārciņas smagāka, nekā šķita ārā uz plakāta.

Tumsā Stefānija sāka ievērot vēlos atnācējus, kuri piepildīja Džordža Salībī nodalījumu. Kad koncerts bija beidzies, tas bija gandrīz pilns.

Pēc pēdējās dziesmas skatītāji piecēlās kājās, aizrautīgi aplaudējot un priecīgi izsaucoties. Alla pamāja, nosūtīja gaisa skūpstus un apsolīja atgriezties. Tad viņa nozuda. Iedegās gaisma. Bija redzami smaidi un asaras. Kustīgo ķermeņu masa daļēji aizsedza Stefānijas skatu uz īpašo nodalījumu.

Bergsteins sacīja:

-    Tas ar seska seju. Tas ir Vatjukins. Vladimirs Vatjukins, jaunais Centraļnajas vadītājs. Un tur… vai redzi to meiteni?

Tur bija vairākas.

-    Kuru?

-    To skaisto.

Stefānija ieraudzīja, kuru Bergsteins bija domājis. Pirmo reizi viņa izprata frāzi - "viņa kustējās kā kumeļš". Meitene bija gara, ar īsiem, tumši sarkaniem matiem, kas kreisajā pusē bija pāršķirti celiņā un atglausti pa labi. Pārējās meitenes - ar savām stingrajām formām un Versace drēbēm - izskatījās lētas viņai blakus. Lai gan Stefānija bija pārliecināta, ka lētas jau nu viņas tiešām nav; kā viņa pieņēma, tad bija četri cipari par nakti.

-    Tā ir Natālija Markova. Vatjukina mīļākā. Viņa agrāk piederēja Rogačovam.

-    Piederēja?

-    Piederēja. Tā tas ir. Kad Rogačovu nogalināja, Vatjukins pārņēma Centrajnaju. Un Natāliju arī.

-    Vai tas ir svarīgi?

Bergsteins iesmējās.

-    Tu gribi jautāt, vai viņi drāzās, pirms Rogačovu nogalināja?

-Jā.

-    Šaubos. Bet tas ir iespējams.

-    Ja viņi to nedarīja, tad tas ir dīvaini, vai tev tā neliekas?

-    Paskatoties uz viņu, nepavisam ari ne. Man arī būtu kārdinājums. Kuram vīrietim gan nebūtu?

-    Gudram vīrietim. Tādam, kurš saprastu, kā tas izskatītos.

-    Vatjukins ir vēl gudrāks par gudru virieti. Viņš ir stiprs. Viņam ir gluži vienalga, kā kaut kas izskatās. Viņu tas arī agrāk neuztrauca, tad kādēļ lai tagad uztrauktu? Viņš ir Ceritraļnajas vadītājs. Kādam tas nepatīk? Lai iet pie velna! Ko gan viņi iesāks?

-    Un viņa?

-    Nu, viņš ir neglīts kretīns. Viņam patīk Natālijas izskats, viņš uztver sievieti kā dāvanu, kas nāk papildus pie viņa jaunā amata. Savukārt viņa varbūt ir skaista, bet nav arī idiote. Viņa ir praktiska. Lai arī cik grūti būtu ar viņu. Tas viss ir loģiski, tas nodrošina viņai dārglietas ap kaklu.

Stefānija nevarēja apstrīdēt šo argumentu. Viņa turpināja vērot iežogojumu. Natālija šķita it kā kaut kur redzēta. Stefānija prātoja, vai viņa kādreiz nav bijusi modele. Nebūtu jau pirmā, kās nonākusi kopā ar noziedznieku.

-    Kas ir vīrs pa labi no Salībi?

-    Aleksandrs Kosigins. Weiss-Randall īpašnieks. Tā ir farmaceitiskā kompānija.

-    Krievu?

-    Jā. Bet bāze ir šeit, Ņujorkā.

Viņš bija garš un slaids. Stefānija minēja, ka viņam varētu būt ap sešdesmit. Sirmie mati bija ieļjoti, atsukāti atpakaļ un apgriezti īsi. Stāja lika viņam izskatīties iedomīgam; slaids kā šautenes slauķis, galva augstu pacelta, uz cilvēkiem viņš skatījās lejā pār degunu - kas savukārt bija garš kā stobrs.

-    Kas zināms par viņu?

-    Viņš agrāk dienējis Padomju Sarkanajā armijā. Ģenerālleitnants. Tagad viņš izskatās tā, it kā būtu piedzimis Vol- strītā. Kāds kretīns! Tieši tādi cilvēki kā viņš mums visu izbojāja. Gadiem ilgi mēs cietām viņu dēļ. Tad, kad viss bija beidzies, viņi visu nozaga un nozuda.

-     Weiss-Randall neizklausās pēc krievu kompānijas.

-    Tā ir amerikāņu. Bet Kosigins to nopirka par skaidru naudu. Kā tev šķiet, kur viņš to dabūja? Ne jau no trīsdesmit gados Sarkanajā armijā sakrātās algas, noteikti ne.

Stefānija sastinga. Šķita, ka visi sastingst; cilvēki ap viņu, cilvēki īpašajā nodalījumā. Viņam mugurā bija melns uzvalks bez kaklasaites. Komarovs. Viens no vēlajiem atnācējiem. Viņš sarunājās ar vēl vienu, kurš ieradās vēlāk. Ar Anatoliju Medajevu. Vai arī ar Kobu? Lai nu kā, tas vīrietis bija redzējis Stefāniju kailu.

Bergsteins turpināja runāt, bet Stefānija nesadzirdēja ne vārda no tā, ko viņš stāstīja. Komarovs norādīja uz Medajevu, gandrīz vai bakstīdams viņam krūtis ar pirkstu. Vatju- kins kaut ko pateica. Natālija stāvēja viņam aiz muguras, izceļoties pāri, klusa un krāšņa. Kosigins kaut ko sacīja Komarovam, un Medajevs iesmējās. Salībī pagriezās un izteica piezīmi, kas visiem patika, un saspīlējums izgaisa.

- Iesim! - Bergsteins aicināja. - Citādi nokavēsim autobusu.

Pēc koncerta visi aizbrauca uz Braitonbīču, kur notika ballīte restorānā "Kaļinka" - Stefānija ar Bergsteinu tur bija dzēruši tēju. Zaļā neona zīme virs durvīm bija saremontēta. Iekšpusē galdiņi bija apklāti; izgludināti balti galdauti, glāzes, porcelāns, galda piederumi. Gar visu attālāko sienu stiepās garš, milzīgs bufetes galds; kūpināta laša šķēles uz sudraba paplātēm, zupas terīnes, stikla bļodas ar zivīm uz Iedus, salāti, šķīvji ar desām un aukstu gaļu. Visi, kas bija restorānā, pirms tam bija apmeklējuši koncertu Atlantiksitijā. Uz skatuves vienā ēdamzāles stūrī zem spoža apgaismojuma stāvēja Alias Pugačovas dubultniece; garāka, slaidāka, ar gariem, blondiem matiem, viņa izpildīja visas dzirdētās dziesmas. Stefānija redzēja, ka viņa šonakt no Bergsteina neko neūzzinās. Viņš dzēra, lai piedzertos.

Viņa devās projām un aizbrauca ar taksometru atpakaļ uz Manhetenu. Nogurušo galvu atspiedusi pret logu, viņa vēroja, kā naktī mirguļo debesskrāpju ugunis. Bija bez piecpadsmit minūtēm pusnakts, kad viņa iegāja savā Sherry Net- herland numurā. Ar papēdi aizcirtusi durvis, viņa novilka jaku.

-    Tikai nestāsti, ka tev ir visi viņas albumi.

Pārsteigto es salecos. Un tāpēc, ka esmu nogurusi, izbrīns mani sanikno.

-    Ko, pie velna, tu te dari? Vācies ārā!

Komarovs sēž uz krēsla pie loga. Aizkari ir aizvilkti. Viņš ir sevi pacienājis ar alu. Viņš nepakustas.

-    Kā tu tiki iekšā?

Tas ir idiofisks jautājums, ko uzdot vīrietim, kurš ir pietiekami prasmīgs, lai atmazgātu miljardu dolāru.

-    Tu neizskaties pēc Allas pielūdzējas.

-    Kādas Allas?

Viņš pasmaida, bet nejūtas uzjautrināts.

-    Es tevi redzēju.

Man nav enerģijas, lai pretotos.

-     Ko gan lai es saku? Man foti patīk ar hennu krāsoti mati. Dzirdēju, ka Atlantiksitija ir tā vieta, uz kurieni šovakar jābrauc.

Viņš paplēš rokas.

-    Nu, tas visu izskaidro. Es nu iešu. - Bet viņš to nedara. Viņš paliek sēžam un skatās uz mani, liekot man ar katru mirkli justies arvien neveiklāk. - Tu prāto, kāpēc esmu ieradies. Es prātoju, kāpēc tu biji tur.

Es negribu uzsākt par to sarunu.

-    Es redzēju tevi strīdamies ar Anatoliju Medajevu.

-    Mēs runājām par tevi. Viņš sacīja, ka tev neuzticas. Viņš sacīja, ka viņam šķiet - tu tēlo.

Es jūtu, ka saspringstu.

-    Ko tu atbildēji?

-    Es sacīju, ka man tā neliekas. Bet es nebiju pārliecināts. - Viņš iedzer malku no pudeles. - Bet tas bija pirms tam, kad tevi ierau

tu

dziju. Tu jau biji devusies projām. Milzīgais puisis, ar kuru tu biji kopā, - kā viņu sauc?

Es neatbildu.

-     Man šķiet, ka esmu viņu jau agrāk redzējis. Tik lielu vīru ir grūti aizmirst.

-    Es izsekoju tevi.

Šo vārdu tiešums viņu pārsteidz.

-    Kāpēc?

-    Tas pats iemesls, kāpēc tu esi šeit. Man ir tāda sajūta par tevi, bet es neesmu pārliecināta…

Meli ir automātiski, un, kā jau visi labākie meli, tajos ir daļa patiesības. Lai ko arī viņš bija iecerējis, viņš maina plānus. Es to redzu no viņa sejas izteiksmes. Mēs veselu minūti klusējam, un tikmēr es jūtos visērtāk, kopš ienācu istabā.

Tad viņš saka:

-    Vai esi izsalkusi?

Es pat nespēju iedomāties par ēdienu.

Kad viņi izgāja no Sherry Netherlands pie ietves piebrauca melns Lexus. Komarovs atvēra aizmugurējās durvis, palaida Stefāniju pirmo un tad iekāpa pats. Viņš paliecās uz priekšu un pačukstēja kaut ko vadītājam. Braucot pa Piekto avēniju, viņš sacīja, ka viņam šur tur jāpiezvana. Stefānija atbildēja, ka neiebilst, un skatījās ārā pa logu, tēlodama, ka tas viņu itin nemaz neinteresē. Viņa uztvēra pāris teikumu un secināja, uz kurieni tiek zvanīts. Cīrihi, Parīzi, Losandželosu. Viņa paskatījās pulkstenī. Piecas minūtes pāri pusnaktij Man- hetenā, piecas pāri sešiem no rīta Šveicē un Francijā, piecas pāri deviņiem vakarā Losandželosā. Viņš apsprieda procentus, bankas pārvedumus, ieguldījumu portfeļus. Izveidojās aizņemts dienas plāns: gaidāms ceļojums uz Eiropu - Cīrihi, droši vien Parīzi, Valensiju, iespējams, uz Londonu, Berlīni,

Sanktpēterburgu un Stokholmu, pēc tam atgriešanās Man- hetenā caur Monreālu. Ja nu vienīgi kaut kas mainījās.

No Jūnjena skvēra viņi brauca pa Brodveju uz Brūma ielu, tad pa Mersera ielu. "Tomoko" bija neliels japāņu restorāns virs mākslas galerijas. Sieviete, kas viņus sagaidīja, pazina Komarovu un sāka runāties ar viņu japāņu valodā. Viņa ierādīja abiem privātu zāli. Komarovs novilka kurpes un apsēdās ar sakrustotām kājām uz zīda spilvena. Stefānija apsēdās viņam pretim. Viņa ļāva Komarovam izvēlēties, un viņš pasūtīja suši un sašimi, nedaudz sake un divas Kirin pudeles.

-    Kur tu iemācījies japāņu valodu?

-    Necik daudz jau neprotu, - viņš atzinās. - Aizved mani kur citur, ne uz restorānu, un tu redzēsi.

-    Tā nav atbilde uz jautājumu.

-     Esmu kādu laiku dzīvojis Nahodkā. Tur ir daži japāņi. Tā nav tālu no Japānas.

Un tu esi bijis ieslodzīts cietumā Sahalīnā, kas ir daudz tuvāk.

Laperūza šaurums, kas atdalīja Sahalīnu no Hokaido, bija ne vairāk kā piecdesmit jūdzes plats.

Stefānija pajautāja, ar ko tieši viņš nodarbojas. Komarovs pastāstīja, ka esot finansists. Izstāstīja par Mirch, kas bāzējās Cīrihē, un par kompānijām, ko firma pārvaldīja. Tad viņš pajautāja Stefānijai par Galileo Resources un ar ko viņa nodarbojas, un viņa pastāstīja pasakas, kuras Magentas Māja bija viņai izdomājusi. Kad viņš izjautāja par cilvēkiem, kurus Stefānija pārstāvot, viņa sacīja, ka viņš pats var tos iedomāties.

-    Tu droši vien jau agrāk esi slēdzis ar viņiem darījumus.

-     Iespējams. Izstāsti par to, ka nav biroja. Izklausās pēc kaut kā, ko man vajadzētu ieviest.

-    Varbūt arī vajadzētu?

-    Kāds ir iemesls?

-    Man nepatīk atstāt pēdas.

Viņš kādu brīdi apsvēra šo atbildi.

-    Vai tu esi neatkarīga?

-    Kā tev liekas?

-    Es gribu teikt - vai tava kompānija tiešām eksistē?

-    Ir numuri, pa kuriem vari piezvanīt. Tev ir mana vizītkarte.

-    Tas neko nepierāda. Vai tu esi viena?

Stefānija sarauca uzaci.

-    Vai tad mēs visi tādi neesam?

Iestājās klusums, kuru Komarovs netaisījās pārtraukt. Stefānija priecājās. Klusēšana viņai vienmēr bija padevusies.

-    Vai tu esi likumīgs? - viņa pajautāja.

Viņa bija gaidījusi pilnīgu izvairīšanos no atbildes. Tomēr viņš sacīja:

-    Pēdējā laikā man ir arvien mazāk iemeslu būt nelikumīgam. Mazāk iemeslu un mazāk tādas vēlmes.

-    Laikam jau tas tagad ir modē. Katrs krievs, ko es satieku, gluži vai mirst nost aiz vēlmes kļūt likumīgam.

-   Zini, Keita… - viņš apklusa. - Vai drīkstu tevi saukt par Keitu?

Es vēlētos, kaut tu mani sauktu par Stefāniju.

-    Protams.

-     Mēs abi… nu, es neizlikšos, ka esmu gluži bez vainas. Cilvēki, ar kuriem man ir darījumi… tie ir kas vairāk nekā tikai darījumi. Pat tad, ja es kļūšu citāds, vairums no viņiem nemainīsies. Un, kaut arī es kļūšu citāds, manas attiecības ar viņiem vienmēr paliks tādas pašas.

-    Tātad mafija…

Viņš saviebās, dzirdot Stefānijas neveiklo secinājumu.

-    Man nepatīk tas vārds.

-    Viņi ir noziedznieki.

-     Viņi ir draugi. Izdzīvotāji. Saites, kas mūs saista, neviens no ārpuses nevar pārgriezt.

-    Vai es esmu no ārpuses?

-    Protams. Mēs abi tādi esam.

-    Tu zini, ko gribu teikt.

-    Jā, tu esi.

Viņa bija pateicīga, ka Komarovs nebija melojis. Viņš aprakstīja dzīvi, ko viņa pazina; dzīve, kas tika pavadīta kustībā, pēc lidojuma divdesmit četru stundu ilgs nogurums, pilsētu kontūras, restorāni, biroji, viesnīcas. Viņš bija divdesmitā gadsimta klaidonis. Tāda pati radība, kāda viņa bija iepriekšējā gadsimtā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Es pamostos pussešos. Bija pāri diviem, kad Komarovs mani atveda uz viesnīcu, un pāri trim, kad es aizmigu. Man sāp galva; pārāk daudz dzeramā un pārāk maz atpūtas. Mēs runājāmies divas stundas, tomēr man ir sajūta, ka es zinu par viņu mazāk nekā pirms tam. Kaut kas starp mums ir, bet tā nav uzticēšanās. Kā gan tā tur varētu būt, ņemot vērā mūsu tikšanās apstākļus? Mums ir bīstami pateikt to, ko vēlamies, tad kāpēc gan riskēt?

Atbraukt uz viesnīcu, aizvest mani uz restorānu - nekas no tā nebija nepieciešams. To darīt bija viņa izvēle. Bet es nevaru saprast, ko viņš no manis vēlas. Un es neesmu pārliecināta, ko vēlos no viņa. Vai vispār kaut ko vēlos. Es noteikti izjūtu satraukumu, kad atrodos viņa tuvumā. Bet tas varētu būt fiziskais ātrās apkalpošanas variants; pārejoša pievilcība, kas, reiz apmierināta, ir aizmirsta. Lai arī kā es uz to skatītos, tā ir slikta doma. Bet es sevi nevaru piemuļķot.

Mēģinu atkal aizmigt un kādu brīdi grozos pa gultu. īsi pirms sešiem izkāpju no gultas un sāku staigāt apkārt. Es sev atzīstu, ka nervozēju. letiņos viesnīcas rītasvārkos, piezvanu oficiantam un pasūtu kafiju. Es ieslēdzu klēpjdatoru un atkal pārskatu Centrālā parka rietumu plānus. Šonakt dzīvoklim vajadzētu būt tukšam. Magen- tas Māja tic, ka Salībī un Steifele būs kaut kur aizbraukuši. Berg- steina informācija to apliecina, ļa tomēr kaut kas mainās un viņi tur ir, Ruta Steifele kļūst svarīga.

Bilbao es sev nozvērējos, ka nekad nevienu atkal nenogalināšu. Man nekad neienāca prātā, ka reiz lauzīšu zvērestu. Bet, ja viņa šonakt ir tajā dzīvoklī, es to izdarīšu. Alternatīvas nav. Skotijā mēs ar Boidu izprātojām vairākus scenārijus, bet secinājums vienmēr bija tikai viens: ja Steifele ir tur, tad no viņas uzreiz jātiek vaļā. Un, ņemot vērā viņas pieredzi, vienīgais veids, kā to garantēt, ir pārsteigums.

Es pārlasu viņas dosjē. Dzimusi Ašdodā, Izraēlā, tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotā gada trīsdesmitajā jūnijā, viņas tēvs bijis mo- sadas aģents, kuru nošāvis šiitu snaiperis Baalbekā, Libānā, tūkstoš deviņi simti astoņdesmit piektajā gadā. Es iedomājos, ka tas noteikti ietekmēja Rutas karjeras izvēli. Viņas māte tagad dzīvo ar vienu no viņas tēvočiem Telavivā. Rutai ir divi brāļi. Viens ir ārsts Bētlemē, otrs - pilots El AI. Viņa joprojām ir daļa no normālas ģimenes. Un tas ir kas vairāk, ko varētu teikt par mani. Viņas labā un pārējās viņas ģimenes labā es ceru, ka viņa un Salībī šonakt nemainīs savus plānus.

Tika atnesta mana kafija. Pilsētu pārņem rītausma. Astoņos es saritinos kamolā uz dīvāna un skatos televīzijā ziņas. Manas domas aizklejo pie Lorāna. Salernā tagad ir pusdienlaiks. Es redzu, kā viņš ēd, rokas noklātas ar netīrumiem. Viņš izsmēķē cigareti un nomet tās galu zemē. Es sajūtu viņa smaržu, tas ir sviedru un eļļas sajaukums, kas man pielīp, kad mēs mīlējāmies.

Vienā brīdī no rīta es aizmiegu. Kad pamostos, televizors joprojām ir ieslēgts. Esmu joprojām rītasvārkos, joprojām uz dīvāna. Vienos es pasūtu vēl kaut ko. Pusdienas. Tas būs pēdējais, ko ēdīšu, līdz viss beigsies. Mani jau sāk pārņemt satraukums. Pēc pāris stundām es vairs nevarēšu neko ieēst. Es pārslēdzu kanālus un noskatos melnbaltu filmu ar Ronaldu Reiganu. Tas aizņem pirmo pēcpusdienas daļu. Ap četriem ieeju karstā vannā. Tas ir mēģinājums atslābināties, taču tas naveiksmīgs. Kad saģērbjos, nevaru nedomāt par to, ka vēl neesmu pārtapusi par Petru.

Es izvēlos violetus svārkus līdz ceļiem, kurus iegādājos "Oxfam" Merilbonas maģistrālē, melnas zeķbikses, manus "Doc Martens" un T kreklu ar garām piedurknēm un daudzkrāsainu lidojošo šķīvīti uz muguras. KOSMOSĀ - tā ir rakstīts ar sudraba burtiem krekla priekšpusē. Ērtas drēbes.

Sešos es izeju no "Sherry Netherland".

Viesnīcā Carter Stefānija sāka aplūkot un sakārtot katru piederumu. Tur bija divi alpinistu virves rituļi, josta, ducis āķu uz stieples, salokāmās skavas, elektrisks skrūvgriezis, mazs lukturītis, stikla griezējs, kompakts iesūkšanas cilindrs, soma, kurā bija tiri diski no stipras lipīgas plastmasas. Tad viņa uz gultas izklāja drēbes, kuras vakarā bija iecerējusi vilkt.

Bija desmit pāri astoņiem Ņujorkā, desmit pāri vieniem naktī Londonā. Aleksandrs viņu gaidīs Magentas Mājā. Standarta operāciju procedūra pieprasīja, lai pirms akcijas nebūtu nekādu mutisku kontaktu. Viņa piestiprināja savu mobilo tālruni pie klēpjdatoru un nosūtīja īsziņu.

N. Vai viss kārtībā?

Viņa aizvēra acis un iedomājās pirmo ēkas stāvu. Tad viņa to piepildīja ar saturu, paaugstinot to no divām dimensijām uz trīs. Savā prātā viņa izsekoja katram solim, mēģināja paredzēt jebkuru atgadījumu. To beigusi, viņa datorā apskatīja plānus un fotogrāfijas un atkārtoja savu iedomāto ceļu, pārbaudot, vai viņa kaut ko nav palaidusi garām. Bez piecām minūtēm deviņos klusa zvanīšana liecināja, ka viņai atnācis e-pasts.

Kārtībā. Tas ir zelta Sony Mini-Disc. Rīta pirmā kombinācija būs 437a9b0. Derīga no 0000 līdz 0600. Lūdzu apliecināt.

Četri-tris-septiņi-A-deviņi-B-nulle.

Ej. Beigas.

Vairs nekādas komunikācijas, nekādas vajadzības pēc datora. Viņa piegāja pie galda un paņēma disketi. Ielika to klēpjdatorā, attaisīja vienīgo failu un ļāva vīrusam sākt savu darbu.

Centrālā parka rietumi, trīsdesmit piecas minūtes pāri vieniem. Stefānija devās uz ieeju garāžā. Viņa notēmēja pulti pret sensoru, un vārti atvērās. Viņa iemeta pulti puķu dobē pie ieejas un devās lejā uz divstāvu pazemes garāžu, kurā stāvēja mašīnas, pēc kurām varēja spriest par augšējo dzīvokļu vērtību; tur bija Bentley, Mercedes, Ferrari. Pakalpojumu lifts atradās pie ugunsdzēsības izejas. Ieeja tajā bija ar kartēm, taču uz sienas pa labi atradās panelis. Piegājusi pie tā, noņēma mugursomu un novilka mēteli un ādas cimdus. Zem tiem bija citi cimdi, kā smalkas melnas gumijas āda. Viņa bija ģērbusies melnās biksēs, melnā zīda polo kreklā un apspīlētā jalcā bez piedurknēm. Pār galvu viņa uzvilka vilnas kapuci.

No kreisās kabatas izņēmusi elektrisko skrūvgriezi, viņa atvēra paneli, tika garām apsardzei un izsauca liftu. Tajā vidukļa augstumā bija plāna dzega, kuru viņa izmantoja par atbalstu pēdām. Atskrūvējusi paneli virs galvas, viņa savāca naglas plaukstā un pagrieza metāla stieni, kas kalpoja par rokturi. Panelis nokarājās šaurajā telpā. Bija jāpapūlas, lai iestumtu mugursomu pa nelielo spraugu. To izdarījusi, viņa piespieda pogu, uzkāpa virs lifta griestiem, pastiepās iekšā un pavilka uz augšu paneli. Pa tukšajām naglu vietām izspraucās divas gaismas strēles. Stefānija izbāza abas rokas caur mugursomas plecu lencēm un aplika ap vidukli jostu, savelkot to tik cieši, lai tā aizmugurē būtu droša. Pēc tam viņa attaisīja jakas kreiso krūšu kabatu - Velcro paraušana tumšajā šahtā atskanēja diezgan skaļi - un izņēma Mag-Lite. Viņa pavirzīja galvu tā, lai lukturis mestu cik vien iespējams platu staru kūli. Lifts apstājoties nodrebēja. Viņa izdzirdēja zvanu un izdzirdēja atveramies durvis. Viņa zināja, ka lifta negaidītā atbraukšana acumirklī tiks izpētīta. Nokāpusi no lifta jumta, viņa nostājās uz horizontāla dzelzs stieņa, satvērusi Mag-Lite starp zobiem.

Vīriešu balsis, cietu papēžu klaudzēšana uz lifta grīdas, viņas sirds puksti. Pilnīga tumsa. Sargi atkāpās, durvis grabēdamas aizvērās. Rāviens no augšas, un rats sāka griezties. Lifts noslīdēja lejā tumsā.

Stefānija stāvēja sastingusi, seju piespiedusi pie netīrās un putekļainās sienas. Kamēr lifts bija kustībā, viņa raizējās, ka slīdošie kabeļi aizķers mugursomu. Kad atkal valdīja klusums, viņa no jauna ieslēdza Mag-Lite, izņēma to no mutes un pastiepa lifta šahtā, lai varētu izpētīt tās augšu. Griestos bija durvis - viņa tās bija redzējusi plānos -, bet no lejas tās nebija redzamas.

Pagāja piecas minūtes, līdz viņa sasniedza šahtas augšu. Tur bija maza platforma, kuru ierobežoja margas. Stefānija pārkāpa pār margām un pamēģināja atvērt durvis. Tās bija aizslēgtas, tāpēc viņa pielika skrūvgriezi pie eņģēm. Pēc deviņdesmit sekundēm viņa jau bija uz jumta un, notupusies zem koka ūdens torņa, pārskatīja apkārtni. Pilsētas trokšņi šajā augstumā bija apslāpēti. Nakts bija auksta, bet viņas āda vēsa un mitra. Adrenalīns bija sakāpināts, taču viņa to kontrolēja. Pirms tam viesnīcā Carter uztraukto nervu dēļ viņa jau pusduci reižu bija izvēmusies. Tad viņa bija atcerējusies, ka ļaunākā daļa vienmēr ir pirms tam. Vēlāk viņas prātu aizņēma darbošanās. Notikumi radīja paši savu pamudinājumu. Laiks skrēja ātri, un viss tika pabeigts - vai nu tā, vai citādi, - pirms atlika kāds brīvs bridis, ko baidīties. Vismaz tā bija agrāk.

Nokļuvusi ēkas malā, Stefānija mēģināja saprast, kur atrodas, koriģēja savu pozīciju un uzkāpa uz akmens dzegas. Viņa ļāva, lai vaļīgā virve nokrīt, pagriezās, izņēma bultu šauteni un izšāva uz jumtu. Dunoņa atbalsojās caur akmeni un augšā pa viņas potītēm. Viņa piestiprinājās pie virves, nometās tupus un pārlika kājas pār malu. Viņa meklēja, kur atbalstīt pirkstgalus, un juta, kā nolobās krāsa.

Viņa taustījās un pārbaudīja, līdz bija drošībā, tad sāka pakāpeniski laisties lejā pār akmens izvirzījumiem un briesmīgo notekcauruļu atvērtajiem žokļiem. Divas reizes viņa juta, ka tvēriens sāk atslābt, un viņai instinktīvi nācās balansēt. Viņa ļāva sev noņemt vienu roku no karnīzes un pastiepties pēc bultu šautenes, kas bija pievienota pie viņas jostas ar vadu. Otrs gals bija piestiprināts pie sprādzes. Viņa iešāva bultu stingrā akmenī. Tad izvilka virvi caur sprādzi tā, lai varētu nolaisties tuvāk pie ēkas vertikālās plaknes.

Stefānija apstājās nedaudz par augstu un izdarīja nepieciešamo labojumu. Viņa paskatījās lejup uz saviem apaviem un bezdibeni zem tām, izbaudīdama peldēšanu gaisā. Nebija reiboņa, vienīgais, ko viņa juta, bija skaudra pacilātība. Ar kājas pirkstgaliem viņa pasniedzās pēc loga akmens dzegas, pagrūda sevi atpakaļ un tad pašūpojās tai pretim. Kā jau varēja gaidīt, aizkari bija atvērti. Stefānija piebāza seju pie stikla un pārliecinājās, ka tur ir kabinets. Datora termināls atradās uz galda pareizajā pozīcijā.

Viņa pataustījās, sameklējot mugursomas sānu kabatu, un izņēma apaļas plastmasas plāksnes. Rāpdamās pa loga dze- gu - tā, lai varētu izmantot abas rokas, - viņa nolobīja lipīgajām plāksnēm otru pusi un piespieda tās pie stikla, nogludinot krokas ar labo plaukstu. Dažas no tām daļēji pārklājās, palielinot to stiprumu. Tā viņa noklāja apmēram pusi kvadrātmetra.

Pēc tam Stefānija atvirzījās no dzegas atpakaļ gaisā, kur nogaidīja, līdz vairs nekustējās, lai varētu, ieskatoties ar plastmasu noklātajā stiklā, redzēt apmēram divu metru platību datora ekrāna priekšā. Tad viņa noņēma no vidukļa jostas mobilo tālruni.

īsziņa uz Rutas Steifeles mobilo tālruni bija sagatavota jau agrāk. Ja Ruta atradās dzīvoklī, tad viņas tālrunim jābūt rokas tvēriena attālumā no gultas un tam jābūt ieslēgtam. Stefānija nospieda pogu un skaitīja sekundes, iedomādamās turpinājumu: Steifele pieceļas, tumsā taustās pēc aparāta, piespiež to pie auss, jautā, kas zvana, un saprot, ka tā ir īsziņa, nevis zvans. Berzēdama acis, viņa izlasītu īsziņas tekstu, kas informētu, ka nosūtīts ļoti svarīgs e-pasts, kas viņai uzreiz jāizlasa. Viņa justos pārsteigta, pēc tam apjukusi, iespējams, aizkaitināta. Bet viņa to neignorētu. Viņa bija pārāk profesionāla, lai tā darītu.

Stefānija atkal piestiprināja tālruni pie jostas un noņēma Glock. Klusinātājs jau bija pielikts. Viņa pacēla ieroci un gaidīja, kad Ruta Steifele ienāks istabā. Nekas nenotika. Pēc divām minūtēm viņa atkal nosūtīja īsziņu. Ja Steifele būtu dzīvoklī, viņa jau ieietu kabinetā. Viņa būtu piegājusi pie termināla, ieslēgusi to un piekļuvusi lejupielādei. To darot, viņa būtu redzamajā joslā. Stefānija būtu izšāvusi vismaz divas lode, droši vien trīs. Visas lodes būtu gājušas cauri plastmasai, nodrošinot to, ka logs netiktu sadauzīts, tādējādi mazinot troksni.

Bet Steifele nenāca. Tas nozīmēja to, ka dzīvoklis ir tukšs, kā jau bija paredzēts. Pie ieejas ārdurvīm stāvēja apsargi - viņi tur vienmēr bija, neņemot vērā to, vai Salībī ir mājās, - bet viņi nedzirdēs Stefāniju. Viņa nogaidīja, gaisā karājoties, vēl divas minūtes, pirms nosūtīja īsziņu trešo reizi, lai pārliecinātos. Tad viņa atgriezās uz dzegas. Stabili nostājusies uz kājām, viņa izņēma stikla griezēju, tā dimanta asmenis izveidoja ideālu apli ar astoņu collu platu diametru loga apakšējā labajā stūrī. Viņa pielika iesūkšanas cilindru pie apļa, piestiprināja to un strauji pagrieza rokturi. Atskanēja tīrs krakšķis, un cilindrs bija iekšā, bet stikls - neaizskarts. Tad viņa iebāza pa caurumu roku, attaisīja misiņa aizbīdni un atvēra logu. Bija pienācis laiks nakts redzamības brillēm.

Stefānija noņēma mugursomu un izvilka no tās skavu, kuru piestiprināja pie loga rāmja. Viņa nostiprināja virves un bija gatava savam lidojumam. Viņa novietoja pirmo degbumbu zem smagajiem zīda aizkariem, taimeris bija uzlikts pēc simts sekundēm. Viņa ieslēdza Aiwa raiduztvērēju un izsauca Salībī mobilo tālruni uz Motorola. Tajā līnijā nekādas aktivitātes nebija. Viņa pamēģināja citus numurus. Arī nekā. Tad ieslēdza korejiešu radiomikrofonu. No durvīm viņa pārlaida acis gaitenim un vestibilam aiz tā. Pie ārdurvīm bija sadzirdamas vīriešu balsis. Salībī nekad neturēja tur, ārā, vairāk par diviem. Tad vēl bija arī tie, kas pārbaudīja pakalpojumu liftu.

Stefānija devās uz galveno guļamistabu, no kuras pavērās skats uz Centrālo parku. Tā bija dzīvokļa pašā attālākajā galā. Viņa pagāja garām galvenajai pieņemšanas telpai, plašai istabai ar kolonnām un milzīgām lustrām abās pusēs. Tās grīdu viscaur klāja parkets. Ķīniešu tapetes izsalkušas uztvers liesmas. Viņa nolika pēdējo ierīci tā, lai norobežotu gaiteni starp Salibī guļamistabu un marmora vestibilu.

Pie guļamistabas bija vēl viena istaba. Stefānija nolika mugursomu uz paklāja pie sienas skapja un pārbaudīja Glock. Viņa atvēra durvis. Nebija nekādas kustības, nekādas skaņas.

Un šķita, ka tur nav neviena.

Stefānija noņēma nakts redzamības brilles un sataustīja slēdzi pie sienas. Pagāja kāds brīdis, lai pierastu pie pēkšņās gaismas un vardarbīgās krāsas spožuma; visapkārt asinis.

Ruta Steifele bija piesieta pie krēsla, kas gulēja uz sāniem. Viņas mute bija aizklāta ar sudraba līmlenti, un viņa bija kaila. Salībī gulēja uz gultas, viņa rokas aiz muguras bija sasietas. Ari viņš bija kails. Abiem līķiem pieres centrā bija lodes caurums, abi kakli bija pārgriezti, abi ķermeņi spīdzināti.

Muskuļi Stefānijas kājās šķita pārvēršamies šķidrumā. Viņa bija redzējusi vēl ļaunākas ainas, taču tas nemainīja iespaidu. Viņa jutās apreibusi.

Fakts, ka Steifele bija piesieta pie krēsla, nozīmēja to, ka iebrucējs bija sākumā spīdzinājis viņu, mēģinot atraisīt Salī- bī mēli. Stefānija pieņēma, ka tas nebija izdevies, tāpēc viņš pievērsies tieši Salībī. Viņa pavērās apkārt uz istabu, līdz ieraudzīja gleznu. Eļļas glezna, kuras autors bija Edvards Ho- pers. Izskatījās, ka pie viņa neviens nebija vērsies.

Asinis bija izšķaidītas pāri zīda aizkariem aiz Steifeles. Viņas apakšveļa atradās uz balta audekla paklāja vienā gultas malā. Tā bija kārtīgi salocīta, un tas šķita dīvaini. Stefānija paskatījās uz gultu. Abos spilvenos bija palikuši galvas nospiedumi. Tātad Steifele bija kas vairāk nekā tikai miesas- sardze. Tas šķita savā ziņā loģiski - nevienas brīvdienas trīs gadu laikā - tomēr bija grūti iedomāties viņus kopā. Bet nebija arī neiespējami. Stefānijai bija zināmas arī daudz dīvainākas attiecības.

Reibonis pārgāja, un Petra pārņēma kontroli pār Stefāniju. Viņa noņēma Hopera gleznu no āķa un nolika zemē. Dzelzs seifs bija astoņpadsmit reiz astoņpadsmit collas liels. Zem roktura atradās pamatne ar cipariem un burtiem, un nelielu digitālu ekrānpulti. Viņa piespieda kodu, kas bija kļuvis derīgs tikai pirms divām stundām. Čelri-tris-septiņi-A- deviņi-B-nulle. Atskanēja klikšķis. Atvērusi seifu, viņa nostājās tā vienā pusē, kā Boids bija licis, jo nevarēja ignorēt iespēju par maskētu minu. • 4

Iekšā bija vairākas biezas aploksnes, kuras viņa atstāja neskartas. Bija ducis pie vairākiem negatīviem piestiprinātu fotogrāfiju. Stefānija ieraudzīja televīzijas sludinātāju, kas bija izgāzies uz gultas ar divām jaunām dienvidamerikāņu meitenēm. Bija skaidra fotogrāfija, kā basketbolists šņauc kokainu no stikla galda. Trijās fotogrāfijās bija redzams orā- lais sekss; Eiropas Savienības franču komisārs, kuram to darīja zēns, uz pusi jaunāks par viņu; divas sievietes, kuras Stefānija nepazina, viena aziāte, otra balta; un tad bija pavisam satriecoša fotogrāfija, slavens valsts runasvīrs kopā ar vilku suni. Tur bija vēl arī divi Rolex pulksteņi, izrotāti ar briljantiem un safīriem. Un sešas paciņas ar neskartām simts dolāru banknotēm, kas sasietas ar auklu, katra paciņa bija kādu collu bieza. Diska nebija.

Viņa vēlreiz pārbaudīja seifa saturu. Nekā. Salībī un Stei- felei nebija šeit jāatrodas, bet viņi te bija. Diskam bija jābūt seifā, bet tā tur nebija.

Stefānija izņēma sešas dolāru paciņas no seifa, aizgāja pie mugursomas, notupās, atvēra galveno nodalījumu un ielika tajā banknotes. Darba balva. Tā Petra būtu uztvērusi naudu.

Viņas uzvedība bija instinktīva. Bet ne jau Stefānijas instinkta radīta, un šī atšķirība lika viņai justies mazliet nelabi. Viņa izņēma naudu no mugursomas un aizmeta to.

Viņa bija pusceļā, kad izdzirdēja soļus. Klusa gaita pa cietu virsmu, blīva gumija uz marmora. Viņa sastinga. Pie ieejas vestibilā gaisma bija ieslēgta, attālāk pār sienu pārslīdēja ēna, bija dzirdams, kā tiek ievilkta elpa

Tagad Stefānija pilnībā padevās Petrai.

Viņa piespiedās pie gaiteņa sienas, noņēma Glock drošinātāju un virzījās pa gaiteni līdz durvīm, kas veda uz ieeju vestibilā. Viņa ieraudzija divus vīriešus un izdzirdēja trešo sev pa labi, ārā pie daļēji atvērtajām galvenajām durvīm. Notu- pusies uz viena ceļa, viņa atkal attaisīja mugursomu, izņēma tris dienvidslāvu CS gāzes granātas, uzlika elpošanas masku un nakts redzamības brilles un pastiepās pēc pults. Noņēmusi no pirmās kārbas drošības tapu, viņa sataustīja gaismas slēdzi. Sirds krūtīs dauzījās ļoti strauji. Viņa nospieda pults taimeri trim degbumbām, izlaižot simts sekunžu aizkavēšanos. Tās uzsprāga visas reizē un dzīvokļa ietvaros bija ļoti skaļas. Trīs trieciena viļņi saplūda cits ar citu. Logi plīsa, stikli šķindēja. Stefānija izslēdza gaismu vestibilā un aizripināja CS granātu uz galvenās ieejas pusi. Tā uzsprāga tieši tajā brīdī, kad durvis pilnigi atvērās.

Sprādzieni, kliegšana, tumsa un haoss. Visapkārt. No nekurienes parādījās vīri. Daudz vairāk, nekā Magentas Mājā kāds bija paredzējis. Stefānija mēģināja aptuveni noteikt. Astoņi? Ducis? Valdošajā apjukumā nebija iespējams saskaitīt. Un kā viņi vispār bija brīdināti? Vai seifs tomēr bija aprīkots ar signalizācijas ierīci? Viņa redzēja, kā trīs sargi kūleņo pa gaiteni Salībī kabineta virzienā, bloķējot viņas plānoto izeju. Stefānijas sirds pamira. Tūlīt pat viņi atklās atvērto logu, skavu un virvi.

Viņa cīnījās ar instinktu krist panikā. Bija vajadzīga skaidra galva, lai domātu. Bija jābūt alternatīvai izejai; galvenās durvis vairs nebija sasniedzamas, tā ka abi galvenie bēgšanas ceļi bija slēgti.

Trauksmes kliedzieni no kabineta, kāds izskrien no virtuves, dodas atpakaļ uz vestibilu un tagad nāk… tieši viņai pretim. Stefānija divas reizes izšāva un netrāpīja, klusinātāja blīkšķis viņai tik un tā šķita skaļš. Vīrs metās lejā uz grīdas, kaut ko neskaidri izkliedza - iespējams, ivritā? - un tad šāva pretim. Uzi klusinātāja nebija, īsais sprādziens, kas atsitās pret gaiteņa griestiem, lika viņas ausīm zvanīt.

Biezi dūmi pacēlās no dubultajām pieņemšanas istabas durvīm. Stefānija redzēja kādu lienam uz ceļiem. Viņa aizripināja otru gāzes granātu līdēja virzienā. Tā uzsprāga viņam pie kājām. Vīrietis iekliedzās, nometa ieroci un sagrīļojās atpakaļ, saņēmis seju plaukstās. Stefānija pameta mugursomu un aizskrēja uz Salībī guļamistabu, pilnīgi apzinoties savas izgaistošās iespējas. Viņa jau bija sapratusi, ka šeit ārā tikt nevar. Viņa noņēma nakts redzamības brilles. Lai gan laukā bija tumšs, viņa zināja, ka būs vieglāk ar dabisko redzi.

Guļamistabā Stefānija pavēra ar asinīm noklātos aizkarus aiz Rutas Steifeles un attaisīja logu. Istaba gluži kā plaušas iesūca dziļu ledainā gaisa elpu. Stefānija noņēma pēdējās gāzes granātas tapu, pameta to uz savienojošās telpas pusi, iebāza Glock savas bezpiedurkņu jakas augšpusē un izkāpa. Aiz muguras uzsprāga granāta.

Uz šaurās dzegas viņa lēnām pieslējās stāvus un pacēla rokas virs galvas. Pirksti sataustīja augšējo akmens pārse- dzes malu. Viņa satvēra to ciešāk. Tā šķita droša. Prātā viņa iedomājās kustību; viena darbība, viena iespēja. Viņa pašūpojās pa labi un pievilka zodu pie rokām. Labā kāja atrada atbalstu - gludu akmens izcilni, daļu no dzīvokļa loga rāmja.

Nebija laika domāt par kāpšanu. Viņa gluži vienkārši to izdarīja. Tieši tā, kā to būtu izdarījusi viņas māte. Daži Šveices alpīnisti bija uzskatījuši Moniku Šneideri par pārdrošu. Stefānijas tēvs vienmēr bija apgalvojis, ka viņa ir tikai un vienīgi bezbailīga. Apgrieztā četrdesmit piecu grādu leņķī bez jebkāda nodrošinājuma pret kritienu Stefānija pārkāpa pār dzegu, uzreiz līdzsvarojot jebkuru grūstošu kājas vai rokas atbalstu. Aiz un zem sevis viņa izdzirdēja kliedzienu pie guļamistabas loga, tam sekoja šāvieni. Akmens pie viņas potītes pārvērtās par putekļiem. Kad viņa pārvēlās pār malu uz jumta, Glock pats kaut kā atbrivojās un nokrita tumsā.

Viņa izdzirdēja, kā attālākajā ēkas malā uzsprāgst vēl viens logs.

Viss, kas notika pēc tam, bija reaktīvs. Steiga pāri jumtam uz pakalpojumu liftu, atklājums, ka lifts ir ceļā uz augšu, atgriešanās atpakaļ uz jumta, ugunsdzēsēju kāpņu meklēšana. Viņa tās sasniedza tieši tad, kad to izdarīja arī divi Salībī miesassargi. Pirmajam viņa ar elkoni iesita pa seju - viņš pat nepaguva Stefāniju ieraudzīt - un tad pagriezās apkārt uz kreisās kājas, lai iesistu otram pa kaklu ar labo kāju. Abi vīri nokūleņoja atmuguriski pa metāla kāpnēm līdz laukumam pie ieejas dzīvoklī. Viņa sāka iet lejā pie vīriešiem, lai paņemtu viņu ieročus, bet tajā brīdī uz laukuma parādījās vēl divi. Viņi paskatījās uz augšu un izšāva, Stefānija metās atpakaļ uz jumta un tad sāka skriet pretējā virzienā. Viņa dzirdēja dunam zābakus; cietās zoles pret metālu.

Pakalpojumu lifts bija vienīgā iespēja. Stefānija izmetās pa durvīm uz tumšo platformu. Pats lifts bija apstājies kaut kur lejā. Ja viņa varētu aizsniegt kabeli, tad, šķita, varētu noslīdēt lejā līdz kabīnes jumtam. Viņa dzirdēja, kā durvis grabot aizveras, ātri novēršot tievo gaismas strēli, kuru bija izdevies saskatīt. Viņa pārkāpa pār margām tieši brīdī, kad rats virs viņas sāka griezties. Lifts sāka nolaisties, un viņa lēca.

Kādu sekundi Stefānija atradās brīvajā kritienā. Tad viņa sadūrās ar kustīgo kabeli. Šķita, ka viņas kreisā roka aptver kabeli, bet ķermenis turpina griezties. Nodrebot viņa apstājās. Kreisajā plecā bija sāpju eksplozija, viņa iekliedzās - un tad atkal krita.

Gandrīz tūlīt viņa nogāzās uz lifta griestiem. Nebija neviena mirkļa, lai kavētos, un viņa sagrāba paneļa rokturi, pagrieza to un ļāva tam nokrist. Tad viņa ieslīdēja ar galvu pa priekšu gaismas kvadrātā, pēc tam lejā uz gridas. Ignorējot dedzinošās sāpes plecā, viņa aizstūma atpakaļ paneli.

Tajā brīdī atskanēja šāviena trokšņi. Stefānija piespiedās pie šaurās nojumes pār metāla durvīm. Lodes lauzās cauri griestiem, noklājot viņu ar gruvešiem. Viņa paskatījās pa labi, ieraudzīja, ka stāvi krītas… divpadsmit… vienpadsmit… desmit…

Viņa piespieda devīto pogu. Lifts spēji apstājās. Durvis atvērās. Viņa izkāpa, šaušana norima. Lifta šahtā virs viņas atskanēja dusmīgi kliedzieni; vai nu viņa esot pagalam, vai ari skrien kāpņu virzienā. Uz pirkstgaliem viņa ietipināja atpakaļ liftā, kad durvis jau sāka vērties ciet. Viņa aizturēja elpu, jau sagaidot, ka atsāksies šaušana. Lifts atkal atdzīvojās.

Pārējo nolaišanās laiku vienīgais, ko viņa dzirdēja, bija spalgais ugunsgrēka trauksmes signāls, kas ar katru stāvu kļuva neskaidrāks.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Ārā lija lietus. Piektā avēnija mirdzēja zem debesim, kas bija tikpat nežēlīgi ievainotas kā viņas plecs. Atgriezusies viesnīcas numurā, viņa stāvēja pie tā paša loga, pie kura bija stāvējusi pirms pāris stundām, apmēram pusčetros. No tās pašas vietas viņa bija redzējusi oranžās ugunis debesīs Centrālā parka attālākajā pusē. Tās pašas ugunis tagad bija redzamas televīzijā.

Satraucies vīrietis ar biezu blondu matu vilni runājot centās lietot tikai pārākās pakāpes. Viņam aiz muguras bija dzīvokļu komplekss Centrālā parka rietumos. Kameras tuvinājās komfortablajam dzīvoklim. Biezi melni dūmi cēlās no abām ēkas pusēm. Liesmas trakoja, oranžas mēles locījās augšup no izsprāgušajiem logiem un laizīja karnīzes. Pamestā virve šūpojās karstajā vējā kā vaļīgs antenas kabelis. Kamera atkal attālinājās. Aiz žurnālista Centrālais parks bija pārpildīts - ugunsdzēsēju mašīnas, policijas mašīnas, neatliekamā palīdzība, televīzijas grupas, ziņkārīgi vērotāji. No katras virsmas ar rikošetu atlēca zila stroboskopiska gaisma. Kad žurnālista nazālo īdēšanu apslāpēja sirēnas, redaktors pieslēdzās studijai, kur sēdēja ziņu reportiere tumši zilā kostīmā un izdilis vecs vīrs. Starptautiskā terorisma eksperts. Reportiere pajautāja viņam, kas varētu būt vainīgie. Stefānija palūkojās uz pulksteni ekrāna kreisajā stūrī. Bija septiņi trīsdesmit deviņas. Kur gan kāds atrada starptautiskā terorisma ekspertu bez divdesmit minūtēm astoņos no rīta?

Stefānija ieraudzīja vienu no Silvijas Salībī fotogrāfijām: uzņēmums, kā šarmantā sieviete apmēram pirms desmit gadiem nāk ārā no Parīzes viesnīcas Ritz. Pēc tam tika parādīts neskaidrs uzņēmums ar Zāru uz jahtas, kuru tēvs bija nosaucis viņas vārdā, un Fēliksa fotogrāfija. Džordža Salībī ķermenis vēl nebija atdzisis, bet televīzijas stacijas darbojās tā, it kā jau mēnešiem ilgi būtu gatavojušās šim notikumam.

Stefānija sāka pārslēgt kanālus, no vienām ziņām uz nākamajām. Sākumā - metode. Pārsvarā detaļas bija pareizas. Pēc tam - aizdomās turamais. Vai pareizāk - aizdomās turamie. Kā šķita, pastāvēja pieņēmums, ka šis droši vien ir nevis viena, bet vairāku cilvēku darbs. Un bija vēl viens pieņēmums - ka uzbrucēji ir vīrieši. Ja vien varas vīriem netika sejā iebāzti pierādījumi, kas liecinātu par pretējo, viņi parasti uzskatīja, ka tādus darbus veic vīriešu kārtas pārstāvji. Pet- ra vienmēr uztvēra šādu iesakņojušos aizspriedumu par daudz efektīvāku aizsegu nekā jebkuru no savām viltotajām identitātēm. Treškārt - motīvs. Ar ko gan lai sāk?

Ņujorkā, Londonā, Francijas dienvidos Džordžs Salībī bija kļuvis sabiedrībā pazīstams, par spīti savai vientuļnieka būtībai. Par divarpus miljardiem dolāru varēja iegūt cieņu, neņemot vērā to, kā tāda bagātība dabūta. Iespējams, ka tikai narkotiku teroristi ar miljardiem dolāru bija izskausti no šīs kategorijas, lai gan viņi pilnīgi noteikti nebija izsvītroti no Salībī paziņu un biznesa darījumu partneru saraksta. Desmit gadus viņš bija personiski draudzējies ar Hosē Mariju Moldovano, bēdīgi slaveno Kolumbijas narkotiku baronu. Moldovano nebija tipisks savas sugas pārstāvis. Viņš nebija nekāds ielu zeņķis, bet nāca no bagātas, aristokrātiskas ģimenes un bija pabeidzis izglītību Jeilas universitātē. Viņš zināja, kā jātur nazis un dakšiņa, un tādam snobarn kā Salībī viņš tādējādi šķita vēl vairāk piemērots noziedznieks, ko apkalpot.

F1I3 izmeklēšanā nebija atklāts nekas noteikts, taču Amerikas autoritāšu vidū klida aizdomas. Stefānija turpretim zināja, ka viņu attiecibas sniedzās pāri personiskajām. Viņa bija redzējusi fotogrāfijas ar Salībi, kur viņš viesojas Moldovano īpašumos pie Kartahenas. Uzņēmumi bija izdarīti tūkstoš deviņi simti deviņdesmit astotajā gadā, nedēļas nogalē, kad abi vīrieši bija gudrojuši plānu, kā First Intercontinental Lielajās Kaimanu salās varētu legalizēt par narkotikām iegūtos dolārus. Viņa bija arī dzirdējusi noklausītas sarunas, kas bija ierakstītas viesnīcā Alvear Palace Buenosairesā. Tās bija atskanējušas tā paša gada septembrī. Ierakstā bija dzirdams, kā abi vīri izstrādā darījuma smalkākās detaļas. Kad Moldovano tika nogalināts, Salībī satraucās. Viņa bailes pastiprināja Karloss Argveljo, vīrietis, kurš bija stājies Moldovano vietā. Argveljo bija tieši pretējs Moldovano; miesnieks, kas nāca no ielas un bija uzrāpies industrijas virsotnē, nogalinot ikvienu, kurš gadījās viņam pa ceļam. Salīdzinājumā ar Moldovano Argveljo patika pašam izpildīt asiņainos darbus. Viņa iecienītā ziņojuma nosūtīšanas metode bija - pistole.

Salībī bija mēģinājis noslēgt kādus darījumus ar Kartahe- nu, taču Argveljo viņam to neļāva darīt. Viņš bija uzstājis - tā, kā to māk darīt tikai tādi cilvēki, - ka attiecības starp First Intercontinental un Moldonavo nevajadzētu mainīt tikai tāpēc, ka Moldovano bijis tik neapdomīgs un ļāvis sevi nogalināt. Un tā viss turpinājās kā ierasts. Peļņa abām pusēm pat pieauga. Bet Salībī nebija īsti pārliecināts; viņa uztraukums nenorima. Pēdējās nedēļās klīda baumas, ka viņš vada pārrunas ar finanšu autoritātēm Ņujorkā, kā arī ar FIB.

Argveljo nebija vienīgais aizdomās turamais. Ķīniešu un krievu noziedzības sindikāti arī bija iesaistīti; šādos noziegumos tie vienmēr bija. Citi kandidāti bija noziedznieki un teroristi, kas Salībī pazīstami no Tuvajos Austrumos pavadītā laika, kad viņš bija dzīvojis Beirūtā. Vēl nesen mafija bija izvirzījusi pret viņu likumīgas prasības. First Intercontinental bija neskaidri saistīts ar Dienvidu Zvaigznes īpašumu krāpšanas lietu, bēdīgi slavenu lietu, kuras rezultātā četrpadsmit mafiozi tika uz ilgu laiku iesēdināti cietumā. Divi First Intercontinental vadības pārstāvji bija devuši pierādījumus pret daudziem galvenajiem apsūdzētajiem, pretim saņemot imunitāti pret apsūdzībām un garantiju par liecinieka aizsardzību. Abi vīri bija miruši pirmajās lietas izskatīšanas nedēļās.

Patiesība bija tāda, ka neviens nezināja, kas noslepkavojis Džordžu Salībī un viņa miesassardzi, Rutu Steifeli. Arī Stefānija to nezināja. Bet viņa zināja, kas saņems par to atzinību. Petra Reitere.

No Centrālā parka viņa bija kājām aizgājusi līdz viesnīcai Carter, uz ielas novelkot kapuci. Viņa bija atstājusi savu apbruņojumu uz lifta grīdas. Tikusi viesnīcā, viņa izģērbās un ielika katru apģērba gabalu lielākajā no divām mugursomām. Tad viņa tur novietoja arī mazāko mugursomu (saņurcītu un saritinātu), sabojāto klēpjdatoru, nopirktos instrumentus un katru mazāko sīkumu, kas bija piederējis Džeinai Frānsisai. Palika tikai drēbes, kuras viņa bija vilkusi iepriekš. Viņa tās atkal uzvilka un izgāja no numura pēdējo reizi. Džei- na Frānsisa bija rezervējusi numuru uz nedēļu. Stefānija prātoja, vai kāds ievēros, ka viņas jau vairs nav.

Astotajā avēnijā viņa notvēra taksometru un aizbrauca līdz Bruklinas tiltam. No turienes viņa kājām aizgāja garām Fultona zivju tirgum, līdz atrada ideālu brīdi, kad iemest piebāzto mugursomu upē. Netālu no rātsnama viņai izdevās dabūt vēl vienu taksometru, kas viņu aizveda atpakaļ uz Sherry Netherland.

Tikai tad, kad viņa bija nokļuvusi atpakaļ viesnīcas numurā, adrenalīns sāka norimt un sāpes kreisajā plecā saasinājās. Vērodama oranžās liesmas nakts debesis - un ieklausīdamās attālo sirēnu skaņās viņa iedzēra trīs pretsāpju tabletes, uzdzerot divas miniatūras degvīna pudelītes. Vēlāk viņa ielīda gultā un aizmiga drudžainā miegā.

Pulkstenis televīzijā rādīja septiņi piecdesmit divas. Viņa norija vēl trīs tabletes un ietecināja vannā karstu ūdeni. Nekas nepalīdzēja pret sāpēm. Kamēr viņa pārsēja savu nobrāzto plaukstu, iezvanījās tālrunis. Tas bija Boriss Berg- steins.

Vakariņas bija paredzētas Leksingtonā. Stefānija ieradās pirmā un apsēdās pie loga. Viesmīle ielēja viņai kafiju. Cauri klaigāšanai un būkšķiem virtuvē viņa sadzirdēja sarunu fragmentus pie apkārtējiem galdiem. Tie bijuši krievi. Varbūt arī izraēlieši; puisis bijis no Libānas. Nē, tā nav gan - viņa draudzene bijusi izraēliete. Viņi atraduši abus sasietus, zini, kā seksā. Tad sarunas aizvirzījās pie ierastajiem tematiem; rasisms Ņujorkas policijā, biroju baumas, Yankees, Hilarijas Klintones frizūra.

Bergsteins nokavēja pusstundu. Viņš notrausa lietus lāses no brūnā lietusmēteļa, kas sniedzās līdz ceļiem. Viņam mugurā bija pelēks polo krekls, kas lika viņa ādai izskatīties vēl bālākai nekā parasti. Apsēdies Stefānijai pretim, viņš palūdza atnākt viesmīli un pasūtīja brokastis. Šķita, ka viņš ir labā noskaņojumā.

-    Tātad, ko gan tu sadarīji vakar vakarā?

-    Tā nav tava darīšana.

-    Kas noticis ar tavu roku?

-    Mums nebija paredzēts atkal satikties. Ko tu gribi?

Viņš noliecās pār galdu, sazvērnieciski čukstot:

-    Kad es redzēju ziņas, es nespēju tam noticēt.

-    Tev nevajadzētu tam noticēt. Viņi jau bija miruši, kad es tur nonācu.

-    Muļķības!

-    Es viņus nenogalināju.

-    Kurš tad?

-    Kā lai es zinu?

Bergsteins paraustīja plecus.

-    Vienalga. Lai nu kā, kāda tam nozīme?

Viesmīle piepildīja viņu krūzes.

-    Ko tu gribi? - Stefānija pajautāja.

-    Iespēju sākt no jauna.

-    Un tas nozīmē - ko?

-    Simts tūkstošus un nekādu Alanu Kelliju.

-    Es nevaru palīdzēt.

-    Tu varētu aprunāties ar Alanu Kelliju. Vai arī tavs priekšnieks to varētu.

-    Es jūtu līdzi, tiešām, bet tas nenotiks.

Tika atnests Bergsteina pasūtītais ēdiens: milzīgs šķīvis ar franču tostermaizi un kraukšķīgu bekonu, kā arī liela apelsīnu sulas glāze. Viesmīle piepildīja viņu kafijas tases. Stefānija vēroja, kā Bergsteins uzbrūk savam ēdienam; puse no tā pazuda jau pēc īsa brīža. Tad viņš lēnām piebremzēja, bet ne līdz tādai pakāpei, lai runātu ar tukšu muti.

-    EIB ir bargi ar mani apgājies, Keita.

-    Neesi pirmais. Un nebūsi arī pēdējais.

-     Es negribu tevi nostādīt neērtā pozīcijā, bet, ja televīzijas kanāli uzzinās, ka pagājušajā naktī bija iesaistīts FIB… nu…

Stefānija nemainīja sejas izteiksmi.

-     Neizsaki draudus, kurus tu nevari pēc tam piepildīt, Boris.

-    Domā, ka es to nedarītu? Ja es tādējādi varētu tikt vaļā no Kellija? Par simts tūkstošiem? Man ir tāda sajūta, ka par šo stāstu kāds man tādu summu arī samaksās.

-    Un kāds tieši būtu šis stāsts?

-    Slepenais FIB aģents iefiltrējas…

-    Kads slepenais FIB aģents?

-Tu.

Tajā pašā brīdi, kad viņš atbildēja, viņam jau sāka uzmākties šaubas. Stefānija ļāva, lai klusums darbojas viņas labā.

Galu galā viņš savas aizdomas izteica skaļi.

-    Tu neesi no FIB?

Klusums.

-    Kas tu esi?

-     Es prātoju, ko gan teiks Alans Kellijs, kad viņš atgriezīsies no Ķīnas un uzzinās, ka tu esi strādājis kāda cita labā. Kāds, kuru tu nevari identificēt, bet kāds, kurš ir saistīts ar FIB, piecus gadus vēroja vīrieša slepkavību.

-    Kas, pie velna, tu esi?

-     Par to tev nevajadzētu uztraukties, šovakar manis jau vairs nebūs. Labākais, ko tev varu ieteikt, ir aizmirst, ka mani vispār kādreiz esi redzējis. Tādējādi mēs abi varam palikt neskarti.

Dusmas, kas bija sekojušas pārsteigumam, tagad nomainīja nedrošība.

-    Un kā būs ar Kelliju?

-    Viņu neiesaistīsim.

Pēc nedrošības sekoja vilšanās.

-    Sasodīts!

-     Pabeidz savas brokastis, Boris!

Bet viņš bija zaudējis apetīti. Viņi iedzēra kafiju, kamēr viņš nomierinājās. Stefānijai bija viņa žēl, bet viņa neko neizrādīja un neko neteica. Viņa bija pārliecināta, ka Bergsteins draudus vairs nerada. Viņam gan tomēr bija taisnība vienā ziņā - viņš nebija piemērots šim darbam. Stefānija cerēja, ka viņš atradīs vajadzīgo naudu un aizbēgs.

Boriss skatījās lietū.

-     Kāda nakts…

-    Ir bijušas labākas, - Stefānija piekrita.

-    Laikam jau viņš teiktu to pašu, ja varētu.

-    Ari viņa.

Bergsteins sarauca pieri.

-    Kāda viņa?

-    Ruta Steifele.

-    Es nerunāju par Sallbī.

-    Par ko tad?

-   Atceries to viru, kuru mēs redzējām Atlantiksitijā? Garš, ar šauru seju, plāniem matiem?

Viņa ļoti labi zināja, par ko ir runa.

-    Anatolijs Medajevs?

-    Jā, tas pats.

Stefānija juta, ka saspringst.

-    Kas ar viņu noticis?

-    Nedzirdēji? Viņš ari ir pagalam. Stefānija to kādu bridi apdomāja.

-    Kādā veidā?

-    Sāpīgā. Viņa līķis atrasts veca Chevy bagāžniekā pie Pa- lisādes starpštatu parka.

-    Kur tas ir?

-     Ņūdžersijā. Bergena apgabalā.

-    Kas ar viņu noticis?

-    Viņu atraduši ugunsdzēsēji, kurus bija izsaucis kāds garāmgājējs. Mašīna bija pilnībā nodegusi. Medajevs atradās bagāžniekā, aptīts ar dzeloņstiepli. Abi ceļgali sašauti.

-    Vai ir kāda nojausma par vainīgo? Viņš atkal sarauca pieri.

-    Vai tu nopietni jautā?

-    Kā tev šķiet?

-    Tu gribi teikt, ka tu nezini? Viņa papurināja galvu.

-    Un tu?

-    Protams. Centra\mja.

-    Pēc kā tu to nosaki?

-    Pēc metodes. Dzeloņstieple, mašīna. Upuris tiek ielikts bagāžniekā, kamēr vēl ir dzīvs. Tad mašīnu aizdedzina, ja nabagam ir atlicis vēl kaut nedaudz spēka, viņš noņem dzeloņstiepli, bet tad uzreiz izcepinās. Vai arī sasprāgst gabalos. Tas ir paraksts.

-    Centraļnajas paraksts?

Bergsteins pamāja.

-     Dažas bandas spridzina mašīnas, citām patīk mačetes, dedzināšanas, sagraizīšanas. Nu, viņi pielieto arī parastos līdzekļus. Zini, nažus, ieročus un tā tālāk. Bet, ja vēlies nosūtīt kādu vēstījumu, tad izmanto parakstu.

-    Kas vēl to zina?

-    Gribi teikt, bez mums abiem?

-Jā.

-    Tikai Ņujorkas policija, FIB, puse no Braitonbīčas iedzīvotājiem un simts piecdesmit miljoni krievu.

Austrumu Piecdesmit otrā iela, dienas vidus. Viņa sekretāre bija skaista, bet ar saltu sejas izteiksmi; viņas nagi bija saskaņoti ar spilgti sarkano lūpu krāsu, katrs dermatoloģis- kais trūkums noslēpts. Viņas apģērbs - ogļmelna jaka un svārki, melna zīda blūze - izskatījās dārgs. Viņa uzlūkoja Stefāniju ar neslēptu nicinājumu.

-    Vai jums ir sarunāta tikšanās?

-    Vai es izskatos tā, it kā man būtu sarunāta tikšanās?

Pagājušajā reizē viņai mugurā bija apģērbs no Max Mara.

Tagad viņa bija uzvilkusi novalkātus džinsus, savu T kreklu ar garajām piedurknēm un jaku, kas viņai bija par lielu. Mati, kas pirms tam bijuši tīri, sasukāti un pāršķirti celiņā, tagad bija netīrs haoss. Stefānija pasoļoja garām galdam. Sekretāre pielēca kājās un skrēja viņai pakaļ.

-    Jūs nevarat iet tur iekšā!

Bet viņa to izdarīja. Komarovs bija saļimis uz krēsla pie galda. Viņš nodrebinājās, acīm redzami pārsteigts. Stefānija minēja, ka viņš bijis aizmidzis. Viņš piemiedza acis, uzlūkojot abas sievietes.

-     Es atvainojos, bet viņa vienkārši…

-     Tas nekas, Mila, - Komarovs sacīja. Stefānija uzmeta viņam niknu skatienu. Viņš nožāvājās un pārvilka roku pār seju. - Vai vari mūs atstāt, lūdzu? Paldies!

Durvis aizvērās. Stefānija šķērsoja telpu. Viņa neapsēdās.

Komarovs aizdedzināja cigareti un sacīja:

-    Kas kaiš tavai rokai?

Viņa izvēlējās melot.

-     Nejauši apdedzināju. Kas noticis ar Anatoliju Medaje- vu?

-    Arī viņš apdedzinājās.

-    Vai tev šķiet, ka tas ir smieklīgi?

-    Šodien man nekas nešķiet smieklīgi. Ko tu te dari?

Ja pirms tam viņas dzinulis bija adrenalīns, tad tagad tās bija dusmas.

-    Uzmini!

-    Tev šķiet, ka man ar to ir kāds sakars.

-     Ļoti labi. Turpini!

-    Tāpēc ka Medajevs bija mans starpnieks ar Kobu.

-    Tu atstāj uz mani iespaidu, tagad tikai neapstājies!

-    Es viņu nenogalināju.

-    Es zinu. Tā bija Centraļnaja.

-    Es arī nesarunāju, lai viņu nogalina. Vai nu ar Centraļ- naju vai kādu citu. Es pazinu Anatoliju vairāk nekā divdesmit gadus. Cita nekā man nav ko piebilst.

-    Es tevi redzēju kopā ar Medajevu Atlantiksitijā, vai atceries? Tu ar viņu pēc koncerta strīdējies. Vladimirs Vatjukins arī tur bija, tieši tev blakus. Viņš taču ir Centrafnajas galva, vai ne?

Komarovs izskatījās aizvainots. Viņš ievilka dūmus un blenza uz viņu caur dūmu mākoni. Galu galā viņš ierunājās:

-    Vai pazīsti Kimberliju, kura strādā Royatton?

-    Par ko tu tagad runā?

-     Viņa strādā bārā. Pa pusei japāniete, pa pusei francūziete, ļoti skaista sieviete. Es pāris reižu ar viņu satikos, bet nekas tur nesanāca. Viņai ir temperaments, mēs pārāk daudz strīdējāmies.

-Un?

-    Un es nenogalinu cilvēkus tikai tāpēc, ka es ar viņiem sastrīdos.

-    Cilvēki tiek nogalināti vēl niecīgāku iemeslu dēļ.

Viņš norādīja uz Stefāniju ar pirkstu.

-    Man nav jāatbild uz taviem jautājumiem.

-    Šaubos, vai tu vispār kādam atbildi.

-    Varbūt tev šķiet, ka es nogalināju arī Džordžu Salībī?

Šis vārds viņu ķēra kā pļauka.

-    Ko tu teici?

-    Vai neesi redzējusi ziņas?

Stefānija papurināja galvu.

-    To rāda visi kanāli.

Viņa joprojām mēģināja atgūt elpu. Komarovs viņai atstāstīja televīzijas pārraidīto informāciju no Centrālā parka rietumiem.

Tad viņš sacīja:

-    Salībī arī bija Atlantiksitijā. Vai atceries to nodalījumu, kurā es atrados? Tas piederēja Salībī. Es biju viesis. Arī Anatolijs bija viesis. Un arī Aleksandrs Kosigins. Cik es zinu, viņš vēl ir dzīvs, bet varbūt vajadzētu kādam piezvanīt un pārbaudīt, vai es arī viņu neesmu nogalinājis.

Stefānija bija tik nogurusi, ka viņai kļuva nelabi, un viņa apzinājās, ka tas ir redzams.

-    Kāpēc tu atnāci šurp, Keita?

Lai pajautātu viņam par Medajevu. To viņa grasījās teikt. Bet tā nebija patiesība, un viņa redzēja, ka Komarovs to saprastu, ja viņa tā arī atbildētu. Viņai nevajadzēja vispār šurp nākt. Viņa bija rīkojusies neapdomīgi; viņa bija ļāvusies nogurumam un dusmām. Boids būtu nikns. Vismaz tā doma lika viņai nedaudz pasmaidīt.

-    Es nezinu…

Viņi aizgāja līdz Austrumu Piecdesmit sestajai ielai. Komarovs piezvanīja pa mobilo tālruni uz restorānu un palūdza rezervēt galdiņu. Ferrier bija diezgan pilns, bet viņš bija palūdzis galdiņu attālākā nostūrī. Viņš pasūtīja degvīnu ar ledu, Stefānija gribēja kolu, bet tad pārdomāja.

-    Arī man, lūdzu, degvīnu!

Alkohols uz brīdi uzmundrināja. Viņi pasūtīja ēdienu, un Komarovs izvēlējās vīnu, pat nepaskatoties vīnu sarakstā. Stefānija viņu vēroja. Kurš gan pārējo restorāna apmeklētāju vidū uzminētu - varētu uzminēt -, no kurienes ir Komarovs? Viņš jutās pilnīgi brīvi eleganto cilvēku vidū. Kā gan tas bija iespējams?

Stefānija turēja glāzi abās rokās, uzlikusi elkoņus uz galda, un iedzēra vēl vienu malku.

-    Pastāsti man par Aleksandru Kosiginu!

Komarovs sarauca uzaci.

-    Kāpēc tas tevi tik ļoti interesē?

-   Tāpēc, ka tu viņu pieminēji. Bet esmu jau arī agrāk dzirdējusi viņa vārdu.

-    Vai tu tagad jautā kā Galileo Resources darbiniece?

-    Nē, tagad ne. Mani tikai māc ziņkāre.

-    Viņam pieder Weiss-Randall.

-    Farmaceitiskā kompānija, vai ne?

Komarovs pamāja ar galvu.

-    Bāze ir šeit, Ņujorkā, ražošanas rūpnīca citur štatā, viena ari Baltimorā. Viņiem ari ārzemēs ir iekārtas. Beļģijā, Šveicē, Zviedrijā, Krievijā.

-    Kā es saprotu, tad viņš agrāk dienējis Padomju armijā.

-    Daudzi vīrieši dienēja Padomju armijā.

-    Bet tu gan nē?

-    Es tur biju tikai cietumos, nekur citur.

-    Kā to saprast?

-    Mani vecāki mani uzaudzināja ar uzskatu, ka valstij pār mani nav varas. Ka tā neeksistē. Man ar to nebija nekādu saistību.

Stefānija pasmaidīja.

-    Es nevaru iedomāties tevi kā anarhistu.

-    Es nebiju anarhists.

-    Kas tad?

-    Tu nesapratīsi.

-    Pamēģini!

Komarovs brīdi svārstījās.

-    Vai zini, kas ir vorovskoi mir?

-    Zagļu pasaule. Viņš iepleta acis.

-    Tu saproti krievu valodu?

-    Pietiekami, lai mācētu iztulkot vorvoskoi mir.

-    Bet, vai tu zini, ko tas nozīmē?

-    Nē.

Viņš paraustīja plecus, un Stefānija redzēja, ka šis temats vairs netiks apspriests. Bet viņa negribēja zaudēt momentu.

-    Kosigins bija ģenerālleitnants, vai ne?

-    Un arī piecpadsmitās direkcijas loceklis.

-   Ar tiešu pieeju plutonijam-239? - Stefānija pajautāja.

-    Kā, lūdzu?

-    Es prātoju, vai Kosiginam bija pieeja kodolvielu glabāšanas noliktavām.

Komarovs izskatījās apjucis.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Man šķita, ka varbūt piecpadsmitā direkcija bija…

-   Piecpadsmitā direkcija kontrolēja Padomju bioloģisko ieroču programmu. - Stefānija izskatījās apmulsusi, liekot viņam piebilst: - Mūsdienās tas vairs nav noslēpums, Keita.

Stefānija sāka vakariņas ar endiviem, valriekstiem un Roquefort. Komarovs ēda lēcu un biešu salātus ar marinētu pili. Viņi dzēra balto burgundieti. Pēc tam Stefānija izvēlējās ceptu zivi Chardonnay mērcē. Komarovs savukārt sautētu cāli ar mazajiem sīpoliem sarkanā vīna mērcē. Stefānija paskatījās uz ēdieniem viņu šķīvjos un pasmaidīja.

-     Es atceros, kā māte man stāstīja par pirmo reizi, kad viņa ieraudzīja avokado. Viņa sacīja, ka tas esot licies auglis no citas pasaules. Pats eksotiskākais, ko viņa jebkad redzējusi vai pagaršojusi.

-     Man bija trīsdesmit pieci gadi, kad es pirmo reizi ieraudzīju avokado. Vai arī dzēru vīnu, kura izcelšanās vieta nebija Gruzi ja.

-    Kad mēs par kaut ko sūdzējāmies, māte sacīja, ka esam izlutināti. Mums bija jānoklausās, kā esot bijis, pirms mēs piedzimām.

-   Jaunībā jau nekad neesi pietiekami pateicīgs par to, kas tev ir. Pat ja nav nekā.

-    Vai tev nebija nekā?

-    Man bija stipra ģimene, kas bija daļa no vēstures, ar kuru mēs lepojāmies. Lai kur es arī biju, lai ko arī darītu, es vienmēr apzinājos, no kurienes esmu cēlies. Es zināju, kas es esmu. Tāpēc man bija vairāk nekā daudziem tiem cilvēkiem, kuriem bija vairāk par mani. Un kā bija tev?

-     Es agrāk zināju, kas es esmu. Bērnībā. Kad viņi bija dzīvi.

Komarovs bija cēlis glāzi pie lūpām, bet tagad apstājās.

-    Kas ar viņiem notika?

Stefānija saminstinājās. Nepareizie vecāki. Viņa nevarēja atcerēties nedz Keitas Mārčas vecāku vārdus, nedz to, vai viņi vēl ir dzivi vai jau miruši. Tad viņa saprata, ka viņai ir vienalga, ka viņa jūtas laimīga, pieļāvusi šo kļūdu.

Komarovs saprata viņas klusēšanu kā to, ka viņa jūtas neērti.

-    Cik ilgi tu būsi Ņujorkā?

-    Es dodos projām šovakar. Un tu?

-    Rītvakar. Uz kurieni tu brauc?

-    Uz kurieni tu brauc?

Komarovs pasmaidīja.

-    Tā ir mūsu problēma, vai ne?

-     Piedod!

-     Mums ir jāpieņem lēmums, Keita. Vai mēs vispār varam uzticēties viens otram?

-    Es tiešām nezinu.

-    Ja mēs to nedarām, tad kāda tam ir jēga?

Beidzot bija arī apstiprinājums. Viņas sirds notrīsēja. Bet kā ar uzticēšanos? Bija par agru, lai izšķirtos par pilnīgu godīgumu, tāpēc Stefānija izšķīrās par to, ko pārzināja vislabāk.

-    Es braukšu uz Frankfurti.

Viņa redzēja, ka tāds kā smagums nokrīt no Komarova pleciem.

-    Es braukšu uz Cīrihi.

Viņa atcerējās pusnakts tālruņa sarunu, kas bija notikusi Lexus. Viņa bija sapratusi Komarova turpmākos plānus. Sākumā uz Šveici, ja nekas nemainās. Viņš stāstīja patiesību. Viņa jutās gan laimīga, gan arī vīlusies; viņa gribēja dabūt atpakaļ tikko pateiktos melus.

Viņš mani noskūpsta, un man atkal ir septiņpadsmit gadu; es zinu, ka tas ir nepareizi, bet tas šķiet pareizi. Es tagad esmu tik apjukusi kā nekad agrāk. Man nav saskaņas starp Stefāniju un Petru. Es zinu, ka pašlaik esmu šeit, jo rīt šeit vairs nebūšu. Tas ir vienas nakts sakars - patiesībā vienas pēcpusdienas sakars -, bet es par to esmu domājusi kopš mūsu tikšanās pirmā brīža. Kad Petra runāja par Ko- bu, es domāju par to, cik grūti būtu turēt manas kājas sakrustotas, ja rastos īstā situācija. Šī ir tā situācija. Kas attiecas uz attaisnojumu, es jau zinu atbildi, pirms uzdodu sev šo jautājumu.

Tikai vienu reizi, es sev iestāstu.

Mēs atrodamies viņa dzīvoklī Piektajā avēnijā. Mēs šurp atnācām no "Ferrier". Tas mums prasīja piecas minūtes. Viņš man pajautāja, vai esmu precējusies, jautājums mani ļoti pārsteidza. Ne jau tāpēc, ka viņš man to pajautāja, bet tāpēc, ka es nekad nebiju sevi iedomājusies sievas kārtā. Esmu mēģinājusi. Ir pat bijušas reizes, kad esmu gribējusi būt precējusies - vismaz teorētiski -, bet mani nekad nepārliecināja variants, kuru es redzēju.

-    Nē, es neesmu precējusies.

-    Vai esi nonākusi tuvu tam?

-    Nē. Es nekad neesmu bildināta. Un tu?

-    Es biju precējies, - viņš sacīja, neskatīdamies uz mani.

-    Šķīries?

Viņš papurināja galvu.

-    Vina nomira.

-    Man ļoti žēl.

Viņš paraustīja plecus.

-    Automašīnas avārija.

Tā ir iespaidīga ēka; marmora vestibils, divi šveicari formastērpos, spīdīga misiņa un mahagonija lifti, kas mūs uzved desmitajā stāvā. Komarova divistabu dzīvoklis ir mazs. Es uzreiz redzu, ka viņam nav bijusi nekāda teikšana par tā interjeru. Tas ir atturīgi grezns. Tas varētu būt numurs smalkā viesnīcā; parketa grīdas, persiešu paklāji, paneļa sienas viesistabā ar skatu uz parku, vēl dažas Olgas Svetļičnajas un ļurija Kugača gleznas, platekrāna televizors, paslēpts aiz četrstūraina lāsumaina spoguļa, kas iebūvēts sienā virs kamīna. Virtuve ir no mirdzoši tīra zilganpelēka hroma un izskatās, it kā nebūtu nekad lietota. Man rodas tāda sajūta, it kā viņam šeit viss būtu pavisam vienaldzīgs. Tikai ne gleznas. Tās ir vienīgais personiskais pieskāriens. Te nav pat viņa sievas fotogrāfijas. Es nezinu viņas vārdu. Viņš man nekad to nav teicis, un es arī neprasīju.

Tagad guļamistabā viņš saņem manu apsaitēto kreiso roku un noskūpsta pirkstu galus. Es ļauju viņam sevi izģērbt. Kad viņš no- tupjas, lai novilktu manas kurpes, es uzlieku labo roku uz viņa pleca, lai noturētu līdzsvaru. Tiek novilktas arī zeķes. Manas pēdas šķiet vēsas pret koka grīdu. Kad viņš novelk manus džinsus, es jūtu it kā elektrisko strāvu. Es jūtu, kā viņa pirksti ieslīd starp manām biksītēm un ādu.

Es nezinu, ko šeit daru. Izdomāju milzum daudz iemeslu, lai atrastos kur citur. Tad es domāju par visiem pārējiem vīriešiem, ar kuriem esmu bijusi. Miglainas sejas, it kā es uz viņiem skatītos no braucoša vilciena un viņi stāvētu uz pārpildīta perona. Viņi varētu visu izbojāt. Bet es viņiem to neļaušu.

Laikam esmu zaudējusi prātu.

Melnā veļa nokrīt pār maniem stilbiem. Esmu aizturējusi elpu. Šķiet, ka visas jūtas ir sakāpinātas. Tad viņš nostājas manā priekšā un saņem mana T krekla apakšmalu, es paceļu rokas virs galvas, un kustības liek man ieelsoties. Viņš apstājas.

-    Būs labi, - viņš saka.

Krekls tiek novilkts, un viņš redz, ka nav gan labi. Neizprotamā kārtā es kaunos par rētām uz mana kreisā pleca. Viņš negribēdams skatās uz krāsu kolāžu. Un tad uz manu apsieto roku. Un tad uz citu ievainojumu, kas tur bijis pirms tam. Uz mana kreisā pleca, uz muguras, nelīdzena, apļveidīga rēta.

-    Es arī cietu autoavārijā,- es nočukstu, - kad man bija divdesmit divi gadi. Tas bija metāla gabals…

Nevaru saprast, vai viņš man notic vai ne. Viņš noņem manu melno krūšturi, un es esmu kaila. Nekad agrāk mūžā neesmu jutusies tik kaila. Man nav tāda sajūta, ka viņš būtu mani izģērbis. Man ir tāda sajūta, ka viņš būtu mani nolobījis.

Viņš atkal mani noskūpsta, un tad es sāku izģērbt viņu. Mani pirksti atrod viņa krekla pogas. Viņa acis nenovēršas no manējām, un drīz es saprotu, kāpēc. Tas parādās pamazām: drūmās pēcpusdienas blāvā gaisma to glabā kā noslēpumu, cik vien ilgi iespējams. Es novelku kreklu no viņa labā pleca. Viņa āda ir zila un pelēka, un zaļa.

Tetovējumi. Visur.

Man nevajadzētu justies pārsteigtai. Bet es tāda jūtos. Līdz šim man ir izdevies ignorēt Konstantīna pagātni. Viņa izturēšanās, viņa ģērbšanās stils, tas viss ir padarījis vieglāku to, lai es aizmirstu. Esmu ignorējusi gadus, kas zaudēti cietumā, taču te nu ir simboli, kas man to atgādina. Es pārlaižu pirkstus pār viņa vēderu; viņam vispār nav neviena grama tauku. Acīm un pirkstiem tas ir kā zaļš marmors.

Krekls noslīd uz grīdas. Pār abiem pleciem, pār abiem bicepsiem, pār krūtīm un vēderu ir zili pelēkas līnijas. Raugoties uz tām ar aizmiglotu skatienu, tās liktos kā paši ļaunākie ievainojumi pasaulē. Daudz ļaunāki par manējiem. Raugoties uz tiem ar skaidru skatienu, viņa āda šķiet viņa pagātnes karte. Tā ir dermatoloģiska kartogrāfija.

Esmu nejūtīga. Es nezinu, ko lai domāju. Man nekad nav patikuši tetovējumi. Bet šis nu ir kas vairāk par visu, ko esmu jebkad redzējusi. Tam nav nekāda sakara ar vieglprātību vai stilu. Mani neuztrauc tas, kā tie izskatās. Mani uztrauc, ko tie simbolizē.

Viņš skatās uz mani, gaidot kādu reakciju. Es viņu noskūpstu. Es gribu, lai viņš uzņemas vadību, un šķiet, ka viņš lasa manas domas. Viņš mani nogidda uz gultas un ļauj mutei vaļu. Kad viņš saspiež manu plecu, es sāpēs iekliedzos.

-    Piedod!

-    Neapstājies!

Kad viņš noskūpsta manas krūtis, es tumsā redzu viņa plecus; zaļas, lienošas čūskas kustas pār mani, savaldzina mani. Tās izveido krāsainu savienību ar manām rētām.

Tad viņa rokas ir uz manām kājām, maigi tās paverot. Es skatos griestos un gaidu viņa muti. Viņš arī nogaida, ķircinot mani. Šķiet, ka pagājusi vesela mūžība. Tad es sajūtu starp stilbiem viņa lūpas un mēli. Kāds nopūšas, laikam jau tā esmu es.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Viņa bija pārguruši, bet nevarēja aizmigt. 747. salons bija tumšs. Gandrīz visi pārējie pasažieri bija aizmiguši, viņu sēdekļi bija pilnībā atgāzti. Stefānija izvēlējās filmu, bet gandrīz uzreiz zaudēja par to interesi. Viņa atvēra žalūziju. Bija skaidra nakts, pilns mēness, zvaigznes kā mirdzoši putek- šņi. Mēness gaisma atspoguļojās no okeāna virsmas trīsdesmit septiņu tūkstošu pēdu zemāk. Viņa redzēja kniepadatas lieluma milzīga tankkuģa ugunis.

Viņa pavilka segu līdz zodam un saritinājās kamolā. Viņas ķermenis bija veidots no sāpēm, no kurām dažas bija skaistas, dažas neglītas. Viņa nebija īsti pārliecināta, cik reižu viņi bija mīlējušies; pēcpusdiena bija pagājusi kā neskaidrs murgs. Viņi nebija vēlējušies izniekot ne mirkli no īsā laika, kas viņiem pieejams. Viņai nebija ne mazāko šaubu, ka pulkstenis tikai padarīja visu skaudrāku. Kad Komarovs bija atgādinājis, ka viņai jāiet, ja grib paspēt uz lidmašīnu - viņa jau tāpat kavēja -, viņš ierosināja arī ātri ieiet dušā. Viņa bija teikusi, ka tā ir laika šķiešana, un bija izmantojusi savu muti, lai to pierādītu. Tagad viņa bija priecīga, ka paturējusi viņu sev uz ādas un sevī iekšā.

Pie durvīm abi bija atvadījušies ar skūpstu. Viņa bija dēvējusi viņu par Konstantīnu. Viņš bija sacījis, lai sauc viņu par Kostju. Viņa bija divas reizes atkārtojusi šo vārdu, un tad noskūpstījusi pēdējo reizi.

Bija par agru, lai saprastu, kā justies. Neņemot vērā to, ka bija pārsātināta. Viņas sajūtas bija vērstas uz āru, taču viņu tas neuztrauca.

Pretī uz mazā ekrāna joprojām mirgoja filma. Viņa paska- tījās pulksteni un izrēķināja, apmēram cik tālu austrumos no Ņūfaundlendas atrodas lidmašīna. Tad atkal pavērās ārā pa logu. Melnais Atlantijas okeāns izskatījās majestātisks.

Viņai acīs sariesās asaras.

Ārsta Braiena Raterforda privātā prakse atradās Džordža ielā. Stefānija ar taisnu muguru sēdēja uz pacienta krēsla. Ra- terfords stāvēja aiz viņas, uzlicis labo roku uz viņas pleca, un tad ar kreiso roku saņēma viņas kreisos bicepsus un lēnām pavilka atpakaļ.

-    Vai jūti?

-Jā.

Viņš atlaida roku un tad pagrieza krēslu, lai Stefānija atrastos ar seju pret viņu.

-     Tagad vari ģērbties.

Stefānija bija piezvanījusi no Hītrovas lidostas gan Rater- fordam, gan uz Magentas Māju. Tad viņa bija devusies Džordža ielas virzienā. Raterfords bija noņēmis apsēju, ko viņa bija sameistarojusi savai kreisajai rokai, dezinficēja brūci un pārsēja no jauna. Tad viņš bija pievērsies Stefānijas plecam.

Pusstundu ārsts saudzīgi locīja viņas kreiso roku, ik pa brīdim iespiežot pirkstus viņas miesā, meklējot sāpīgās vietas. Stefānija redzēja, ka viņš paskatās uz rētu viņas kreisajā plecā; uz rētu, kuru Komarovs bija noskūpstījis un kurai līdzīga bija arī uz pleca otrā pusē. Raterfords bija atbildīgs par abiem. Priekšpusē bija ieeja, otrā pusē - izeja lodei, kas nekad nebija eksistējusi. Rētas bija kosmētiskas. Tās bija daļa no Petras pagātnes, tieši tāpat kā Komarova tetovējumi bija daļa no viņa pagātnes. Stefānijai nešķita, ka tās viņai pieder. Izskaidrojums, ko viņa sniedza Komarovam, bija tāds pats, kādu viņa sniedza jebkuram, kas pajautāja. Mašīnas avārija pagātnē. Kad Lorāns bija sacījis, ka ievainojums izskatās pēc lodes, Stefānija bija viņu izsmējusi.

-    Kā lai es zinu! Es nekad neesmu redzējusi, kā izskatās ievainojums no lodes.

Ratcrfords vēroja, kā viņa pūlas uzvilkt kreklu, un izskatījās nelaimīgs. Stefānija sekoja viņam uz viņa kabinetu, kura sienas bija no ozolkoka paneļiem un plaukti pilni ar medicīnas žurnāliem, ierāmētiem sertifikātiem, balvām no farmaceitu kompānijām, fotogrāfijām no konferencēm ārzemēs.

-    Jā, tev ir stiprs ievainojums.

-    Cik tas ir nopietni?

-    Šai pleca locītavai vajadzētu būt pašai mobilākajai ķermenī. Bet tavējā ir diezgan ierobežota. Un diezgan sāpiga, vērtējot pēc tavas sejas izteiksmes. Tev nepieciešama atpūta un fizioterapija.

-    Es to noteikti pateikšu Aleksandram, kad satikšu.

Raterfords līdzjūtīgi pasmaidīja.

-    Tev jāzina, ka paiet laiks, līdz tādi ievainojumi sadzīst. Un tie ļoti viegli atkārtojas.

Bija jau pēcpusdienas vidus, kad viņa sasniedza Magen- tas Māju. Aleksandrs savā kabinetā stāvēja pie loga un smēķēja Rothmans. Viņa sejas izteiksme liecināja par to, kas Stefāniju sagaida; viņš izskatījās tā, it kā būtu apēdis citronu.

-    Nav Kobas, nav diska. Salībī, Steifele un Medajevs - visi ir miruši. Apsveicu!

-    Nav par ko.

-    Tev tas šķiet uzjautrinoši, ka viņi ir miruši?

-    Man tas šķiet nožēlojami. Tas ir viss.

Aleksandrs pamāja ar galvu un pagriezās pret dārzu.

-    Tas ir tev tipiski, Stefānija. Man tiešām nevajadzētu justies pārsteigtam. Tu vienmēr esi bijusi zemākais kopsaucējs.

-    Vai tu gaidi, ka man rūpētu Kobas nāve? Vai to, ka es uztrauktos par disku?

-    Un kā ir ar cilvēkiem? Reāliem cilvēkiem?

-     Reāliem cilvēkiem? Džordžs Salībī, miljardieris, kurš draudzējas ar teroristiem un narkotiku tirgotājiem? Steife- le, Medajevs?

Komarovs? Petra?

Aleksandrs uzmeta viņai bezgala aizbildniecisku skatienu un norādīja ārā pa logu.

-    Tev šķiet, ka tie cilvēki tur, lejā, ir reāli cilvēki? Uztraucas par kredīta maksājumiem un zema tauku satura jogurtu? Tenko par to, kurš drāž kuru, un to, kas notiek "Kaimiņos"? Vai tā tev Šķiet? Reālajai pasaulei nav nekāda sakara ar to, cik daudz nodokļa tiek uzlikts benzīnam. Vai ar futbolu. Vai ai* pārtikas lielveikaliem svētdienas pēcpusdienā. Reālā pasaule ir primitīva un nežēlīga. Noņem visas tās muļķības, un tikai tas paliek pāri. Apnicīga dzīve, kas tur notiek, tas viņus arī neuztrauc. Ja vien viņiem ir satelīta televīzija un franči, ko ienīst, viņi jūtas laimīgi.

-    Tu esi jucis.

-    Neesmu jucis. Es to gluži vienkārši izmantoju.

-   Vai Džeimss Māršals bija reāls cilvēks? Vai arī Oļegs Ro- gačovs tāds bija?

-    Džeimss Māršals nomira, darot to, kam viņš bija visu savu mūžu ticējis. Viņš bija labs cilvēks.

-    Vai ari neuzmanīgs alkoholiķis.

-    Viņš bija labāks cilvēks, nekā tu kādreiz vispār būsi.

-    Par to es nešaubos. Bet es nekad neesmu viņu satikusi. Man viņš ir tikai vārds. Statistika.

Aleksandrs izskatījās rupji apvainots.

-    Tava jaunība padara tevi bezjūtīgu.

-    Nē. Tu mani padari bezjūtīgu.

Pēc divām stundām melns Mercedes iegriezās Strendas ielā. Stefānija un Aleksandrs sēdēja vadītājam aiz muguras, norobežoti no viņa ar paceltu stikla paneli.

-    Anatolijs Medajevs nebija miris, kad viņu atrada.

Stefānija to nebija dzirdējusi.

-    Vai esi pārliecināts?

-     Brīnumainā kārtā viņš spēja runāt. Sadabūja mediķi, kurš pierakstīja, ko vien varēja. Liekas, viņš gribēja pirms miršanas izkratīt sirdi.

Stefānija jutās pārguruši un dusmīga, pēc divu stundu ilgas neproduktīvas pratināšanas viņa vēlējās tikai un vienīgi izgulēties. Saruna tika pabeigta Mercedes, jo Aleksandrs kavēja kādu citu tikšanos.

-    Ko viņš pateica?

-    Necik daudz, taču pietiekami. Kobam turpinās sarunas ar galapatērētājiem, kuri algoja Hansu Kleperu, lai ved plu- toniju-239 caur Hitrovu.

-    Tātad mēs varam svītrot Medajevu no iespējamā Kobas saraksta, vai ne?

-    Tikai tādā gadījumā, ja viņš stāstījis patiesību.

-    Ja tā bija, tad jau sanāk, ka Vladimirs Vatjukins ir Koba.

-    Varbūt.

-    Vai ir vēl kāds?

Aleksandrs sāpīgi pasmaidīja.

-    Medajevs un Vatjukins nekad nav satikuši. Medajevs bija pārāk tuvās attiecībās ar Rogačovu, un tas Vatjukinam nepatika, un Vatjukins bija pārāk agresīvs oportūnists, bet tas savukārt nepatika Medajevam. Ja Vatjukins ir Koba, Meda- jevam bija iespēja norādīt uz viņu ar pirkstu. Taču viņš to neizdarīja.

Automašīna spēji apstājās. Stefānija pavērās ārā pa logu. Spēcīgi lija. Bezpajumtnieki bija sapulcējušies pie durvīm zem nojumēm, lai pārlaistu tur nakti. Garāmgājēji un tie, kas devās uz teātri, soļoja viņiem garām, ignorējot pastieptās rokas, kurli pret lūgumiem pēc monētām. Aleksandra nereālie cilvēki.

-     Galapatērētāji būs mainījuši savas domas. Viņus vairs neinteresē kodolmateriāla iegāde. Tagad viņi grib nopirkt bioloģisko ieroci.

Stefānija noklausījās Petras vērtējumu.

-     Ne tik grūti, ne tik dārgi. Daudzpuslgāk. Tajā ir sava jēga.

-    Notiks apmaiņa.

-Kad?

-    Medajevs nepateica.

-    Nav nekādas nojausmas par galapatērētājiem vai mērķi?

-    Nē.

-    Vai vēl kas?

Aleksandrs papurināja galvu.

-    Viņš bija miris, pirms viņi sasniedza slimnīcu.

-    Tātad?

-     Tev ir jāatrod Koba un jāuzzina, kas ir galapatērātāji. Ja tu nevari to izdarīt, tad tev ir jāpārliecinās, ka apmaiņa nekad nenotiks. Tiklīdz materiāls ir viņu rokās, viss ir pagalam. - Aleksandrs aizsmēķēja cigareti un nedaudz atvēra logu. Automašīnā ieplūda pilsētas skaņas. - Vienīgais, ko mēs patiešām zinām par Kobu, ir tas, ka viņš ir tuvās attiecībās ar Centraļnaju.

-    Viņš nevarētu būt vēl tuvāk, ja viņš tiešām ir Vatjukins.

-    Tas tev ir jāuzzina. Tev nepieciešama ticama pieeja, ja tu taisies iefiltrēties tajās Centrafnajas aprindās, no kurām būtu kāda jēga.

-    Es pieņemu, ka tev kaut kas ir padomā.

-    Petra.

Viņi pabrauca garām Trafalgaras skvēram un devās tālāk.

Stefānija sacīja:

-    Viņa kādu laiku ir klusējusi.

-    To mēs varam mainīt.

Protams. Magentas Mājas raksturīgā pazīme.

-    Un kā būs ar disku?

-    Pēc Medajeva atzīšanās sanāk, ka disks tik un tā bijis nevērtīgs. Tas viss bija saistīts ar kodolmateriāliem. Tā jau ir sena vēsture.

Stefānija iedomājās par Rutas Steifeles māti Telavivā. Viņa droši vien nekad neuzzinās, cik bezjēdzīga bijusi meitas nāve, un Stefānijai tas itin nemaz nelika justies labāk.

-    Vai tu zini, kur ir disks?

Aleksandrs nopurināja pelnus no jakas piedurknes.

-     Nē. Bet es zinu to, ka Salībī netaisījās to pārdot. Viņš plānoja to nodot FIB kā daļu no vienošanās, kuru pats bija ar viņiem noslēdzis.

-    Ļauj man uzminēt. Aizsardzība pret apsūdzību?

-     Vēl labāk. Nekādas turpmākas izmeklēšanas no finanšu autoritātēm Ņujorkā.

-    Par lielu naudu var nopirkt labus advokātus.

-    FIB nezina, ka tagad draudi ir bioloģiski. Tāpēc viņi joprojām uzskata disku par svarīgu.

-    Kā pieņemu, tad tev nav nekāda iemesla pateikt viņiem, ka tā gluži nav?

-   Informācija ir valūta, Stefānija. Nav nekādas jēgas to aizmest.

-    Jūs gan…

Viņi pagriezās pa labi, gar Sentdžeimsa pili, un turpināja ceju pa Sentdžeimsa ielu Pikadilija virzienā. Aleksandrs izsmēķēja cigareti, izmeta to vakara lietū, aizvēra logu un pajautāja:

-    Kādas ir tavas domas par Konstantīnu Komarovu?

Spazma krūtīs novibrēja pa visu ķermeni.

-    Ko tu gribi zināt?

Stefānijai šķita, ka viņa izklausās saspringta, it kā viņa būtu vainīga. Viņa paskatījās uz Aleksandru, bet šķita, ka viņš nav neko ievērojis.

-    Viņam ir bijis ļoti daudz darīšanu ar Centraļnaju. Viņam ir variants, kā tikt līdz Kobam.

-     Bija. Medajevs bija viņa starpnieks. Tagad, kad Mcda- jevs ir miris, ar Kobu viņu nekas nesaista. Vai ari ar Centraļ- naju, nerunājot, protams, par acīm redzamām biznesa darījumu saitēm.

Viņš kādu bridi padomāja.

-    Tev droši vien ir taisnība. Tā bija tikai ideja.

Pie luksofora Pikadilijā viņi atkal strauji apstājās.

Stefānija sacīja:

-    Lai tas varētu izdoties, man jābūt neatkarīgai.

-    Kā, lūdzu?

-    Es cienīšu mūsu vienošanos. Diska vairs nav, bet es dabūšu Kobu. Un Džeimss Māršals tiks atriebts. Mēs par to vienojāmies. Bet es nebūšu saistīta ar Magentas Māju.

Aleksandra iesprauslāšanās bija gan nievājoša, gan noraidoša.

-    Smieklīgi!

-    Es tev to nelūdzu. Es tev saku, ka tā būs.

-    Un es tev saku…

-    Petra Reitere ir atbrīvojusies no Magentas Mājas.

-    Par ko tu runā?

-    Reālā Petra Reitere. Tā, par kuru es kļuvu, nevis tā, kuru tu izveidoji.

-    Ir pagājuši divi gadi.

-    Tas neko nemaina.

Kādu brīdi Aleksandrs šaubījās.

-    Tev varētu būt zināma daļa autonomijas - to es tev došu. Bet tu…

Izzuda pēdējā Stefānijas trauslās pacietības deva.

-    Autonomijas daļa? Kā tev liekas, kas tu tāds esi? Man tur, ārā, ir vesels tīkls. Tas ir daudz sarežģītāks par to, kādu Magentas Māja jebkad izveidojusi. Tā ir slepena pasaule, un tā pieder man.

-    Stefānija…

-    Ja tev tas nepatīk, tad vari paņemt Kobu un iebāzt savā sasodītajā pakaļā. Tur būs šaurība, bet viņš būs labā kompānijā.

Aleksandrs izskatījās patiesi pārsteigts.

Stefānija piegrūda viņam pirkstu.

-    Es tev nepiedāvāju izvēli. Es tev stāstu, kā būs. Tu gribi Petru? Labi. Bet es nedalīšos viņā ar tevi. Es to darīšu tā, kā es vēlos, tu dabūsi, ko vēlies, un mēs abi būsim laimīgi. Tāpēc neiedomājies, ka vari draudēt visai manai ģimenei vai kādam vecam mehāniķim no Marscļas. Tam jau mēs esam tikuši pāri. Tiešām pāri. Es ziņošu Rozijai šaudhuri, ja man kaut ko vajadzēs. Vai arī būs kas tāds, par ko man liksies, ka tev vajadzētu zināt. Un, kad viss būs beidzies, vairs nekad nebūs nekādu līgumu. Autonomijas daļa! Tev vajadzētu paklausīties sevī, tu uzpūtīgais kretin!

Viņi brauca pilnīgā klusumā, līdz Aleksandrs piespieda pogu pie durvju roktura! Stikls paslīdēja zemāk. Viņš pateica vadītājam, lai apstājas uz Oksfordas un Djūka ielas stūra. Kad mašīna sāka samazināt ātrumu, viņš sacīja Stefānijai:

-   Vajadzība padarīt Petras atgriešanos likumīgu tik īsā laika sprīdī - vai tu saproti, kam jānotiek?

-     Ko tu iesaki?

-     Divus darbus.

-    Jēziņ…

-    Ātrā secībā.

Viņa papurināja galvu.

-     Es atsakos.

-    Tev nevajadzēs atteikties. Es nosūtīšu kādu citu. Bet tev vajadzēs atrasties tuvumā. Tev vajadzēs sevi nedaudz parādīt, lai sāk klīst baumas.

-    Kā tu to noorganizēsi?

-    Rozija tev aizsūtīs norādījumus.

-    Bet, neņemot to vērā, esmu neatkarīga?

-Jā.

-     Labi.

-    Tagad vari kāpt ārā, - Aleksandrs sacīja. - No šā brīža mēs abi dodamies katrs savā virzienā.

Es aizveru dzīvokļa ārdurvis un esmu viena pati. Mana mute joprojām ir riebīgi sausa; tās ir sekas no lidojuma. Nometu somu uz guļamistabas grīdas, bet nepūlos to izkravāt. Kādu bridi mani apmierina gluži vienkārši tas, ka es guļu gultā, nekustos, nedomāju, tik tikko elpoju. Vienīgā gaisma spīd no lampām uz ielas. Tās met blāvus četrstūrus uz griestiem.

Viņš joprojām ir Ņujorkā. Manhetenā tagad ir vēla pēcpusdiena. Pēc pāris stundām viņš dosies uz Cīrihi. ja es būtu žurnāliste un viņš būtu advokāts, es viņam piezvanītu. Bet es tāda neesmu, tāpēc es tā nedarīšu. Es domāju par viņu virs manis, zem manis, aiz manis, man priekšā. Manī iekšā. Viņš ir daļa no manis, pat ja es nekad viņu vairs nesatikšu.

Vēlāk es pagatavoju spageti, pieliekot karoti pesto no atvērtas kārbas, kas stāv ledusskapī. Paēdu televizora priekšā, pārslēdzot kanālus citu pēc cita, neskatoties neko no tām muļķībām, kas tiek piedāvātas. Esmu gultā jau pirms vienpadsmitiem.

Es nevarētu gluži apgalvot, ka pamostoties esmu Petra Reitere. Bet es jūtos citādi. Pulkstenis ir pusdesmit. Pretsāpju līdzekļi, kurus man iedeva ārsts Raterfords, ir ļāvuši man nogulēt desmit stundas. Es ieleju vannā ūdeni un pamērcējos tajā. Karstais ūdens noskalo pēdējās atmiņas par Kostju no mana ķermeņa. Tagad viņš šķiet sapnis. Attāls, nenoteikts, neskaidrs - kā tvaiki, kas paceļas no ūdens virsmas un iekrāso manus vaigus.

Es atkal esmu neatkarīga. Es nevaru noliegt, ka tas mani saviļņo. Es jau sāku domāt kā viņa. Es veidoju sarakstus, mēģinot atcerēties vārdus, numurus, vietas. Nav iespējams aprēķināt, cik daudz no tā jau būs mainījies.

Pēc vannā pavadītas pusstundas es apģērbjos, uzvāru kafiju un ieslēdzu savu jauno klēpjdatoru. Pārskatu dažas lapas, kuras viņš bija izmantojis. Viņš vienmēr izvēlējās lapas ar ziņojumiem, kurus atjaunoja katras divas trīs dienas. Oriksas lapa, kas bija veltīta izklīdušajiem reliģijas sekotājiem, joprojām darbojas, taču es nepazīstu nevienu no lietotāju vārdiem. Moto-Eiropa ir aizvērta. Tāpat kā Paralēlā Pasaule, dīvainu ceļojumu speciālisti. Pēc stundas un astoņām lapām es nonāku pie "American Eagle" izsoles, interneta izsoles mājas. Es skatos un ieraugu vārdu. Hermans Jakobsens. Paskatos uz ziņojumu. Viņš pārdod spēļu tvaika vilcienu, visas daļas strādā, izgatavots tūkstoš deviņi simti inenpadsmitajā gadā. Ir atsauces numurs: 0039968LR. Iniciāļi, katrs otrais cipars, iniciāļi. Vai tad tā nebija? Es uzrakstu un aizsūtu HJ0398LR:

Sveiks, Oskar!

Tas arī ir viss, ko es pasaku, un nosūtu to uz MSN un AOL.

Pabeigusi savu pirmo fizioterapijas stundu, Stefānija izgāja no Čelsijas un Vestminsteras stūra mājas nebeidzamajā lietus gāzē. Satiksme Fulhema ielā bija apstājusies, jo nepilnas jūdzes attālumā tika remontētas ielas. Bija agra pēcpusdiena. Viņa atrada taksofonu un uzgrieza numuru. Telefons zvanīja pusduci reižu, pirms atbildēja vīrietis. Viņa balss skaņa lika Stefānijai pasmaidit. Viņa balss tembrs atklāja viņa vecumu.

-    Tā esmu es, - Stefānija sacija.

Iestājās ilgs klusums. Viņa dzirdēja, kā viņš elpo. Tad atskanēja:

-Tu? -Jā.

-    Es nebiju gaidījis, ka vel kādreiz dzirdēšu tevi.

-    Tu neesi vienīgais.

-    Kur tu esi?

-    Netālu. Vai varu aiziet?

Sirila Bredfīlda mājas ķieģeļu fasādi klāja gadu desmitiem krājušies netīrumi, logu rāmji bija izļodzījušies aiz nolaidības. Arī Sirils Bredfīlds izskatījās galīgi nolaidies: nesukāti sirmi mati, debeszilo acu zīlītes apsārtušas, papīra balta āda. Viņam mugurā bija pelēkas vilnas flaneļa bikses, uz ceļgala salāpītas, un vecs Viijella krekls. Piedurknes bija atlocītas līdz elkoņiem, apkaklīte apnēsāta, lēto brūno iešļūceņu purngali atlocījušies kā beigtu zivju astes.

Viņš turēja savu māju tumsā. Gaiss oda pēc salkanas tabakas. Stefānija sekoja viņam augšā pa kāpnēm uz pārbūvētajiem bēniņiem, kurus viņš izmantoja par darbnīcu. Tā bija sadalīta: vienā galā no milzīga trauku skapja izveidota tumšā telpa, neliels laukums fotografēšanai, divi darba soli un galds, kas noklāts ar papīriem. Plaukti bija sameistaroti tā, lai uz tiem varētu nolikt krāsas, šķīdinātājus, tintes, dažādus papīra veidus, plastmasu, pastmarku kastes, trīs fran- kēšanas aparātus, četras kaste, pilnas ar kredītkartēm. Stefāniju vienmēr bija pārsteidzis tas, Cik daudz apsūdzošu materiālu Bredfīlds glabāja pie sevis mājās, bet viņam vienmēr bija piemitusi apbrīnojami optimistiska pieeja viltošanas mākslai. Un tā bija tieši māksla, nekas cits, tāds vismaz bija vina uzskats.

Vienā stūrī atradās neliels ledusskapis, uz tā pārnēsājamais CD atskaņotājs, skanēja klasiskā mūzika. Stefānija to nepazina. Bredfīlds šķita lasām viņas domas.

-     Pulenks, - viņš sacīja. Viņa muļķīgi pamāja ar galvu. Bredfīlds nelika viņai justies neērti. - Vai vēlies tēju?

-    Paldies!

Viņš uzlika vārities ar krāsām aptraipītu tējkannu.

-    Tu nedzer pienu, vai ne?

-     Nē.

-     Tātad…

Stefānija jutās kā noziegusies skolniece skolotāja priekšā.

-    Man vajag pāris lietu.

-    Man likās, ka tu vairs nestrādā.

-    Izrādās, ka esmu par jaunu, lai nestrādātu.

Viņš joprojām bija pagriezis Stefānijai muguru.

-    Tev taču nav nepatikšanas, vai ne?

Viņa nevarēja uzreiz izdomāt pareizo atbildi. Bredfilds pagriezās, to gaidīdams.

-    Es mēģinu atstāt visas nepatikšanas savā pagātnē.

-    Atnākot pie manis?

-    Tas būs mans pēdējais darbs.

-     Tu izklausies pēc svarcēlāja, kurš nezina, kad jāmet miers.

-    Viņiem parasti ir izvēle, vai ne?

-    Tātad tev ir nepatikšanas.

-    Es varu par sevi parūpēties.

Viņš paskatījās uz Stefānijas kreiso roku.

-    Vai tiešām?

-   Vai tu justos labāk, ja es pateiktu, ka apdedzināju to pret plīti? >

Viņš pasmaidīja.

-    Ko tu vēlies?

-     Man nākamo nedēju laikā šo to vajadzēs. Šodien tikai vienu.

-    Ko tev vajag?

-    Pasi, vadītājas apliecību, divas kredītkartes.

-    Nacionalitāte?

-    Būtu vēlams, lai nav britu. Franču, austriešu, Šveices. Noteikti ne vāciešu.

-    Tad - Šveices?

-     Labi.

-    Kad tev to vajag?

-    Cik vien drīz iespējams.

Bredfīldam izdevās izskatīties vienlaicīgi bargam un raižu pilnam.

-    Vairums cilvēku, ar kuriem man ir darījumi… nu, man viņi ir vienaldzīgi. Bet tu esi citāda.

-    Es zinu, ko tu gribi teikt… Viņš nolieca galvu uz vienu pusi.

-    Jā, tā droši vien ir. Un laikam jau tu tam tāpat nepievērsīsi nekādu uzmanību. Kad tu kaut ko esi ieņēmusi prātā, tad to vairs nevar mainīt, vai ne?

-    Neesi nežēlīgs.

-    Bredfīlds noritināja balta papīra fonu. Stefānija nostājās tā priekšā. Viņš pavērsa Polaroid kameru pret Stefāniju, tad izvilka negatīvu un paskatījās pulkstenī. Stefānija palūkojās uz galdu, kur gulēja papīri. Uz vairākiem no tiem bija Iekšējo nodokļu departamenta zimogs.

-    Pavadām jautru laiku kopā ar nodokļu inspektoriem?

Bredfīlds pavicināja gaisā negatīvu.

-    Mani izmeklē.

Stefānija sarauca pieri.

-    Tiešām?

-     Kaut kāds uzmācīgs, idiotisks grašu skaitītājs runā te ar mani, bāž degunu, kur nevajag.

-    Vai tas ir nopietni?

-    Tikai rutīna. Laikam…

Pases fotogrāfijas izdevās tipiski neglaimojošas. Bredfīlds nolika četrstūrainos attēlus uz viena sola un pavilka virs tām Anglepoise lampu.

-    Tu izskaties nedaudz noplukuši.

-    Tu tiešām māki likt meitenei justies labi.

-    Tava matu krāsa. Tāda pati kā tagad?

-Jā.

-    Es atceros pēdējo reizi. Man šķiet, tā bija Belgrada. Tu acīs liki zilas kontaktlēcas.

-    Tieši tā.

-    Kādas tās bija?

-     Neērtas.

-    Un šoreiz?

-    Ne šim darbam.

-    Noveco?

-     Ne. Ja es tas izmantošu, tad man nebūs laika parmainām.

-    Ak, nu ja…

-Jā.

Bredfīlds uzņēma vel dažus attēlus, pamainot apgaismojumu. Viņš lika, lai dažām no tām Stefānija pārģērbjas; vienā darbnīcas galā viņam atradās milzīgs skapis ar vecām drēbēm. Stefānija detalizēti aprakstīja viņam identitāti, un viņi apsprieda zīmogus, kādus vajadzētu iespiest viņas pasē.

Kamēr Bredfīlds gatavoja Stefānijai viņas otro tējas tasi, viņa pajautāja:

-    Vai atceries Maltu?

-    Kā gan es varētu to aizmirst?

-    Un pēc tam, kad tu devies apciemot Frenku Vaitu…

-    Vīrieti, kurā tu biji iemīlējusies. Protams.

Bredfīlds bija viņas kurjers. Viņš bija nodevis Stefānijas norādījumus Vaitam. Ja viņš būtu paklausījis, tad atrastu Stefāniju Parīzē nākamajā rītā. īrētā dzīvoklī 19e Arrondissement, netālu no Armāna Karela ielas. Atkal satikušies, viņi būtu nozuduši uz visiem laikiem. Bet viņš bija izvēlējies Stefāniju ignorēt.

-    Kā tev šķiet, kāpēc viņš neatbrauca pie manis?

-    Es nezinu.

-    Tu taču būsi par to kādreiz aizdomājies.

-    Tas notika pirms četriem gadiem. Iespējams, ka tad es par to aizdomājos. Bet pēdējā laikā gan ne. Un pilnīgi noteikti ne tieši tagad.

-    Es tev neticu.

-    Es kļūstu senils. Es aizmirstu…

-    Ja tu taisies man melot, tad izdomā ko labāku.

-     Liec to mierā. Tā ir vēsture.

-    Varbūt viņš mani nemīlēja.

-    Man šķiet, ka mīlēja gan.

-    Varbūt viņš mani mīlēja, bet par maz.

-    Varbūt viņš tevi mīlēja par daudz.

-    Ko tas nozīmē?

-     Neko.

-    Siril…

Bredfilds izskatījās aizkaitināts.

-     Iespējams, viņš uztraucās par to, ka viņam sekotu… viņi, ja viņš tev sekotu. Tad viņš aizvestu viņus pie tevis. Iespējams, viņš domāja, ka būs svarīgāk, ja tu būsi brīva. Iespējams, ka viņš tevi mīlēja tik daudz.

Stefānija juta, ka viņai pārskrien ledaini drebuji.

-    Vai tu tā domā? Vai tā arī tiešām notika?

Viņi cieši uzlukoja viens otru. Šķita, ka paiet ilgs laiks. Stefānijai nebija ne jausmas, kas notiek aiz Bredfīlda bālajām ziemas debesu acīm.

Galu galā viņš nočukstēja:

-    Tā bija tikai ideja. Nekas vairāk.

Pagāja vēl viena stunda, līdz Stefānija devās projām. Ņemot mēteli no sola, viņa sacīja:

-    Pirms es eju projām, gribu pajautāt par to nodokļu inspektoru. Vai esi pārliecināts, ka viss būs kārtībā?

-Jā.

-    Man ir tāda sajūta, ka man par to ir sava interese.

-    Viss būs kārtībā.

-    Vai esi pārliecināts?

-    Kāpēc tu jautā?

-    Es tikai prātoju… nu, zini…

-    Ko tad?

Stefānija paskatījās viņam tieši acīs.

-    Ja tu to vēlētos, tad es varētu to tavā vietā nokārtot.

-    Par ko tu runā?

-    Pakalpojums. Viens draugs otram. Bredfilds sarauca pieri.

-    Man šķiet, ka es nesaprotu.

-    Nu, Siril!

-    Tu gribi teikt…?

Viņas sejas izteiksme kļuva stingra.

-     Neizskaties tik satraukts. Es labi veicu savu darbu. Esmu labākā. Es tam liktu izskatīties pēc negadījuma. Viņš nokāpj no ietves, nepaskatīdamies apkārt. Viņš paklūp un nokrīt pa kāpnēm. Tā varētu būt arī sirdstrieka. Vai arī aplaupīšana, kas noiet greizi.

Bredfīlds pavēra muti, bet nebija dzirdama neviena skaņa. Stefānijas acis neko nepauda. Viņa ļāva, lai klusums Bred- fīldu pamocītu.

-    Siril?

-Jā-

-    Vari aizvērt muti. Es tikai pajokoju.

Vai tā esi tu, Petra? Dod man kādu zīmi, un mēs varam parunāties.

šterns. Informācijas brokeris. Joprojām darbojās ēterā.

Stefānija bija pavadījusi rītu, apstaigājot īres aģentūras, meklējot īstermiņa īres vietas. Ziņojums viņu bija gaidījis, kad viņa atgriezās no Bulstrodas ielas, nesot milzīgus pārtikas saiņus. Viņa nometa iepirkumus uz virtuves galda un izņēma tos no maisiem, pa to laiku mēģinādama izdomāt kaut ko pārliecinošu. Tad viņa apsēdās pie datora, rokā turot zaļās tējas tasi.

Bclgrada. Nevienas pastkartes kopš tā laika. Piedod. Tu man joprojām esi parādā 75000 dolāru par Atēnām. Vai tas derēs par zīmi?

Pēc piecām minūtēm viņa saņēma atbildi.

Ko tu esi pa šo laiku iesākusi, Petra? Es ceru, ka neesi algojusi kādu citu. Neuzticība ir nežēlīga.

Es paņēmu labi nopelnītu atvaļinājumu.

Divus gadus?

Tagad jau drīz būs trīs.

Vai tu gribēji tikai aprunāties par dzīvi, vai arī esi atpa- kaj tirgū?

Es pērku, nevis pārdodu. Es gribu informāciju, nevis darbu.

Neesmu pārliecināts, ka tev ticu, Petra. Man ir tāda sajūta, ka tu pavisam nesen esi uzvedusies diezgan nerātni.

Oskar, vai esmu tev kādreiz melojusi?

Es nezinu. Vai pēdējā laikā esi bijusi Ņujorkā? Prese piemin vairākus aizdomās turamos. Kā es dzirdēju, tad ir tikai viens. Kāda sieviete…

Stefānija prātoja, kā gan Šterns bija par to uzzinājis, bet zināja, kcv nedrīkst to jautāt.

Esmu pārliecināta, ka ir vēl citi cilvēki, kas piedāvā tādus pašus pakalpojumus kā tu. Viņi droši vien ir ari lētāki.

Katrā šā vārda nozīmē pilnīgi noteikti. Vai esmu aizskāris vārīgā vietā? Ko tu gribi?

Visu, ko tu zini par krievu noziedznieku ar segvārdu Ko- ba. Es zinu, ka ir pietiekami daudz, no kā izvēlēties, bet šis ir saistīts ar Centraļnajas kriminālo sindikātu un bija saistīts ar plutonija-239 pārvedumu, kuru pagājušajā gadā pārķēra Hītrovā. Kurjers, holandietis, vārdā Hanss Klepers, heroīna pārvadātājs, nomira. Šis notikums ir kaut kādā veidā saistīts ar Oļega Rogačova slepkavību Parīzē aprīlī.

Ak Rogačovs! Vēl viens labs manu ienākumu avots šajā gadā.

Vai tu zini, kas viņu nogalināja? Es tev samaksāšu par vārdu.

Petra, tu samaksāsi par visu.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā ritā Stefānija piezvanīja uz Guderian Maier banku Cīrihē un lūdza sarunu ar Albertu Eihneru. Stefānija pateica viņam savu konta numuru, tad atbildēja uz trim jautājumiem, kurus viņš uzdeva, lai pārliecinātos par viņas identitāti. Tad viņa palūdza, lai pārskaita naudu Mehiko uz dolāru kontu bankā Alvaro Saracin, kas pieder Sandolfino Kuģošanas kompānijai. Summa bija viens miljons dolāru. Tajā pēcpusdienā viņa sazvanījās ar Edvardo Ruisu no Alvaro Saracin un lika viņam nākamajā rītā pārvest naudu uz Henri Lauder banku Cīrihē. Guderian Maier un Henri Lauder ēkas atradās divus simtus jardu attālumā viena no otras. Divdesmit četru stundu ilgais pārvedums caur Alvaro Saracin Mehiko izmaksāja gandrīz piecdesmit tūkstošus dolāru, apmēram divdesmit piecus tūkstošus par vienu darījumu. Šajos apstākļos Stefānijai tā likās pieņemama cena.

Viņa noīrēja pilnībā mēbelētu vienas guļamistabas dzīvokli kvartālā aiz Vecās tiesas ēkas netālu no Kensingtonas ielas, parakstoties par diviem mēnešiem ar iespēju pagarināt īri vēl uz trešo mēnesi. Aģents viņai izstāstīja, ka ēkai ir liels apgrozījums, pārsvarā ārzemnieki. Dzīvoklī bija tā pati sajūta, kas kādā no citām simts viesnīcām, kurās viņa bija apmetusies: ērts, pieblīvēts, nepievilcīgs. Bet tas, ka viņa vairs nebija saistīta ar Magentas Māju, padarīja šo vietu daudz mājīgāku par Bulstrodas ielas mitekli.

Nākamās trīs dienas viņa veica sagatavošanās darbus. Viņa regulāri kontaktējās ar šternu, pērkot no viņa informāciju, lejupielādējot to, izprintējot un regulāri pārlasot, līdz bija visu sevī uztvērusi. Viņa pielīmēja papīra lapas pie dzīvojamās istabas sienas un sāka uz katras no tām rakstīt vārdus, norādīt atsauces no viena uz otru; šajos sarakstos bija vārdi, vecums, izskats un pagātne. Viņa paklaiņoja pa Oksfordu un nopirka lietotas drēbes, kā arī pavisam jaunus tērpus veikalos Kensingtonas ielā, izmantojot debeta karti uz Helēnas Apletones vārda, kura bija kliente Lloyds TSB. Viņai uz tā paša vārda bija arī MasterCard un Visa kredītkartes. Trešajā rītā viņa atgriezās pie Sirila Bredfīlda viņa mājā Viktorijā un nosauca vēl citu identitāšu detaļas. Spoki sāka ieņemt to formu.

Viņa palūdza šternam, lai sameklē kontaktus, kurus viņa agrāk bija izmantojusi, dažus no tiem viņš pats arī viņai bija devis. Aldo Rivera joprojām nodarbojās zagto mašīnu biznesā. Viņš bija pārcēlies no Turinas uz Lionu, bet viņa nodarbošanās nemainījās: lepnas mašīnas tika nozagtas Rietumu Eiropā un tad aizvestas uz Austrumiem, uz jebkuru vietu, kur bija visvairāk naudas. Bruno Kleists bija tirgojies ar informāciju nu jau trīsdesmit gadus. Atšķirībā no šterna viņš bija fiziska klātbūtne. Šterns vienmēr bija apgalvojis, ka tas esot brīnums, ja neviens viņu nav nogalinājis. Pirms trim gadiem Kleists bija darbojies, vadīdams maiznīcu, kuru bija iegādājies Prāgā. Tagad viņš bija antikvariāta īpašnieks Vīnē, specializējoties apgaismes ķermeņos. Viņa atcerējās, ka Kleis- tam vienmēr bija patikušas antīkas lampas.

Stīvens Breidijs, Valters Beks, Alans Pauls un Prebens Si- monsens - viņi visi bija miruši. Cēlonis bija - lode Belfāstā, plaušu vēzis Dortmundā, vecums Bostonā, klavieru stīgu kaklarota Kopenhāgenā. Divi citi bija cietumā, viens par slepkavību, otrs par krāpšanu. Šternam nebija izdevies atrast Annu Mahreri. Stefānija palūdza informāciju par pārējiem agrākajiem sadarbības partneriem.

Otrā vakarā Komarovs atsūtīja ziņu. Tā bija īsa un tieša.

Te Kostja. Esmu šovakar Parīzē. Piezvani.

Stefānija mēģināja zvanīt, bet viņa tālrunis nebija ieslēgts. No rīta citu lūgumu starpā Stefānija palūdza Šternam informāciju par Komarovu. Tas, ko viņa saņēma, lika vilties, tur bija maz no tā, ko viņa vēl nezināja, tikai viens gan bija atklājums.

Komarova mirušās sievas vārds bijis Irīna. Fotogrāfijas nebija. Abi bijuši pazīstami kopš bērnības. Viņi bija kopā uzauguši un apprecējušies tūkstoš deviņi simti deviņdesmit ceturtajā gadā. Šķita, ka viņi jau agrāk būtu apprecējušies, ja vien Komarovs nebūtu ielikts Sibīrijā cietumā. Pēc viņa atbrīvošanas tūkstoš deviņi simti deviņdesmit otrajā gadā viņš devies uz Maskavu, kur dzīvoja Irīna, un abu attiecības atsākās pēc desmit gadu ilgas ziemas guļas. Bērnu nebija, kā ievēroja Stefānija. Viņa pārlasīja detaļas, kas bija saistītas ar avāriju, kurā viņa gājusi bojā.

Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit septītā gada divdesmit trešais janvāris. Automašīna uzsprāgst Povarskaja ielā, netālu no krustojuma ar Jauno Arbatu. Vadītājs un abi viņa pasažieri tiek nogalināti. Kā arī septiņi garāmgājēji. Viena no viņiem ir Irīna Komarova. Sprādzienā tiek vainoti čečenu teroristi.

Komarovs bija teicis, ka Irina gājusi bojā automašīnas avārijā. Tehniski jau varētu teikt, ka tā arī bija noticis, viņa itin vienkārši gāja garām, kad ierīce tika iedarbināta. Bet tas, kā viņš to bija pateicis, bija domāts, lai maldinātu.

Es sēžu kafejnīcā Kvīnsvejā. Radio tiek atskaņota dziesma "Say what you want". Es sēžu pie galda, kas atrodas pie loga, vēroju, kā pa ielu tiek aizpūsti atkritumi, dzeru savu otro kafijas tasi. Es patlaban domāju par Ēriku Roju, kad iezvanās mans mobilais tālrunis.

-    Tas esmu es.

Trīs īsi vārdi, un mana sirds jau kāpj pa muti laukā. Nākamajā brīdī es izjūtu pati pret sevi pretīgumu. Vai tad esmu aizmirsusi, kas es tāda esmu? Ne jau kaut kāda neveikla sešpadsmit gādniece.

Nu, sešpadsmit gadu man noteikti nav.

-    Kur tu esi?- es pajautāju.

-    Lidostā. Tikko ielidoju no Parīzes.

-    Kurā lidostā?

-    Frankfurtes.

Tas, ko es izjūtu, ir pretrunīgi. Pacilātību un saplakšanu.

-    Es neesmu Frankfurtē.

Es tikai dzirdu, kā lidostas skaļruņi pārraida kādu ziņojumu. Vācu valodā.

-    Kur tu esi?

-    Londonā,-es atbildu, pirms manām smadzenēm ir iespēja pārbaudīt manu muti.

-     Londonā…

-    Kāpēc tu esi Frankfurtē?

-    Man ir tikšanās. Bija sarunāts, ka tā notiks Manheimā. Es palūdzu mainīt tikšanās vietu. Es cerēju… nu saproti…

Man rodas tieši tāda pati sarūgtinājuma sajūta.

-    Man ļoti žēl, Kostja….

-     Tas bija domāts kā pārsteigums, bet laikam jau vajadzēja tev pirms tam piezvanīt.

-    Tas tik un tā ir pārsteigums.

Viņš iesmejas. Atskan vēl viens paziņojums pa skaļruni.

-    Rīt es braucu uz Maskavu, Keita. Tad atpakaļ uz Ņujorku.

Es gribu viņam pateikt, ka vēlos atkal ar viņu satikties. Cik vien

drīz iespējams. Bet es atklāju, ka pasaku vienīgi:

-    Skaidrs.

Manas balss tonis nevarētu skanēt vēl neitrālāk, vēl vienaldzī- gāk. Dažreiz es tiešām pati sev neticu. Viņš man jautā, ko es pa šo laiku esmu darījusi. Es viņam sniedzu neskaidras atbildes, kas varbūt ir, bet varbūt arī nav saprātīgas. Es nezinu, jo esmu pārāk pārņemta ar vilšanās sajūtu, un tas ir gluži vienkārši smieklīgi. Pirms piecām minūtēm man nebija ne jausmas, ka viņš bija cerējis mani satikt. Man vajadzētu justies silti un mīļi.

- Man jāiet, - viņš saka.

Man rodas vēl viena iespēja dot viņam kādu zīmi. Bet es nevaru. Es nezinu, kas tas ir, kas mani apstādina. Vārdi iespriīst man kaklā, smacējot mani.

Un tad viņa vairs nav.

Nākamajā dienā, nedaudz pēc divpadsmitiem, Stefānija sēdēja, kājas sakrustojusi, uz dzīvojamās istabas grīdas, ēdot dārzeņu zupu un sviestmaizi, ko bija nopirkusi maiznīcā uz Kensingtonas Baznīcas ielas. Televizors bija ieslēgts, bet bez skaņas. Viņai visapkārt, izmētātas uz paklāja, bija izdrukātas A4 formāta lapas un ar roku aprakstītas papīra lapiņas. Klēpjdators atradās viņai blakus. Viņa pārskatīja detaļas par īpašumiem, kurus bija nopircis Vladimirs Vatjukins: māja Maskavā, māja Setunā un dzīvoklis pāri ielai lepnajā "Zelta atslēgu" kompleksā, milzīgs dzīvoklis Romā, vasarnīca Cer- matē un villa Kiprā. Viņa bijusī sieva kopā ar trim viņa bērniem dzīvoja mājā pie Ženēvas ezera, un vēl viņiem bija dzīvokļi Naitsbridžā, Londonā. Vatjukinam bija arī neliels dzīvoklis Novosibirskā, viņa mājvietā. Tā bija arī viena no Centraļnajas mājvietām.

Stefānija piekļuva Centraļnajas failiem un izvēlējās Vatju- kina failu. Uz ekrāna parādījās četras fotogrāfijas: Maskavā divdesmit trešajā jūlijā braucot prom no kluba Jaunajā Ar- batā; Hamburgā divdesmit septītajā jūlijā pa ceļam uz Fūls- biteles lidostas ceturto terminālu; Alma-Atā deviņpadsmitajā augustā, izejot no viesnīcas "Otrar" Gogoļa ielā; Jekaterinburgā ceturtajā septembrī, pastaigājoties pa Vozņe- senska prospektu. Visas bija uzņemtas, kopš viņš bija pārņēmis Centraļnajas vadību pēc Oļega Rogačova slepkavības.

Stefānija tuvāk izpētīja fotogrāfiju, kas bija uzņemta deviņpadsmitajā augustā Alma-Atā. Vatjukins bija blakus Anatolijam Medajevam. Medajevs agrāk bijis Rogačova uzticības persona, bet pēc Parīzes bija paredzēts viņu no Centraļnajas izslēgt. Tomēr te nu viņš bija, kazahu galvaspilsētā, ejot plecu pie pleca ar sava mentora pēcteci.

Stefānija ieraudzīja arī Natāliju Markovu, Vladimira Vat- jukina mīļāko. Fotogrāfijās viņas mati bija gari un blondi, nevis īsi un tumšsarkani, un vīrietis viņai pie sāniem bija Oļegs Rogačovs, ngvis Vladimirs Vatjukins. Datums izteica visu. Tas bija noticis pirms astoņpadsmit mēnešiem. Tātad pirms Vatjukina. Rogačovs un Natālija kāpa iekšā melnā Mercedes pie "Metropoles" Maskavā. Stefānija pietuvināja Natālijas seju. Tā bija neparasti skaista; mazliet pārāk stūraina, iespējams, ideāla modelei. Augstie slāvu vaigu kauli, spēcīgs zods, mandeļu formas acis. Fotogrāfijā Natālija bija tieši tā, par ko viņai jābūt. Grezns piederums. Tāpat kā skaisti uzšūts mētelis, viņa lika Rogačovam izskatīties labi.

Izēdusi zupu, Stefānija aiznesa bļodu uz virtuvi, atgriezās ar ātri pagatavojamās kafijas tasi un pievērsās informācijai, kuru Šterns bija no rīta viņai atsūtījis.

Centraļnajas kriminālais sindikāts bija Maskavā, bet tā saknes bija meklējamas tālāk austrumos, Jekaterinburgā, Urā- los un Sibīrijas pilsētā Novosibirskā. Vecākie organizācijas pārstāvji, arī Vladimirs Vatjukins, visi bija pakāpušies amatos saskaņā ar vorovskoi rnir noteikumiem un tradīcijām. Zagļu pasaule, slēgta kriminālā sabiedrība, kuras pirmsākumi meklējami septiņpadsmitā gadsimta bandītos zemniekos.

Tagad šķita, ka bandītu darbība bija tikpat politiska, cik krimināla, protests pret caru nežēlīgo valdīšanu. Laupītāji, kuri uzbruka valdības pārstāvjiem, tika apsveikti. Par vainīgajiem klusēja. Bandīti organizējās grupās, kur visi bija vienlīdzīgi un kur sadalīja peļņu. Vārdu sakot, viņi zināmā mērā balstījās uz komunistu ideālu, kas oficiāli radās tikai apmēram pēc diviem simtiem gadu.

Padomju Savienībā organizētas noziedzības nebija. Tā bija oficiālā partijas līnija. Patiesība gan nedaudz atšķīrās. Viena no kardinālākajām vorovskoi mir doktrīnām bija atteikšanās atzīt valsti - ne caru, ne komunistus. Tā bija nevis parasta atraidīšana, bet gan apzināta atteikšanās atzīt, ka valsts vispār pastāv. Maksāt nodokļus vai dienēt armijā - tas tika uzskatīts par sadarbošanos ar valdību un tādējādi noziegums pret vorovskoi mir. Vidusceļa un vecuma ierobežojumu nebija. Tik tieša pretestība beidzās ar šīs kriminālās sugas vairākuma ieslodzīšanu, bet nevēstīja par viņu pasaules beigām. Nebūt ne.

Pagrīdes bosi gluži vienkārši vadīja savas impērijas, atrodoties aiz restēm. No Urālu kalniem līdz Kolimas reģionam austrumu Sibīrijā, gar visu Transsibirijas dzelzceļu tika ierīkots simtiem nometņu, kuras saistīja dzelzs sliedes. No šā tuksnesīgā apgabala sākās vorovskoi mir uzplaukums, kontrolējot melno tirgu, kuru bija radījusi valdības nespēja apgādāt savu tautu; viņi tirgojās ar alkoholu, dārglietām, mašīnu rezerves daļām, pārtiku, būvmateriāliem, benzīnu, ar visu, pēc kā bija pieprasījums. Šī pagrīdes pasaule rīkojās tik prasmīgi - un valdības pasaule tik neprasmīgi -, ka abu saskarsme bija neizbēgama. Korupcija plauka, tiem, kas atradās tuvāk virsotnei, veicās, un zināmā mērā šī sadarbība strādāja labi.

Tomēr, kad sabruka Padomju Savienība tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmajā gadā, radās plašs vakuums. Kad atvērās cietumu vārti, zagļi, acis mirkšķinādami iekāpa atpakaļ pasaulē, kas izskatījās pavisam citāda nekā tā, kuru viņi bija atstājuši aiz sevis. Stingrā autoritārā struktūra bija zudusi. Nebija nekā, ar ko to aizstāt. Haotiskā brīvība, kas bija pienākusi, radīja jaunu noziedznieku sugu. Viņi nebija uzauguši ar cieņu pret vorovskoi mir, viņi ņēma, ko vien varēja sagrābt, tiekot vaļā no jebkura, kas gadījās pa ceļam, nedomājot par sekām. Jo daudz biežāk gadījās tā, ka seku nebija.

Tradicionālie zagļi nebija materiālisma motivēti. Viņu brālība bija tāda, kurā draudzība tika vērtēta augstāk par to, kas tev pieder. Jaunajam noziedzniekam tādas morāles nebija. Viņš bija iesaistījies zagļu pasaulē, lai dabūtu, ko vien varēja. Un, ja viņš varēja dabūt ari to, kas pieder tev, jo labāk. Visprasmīgākie šīs jaunās sugas pārstāvji parasti bija uzbeki, azerbaidžāni, čečeni. Viņi tika uztverti kā nekrietni dienvidnieki' no Kaukāza, un viņu pretīgā klātbūtne drīz vien tika sajusta Sanktpēterburgā un Maskavā.

Vorovskoi mir līderiem tika dota neērta izvēle: vai nu palikt pie patiesiem principiem, kas viņiem tik labi bija kalpojuši kopš septiņpadsmitā gadsimta, vai arī vērsties pret jaunajiem draudiem. No Habarovskas centrālās ieslodzījuma vietas Oļegs Rogačovs, toreizējais Centraļnajas galva, bija pār- raudzījis savas organizācijas paplašināšanos no Jekaterinbur- gas un Novosibiriskas līdz Maskavai. Viņš netaisījās ļaut baram suņu drāzēju no dienvidiem apdraudēt Centraļnajas izaugsmi. Pat pirms savas tūkstoš deviņi simti deviņdesmit otrā gada atbrīvošanas viņš organizēja atriebību no savas ledainās kameras piecus tūkstošus jūdžu attālumā. Mēģinājumi ar spēku uzveikt Centraļnajas biznesu tika brutāli apstādināti. Atbrīvots, Rogačovs pārvācās uz Maskavu un pastiprināja savu vardarbības kampaņu pret "citiem" un it īpaši pret "citiem no dienvidiem". Pirmā čečenu kara laikā Centraļnaja piegādāja krievu karaspēkam degvīnu un papildu pārtiku. Par tām samaksāja pats Rogačovs, žests, kuru tradicionāls vorovskoi mir pārstāvis nebūtu varējies iedomāties. Bet tas jau arī bija galvenais. Rogačovs nepiederēja ne pie tiem, ne pie "citiem".

ŠI maiņa, kā viņam labpatika to saukt, bija gluži vienkārši darvinistiska. Rogačovs, apmācīts vorovskoi mir tradīcijās, tāpat kā daudzi citi, ieskaitot Konstantīnu Komarovu, bija pielāgojušies, lai izdzīvotu. Un pielāgojies, viņš bija turpinājis Darvina tematu, darot visu, kas viņa spēkos, lai iznīcinātu lielākos sugas draudus: galvcnokart visus viņa biznesa konkurentus. Tādējādi viņa paša vardarbīgā nāve bija paredzama, lai gan laiks, kad tas notika, gan nebija tik skaidri paredzams.

Piecas pāri septiņiem atskanēja zvans pie durvīm. Rozija Šaudhuri bija ģērbusies tumši zilā mētelī ar violetu zīda šalli.

-     Piedod, - Stefānija sacīja, - ka atvilku tevi uz šejieni. Es negribēju iet iekšā.

-    Tas nekas. Es tāpat biju ceļā uz mājām.

-    Uz kurieni?

-    Man ir dzīvoklis Septiņu Māsu ielā.

-    Tas nu gan nav īsti pa ceļam, vai ne? Vai varu tev piedāvāt ko dzeramu?

-    Ne, paldies!

-     Tiešām. Tas ir mazākais, ko varu izdarīt. Man ledusskapi ir vīna pudele.

-    Nu labi.

Rozija novilka mēteli un šalli, kamēr Stefānija devās uz virtuvi. Viņa atgriezās ar Sauvigncm Blanc pudeli un divām glāzēm. Viņas iegāja dzīvojamā istabā, un Stefānija vēroja, kā Rozija uztver haosu: tabulas, sarakstus, skices, kartes, fotogrāfijas. Viņas apsēdās uz dīvāna, un Stefānija izstāstīja, ko sagatavojusi. Tas prasīja divdesmit minūtes. Rozija visu cītīgi uzklausīja. Informācija bija pierakstīta, bet Stefānija redzēja, ka pēc tā nav nepieciešamības.

Kad viņa piepildīja abu glāzes, Rozija sacīja:

-    Zini, Stefānija, es joprojām nespēju noticēt, ka tu esi kļuvusi neatkariga.

-     Es joprojām nespēju noticēt, ka tu turpini strādāt pie Aleksandra.

Rozija izskatījās nokaunējusies.

-     Skatīsimies patiesībai acīs, mēs abas zinām, kāpēc es strādāju viņa labā. Un izkropļotas loģikas pasaulē tam ir sava jēga. Bet tu? Es gluži vienkārši nesaprotu.

Stefānija zināja, ka blenž uz Roziju, bet viņai bija vienalga. Nevainojama āda, pilnīgas lūpas, acis gandrīz tikpat tumšas kā viņai, gari melni mati. Slaida, bet ne kārna, kad kustējās, viņa to darīja eleganti, vienmēr bija labi ģērbusies, gudra. Iespēja, ka Rozija strādā pie Aleksandra, šķita krimināli izšķērdīga. Stefānija izjuta skaudības dūrienu, bet vēl vairāk apjukumu.

Rozija viegli paraustīja plecus.

-    Kādam ir jādara tas, ko mēs darām.

-    Un tev ar to pietiek?

-    Nu, tas jau nav vienīgais manā dzīvē. Man ir draugi, ģimene. Es izklaidējos, braucu atvaļinājumos. Tieši tāpat kā visi citi.

Stefānija virpināja rokā vīna glāzi.

-    Un cilvēki tavā dzīvē - tava ģimene, draugi, ar kuriem tu dodies ceļojumos, - ko tu viņiem stāsti, kad viņi jautā, ko tu dari?

-     Droši vien to pašu, ko tu stāsti cilvēkiem savā dzīvē. Jebko, kas ir ticams.

-    Pulenks?

Viņš paskatās uz mani un saldi pasmaida.

-    Tava atmiņa strādā, bet ausis gan ne. Tas ir Bahs. Goldberga variācijas, kuras izpilda Glens Goulds.

Trīs dokumenti ir izlikti uz darbagalda. īrietes, francūzietes, vācietes. Pases, dažām - vakcinācijas kartes, vadītāja apliecības, kredītkartes (tās vēl nav aktivizētas). Esmu jau pacēlusi Šveices dokumentus. Pēdējā pase - Kellija Reinoldsa, amerikāniete - vēl nav gatava. Es padodu biezo aploksni ar naudu. Bredfilda piesardzība neļaus viņam pārskaitīt naudu, kamēr esmu šeit. Mums nav jāuztraucas par uzticēšanos. Salīdzinājumā ar mani un Kostju.

īrietes un vācietes pases ir samērā jaunas. Pārējās ir vecākas, un Bredfīlds ir parūpējies, lai liktu tām izskatīties nolietotām; stūrīši ir atliekti, dažās lapās ir caurumu punkti, kuras radījušas izdomātas skavas, lai piestiprinātu vīzas. Daži zīmogi ir veci, citi gandrīz nelikumīgi blāvi. Franču pases paraksts ir nedaudz aptraipīts. Tinte ir izbalējusi, it kā aizritējušo gadu dēļ.

-    Tās ir skaistas.

Viņš nosarkst.

-    Paldies!

Es viņu noskūpstu uz vaiga, un viņš vēl vairāk sakautrējas. Tomēr, kad es jau gatavojos ielikt visus dokumentus savā tumši zilajā mugursomā, pamanu vārdu Īrijas pasē. Es to pārbaudu divas reizes, lai pārliecinātos.

-    Piedod, Siril. Es nepamanīju, šī gan nederēs.

Viņš izskatās aizvainots, un es jūtos slikti, ka esmu viņu aizskārusi.

-    Kāpēc?

Es viņam padodu pasi.

-    Vārds.

Viņš uz to paskatās, sarauc pieri un pakrata galvu.

-    Kas tam vainas?

-    Tu joko, vai ne?

-    Nē. Kas par vainu ?

Vai nu viņš ir meistars tēlošanā, vai arī viņš tiešām nezina.

-    Tu daudz neizej pasaulē, vai ne, Siril?

-    Kā, lūdzu?

-    Kad bija pēdējā reize, kad tu biji uz kinoteātri?

Viņš ātri vien min datumu.

-    Kaut kad astoņdesmitajos, man šķiet. Varbūt pirms tam.

-    Vai tu skaties televīziju?

-     Es dodu priekšroku lasīšanai, - viņš it kā atvainodamies atbild.

-    Bet laikam ne žurnālam "Hello!".

Viņš pakrata galvu. Šoreiz es viņu noskūpstu uz abiem vaigiem un tad apskauju viņu. - Tu esi lielisks!

-     Stefānija, lūdzu…

-     Džūlija Robertsa ir filmu zvaigzne, Siril. Viņa pelna desmitiem miljonu dolāru par filmu. Viņa ir gandrīz vai pati populārākā sieviešu seja uz planētas. Vārds, kurš liks katrai aviolīnijas stjuartei vai viesnīcas klerkam paskatīties uz mani divreiz, man itin nemaz nav vajadzīgs!

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Groningena, trešdienas pēcpusdiena. Stefānija kafejnīcā izdzēra tasi kafijas. Lija lietus. Milzīgais laukums bija gandrīz tukšs. Viņa pavērās uz Martinikerk ziemeļu pusē. Tā torņa virsotne bija gandrīz vai neredzama zemajos mākoņos, kas slīga pār Nīderlandes ziemeļiem visu dienu.

Bija bez piecām minūtēm četri. Viņa atstāja pie kafijas tases monētas un izgāja ārā. Pagāja desmit minūtes, līdz viņa aizgāja līdz adresei Brugstraat. Pie durvīm bija zvans, bet tās bija puspavērtas, tāpēc viņa nepūlējās zvanīt. Gaiss oda pēc pelējuma. Pa šaurajām kāpnēm viņa uzgāja otrajā stāvā. Birojs sastāvēja no vienas istabas. Zīme uz matētā stikla vēstīja - Ziemeļu līnijas konteineri. Zem tā bija vārds: Franss Leidens. Pie sienas pa kreisi karājās vecs plakāts ar kravas kuģi, pie sienas pa labi, ko sedza nolupusi violeta krāsa pār ieplaisājušu apmetumu, - kalendārs. Saliecies vīrs sēdēja pie datora termināla, cigarešu dūmu apņemts, pagriezis muguru pret Stefāniju. Viņš pacēla roku un pateica kaut ko viņai nesaprotamu holandiešu valodā.

Viņa savukārt angļu valodā pajautāja.

-    Vai jūs esat Franss Leidens?

-    Kas prasa?

-     Kāds, kurš uzskata, ka Fransa Leidena īstais vārds ir Ēriks Rojs.

Vīrieša mugura saspringa, roka noslīga. Viņš ļoti lēnām pagriezās. Stefānija vēroja, kā pārvēršas viņa seja. Roja bālā āda kļuva pelēka, pieskaņojoties viņa nesukātajiem matiem, kas pagājušajā abu tikšanās reizē bija pelēkbrūni. Viņam bija brilles. Stefānija prātoja, vai stikli ir tīri. Viņš nekad agrāk nebija valkājis brilles, varbūt tagad bija sācis to darīt, lai kaut ko mainītu savā izskatā. Dramatiskais svara zudums lika viņam izskatīties neveiklam un vecam. Stefānija iedomājās, ka, iespējams, viņš ir slims. Varbūt viņa nervi bija sabeigti. Viņš vienmēr bija nobažījies tips.

-    Sveiks, Erik!

-    Jēziņ! Tu!

-    Jā, Erik. Tā esmu es.

-    Es dzirdēju, ka esi mirusi.

-    Varbūt arī esmu. Tu izskaties kā spoku ieraudzījis.

-    Ko tu gribi?

-    To, ko vienmēr no tevis gribu. Informāciju.

-     Es tajā biznesā vairs nedarbojos.

-      Žēl gan. Tev tiešām vajadzēja palikt pie ieroču tirgošanas. Tu vismaz zināji, ko dari. Bet bērnu pornogrāfija internetā? Esmu vīlusies tevī, Erik. Lai gan ne pārsteigta.

-    Es ar to arī vairs nenodarbojos.

-     Nē, laikam jau ne. Pieņemu, ka tāpēc tu aizbrauci no Amsterdamas un ieradies Groningenā. Un laikam jau tāpēc tu mainīji vārdu un izveidoji šo savu starptautisko biroju. Ziemeļu līnijas konteineri? Kur tieši atrodas konteineri? Izmētāti pa visām pasaules lielākajām ostām? Vai arī salikti pie sienas tavā iztēlē? Un ko tu pārvadā? - Viņa vēroja Ērika sejas izteiksmi un sekoja pavedienam, kuru viņš neapzināti sniedza. - Vai arī tev varbūt nav nekādu konteineru? Varbūt tu esi nolēmis ķerties pie tā, ko tu dari vislabāk. - Viņš sarāvās. - Varbūt tu esi atgriezies ieroču tirgošanā.

-    Ko tu gribi zināt?

-     Nu, nu. Esmu soli priekšā savam informācijas avotam. Tā ir jauka pārmaiņa. Kad es viņam par to paziņošu, tā būs arī jauka peļņa.

Rojs bija uz panikas sliekšņa. Viņš nodzēsa cigareti un pastiepās pēc jaunas. Stefānija aizvēra kabineta durvis un piegāja viņam tuvāk. Rojs sarāvās krēslā, bet nemēģināja piecelties. Ja Stefānija būtu vēlējusies viņu nogalināt, viņš nebūtu pretojies. Daži no viņiem tādi bija. Kad pienāca tas bridis, viņi sastinga, padodoties liktenim. Kā aitas.

-    Ieroči, Erik. Tie vienmēr bijuši tava specialitāte. Nevis izvarošanas fotogrāfijas.

Viņš norija siekalas un pamāja ar galvu.

-    Es varu sadabūt visu, ko vien tu vēlies.

-    Datoraparatūru?

-      Datoraparatūru, programmatūru. Vīriešu drēbes… - Viņa mēģinājums jokot un smiekliņi, kas sekoja, bija vienlīdz nožēlojami. - Jebko.

-     Kodolieročus?

Viņš nedaudz saguma.

-    Jēziņ… Es nezinu. Varbūt…

-     Bioloģiskos?

-    Pie velna, nekādā ziņā!

-    Nemelo! Tu teici, ka vari sadabūt jebko.

-    Bioloģiskie ir cita lieta…

-    Stambula, tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītā gada janvāris. Sibīrijas mēris. Tu biji brokeris. Pārdevēji bija krievi, gala lietotāji - afgāņi. Darījums neizdevās.

Kādu brīdi viņš izskatījās tā, it kā varētu raudāt.

-    Tā bija vienīgā reize. Bioloģiskie nav man. Tāpat kā ķīmiskie vai kodola. Neciešu tās lietas. Man patīk aparatūra un programmatūra. Gribi Apache vai MiG, aprunāsimies!

-     Bet tev tas izdevās.

Viņš papurināja galvu.

-    Klausies, tas nebija mans darījums…

-    Es negribu pirkt, Erik.

-    Nē?

-    Nē. Bet kāds cits gan vēlas. Un man ir jāuzzina, kurš tas ir. Cik vien drīz iespējams.

Viņš mazliet atguva savaldību.

-    Laikam jau varu pajautāt kādam.

-    Pacenties vairāk, Erik. Nopietni. Man ir vajadzīgi vārdi. Un, ja es tos nedabušu, jaukie Groningenas iedzīvotāji uzzinās kādu vārdu no manis. Tavu. Es nezinu, kādas ir viņu domas par Eransu Leidenu, bet esmu pārliecināta, ka ar Ēriku Roju viņi nebūs pārāk apmierināti. Ne jau tad, kad viņi uzzinās, ka viņu meklē Amsterdamā par bērnu pornogrāfijas interneta lapu izplatīšanu.

-    Maita!

-    Nepūlies, Erik. Glaimi tev nepalīdzēs.

Kad Stefānija izgāja uz Brugstraat, lietus turpinājās. Ziemeļu līnijas konteineru birojā Ēriks Rojs bija notupies uz grīdas, abās rokās saņēmis savu salauzto degunu, asinīm plūstot caur pirkstiem.

Cīrihe, ceturtdiena, pulkstenis trīspadsmit trīsdesmit. Viņi sēdēja pie galda Brasserie Rudolf attālākajā galā zem nojumes, īsas pastaigas attālumā no Guderian Maier. Ēdamzāle bija tumša, silta un diskrēta; mazas lampas bija saliktas uz katra no deviņiem galdiem, pie logiem bija aizkari, aiz dzelzs režģiem sprēgāja malka.

Alberts Eihners ēda plānas teļa gaļas šķēles krēma mērcē. Stefānija bija pasūtījusi grilētu cāļa krūtiņu un salātus. Viņi dzēra Puligny-Montrachet.

Iepriekšējā vakarā Groningenā viņa bija izskatījusies apmēram divdesmit piecus gadus veca, tērpusies haki krāsas biksēs, noplukušā svīterī un vecā džinsu jakā, un kājās bija uzvilkusi smagus zābakus. Viņas mati bijuši ar želeju pieķepēts juceklis.

Tagad varēja domāt, ka viņa ir smalka trīsdesmit piecus gadus veca sieviete, mati bija pa vidu pāršķirti un atsukāti uz aizmuguri, melnā Joseph kostīma žakete un kašmira mētelis karājās uz vadža pie durvīm.

Kad Eihners runāja par savu sievu, trim bērniem un septiņiem mazbērniem, viņš bija kā apmierinājuma iemiesojums. Tā nebija dzīve, kādu Stefānija būtu vēlējusies, bet tas bija viss, pēc kā viņš bija sniedzies; liela māja netālu no Cīrihes un villa Toskānā; labi apmaksāts darbs lepnā birojā - viņš bija pārmantojis amatu no sievastēva - un viņa līdzcilvēku cieņa. Tomēr, kad Stefānija bija viņu satikusi pirmo reizi pirms trīsarpus gadiem, viņš bija uz pašnāvības sliekšņa.

Viņš to bija raksturojis par vājprāta brīdi. Darījuma braucieni pa Ziemeļameriku, pārāk daudz pilsētu, pārāk maz miega, apziņas pagaidu zudums. Viņš nekad tā arī nebija spējis to loģiski pamatot. Viņš bija atradies Ņujorkā, kad tas notika. Vēla vakara kokteilis bārā Vestberijā, kur viņš bija apmeties. Noguris un tālu prom no mājām patiesībā viņš bija iedzēris mazliet par daudz. Viņš sāka sarunāties ar sievieti: itālieti, ar tumšu ādas krāsu, gariem, tumši sarkaniem matiem, īstu skaistuli.

Tajā brīdi Stefānija bija iedomājusies, ka zina, kāda būs viņa atzīšanās. Taču viņa kļūdijās.

Eihners un sieviete izdzēra nedaudz šampanieša un tad devās uz viņa guļamistabu. Viņi skūpstījās un noģērba savas drēbes. Eihners atcerējās, ka bija juties diezgan apreibis. Nākamais, ko viņš atcerējās, bija tas, ka viņš pamostas viens pats un jūtas mežonīgi slikti. Nevis parastas paģiras, bet tāda sajūta, ka viss ķermenis ir saindēts. Sāpēja visas maliņas, uz kakla un rokām bija sasitumi, uz saburzītajiem, baltajiem palagiem asins traipi. Viņa atmiņā bija tukšums, turklāt nekādu pazīmju, ka tur bijusi sieviete. Viņš pārbaudīja maku, kas atradās uz galda. Naudas netrūka. Viņš pāršķirstīja dokumentus. Arī tie visi bija vietā. Tad viņš atgriezās gultā, kur pavadīja nākamās divas dienas.

Pēc nedēļas viņš atgriezās Cīrihē. Četras dienas pēc tam uz viņa galda Guderian Maier parādījās aploksne. Iekšā bija fotogrāfijas, pavisam četrdesmit astoņas, krāsainas. Negatīvu nebija. Ari itāliešu skaistules nebija. Toties Eihneram tika parādīti uzņēmumi ar viņu un jaunu, muskuļainu, tumšas ādas krāsas vīrieti ar zelta krūšu riņķišiem. Attēlus pārskatot, viņam sāka kļūt skaidri viņa sasitumi un sāpes.

-    Man likās, ka mani tūlīt pat ķers sirdstrieka, - viņš atzinās Stefānijai. - Tieši turpat birojā. Man šķiet, vienīgais, kas mani pasargāja no tās, bija doma, ka man blakus atradīs fotogrāfijas. Ziņas par sakaru ar sievieti, piemēram, skaistu itālieti, manā pasaulē būtu skandāls. Bet tas nebūtu obligāti tāds skandāls, kas izpostītu dzīvi. Tomēr šis te bija pavisam kaut kas cits…

Piezvanīja sieviete un pieprasīja satikšanos. Kad abi satikās, viņa izklāstīja noteikumus, kuri jāizpilda, lai iegūtu negatīvus: bija jāizsūknē nauda no noteiktiem Guderian Maier kontiem un jāsniedz informācija par atsevišķiem bankas klientiem. Eihners bija viņai atbildējis, ka tas neesot iespējams. Viņa pateica, lai pārdomājot sekas, un deva viņam nedēļu laika pārdomām. Pēc piecām dienām Eihners satikās ar Stefāniju Kopenhāgenā.

Tad viņa bija Petra. Un, būdama plēsoņa, viņa bija uzreiz ieraudzījusi sev labu izdevību.

-    Man nav daudz laika, - Eihners bija viņai sacījis.

Viņš toreiz bija spokaini bāls, visu laiku drebēja. Stefānijai pat bija ienācis prātā, ka viņš varētu nomirt dabiskā nāvē, pirms pienāk termiņš. Viņa bija pajautājusi, ko viņš darīs, ja viņa atteiksies palīdzēt. Viņš bija iztaisnojis muguru un paskatījis uz Stefāniju tik lepni, cik nu vēl spēja.

-    Visu, ko vien es varētu izdarīt, lai aizsargātu savu ģimeni un manu banku no mana negoda.

Tas nebija iemesls, kāpēc viņa bija piekritusi darbam. Arī naudas dēj ne. Tas bija tāpēc, ka viņš bija atteicies piekrist sievietes prasībām.

-    Es to izdarīšu ar vienu noteikumu.

-    Kādu?

-    Tu kjūsi par manu baņķieri.

Pārāk nobijies, lai kaut ko atteiktu, viņš bija pamājis ar galvu.

Petra bija smaidījusi, kad bija pateikusi:

-    Vari uzskatīt, ka viņi ir miruši.

Un nebija pagājusi vēl nedēļa, kad tā arī bija noticis.

Petras Rйitйrйs vārds nekad tā ari netika minēts. Kopenhāgenā viņa gluži vienkārši bija sieviete, kura varētu palīdzēt. Vēlāk viņa kļuva par to, kas viņa bija Francijas dienvidos, - par Stefāniju Šneideri. Stefānija bija pārliecināta, ka Eihners bija aizdomājies, vai viņa un Petra nav viena un tā pati. Kad viņas vārds parādījās avīzēs, drīz vien Stefānijas Šneideres bankas kontā parādījās nauda, un Eihneram nevarēja būt nekādu ilūziju par to, ar ko viņa nodarbojas. Viņa vienmēr bija sev solījusi, ka kādu dienu viņam to pajautās.

-    Tātad, Stefānija, pietiek nu par mani. Kāpēc tu esi ieradusies Cīrihē?

-    Man ir nepieciešams pakalpojums, Albert.

Viņš maigi paplikšķināja Stefānijai pa roku.

-    Tevis dēļ… jebko.

-    Man vajag uzzināt tādas runas, kas parasti līdz manām ausim nenonāk.

-    Turpini!

-    Tas varētu ietvert tavas konfidencialitātes zvēresta laušanu.

Viņš pamāja ar galvu.

-     Varbūt pasūtīsim kafiju? Un, iespējams, nedaudz konjaka?

-     Protams.

Viņš pasauca oficianti, izteica pasūtījumu, tādējādi rezervējot sev vajadzīgo laiku. Kad viņi atkal bija tikai divatā, viņš sacīja:

-     Tu esi vienīgais izņēmums, kuras labā es to darītu. Pirms tevis neviena nebija.

Vīne, piektdiena. Bija skaists, vēss rīts, bargs vējš pūla pa Dorotheergasse. Kleists vēra veikalu vaļā desmitos. Stefānija paskatījās pulkstenī. Bija piecas pāri desmitiem. Uzraksts virs durvīm bija gotiskā rakstā zelta vācu burtiem uz melna koka. Tas izskatījās nodilis, bet Stefānija zināja, ka tas darīts speciāli un ka veikals bijis atvērts ne vairāk kā trīs gadus.

Iekšā viņu apņēma mirdzoša gaisma. Dučiem lustru karājās no griestiem, visas tās bija dažādos augstumos. Tur bija visdažādākā lieluma un veida lampas; porcelāna, misiņa, vara, koka, keramikas, stikla. Tās bija saliktas kaktā kaudzēs uz grīdas, tās bija sakrautas uz galdiem, kafijas galdiņiem, kamīna malām, plauktiem. Stefānija prātoja, cik daudz spuldzīšu gan izgaismo telpu. Trīs simti, četri simti?

-    Es bieži vien esmu domājis par to, vai tevi kādreiz vēl satikšu. Gandrīz vienmēr secināju, ka ne. Tu joprojām esi pats skaistākais nepatikšanu iemesls, kādu jebkad esmu redzējis.

Stefānija pagriezās pret balsi. Viņš sēdēja absolūti nekustīgs ādas krēslā ar augstu atzveltni zem sveču oreola.

-    Kā redzu, tad neesi zaudējis savu daiļrunību.

-    Es dzirdēju, ka tu esot mirusi.

-    Tas sāk kļūt par lipīgu pieņēmumu.

-    Tas ir dabisks pieņēmums. Nedaudzi no tava tipa izdzīvo, lai aizietu pensijā. Tu iegūsti pārāk daudz ienaidnieku.

Kad mēs par tevi vairs nedzirdam, mēs pieņemam, ka mednieks ir kļuvis par vajāto.

Bruno Kleists stīvi piecēlās no krēsla. Tas, kas bija palicis pāri no viņa matiem, tagad bija kļuvis pilnīgi sirms. Sarkanā lentē viņam ap kaklu karājās brilles ar bieziem stikliem. Ģērbies viņš bija tumši zilā kokvilnas kreklā, biezā zaļā svīteri un apvalkātās velveta biksēs. Viņš izskatījās kā visu iemīļots vectētiņš. Un nepavisam nelīdzinājās veterānam no Stāsi, agrākās Austrumvācijas slepenās policijas, no kuras visi bija šausmās.

Pēc Berlīnes sienas krišanas, Stāsi izformēja. Daudzi tās darbinieki pārgāja uz SVR, agrāko Valsts drošības komitejas pirmo galveno direkciju, kas bija atbildīga par krievu spiegiem ārzemēs. Bruno Kleists izvēlējās to nedarīt. Viņš izvēlējās kļūt neatkarīgs. Pirms aizbēgšanas no Austrumvācijas viņš parūpējās, lai tiek izdzēsts no Stāsi reģistriem, un paņēma līdzi cik vien daudz iespējams slepeno failu. Tas deva pamatu viņa jaunajam biznesam. Tāpat kā Šterns, Kleists kļuva par informācijas brokeri. Atšķirībā no Šterna viņš deva priekšroku tiešam kontaktam gan ar pircējiem, gan ar pārdevējiem.

Stefānija ar interesi apbrīnoja veikala telpu.

-    Tātad pēc visiem tiem gadiem, kad tu slēpies ēnā, tu esi nolēmis iznākt gaismā.

-    Tu neesi pirmā, kas tā pajoko.

Viņi iegāja veikala dibenistabā, kur bija ierīkota neliela virtuvlte. Stefānija stāvēja durvīs, jo diviem tajā vietas nebija. Uz sprēgājoša gāzes riņķa Kleists pagatavoja viņiem karstu šokolādi, pieliekot katrai krūzītei vaniļas pāksti.

-    Ko tu meklē?

-    Anonīmus gala patērētājus. Viņi iepērk bioloģiskos ieročus. Pārdevējs ir krievs, ar segvārdu Koba.

Kleists padeva viņai krūzīti.

-    Vai esi runājusi ar Ēriku Roju?

-    Es viņu satiku aizvakar.

-    Ko viņš sacīja?

-    Necik daudz.

Kleists pavilka augšup biezu, sirmu uzaci.

Stefānija papurināja galvu.

-    Viņš vēl dzīvo. Ar sāpīgu degunu.

-    Vai tu zini par Stambulu?

-     Es zinu, ka viņš bija starpnieks darījumā, kas neizdevās.

-    Pircēji bija afgāņi. Viņi nevarēja sameklēt vajadzīgo naudas summu. Viņi taisījās finansēt darījumu ar opiju. Bet tad viņi sāka strīdēties savā starpā, kā jau afgāņi vienmēr to dara.

-    Un tad tas viss pajuka.

-    To atsauca.

-    Rojs?

-    Rojs nebija brokeris. Viņš tikai aizsedza īsto starpnieku.

-    Kurš slēpās aiz viņa?

-    Salmans Rifats.

Šis vārds lika Stefānijai viscaur nodrebēt. Vīrietis, kuram bija paticis būt aiz Petras. Daudzas reizes.

-    Rojs to neminēja.

-     Es domāju, ka Rifats bija uztraucies, sadarbojoties ar temperamentīgiem afgāņiem, tāpēc viņš samaksāja Rojam, lai darbojas viņa vārdā. Un Rojs, kā jau Rojs, neskatījās tālāk par naudu, ko redzēja priekšā.

-    Izklausās ticami.

-    Es tev sameklētu Salmanu Rifatu.

Viņi sarunājās vēl pusstundu un samainījās ar sazināšanās procedūrām. Kleists negribēja nekādu atlīdzību par informāciju. Viņš sacīja, ka esot tīrs. Nu jau astoņpadsmit mēnešus. Pietika ar veikalu, kas pilns ar antīkām lampām. Pēc divdesmit gadiem, kas pavadīti Stāsi, un pēc tam vēl deviņiem neatkarībā viņš tagad vēlējās vienīgi klusu dzīvi. Un kas gan ir labāka vieta tādam nolūkam par Vīni?

Viņš pavadīja Stefāniju līdz durvīm.

-    Es priecājos, ka tu atnāci, - viņš sacīja. - Un es priecājos, ka baumas nebija patiesas. Es varbūt arī vairs nedarbojos šajā industrijā, bet tas nenozīmē to, ka dažreiz nevarētu kavēties atmiņās. Pēc šādas sarunas pie karstas šokolādes tases es gandrīz vai varu sevi pārliecināt, ka tas viss bija tā vērts.

-    Bet nebija gan, vai ne?

Kleists pasmaidīja.

-    Protams, nebija. Tā bija laika izšķiešana, līdzekļu izšķiešana, dzīves izšķiešana. Tu taču pati to ļoti labi zini.

Viņa izgāja uz Dorotheergasse. Pēc simts jardiem iezvanījās

viņas mobilais tālrunis.

-    Kur tu esi?

Viņa apstājās.

-    Vīnē.

-    Vai būsi tur arī šovakar?

-    Es varētu būt. Kur tu esi?

Pirmajā reizē es nevaru izlikties, ka mēs mīlējāmies. Tas ir gluži vienkārši sekss. Iekāre, sviedri, jūtīgums. Sākumā ir iekāre, pēc tam emocijas. Kad abi esam beiguši, mēs guļam uz gultas, savijuši siltos locekļus un klusējam. Otrā reize jau ir lēnāka, dziļāka, saldāka.

Mūsu logam garām pret tumšajām debesīm aizlido baloži. Mēs atrodamies "Pension Elisabeth" trešajā stāvā. Mūsu numurs ir zem jumta dzegas; lakota koka grīda, pāris nodilušu paklāju, čīkstoša misiņa gulta, litogrāfijas pie sienām. Pieblīvētajā vannas istabā ir dziļa vanna ar zaļiem traipiem pie aizbāžņa cauruma. Emaljas izlietne laika gaitā ir nodzeltējusi.

Kost ja aizsmēķē Marlboro. Es pieskaros ar pirkstiem viņa mitrajai ādai. Viņa krūškurvja centrā ir baznīca, kas peld uz mākoņiem.

Krievu pareizticīgo krusts paceļas no centrālā sīpolveidīgā kupola. Pāri lidinās eņģeļi.

-    Vai tie kaut ko nozīmē?

-    Katrs kupols nozīmē, cik reižu notiesāts. - Viņam tādi ir četri. Viņš norāda uz tetovējumu labajā bicepsā. - Šī ir Baltgvarda zīme. Baltgvardi cīnījās pret Sarkano armiju. Tas norāda uz vecā- kumu bandā.

-    Vai tu biji bandā?

-    Nē. Bet es biju tuvās attiecībās ar cilvēkiem, kuri bija bandās. Tā ir cieņas zīme.

-    Vai visas tās kaut ko nozīmē?

-     Visas ne, bet vairākums gan. Tetovējumi ir cietuma valoda. Zirnekļi ir atkarīgie no narkotikām, kaķi ir zagļi, galvaskausi ir slepkavas. Galvaskauss uz uzpleča nozīmē to, ka upuris bija ievērojams cilvēks: augsts citas bandas dalībnieks vai sabiedriska persona. Dzeloņstieple uz pieres nozīmē ieslodzījumu uz visu mūžu cietumā. Dažus tetovējumus tev iedod par sodu. Seksuāla rakstura likumpārkāpējiem caur kaklu vai plecu izdur dunci.

-    Kā to dara?

-     Ar adatām, vecām žiletēm, uzasinātiem nažiem. Krāsas nāk no sodrējiem, tintes, šampūna. - Kostja ievelk pamatīgu cigaretes dūmu. - Pat no urīna.

-    Vai tad tu nekad neesi inficējies?

-    Man veicās. Citiem gan ne. Daži pat nomira.

Es turpinu vilkt pa tiem ar pirkstiem.

-    Tas ir dīvaini. Lai gan es tos redzu uz tavas ādas, es nespēju tā īsti noticēt, ka tie tev ir. Tie izskatās tā, it kā piederētu kādam citam.

-    Tie arī pieder kādam citam. Tie pieder vīrietim, kāds es agrāk biju.

-    Tu agrāk biji noziedznieks. Tu arī tagad esi noziedznieks.

Viņš neņem to ļaunā.

-    Es tad nebiju noziedznieks. Es biju tikai cilvēks, kurš mēģina izdzīvot.

-Un tagad?

Viņš kādu brīdi padomā, tad pašūpo galvu.

-    Es nezinu, kas es esmu.

-    Bet tu taču zini, kāds tu esi, vai ne?

Manas balss tonis liek viņam pagriezties pret mani.

-    Kā tu to domā?

-    Tava izcelšanās, vorovskoi mir. Lai kur arī tu būtu, lai kas arī tu būtu, tu vienmēr zināsi, kāds tu esi.

Viņš pasmaida, bet dara to piesardzīgi.

-    Un tu? Vai tu zini, kas tu esi?

-    Nē, vairs ne. Man šķiet, ka esmu aizmirsusi.

-    Personiski es domāju, ka tu esi sieviete ar daudziem noslēpumiem.

-    Tev varētu būt taisnība.

-    Kopš Ņujorkas esmu mēģinājis uzzināt, kas tu esi. Bet tas nav bijis viegli.

Kaut kas manī nodreb.

-    Un ko tu esi uzzinājis?

Viņš pārvelk man roku.

-    Šo un to.

-    Pastāsti.

Viņš paskatās man acīs.

-    Es zinu, ka slepkava, kas Ņujorkā nogalināja Džordžu Salībī un Rutu Steifeli, droši vien bija sieviete.

Dabūju, ko gribēju. Es mēģinu palikt neizdibināma, bet man tas neizdodas.

Kostja turpina:

-    Es zinu, ka Salībi miesassargi dzinās pakaļ slepkavam pāri ēkas jumtam. Slepkava nolēca lejā lifta šahtā. Miesassargi izdzirdēja kliedzienu. Sievietes kliedzienu. Viņa būs ievainota. Bet viņai tik un tā izdevās aizbēgt. Ar izslēgšanas metodes palīdzību tas sašaurina iespējamo ievainoto loku.

-    Tu mini.

Viņš uzliek plaukstu uz mana ievainotā kreisā pleca uti maigi to piespiež.

-    Tas jau nenozīmē to, ka man nav taisnība. - Tad viņš saņem manu kreiso roku, kas dzīst, bet tik un tā ir pamatīgi apzīmogota. - Vai ne?

Es mēģinu iedomāties, par ko viņš domā. Viņš pieņēma, ka es biju Ņujorkā, lai satiktu Kobu. Viņš zināja, ka es tikos ar Anatoliju Medajevīt Somersetā. Un tagad viņš pieņem, ka es biju Centrālā parka rietumos.

-    "Galileo Resources" tālruņa numurs un fakss Londonā vairs nestrādā.

Tiesa. Magentas Māja tos noslēdza, tiklīdz es atgriezos no Ņujorkas.

-    Keita Mārča ir noslēpums. - Viņš paveras uz manu apģērbu, kas izmētāts pa guļamistabas grīdu. - Man šķiet, ja es pārmeklētu tavas drēbes, es atklātu to, ka tu esi kāda cita. Ko saka tava pase? Vai arī tavas kredītkartes?

Man nav ne jausmas, ko viņš izjūt. Vai viņš ir dusmīgs, satraukts, vienaldzīgs?

Viņš aizskar kosmētisko rētu uz mana kreisā pleca.

-    Tu sacīji, ka dabūji šo te mašīnas avārijā. Man tas vairāk izskatās pēc lodes ievainojuma. Ieeja šeit, izeja otrā pusē.

Es spēju vienīgi nomurmināt:

-    Tu jau nu gan zinātu.

-    Es to zinu.

-    Nu, kā jau teici, es esmu sieviete ar daudziem noslēpumiem.

-    Vai Mehelena ir noslēpums?

Es sastingstu. Tagad vairs nav jēgas melot.

-    No Ņujorkas līdz Maskavai, - viņš saka, - ir pārāk daudz vārdu, ko varētu savienot ar pārāk daudzām teorijām par to, kas notika Centrālā parka rietumos. Bet nopietnāko kandidātu vidū ir tikai daži. Un tikai daži no tiem dažiem ir sievietes. Bet viena ir. Slepkava. Teroriste. Viņa kādu brīdi nav nekur rādījusies, bet viņas pagātne runā savu. Viņai ir talants, par to nav ne mazāko šaubu. Problēma ir tā, ka neviens nezina, kur viņa ir vai kā viņa īstenībā izskatās. Viens gan ir. Atšķirības pazīme. Pirms pāris gadiem viņa bija dalībniece kādā bandā Beļģijā. Notika šaudīšanās ar policiju Me- helenas pilsētā. Viņa tika ievainota, bet viņai izdevās aizbēgt. Ievainojums? Lode caur kreiso plecu.

Es kaut ko teiktu, ja varētu, bet es nevaru. Kostjam pietiek ar manu klusēšanu.

-    Tevi sauc Petra Reitere.

Tagad esmu kailāka, nekā vēlētos būt. Es pieceļos sēdus un ieti- nos segā. Komarovs nekustas. Kad es atrodu, ko pateikt, tas izklausās dusmīgi, nesvarīgi un sīkumaini.

-     Tātad tu izdomāji pāris reižu mani izdrāzt, pirms ieminēties par to…

-     Un ja es nebūtu neko sacījis? Cik reižu tu būtu mani izdrāzusi, pirms būtu ko teikusi?

Viņi atrada lētu itāliešu restorānu; pie sienām bija izbālējušas Sicīlijas fotogrāfijas, sarkansvltroti galdauti, sveces za- Jos stikla traukos uz katra galda, neapolitāņu mīlas dziesmas, kas skanēja no slēptiem skaļruņiem. Viņi ēda picu un dzēra Chianti. Komarovs bija ģērbies uzvalkā, bet bez kaklasaites. Tas bija Brioni. Kamēr viņi ģērbās, Stefānija bija pamanījusi zimolu. Vairums vīriešu valkāja uzvalkus, it kā tie būtu pidžamas. Saburzītus un nepareiza izmēra, tie vairāk bija apvainojums, nevis kompliments. Komarovs ar savu slaido un taisno stāju tos valkāja skaisti. Vīrietis otrā galda pusē nebija tas pats, kurš bija pavadījis kopā ar viņu visu pēcpusdienu gultā. Viņš bija biznesmenis; izglītots, bagāts, pašpārliecināts. Nevis tetovēts bijušais cietumnieks. Šķita absurdi, ka pāris drēbes gabalu varēja tik daudz ko mainīt. Bet tā nu tas bija.

-    Vai tam ir nozīme? - Stefānija pajautāja.

Tas bija jautājums, kuru viņa jau stundu vēlējās uzdot. Pirmo reizi viņa jutās neērti klusējot. Tagad viņa to nespēja izturēt.

-    Es joprojām varu būt Keita Mārča, ja tu vēlies. Tas jau ir tas Petras labums.

-    Tas ir neprāts.

-    Protams.

-    Es negribu, lai tu esi Keita Mārča.

-    Bet tu arī negribi, lai es būtu Petra Reitere? Šķiet, ka tu negribīgi to pieņem.

Komarovs izdzēra glāzi un uzreiz to atkal piepildīja.

-     Kad es sapratu, ka tā varētu būt tu, es sev turpināju iestāstīt, ka tas nav iespējams. Tagad, kad esmu pārliecinājies…

Stefānija izjuta gandrīz vai paniku.

-    Tad - kas?

-    Jo vairāk es par tevi uzzināju, par to, ko esi darījusi, jo grūtāk bija pieņemt, ka tu un viņa - ka jūs esat viena un tā pati persona. Nešķita, ka tas sader kopā. Joprojām nesader.

Viņa gribēja pateikt, ka Salībī un Steifele jau bija miruši, kad viņa abus atrada, bet zināja, ka Komarovs viņai neticētu. Viņa tur bija, viņi bija noslepkavoti. Tagad, haosa dēļ, kas bija sācies, tika pieņemts, ka slepkava bijusi sieviete. Ja viņa atrastos Komarova pozīcijā, arī viņa sev neticētu.

-    Un Medajevs? Vai Centraļnaja pasūtīja viņa slepkavību?

-    Tā izskatās.

-    Tev šķiet, ka tas varēja būt kāds cits?

-     Anatolija dzīve bija ļoti slepena. Es viņu pazinu labāk nekā pārējie, bet patiesībā tomēr nepazinu. Izskatījās, ka darbs ir Centraļnajas nopelns, bet nebūtu pārsteigums, ja to būtu izdarījis kāds cits.

-    Un Salībī?

-    Ko - Salībī?

-    Tev ar viņu bija biznesa darīšanas.

-    Viņš nav pirmais no maniem biznesa partneriem, kurš liek nogalināts. - Tas, kā viņš to pateica, bija tikai "tā - starp citu". Nekādu emociju, nekāda pārsteiguma. - Maskavā tikt noslepkavotam ir risks, ar ko jāsaskaras jebkuram bagātam uzņēmējam. Ja ir kāds strīds, tad atrisinājums ir tāds. Ņujorkā tu izmanto advokātu. Maskavā tu izmanto Uzi. Tā ir ātrāk, tīrāk un lētāk.

-    Tev nekādas emocijas nesaistās ar Salībī?

-    Mēs nebijām draugi. Mūs vienoja tikai nauda. Un tas nav labs iemesls.

-    Neesmu pārliecināta, ka tu stāsti patiesību.

-    Varbūt tev labpatiktos sentimentāla atbilde?

-    Nekādā ziņā.

Viņš pasmaidīja, bet smaids bija stindzinošs.

-    Man jau tā likās.

-     Un kā ir ar mani? Kas es esmu, ko es daru, - vai tev tas ir svarīgi?

-    Tikai tādā gadījumā, ja man ir profesionāls uzdevums.

-    Es nepārguļu ar tādiem, kam ir profesionāli uzdevumi.

Oficiante aiznesa viņu šķīvjus. Viņi pasūtīja divus espres-

so. Komarovs palūdza glāzi Calvados, tad aizsmēķēja vēl vienu Marlboro.

-     Kā gan man tas varētu būt svarīgi, Petra? Vai es esmu īstais, kuram jātiesā?

-    Es nezinu, un man ir vienalga.

-   Tici man, esmu pēdējais cilvēks, kurš iebilstu. Iespējams, ka man vajadzētu tev uzdot to pašu jautājumu.

-    Tu dzirdētu to»pašu atbildi.

-    Tieši tā. Mēs nevaram izlikties, ka esam citādi. Ne jau tad, kad esam kopā.

Ja vien tā būtu patiesība.

-    Man vajadzēja dzirdēt tevi to sakām.

-     Vai tad tu tiešām vēlies būt vērtēta pēc standarta, kas uz mums neattiecas?

-    Vai tā tev šķiet?

Komarovs pamāja ar galvu.

-     Mūsu noteikumi atšķiras no viņu noteikumiem. Viņu morāle ir citāda nekā mūsu morāle. Salīdzināt tās abas… tikpat labi varētu salīdzināt mašīnu ar banānu.

Viņi pavadīja Vīnē divas dienas, mīlējoties, ēdot, dzerot, klaiņojot no vienas tūristu atrakciju vietas uz nākamo. Stefānija mainīja savus dienas plānus, lai tie saskanētu ar viņējiem, tādējādi laužot vienu no pamatlikumiem, kuru Boids viņai bija iemācījis: nekad nejauj nevienas lietas nevienam elementam kļūt personiskam. Vakarā, viegli apreibuši, viņi mēģināja palikt augšā, cik vien ilgi iespējams. Katras dienas labākā daja bija pamošanās. Atrodot viņu sev blakus. Skūpstot viņu, izjūtot viņu, viņa smaržu. Kafijas aromāts, kas sajaucās ar viņa pirmo tās dienas cigareti, pēcskūšanās losjons, gaisa rūgtā smarža. Viņa bija pārliecināta, ka neko no tā neaizmirsīs.

Kad viņa pateica, ka zina, kā Irīna nomirusi, Komarovs šķita dīvaini domīgs. Kad viņš pajautāja, cik Stefānijai ir gadu, viņa atbildēja, ka trīsdesmit tris, jo viņa bija aizmirsusi Petras vecumu. Komarovs sacīja, ka viņam ir četrdesmit četri, un pajautāja, vai viņa iebilst, ka viņš ir tik ļoti vecāks par viņu. Stefānijai likās, ka viņš izskatās pēc maza puikas, kad viņš to jautāja. Stefānija noskūpstīja viņu, lika nemuļķoties un prātoja, vai viņš būtu juties labāk vai sliktāk, ja zinātu, ka viņai ir divdesmit septiņi gadi.

Kad viņš runāja par biznesu, nebija iespējams sasaistīt viņu ar viņa pagātni cietumā. Tagad tas viss saistījās ar kviešu cenām, tas amerikāņu un somu farmaceitu kopuzņēmums Krievijā, Latvijas mežu projekts, Igaunijas kuģu kompānijas, telekomunikāciju kopuzņēmums ar zviedru un vāciešu partneriem Rietumsibirijā, agrāk valstij piederošo rūpnīcu reno- vācija Novosibirskā un Jekaterinburgā, īpašumu pārvaldīšana Manhetenā, bankas, viesnīcas, aviolīnijas, nafta, zelts, niķelis, gāze ogles, dimanti.

-    Vai ir kas tāds, kas Mirsch neinteresē?

-    Jebkas, kur varētu zaudēt naudu.

Stefānija uzzināja, ka viņam vislabāk garšo itāliešu ēdieni, viņam patika arī japāņu, taizemiešu un indiešu, bet ķīniešu ēdienus gan viņš tā arī nebija iecienījis. Viņš sacīja, ka dzerot vairāk, nekā viņa dārgais Manhetenas ārsts ieteicis, bet mazāk, nekā gandrīz katrs krievs, kuru viņš pazina; sarkanais vīns - pēc izvēles, degvīns, kad situācija to pieprasīja. Stefānija uzzināja, ka viņam nekad nav piederējusi mašīna.

-     Es nekad neesmu vienā vietā tik ilgu laiku, lai man tā butu nepieciešama. Lai nu kā, jebkurā vietā, kur esmu, vienmēr atrodas cilvēki, kas man vajadzības gadījumā aizdod mašīnu.

-    Vienmēr?

-    Vienmēr.

Viņš bija dedzīgs lasītājs, kad laiks to atļāva, bet nekad neizvēlējās daiļliteratūru. Noskatījies filmas, viņš uzreiz tās aizmirsa. Nervozs lidotājs, kurš bija iemācījies izgulēties lidmašīnā, jo tā bija vienīgā vieta, kur viņu nevarēja traucēt. Viņš nebija ieinteresēts materiālajos labumos tā paša iemesla dēļ, kāpēc nevēlējās mašīnu, bet viņu iepriecināja iespēja iztērēt naudu, nopērkot labas drēbes, jo tās viņš valkāja lielāko tiesu laika. Visi viņa uzvalki bija Brioni vai Canali, un visas viņa kurpes bija no Church.

-     Pēdējā laikā es pavadu deviņdesmit procentus laika, ģērbies uzvalkā. Jaunībā es to uzskatīju par zināmu zaimošanas paveidu. Un neiespējamību.

Apmēram tik tuvu tika abu sarunas par pagātni. Tiklīdz viņu saruna sāka virzīties šajā virzienā, iejaucās piesardzība. Abi to pamanīja, neviens to nepieminēja, jo negribēja riskēt ar abu kopā pavadītā laika vārīgo skaistumu.

Pēdējais rīts pienāca pārāk ātri. Pārguruši Stefānija tik un tā nenožēloja stundas, kas bija zaudētas miegam. Viņi klusējot mīlējās, klusējot sakravāja mantas. Viņi izdzēra kafiju mazā ēdamistabā lejā. Viņas pakrūti žņaudza bailes, kas iznīcināja pirms tam tik milzīgo apetīti. Viņi izrakstījās no Pen- sion Elisabeth un izgāja smalkajā lietū. Komarovs sacīja, ka viņiem jāpaliek noslēpumā. Tīri profesionālu iemeslu dēj. Stefānija zināja, ka viņam ir taisnība, bet bija sāpigi tam piekrist. Tas šķita tik netaisnīgi.

Viņi stāvēja pie lidostas autobusa. Resnais astmatiskais vadītājs sacīja, ka ir laiks braukt, un iekāpa autobusā. Stefānija stāvēja uz apakšējā pakāpiena un pagriezās, lai noskūpstītu Komarovu vēl pēdējo reizi.

-    Kad es tevi atkal satikšu?

-    Drīz.

-    Kur es tevi atkal satikšu?

-    Kaut kur.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Pilnīga Petras Reiteres parādīšanās prasīja sešas nedējas. Ja bija tādi, kas šaubījās, ka viņa ir atbildīga par asinspirti Centrāla parka rietumos, tad līdz decembra pirmās nedējas beigām bija maz tādu, kuri apšaubīja to, ka viņa ir atpakaļ darbā.

Tev vajadzētu dzirdēt dažas baumas, Petra, vēstīja Šterns klēpjdatorā, kamēr viņa traucās no Lionas uz Parīzi ar TGV.

Es jau tā tev maksāju veselu bagātību, Oskar.

To es tev piedāvāju par velti.

Tu ar gadiem kļūsti vientiesīgs. Bet labi, turpini!

Iemesli Petras trīs gadu ilgajai klusēšanai: nopietna trauma; neplānota grūtniecība; aiziešana pensijā Klusā okeāna dienvidos; ieslodzīšana Indonēzijā, Kolumbijā, Turcijā vai Ķīnā - izvēlies pati; neizdevušās laulības; noalgošana Valsts aizsardzības dienestā!

Stefānija skaļi iesmējās. Kad kaimiņos sēdošie pasažieri pagriezās, lai paskatītos uz viņu, viņa aizklāja muti ar rokām. Joprojām smaidot, viņa uzrakstīja atbildi.

Petra darbā Valsts aizsardzības dienestā vai Petra - nākamais pāvests? Nezinu gan, kas izklausās ticamāk.

Kādu mēnesi viņa klaiņoja pa Eiropu. Lētas viesnīcas un hoteļi, aukstas dzelzceļu stacijas, lidostas bezgaisa termināli, nakts braucieni ar autobusiem, kuri smirdēja pēc vecām cigaretēm un sasmakušiem ķermeņiem. Brēmenē viņa saindējās no ēdiena un pavadīja trīsdesmit sešas stundas, pārliekusies pār podu, kuram tecēja ūdens tvertne. Novembra vidū viņa saslima ar gripu. Nedēļu (ko viņa pavadīja Mari- borā, Ļubļanā, Splitā un trīs dienas Boloņā) viņa jutās kā narkomāns, kurš cenšas tikt vaļā no atkarības; bīstams drudzis, šķebināšana, sāpju dūrieni visā ķermenī, izklaidīgs prāts. Londona vienmēr bija apstājas punkts; tur viņa pārvilka drēbes, izmazgāja netīrās, kārtīgi pagulēja un pārmainīja jaunu identitāti. Viņa ēda restorānos vai pirka jau gatavus ēdienus, jo nebija jēgas kaut ko pirkt un ielikt ledusskapi. Ilglaicīgi nozīmēja divdesmit četras stundas.

Viņa sazinājās ar Rozijas Saudhuri starpniecību, kā jau bija nolemts, un trešajā nedēļā, būdama Vācijā, viņa saņēma no Rozijas adresi, datumu un īsus norādījumus, kas lika viņai doties uz Parīzi. Pēc divām dienām noteiktajā laika viņa iegāja brūkošā dzīvokļu kompleksā Monmartrā. Tumšā gaitenī, kas smakoja pēc notekcaurulēm un dezinfekcijas līdzekļiem, viņa atrada paciņu otrā stāva istabiņā. Dženina Elveja, nodot Ivetai Blanko. Iekšā bija fotogrāfijas, adreses Tulūzā un Marseļā, kartes ar ielām, kas atzīmētas ar dzeltenu flo- māsteru. Bija arī septiņdesmit divu stundu plāns, kuru jāievēro. Viņa brauca ar autobusiem un vilcieniem, kas bija atzīmēti sarakstā. Viņa ēda norādītajās kafejnīcās norādītajos laikos, izstaigāja maršrutus, piezvanīja uz numuriem, pateica vajadzīgos vārdus. Viņa palika izvēlētajās viesnīcās ar Magentas Mājas izvēlētajiem segvārdiem. Marseļa bija pēdējā pieturvieta.

Kad viss bija beidzies, viņa atgriezās Parīzē, lai pirmo reizi atkal satiktos ar Komarovu, kurš ielidoja no Ņujorkas. Viņš bija rezervējis numuru Crilloti Konkordijas laukumā. Nogurusi un pārsātināta, Stefānija itin nemaz nejutās pateicīga. Viņa sacīja, ka tas esot uzkrītoši un muļķīgi apmesties tādā viesnīcā. Komarovs piekrita un noskūpstīja viņu.

-    Kostja, man likās, ka mums jāslēpjas.

-    Tā ari ir. Tieši tāpēc mēs nevaram spert ne soli laukā no mūsu numura, līdz mums jābrauc projām.

Viņš smaidīja, un Stefānija nespēja vairs dusmoties.

-    Un kad tas ir?

-     Parit.

Nākamajā rītā Le Figaro bija publicēts raksts. Maratam Manovam, cilvēku tirgonim, bija iešauts mugurā, kad viņš gāja ārā no sava dzīvokļa Marseļā. Stefānija zināja šo adresi - pēdējā vieta, kur viņa bijusi nepilnas sešas stundas pirms šaušanas. Manovs, krievs no Ņižņijnovgorodas, bija dzīvojis Marseļā ar segvārdu Romāns Kasaless. Viņu meklēja Francijā jau ilgāk nekā gadu, viņu apsūdzēja, ka viņš vada bandu, kas ieved Rietumeiropā nelegālos imigrantus no Austrumeiropas un bijušās Dienvidslāvijas. Vairākums ieradās caur Itālijas ostām Adrijas jūrā, un tad viņi devās uz Franciju, Lielbritāniju un Vāciju. Vairums sieviešu tika piespiestas nodarboties seksa industrijā, lai samaksātu ceļa izdevumus. Manova banda kontrolēja prostitūtas Parīzē, Marseļā, Tulū- zā, Lionā un Bordo.

Vietējiem Marseļas varas orgāniem bija aizdomas, ka Manova slepkava ir sieviete. Iespējams, ka viena no viņa nelegālajām imigrantēm. Bija zināms mierinājums šajā minējumā. Citas detaļas bija ļoti neskaidras, bet Stefānija ievēroja, ka Tulūzas policija izdara pati savu izmeklēšanu.

Komarovs vēlāk ieraudzīja rakstu. Stefānija bija vannā, pusaizmigusi, kad viņš parādījās caur tvaikiem. Viņa ievēroja Komarova rokās avīzi, kas bija atlocīta pareizajā lapā. Viņš pastiepa avīzi Stefānijai.

-    Tavs darbs?

-     Nejautā.

Pēc Parīzes Komarovs atgriezās Ņujorkā. Stefānija aizlidoja uz Amsterdamu un tad ar vilcienu aizbrauca uz Gro- ningenu. Viņa aizšķērsoja ceļu Ērikam Rojam, kurš nobāla, ieraugot viņu pie savām ārdurvīm. Kā jau pirms tam, viņš itin nemaz nepretojās. Viņš pat nemēģināja bēgt. Stefānija saņēma viņu aiz rokas, uzveda augšstāvā un aizvēra durvis, lai viņi būtu vieni paši Ziemeļu līnijas konteineru birojā.

-     Man nepatīk sprediķot izvirtuļiem, Erik, bet tev vajadzēja būt izpalīdzīgākam, kad es te biju pagājušo reizi. Tad man nebūtu vajadzējis atgriezties.

-    Ko tu gribi?

Stefānija juta Petras tērauda stingrību. Pamazām, kad dienas bija pārvērtušās par nedēļām, vecās sajūtas bija atgriezušās. Tagad, skatoties uz Ēriku Roju, viņa varēja nomurmināt tikai nicinājuma pilnus vārdus.

-    Stambula. Darījums, kas neizdevās. Kāpēc tu nepieminēji Salmanu Rifatu?

-    Es… Es nezinu.

-    Tiešām? Ļauj man minēt. Tu viņu nepieminēji tāpēc, ka tu no viņa baidies vairāk nekā no manis.

-    Nē.

Viņa pavadīja kopā ar Roju desmit minūtes. Viņš atbildēja uz visiem Stefānijas jautājumiem. Jo godīgāks viņš bija, jo vairāk Stefānija viņu nicināja. Viņa bija redzējusi, ar kādu pornogrāfiju viņš tirgojas, un zināja, kāds viņš ir. Rojs redzēja sevi kā upuri, nevis vienu no sazvērniekiem. Viņš nesaskatīja to, ka tirgošanās ar seksuālas vardarbības attēliem padara viņu par līdzvainīgu katrā aktā, kas bija redzams. Tā ir tikai bilde. Tas būtu viņa attaisnojums, viņa aizstāvība. Un viņa lielākā vājība.

Stefānija piecēlās, lai dotos projām.

-     Kā es redzu, tad uzpampums jau ir nogājis. Vai vēl ir sāpīgi?

Skrimslis bija iztaisnots, zilumi gandrīz izzuduši, bet trīs šuves bija atstājušas pie deguna pamatnes nelīdzenu rētu.

Rojs nespēja viņai atbildēt. Stefānija noliecās pie viņa un piespieda pirkstgalu pie spīdīgās, jaunās ādas.

-    Nākamo reizi, kad tu mēģināsi izlemt, no kā baidīties, izvēlies mani.

Vēlāk viņa nožēloja to, ka bija vēlreiz salauzusi viņa degunu. Ne jau tāpēc, ka izjuta līdzjūtību pret viņu, bet tāpēc, ka tā bija nevajadzīga rīcība un - vēl sliktāk - neapdomāta. Savos ziedu laikos Petra nebūtu tērējusi tam enerģiju. Būtu pieticis ar draudiem.

Stefānija pavadīja savu dzimšanas dienu viena pati Vācijā. Viņa pamodās Drēzdenē un aizmiga Hannoverē. Tā bija nožēlojama viesnīca; apkure nestrādāja, viena siena bija nolijuši, otrā sienas pusē bija apmetusies Albānijas imigrantu ģimene. Stefānija dzirdēja bailes viņu skaļajās balsīs. Viņa priecājās, kad sāka līt lietus un noslāpēja viņu balsis. No rīta viņa pamodās ar sarkaniem kodumiem uz rokām un kājām. Blaktis.

Viņa pavadīja Petras dzimšanas dienu kopā ar Komaro- vu viesnīcā "Atlantija" Hamburgā.

-    Brauc ar mani kopā uz Ņujorku, Petra.

-    Es nevaru.

-    Man šķita, ka tu vari darīt, ko vien vēlies.

-    Tas nenozīmē to, ka man nav pienākumu.

-    Pret ko?

-    Nu, Kostja…

-    Pret klientu?

Viņa ņēma ļaunā Komarova balss toni.

-    Jā. Pret klientu.

-    Atcel to. Pārmaini savus plānus. Izdari kaut ko.

-    Kāpēc gan es? Kāpēc gan tu nevari to izdarīt?

-    Tāpēc, ka man tas nav tik viegli izdarāms.

-    Nav viegli? Kāpēc ne? Viens zvans…

-    Tu esi neatkarīga. Man ir lielāka atbildība.

Stefānija aprauti iesmējās.

-    Protams. Dons no Donas.

-    Ko tu ar to gribi sacīt?

-    Vai tu teiktu, ka šīs attiecības ir līdzvērtīgo apvienība?

-    Es netērēju laiku, domājot par tādām lietām.

-    Nu tad nedaudz patērē pašlaik.

-     Nē.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka es neesmu kaut kāds ar sevi pārņemts pus- amerikānis, kurš vienmēr uztraucas par to, kā jūtas.

-    Vai tu vispār kaut ko jūti?

-    Tas ir necienīgs jautājums.

-    Vai jūti?

-    Un ka tev liekas?

-    Nu, izskatās, ka tu jūties labi, kad mani drāz. Bet citos gadījumos ir grūti pateikt. Kurš gan zina? Varbūt tu pietēlo. Varbūt tu neko nejūti.

Viņš paspēra soli Stefānijai pretim un apstājās. Viņš izskatījās ļoti sadusmojies, tad pārsteigts.

-    Kas noticis, Kostja? Tev bail man iesist?

Klusums.

-    Tieši to jau tu taisījies darīt, vai ne? Būt īstam vīrietim, būt īstam krievam. Nolikt savu bezkaunīgo sievieti pie vietas ar zilu aci un pārsistu lūpu.

Komarovs cieši paskatījās viņas ledainajās acīs.

-    Par to jau ir runa, vai ne? Dzimums. Kontrole.

Komarovs izskatījās patiesi apmulsis.

-    Kāpēc tu tā izturies?

-     Kāpēc ir tā, ka mēs tiekamies tur, kur tu vēlies tikties, un tikai tad, kad to atļauj tavs dienas plāns?

-    Tāpēc, ka tas ir vienīgais veids, kā es varu tevi satikt. Alternatīva būtu vispār nesatikties. Tas būtu vēl ļaunāk.

-    Jēziņ, ar to nepietiek! Es netaisos būt daļa no šādām attiecībām. Ka tev liekas, kas es tāda esmu? Kaut kāds zaķis ar ieroci, kura klejo pa Eiropu, lai gulētu ar atplestām kājām kaut kādas viesnīcas gultā, kad vien tev tas ir ērti? Kas tās par attiecībām?

Komarovs papurināja galvu.

-    Es nezinu, bet vienu gan tev varu pateikt.

-    Ko tad?

-    Mūsu attiecības nepavisam tādas nav. Šī situācija, kādā mēs atrodamies, šīs attiecības nelīdzinās nekam, ko es kādreiz esmu piedzīvojis. Vai pat dzirdējis. Viss ir citādi. Jo mēs neesam tādi paši kā citi cilvēki, mēs nedzīvojam pēc viņu likumiem, mēs nepieņemam viņu standartus. Tad kā gan mūsu attiecības var vērtēt pēc viņējām? Nav piemērojams neviens kritērijs. Mums tie ir jāizdomā turpmākā laika gaitā.

-    Ej pie velna!

Stefānija pagriezās pret durvīm.

-    Pirms tu ej projām, - Komarovs sacīja, - tev kaut kas par mani ir jāzina, Petra. Es nekad neesmu iesitis sievietei. Pat neesmu bijis tam tuvu. Pat ne pēdējo sešdesmit sekunžu laikā.

Visu ritu lija. Es eju lejā pa Belgreivas ielu un pagriežos uz ītona skvēru. Ir dīvaina sajūta atrasties Londonā ilgāk par vienu nakti. Tomēr agrāk vai vēlāk Petrai bija mani jāatved atpakaļ uz šejieni. Es piespiežu misiņa pogu un paskatos augšā uz novērošanas kamerām virs durvīm.

Vestibilā ir divi milzīgi antīki spoguļi, Itālijas marmora galds, gluda granīta grīda. Es uzbraucu ar liftu. Augšējā vestibilā pie dzīvokļa durvīm mani pārmeklē divi vīrieši ar olīvkrāsas ādu, tērpušies apspīlētos, tumši brūnos dizaineru uzvalkos. Muskuļu viņiem netrūkst, bet smadzeņu gan, tādi tipi, kas nevar uzvilkt Versačes uzvalku, ja tam kabatā nav ieroča. Kad viņi mani pārbauda, es uzpilinu lietus lāses uz viņu drēbēm, un tas sabojā viņu prieku.

Dzīvoklis ir kā dadzis acī; gaitenī sienas paklājs šokolādes krāsā, viesistabā trīs melni ādas dīvāni, spilveni ar zebras svītru rakstu, milzīgas zeltītas lampas uz hroma kafijas galdiem ar matētiem stikliem, balta grīdsega, tumši sarkanas sienas un griesti. Pa kreisi milzīgs, lakots skapis, kurā salikti četri televizori, VHS, DVD, iebūvēta skaņu sistēma. Nezinātājam tas liktos joks. Man tā ir zīme. Man nevajag pazīt cilvēku, kas šeit dzīvo, jo es pazīstu šādu sugu.

Viņš sēž klubkrēslā pie bīdāmajām durvīm, kas ved uz balkonu. Platas melnas bikses, Guči svīteris un zils zīda krekls, kas atpogāts pie kakla, piedurknes uzrotītas līdz elkoņiem, atklājot muskuļainas rokas gaļas mērces krāsā. Viņa mati agrāk mēdza būt īsi. Tagad viņa skalps ir gluds un spīdīgs. Ķīļbārdiņa ir gandrīz apgriezta. Zelta "Rolex" pulkstenis. Ap otru locītavu aplikta plata zelta ķēde un ap kaklu - vēl tiena zelta ķēde. Viņam der tikai pašas dārgākās mantas. Un es to ienīstu.

Es, gluži pretēji, esmu mēģinājusi izskatīties tik noplukuši, cik vien iespējams. Tas nav bijis grūti. Gaiši pelēkas lietotas bikses, netīras kediņas, izbalējis U2 T krekls zem melna svītera ar caurumu vienā elkonī. Un mans vecais lietusmētelis, no kura, protams, joprojām pil - tagad uz baltā paklāja. Es varēju atbraukt ar taksometru, bet izvēlējos pastaigāties pa lietu. Man pie pieres ir pielipušas tumšas malu šķipsnas. Mans deguns ir sarkans, un man salst.

Viņš smēķē nelielu cigāru.

-    Bez lietussarga, Petra?

Salmans Rifats. Turku ieroču tirgonis. Vīrs, kurš tevi apburs ar šarmu, pirms sagriezīs gabalos ar mačeli. Patiesību sakot, esmu pārsteigta, viņu šeit ieraugot. Kad Šterns viņu atrada, es to apšaubīju. Rifats Londonā? Nevar būt, es biju atbildējusi. Viņš mēdza bieži braukt uz šejieni, bet, jo veiksmīgāks kļuva, jo nedrošāk viņam kļuva ceļot uz tādām valstīm kā Lielbritānija, Francija un Vācija. Šterns man pateica viņa mobilā tālruņa numuru un sacīja, lai piezvanot pati personiski.

-    Cik ilgs laiks gan pagājis, Petra?

Ne pietiekami ilgs. Es apspiedu bailes, taču nespēju no tām pilnīgi tikt vaļā. Kad Bruno Kleists ierosināja, ka man vajadzētu atrast Rifatu, es biju ignorējusi viņa padomu. Es sev iestāstīju, ka atradīšu citu ceļu. Bet man tas nebija izdevies. Un mana atgriešanās vizīte Groningenā pie Ērika Roja tikai apstiprināja to, ko man bija vajadzējis pieņemt no Kleista.

-    Tev šeit ir mīlīga vietiņa, Salman.

-    Es to aizņemos no drauga.

-    Ko tu dari Londonā? Pārdod nederīgus ieročus īriem?

Rifats nievājoši iesprauslājis.

-    Es vairs nesadarbojos ar amatieriem. Vai arī ar psihopātiem.

Un kā ir ar tevi, Petra? Es dzirdu nostāstus…

-    Tev vajadzētu zināt labāk, nekā tiem ticēt.

-    Es mēģināju tevi atrast. Divus gadus, un - nekā. Tad pēkšņi tu esi visur.

-    Tagad es varu atļauties izvēlēties. Tāpat kā tu.

Rifats pieceļas no krēsla. Biju jau aizmirsusi, cik liela auguma viņš ir. Sešas pēdas, septiņas collas, tā rakstīts viņa dosjē. Bet runa jau nav tikai par viņa garumu. Viņš ir ļoti plats. Pleci un kakls ir tikai muskuļi vien - kā vecam, grubuļainam ozolam. Viņa viduklis ir tik tievs, ka izskatās gluži vai sievišķīgs. Rifats nu jau divdesmit gadus nodarbojas ar svarcelšanu. Viņš pavada vairākas stundas dienā, cilājot svarus, lai kur arī viņš būtu. Es atceros cieto miesu, dīvaino smaku, ko izdalīja viņa steroīdiem pildītā āda. Atmiņas par to liek man justies nelabi.

Viņš atver bīdāmās stikla durvis. Mēs izejam uz balkona, pār kuru klājas nojume. Tas nav viņa dzīvoklis, tāpēc viņš uztraucas par noklausīšanās ierīcēm; viņš runās brīvi tikai atklātā vietā. Ir auksts, mūsu elpas sasalst, bet Rifats neiebilst. Viņš atspiežas pret akmeni, skatās uz ītona skvēra dārziem un ievelk cigāra dūmus.

-    Ko tu gribi?

-    Informāciju. Es labi maksāšu.

Es viņam iedodu sarakstu. Mēs runājam par Kobu, teroristu grupējumiem, bioloģiskajiem ieročiem un Rogačova un Māršala slepkavas identitāti. Viņš man nesniedz atbildes, tikai novirza mani pareizajā virzienā. Mēs tur pavadām desmit minūtes, lietus lāses bungo pa nojumi, tā palielinot mūsu privātumu.

Kad ieejam atpakaj iekšā, es jautāju:

-    Vai varēsi palīdzēt?

Viņš pamāj ar galvu.

-    Es varu iedot daļu no tā uzreiz, daļu pēc četrdesmit astoņām stundām.

Divi mērkaķi brūnajos uzvalkos ir tur, kur mēs viņus atstājām.

-Cik?

-    Cik daudz tev ir?

-    Pasaki summu un vietu, kur tu to vēlies. Es to noorganizēšu stundas laikā. /

Tā kā viņš nometa iepriekšējo cigāru lejā uz ielas, tad tagad izņem vēl vienu no sudraba etvijas.

-    Man nevajag naudu, Pelra. Man tās jau ir par daudz. Es tev pat nevarētu pateikt, cik daudz. Pat ar, piemēram, piecu miljonu lielu rezervi.

-    Ko tad tu vēlies?

-    Kā tu mani atradi?

-     Vecs paziņa.

-    Kurš?

Es nekad nevarētu upurēt Bruno Kleistu. Bet Ēriks Rojs… tas nemaz nebūtu tik slikti.

-    ja es tev nosauktu vārdu un vietu, kur viņu var atrast, vai mēs vienotos?

Viņš kādu brīdi blenž uz mani. Tad, nesakot ne vārda, vitiš iziet no istabas. Kad viņš atgriežas, viņam rokā ir maza, apaļa, zila pudele ar korķi. Manas asinis sastingst. Es zinu, kas ir tajā pudelē. Olīveļļa no viņa Grieķijas īpašumiem.

-    Tu taču neesi aizmirsusi, vai ne?

Dievs vien zina, ka esmu mēģinājusi.

Viņš izņem korki.

-    Šī ir vienošanās.

Es paskatos uz viņu un tad uz pāri pie durvīm.

-    Tie laiki ir beigušies, Salman. Izdomā ko citu.

-    Neuztraucies, Petra, es neesmu idiots. Te mēs varbūt arī esam trīs, bet mēs zinām, kas tu esi un ko tu vari izdarīt. - Viņš aizsmēķē jaunu cigāru. - Es negribu tevi piespiest. Es gribu, lai tu izvēlies to darīt. Tieši tāpat kā agrāk.

-    Tu taču netici, ka tā arī bija, vai ne?

-    Tajās dienās tu man vienmēr izskatījies miljards dolāru vērta. Šodien tu esi saģērbusies kā klaidone. Kāpēc? Lai mani atvairītu?

-    Es to nedarīšu.

-     Būsim atklāti. Tu esi atnākusi uz šejieni, jo esmu tavs pēdējais glābiņš, Petra. Un tas ir vienīgais, ko es no tevis vēlos. - Viņa sejā paplēšas plēsoņas smaids. - Tev nav nekā cita, ar ko tirgoties.

Es papurinu galvu un nomurminu:

-    Nav pirmā reize, kad tu esi sevi pārvērtējis.

Ļevam Goltam tika iešauts divas reizes pakausī, kad viņš kāpa savā vienkāršajā Volkswagen Passat pie dzīvokļu kompleksa, kurā viņš bija apmeties pēdējos piecus mēnešus, netālu no Tempelhofas lidostas Berlīnē. Slepkavība notika tieši pirms sešiem pirmdienas rītā. Bija vēl tumšs, aculiecinieku nebija. Stefānija bija aizbraukusi no Berlīnes iepriekšējā vakarā, neilgi pēc septiņiem. Viņa bija devusies uz Gollas dzīvokli svētdienas pēcpusdienā, lai nodotu biezu aploksni, kuru pati bija saņēmusi svētdien no rīta. Viņa bija izņēmusi aploksni no DHL iesaiņojuma, taču nebija to atvērusi. Viņa bija ar liftu uzbraukusi septītajā stāvā, kur bija iemetusi aploksni šaurajā pastkastītē viņa dzīvokļa durvīs. Pa ceļam lejā uz kāpnēm viņa pagāja garām divām sievietēm. Tie arī bija vienīgie cilvēki, kurus viņa tur redzēja.

Par Goltas noslepkavošanu viņa izlasīja tikai otrdien. Tad viņa bija atradusies starp Nirnbergu un Minheni. Bija stipri lijis, un viņa bija braukusi jau piecas stundas. Viņa iegriezās degvielas uzpildes stacijā, lai ielietu benzīnu un nopirktu kafiju. Viņa pavadīja pusstundu, lasot Sьddeutscher Zeitung. Tas bija īss raksts; Ļevs Golta, krievu noziedznieks, kuru meklēja Lielbritānijā, nošauts Berlīnē iepriekšējā rītā. Detaļu bija ļoti maz, taču avīzē bija publicēts īss viņa pagātnes apkopojums. Deviņdesmito gadu vidū Golta bija Maskavā kļuvis bēdīgi slavens kā nežēlīgs slepkava. Viņa vārds kļuva par sinonīmu izvirtušai vardarbībai; viņš bija izķidājis trīs upurus un ceturto bija spīdzinājis ar lodlampu. Videomateriāli pēc tam tika nosūtīt katra upura radiniekiem. Tas bija tikai laika jautājums, līdz pats Golta kļuva par mērķi.

Kad tas bija noticis, viņš aizbēga no Maskavas, devās uz Rietumiem un nomainīja karjeru. Londonā viņš noīrēja dzīvokli uz Strīthamas un sāka importēt no Krievijas jaunākās ierīces, lai varētu sākt ražot American Express, MasterCard, Visa un Diners kredītkaršu kopijas, kuras viņš pārdeva līdz pat četriem simtiem mārciņu par vienu. Viņš izmantoja šīs kartes, arī lai iepirktu preces - pārsvarā dizaineru apģērbus un elektronisko aparatūru -, kuras viņš pēc tam pārdeva melnajā tirgū. Kad policija iejaucās viņa darbībā, viņi apcietināja divus Goltas sabiedrotos, kuri nosauca viņu par galveno šajā krāpšanā. Bet bija jau par vēlu. Golta atkal bija aizlaidies. Šoreiz uz Berlīni.

Stefānija nezināja, kāpēc Magentas Māja bija izvēlējusies viņu par Petras otro upuri. Viņa bija tikai sekojusi norādēm, tāpat kā gadījumā ar Maratu Manovu. Aleksandrs bija teicis, ka vajadzēs izdarīt divas slepkavības, lai padarītu viņas atgriešanos sabiedriskajā dzīvē likumīgu, tāpēc tagad viņa uzskatīja, ka viss ir kārtībā.

Pēc neveiksmes ar Salmanu Rifatu viņa atgriezās kontinentālajā Eiropā. Viņa pavadīja laiku kopā ar Komarovu An- tverpenē un Cermatē. Pēc saspīlējuma Hamburgā Antverpe- ne bija liels atvieglojums. Rūgtums bija zudis, un trīs kopā pavadītās dienas bija kaislīgas un kvēlas. Viņš izturējās tā, it kā strīds vispār nebūtu noticis.

- Mums nav laika, lai par to uztrauktos, Petra.

Protams, nav. Kā gan tas bija iespējams, ja viņu attiecību pamatā bija pāris nozagtu stundu? Tāpēc viņa priecīgi tam piekrita. Cermatē viņu intimitātē sāka iestāties zināma fami- liaritāte. Pirms tam Stefānijai tikai ar dažiem vīriešiem bija izdevies sasniegt familiaritāti. Parasti tā gāja roku rokā ar bezrūpību un garlaicību. Viņa deva priekšroku intimitātei ar svešiniekiem, atklājot, ka viņai ir daudz vieglāk atklāties kādam, kuru, kā viņa zināja, nekad dzīvē vairs nesatiks. Tā bija patiesība, kurai Stefānija bija izvēlējusies neskatīties acīs. Viņai nebija nekādas intereses uzzināt, ko gan tas par viņu liecināja. Bet ar Komarovu viss bija citādi. Familiaritāte sniedza siltumu, drošību un apmierinātību. Un viņa atklāja, ka vēlas, lai šī sajūta būtu vēl biežāk.

Pēc Cermates Stefānija aizbrauca ar noīrēto Peugeot uz Cīrihi, lai satiktos ar Albertu Eihneru, kurš, kā jau bija sarunāts, bija atstājis viņai e-pastu vienā no viņas AOL kontiem. Viņa ieradās vēlu pēcpusdienā un pierakstījās viesnīcā Leonhard. Viņa aizgāja paēst vakariņas pusdeviņos, un, kad atgriezās, viņu gaidīja vēl viena e-pasta vēstule. No Rozijas Saudhuri.

Viņas satikās kafejnīcā netālu no Mьnstergasse vienpadsmitos nākamajā rītā. Stefānija ieradās pirmā un apsēdās pie galdiņa attālākā stūrī. Kafejnīcā bija tikai pusducis apmeklētāju, pāris no viņiem smēķēja, viens čukstēja mobilajā tālrunī. Uz koka sienām bija salīmētas slēpotāju parakstītas fotogrāfijas, un pāri kamīnam bija uzliktas antīkas koka slēpes.

Kad ienāca Rozija, Stefānija viņu sākumā nepazina. Viņas mati bija īsāki, pat ne līdz pleciem, un viņa izskatījās daudz slaidāka. Uz viņas labā vaiga bija nobrāzums un pār labo roku apsējs. Stefānijas sejas izteiksme pauda jautājumu.

-    Karatē, - sacīja Rozija.

-    Karatē?

-    Es pieteicos uz nodarbībām. Trīs vakarus nedēļā. Septiņu Māsu ielā ir klubs, netālu no manām mājām.

-    Kas notika?

Viņa pasmaidīja, bet izskatījās nokaunējusies.

-    Es nepievērsu uzmanību. Man iesita pa seju, es nokritu un veļoties izmežģīju locītavu.

-    Kāpēc tieši karatē?

-    Kāpēc gafn ne? Mani sāka garlaikot vienkārši sporta zāles apmeklējumi, labas formas iegūšana. Es gribēju kaut ko vairāk… nu, nedaudz… nu, tu saproti.

Stefānija gribēja atbildēt, ka nesaprot gan, taču viņa tikai piekrītoši pamāja ar galvu. Rozija apsēdās un attaisīja savu melno ādas somu. Pie viņu galdiņa, lai pieņemtu pasūtījumu, parādījās oficiante ar izbalinātiem matiem un trīs riņķīšiem kreisajā nāsī. Rozija vēlējās karstu šokolādi, Stefānija - kafiju.

Rozija izņēma no somas pārnēsājamo DVD atskaņotāju, kā arī austiņas. /

-    Mēs tev nevarējām šo te nosūtīt. Tāpēc bija jāsatiekas.

Disks jau bija ielikts aparātā. Rozija piespieda pogu, lai

sāk radīt materiālu, pēc tam to apstādināja. Sastingušais attēls bija melnbalts; maza telpa ar vienu galdu, kas pienaglots pie sienas, krēsls vienā pusē, divi krēsli otrā pusē, trīs vīrieši.

-     Dāvana no Ungārijas policijas. Tas, kurš apsēdies, ir krievs. Strogvins, "Baltā kuba" vadītājs Budapeštā. Centraļnaja kontrolē "Baltā kuba" ķēdi. Tie ir daļēji kazino, daļēji restorāni, nakts klubi, striptīza klubi. Krievijā tādi ir četri, vēl arī Prāgā, Bukarestē, Budapeštā, Sofijā, Atēnās un Berlīnē.

Strogvinam bija vēderiņš un gari tumši mati, kas sasieti astē. Ģērbies viņš bija tumšā jakā, gaišā T kreklā, tumšās treniņtērpa biksēs. Viņš smēķēja satītu cigareti.

-     Pie kluba ārā notika šaudīšanās, tāpēc viņi aizvilka Strogvinu nopratināt. Tajās telpās viņš nav gluži jauniņais; katru reizi, kad notiek kādas krievu slepkavības, Strogvinu un viņam lidzīgos kārtīgi izprašņā. Tas ir rituāls. Visi pazīst cits citu. Šis ir ieraksts ar Strogvina otro iztaujāšanu. Mēs esam patinuši uz priekšu kādas deviņdesmit minūtes.

Stefānija uzlika austiņas, un Rozija atkal piespieda pauzes pogu. Nekustīgais attēls sāka kustēties. Nopratināšana tika izdarīta krievu valodā. Sākumā jautājumi saistījās ap degvielas kontrabandistu, kas bija nošauts ārā pie "Balta kuba". Viņš bijis kopā ar divām meitenēm, kuras tur strādāja.

-    Vai viņas bija prostitūtas? - jautāja viens no policistiem.

-    Nekādā ziņā. Es to nepieļautu.

-    Vai kāda no tavām meitenēm guļ ar klientiem?

-    "Baltajā kubā" ne. Mēs nepiedāvājam gultas, - Strog- vins pajokoja. Viņa balss bija dīvaini sievišķīga. - Tikai dzērienus un labu izklaidi. Tas, ko viņas dara ārpusē, pašas savā brīvajā laikā, tas ir viņu bizness.

-    Bizness?

Viņš paraustīja plecus.

-    Ja viņas to vēlas. Es nezinu.

Policists mainīja tematu.

-    Pastāsti mums par Anatoliju Medajevu.

-    Viņš ir miris. Viņu Ņujorkā nogalināja.

-    Vai tu zini, kāpēc?

Strogvins paraustīja plecus.

-     Nebūs nekādas vienošanās, ja neatvērsi muti.

-    Medajevs bija tuvās attiecībās ar Rogačovu.

-    Vēl vienu mirušo.

-    Tieši tā.

-    Vai starp abu nāvi ir kāda saistība?

Strogvins pamāja ar galvu.

-    Koba.

-    Koba viņus nogalināja?

-    Iespējams.

-    Klausies…

-    Nu, klīda tikai baumas. Tas ari viss.

-    Kādas baumas?

Strogvins izvairījās no abu vīriešu skatieniem.

-   Kādas baumas?

-    Es dzirdēju, ka Koba ir saistīts ar teroristiem.

-    Kādiem teroristiem? Čečeniem?

-    Es nezinu.

-    Kā viņš bija saistīts?

-    Viņš taisījās viņiem kaut ko pārdot.

-    Kaut ko nukleāru?

Strogvins papurināja galvu, tad pamāja.

-    VarbUt. Kaut ko nopietnu. Viņš gatavojās to darīt pērn, bet kaut kas nogāja greizi. Darījums tika atcelts. Tagad ir jauns plāns. Kaut kad janvārī.

-    Kā Rogačovs un Medajevs ir ar to saistīti?

-    Es dzirdēju, ka viņi bija iesaistīti pirmajā darījumā. Tajā, kas tika atcelts. Viņi ceļoja kopā ar Kobu, tā kā būtu par to zinājuši. Bet baumas ir tādas, ka viņi bija pret pārdošanu.

-    Kāpēc?

-    Pārāk bīstami. Viņiem likās, ka tā nauda nav tā vērta. Viņiem likās, ka nekāda nauda nav tā vērta. Bet Koba… nu… ja viņš ir kaut ko ieņēmis prātā…

-    Uz kurieni viņi ceļoja?

-    Sākumā uz Parīzi. Pēc tam uz Berlīni. Man šķiet, ka viņi bija arī Amsterdamā un Frankfurtē. Tad atkal atpakaļ uz Parīzi.

-    Kad?

-    Gada sākumā, janvāra beigās, februāra sākumā.

Rozija ierunājās pa starpu pratināšanai.

-    Ir vēl vairāk pierādījumu, nevis tikai viņa teiktais. Aculiecinieki, viesnīcas rēķini, lidojumu iepriekšēja pieteikšana, kredītkaršu čeki - visi uz vārdiem, kādus viņš mēdz lietot. Un bija ne tikai tās vietas, kuras pieminēja Strogvins, bet ari Minhene, Budapešta, Londona un Baku.

-    Kurš tev izstāstīja? - pajautāja viens no policistiem.

-    Nē.

-    Nav vārda, nav vienošanās.

Strogvins strauji apgriezās krēslā.

-     Tad varat iet pupās ar savu vienošanos! To vārdu es jums nedošu.

īsākais policists pajautāja:

-    Kas ir Koba?

-    Viņš ir no Maskavas. Viņam ir nopietni sakari Amerikā, kā arī Eiropā. Jebkurā vietā, kur var piekukuļot ierēdni vai policistu.

-    Arī šeit, Budapeštā?

-    Nedomāju vis.

-    Kāpēc ne?

-    Šeit policisti neņem kukuļus. Ne tik daudz kā citur. Esmu dzirdējis, ka Anglijā gan. Ari Vācijā. Amerikā tā vienmēr notiek.

-    Koba ir liels, resns vīrs, vai ne?

Strogvins sarauca pieri.

-    Nē, viņš ir vidēja auguma…

-    Tātad tu esi viņu saticis?

-    Kāds viņu man reiz aprakstīja. Teica, ka viņš esot slaids, ar bargu sejas izteiksmi.

-    Tieši kā mana māte, - pavīpsnājis noteica īsākais policists.

Intervija beidzās. Attēls izdzisa, un tajā vietā parādījās nekustīga bilde, kurā bija redzama nodegusi Skoda apartā laukā. Attālāk bija redzamas neskaidras ciemata kontūras.

-    Kur tas ir? - pajautāja Stefānija.

-     Apmēram divdesmit jūdzes no Budapeštas, nepilnas četrdesmit astoņas stundas pēc iztaujāšanas.

-     Ļauj minēt. Strogvinu atrada bagāžniekā, sasietu ar dzeloņstiepli.

Rozija sarauca pieri.

-    Tu jau par to zināji?

-    Es pazīstu parakstu. Tā ir Centraļnaja. Tā nogalināja arī Medajevu Ņujorkā.

Rozija izslēdza DVD atskaņotāju.

-    Tu dzirdēji, Stefānija. Kaut kad janvāri. Viņš tā sacīja. Viņš to zināja. Un par to arī viņu noslepkavoja.

Viņi atkal satikās Parīzē decembra pirmajā nedēļā. Stefānija rezervēja numuru viesnīcā Castex. Klusa, vecmodīga viesnīca, tā piederēja ģimenei. Tā šķita viņiem vairāk piemērota nekā Crillon. Komarovs sacīja, ka Stefānija izskatoties pārguruši, un viņa to nenoliedza. Arī viņš bija noguris. Pirmajā naktī viņi gulēja gluži kā nosisti. Nākamajā rītā Stefānija pavēra acis tikai pāri desmitiem. Ārā bija pelēkas debesis, lija lietus. Vēlāk viņi aizstaigāja uz Pikaso muzeju.

Kad Stefānija Komarovam pajautāja, ko viņš domā par Pikaso, viņš sacīja:

-    Nav ideāls. Bet ir labs.

-    Nav ideāls?

-     Es esmu atmazgājis trīsdesmit piecus miljonus dolāru ar Pikaso gleznu starpniecību. Ideālā pasaulē gan vajadzētu mākslinieku, kurš nav tik pazīstams, bet kura gleznas tik un tā tiek pārdotas par augstām cenām.

-    Jēziņ, Kostja! Varbūt pasaki to nedaudz skaļāk, lai visi tevi dzird!

Pusdienās viņi nopirka sviestmaizes ebreju delikatešu veikaliņā Rožu ielā. Pēc tam viņi aizgāja uz kinoteātri. Tur rādija Bertrātia Tavernjē retrospektīvu. Viņi noskatījās L627. Pēc tanī atgriezās viesnīcā, mīlējās, nedaudz pagulēja, kopā iegāja vannā un tad nedaudz iedzēra. Vakariņās viņi devās uz netālu bistro. Iekšā bija karsti, gaiss bija pilns ar virtuves smaržām, keramikas svečturos uz pulētajiem koka galdiem dega sveces. Komarovs izvēlējās truša gaļu, Stefānija pasūtīja zivju sautējumu. Viņi izdzēra pretīgu sarkanā burgun- dieša pudeli. Un pēc tam pasūtīja vēl vienu.

-     Kas noticis? - Komarovs pajautāja. - Izskatās, ka tu vēlies kaut ko sacīt.

Stefānija izvairījās no viņa acu skatiena.

-     Nekas.

-     Petra…

Viņa dziļi ievilka elpu un tad lēnām izelpoja.

-     Man tev kaut kas jāpalūdz. Es ļoti vēlētos, kaut man tas nebūtu jādara, taču esmu tādā situācijā, ka… un es negribu, lai kaut kas nostājas starp mums.

-    Piemēram?

-    Man vajag, lai tu mani iepazīstini ar Vladimiru Vatjuki- nu. - Acīm redzamas reakcijas nebija. - Cik vien drīz iespējams, - viņa piebilda.

Vairāk par visu viņa juta riebumu. Pirmo reizi Stefānija un Petra izjuta to pašu; lūgums izklausījās lēts, kuru, spriežot pēc Komarova sejas izteiksmes, tāpat uztvēra ari viņš.

-    Cik ilgi tu jau vēlies man to pajautāt?

Atbilstošs jautājums, bet Stefānija negribēja uz to atbildēt. Viņa paraustīja plecus.

-    Pāris stundu? Pāris dienu? Ilgāk?

-    Aizmirsti!

-     Kopš Cīrihes? Vai pat kopš Hamburgas? Vai varbūt kopš pagājušās reizes Parīzē?

-    Tam nav nozīmes.

-    Tam ir gan nozīme, Petra.

-    Piedod, Kostja! Man nevajadzēja to lūgt.

-    Bet tu to izdarīji.

-    Vai mēs varam to gluži vienkārši aizmirst?

-    Tagad ne.

-    Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka tas, ko tu man lūdz izdarīt, varētu visu mainīt.

-     Tad nedari to.

-    Es tevi pazīstu tikai dažas nedēļas, bet es pazīstu Vladimiru jau divdesmit gadus. Ja pasaule būtu melnbalta, tad izvēle būtu viegla. Bet pasaule ir pelēka.

-    Kāpēc? Vai tu ari ar viņu guli?

Komarovs pasmaidīja, tad piemiedza acis.

-     Pirmajā reizē, kad es devos uz Jekaterinburgu, man bija uzvārds Sverdlovsks. Man bija deviņpadsmit gadu, un es ceļoju no Maskavas kopā ar Vasiliju, savu brālēnu. Divdesmit trīs gadu vecumā viņš jau bija Padomju melnā tirgus veterāns. Mums tur bija tikšanās ar vietējo reketieru grupu. Apmēram vienos naktī milicija ielauzās noliktavā, kurā mēs atradāmies. Mēs metāmies bēgt. Vasilijam tas izdevās, bet mani gan trīs milicijas darbinieki sasniedza uz Ļeņina ielas, tieši pie Jakova Sverdlova pieminekļa. Viņi mani kārtīgi pa- dunkāja, līdz iejaucās Vladimirs. Tici man, tajos laikos neviens neuzbruka milicijas pārstāvjiem. Pilnīgi neviens. Bet tāds nu ir Vladimirs. Nekad nav bijis neviens cits.

-    Viņš tevi pazina?

-    Nē. Mēs pirms šīs tikšanās nekad nebijām tikušies. Bet viņš netaisījās ļaut milicijai kādu piekaut. It īpaši ne jau kaut kādu muļķa pusaudzi. Risks viņam neko nenozīmēja. Ar to arī viss sākās. Pēc tam kad abi bijām Habarovskas centrālajā cietumā, mēs viens otru sameklējām. Kad viņš sāka kauties ar kadu milzīgu Sibīrijas bandītu, Batovu, tas viņam trīs reizes iedūra ar karoti, kas bija noslīpēta par asmeni. F,s viņu dabūju atpakaļ pie dzīvibas. Bez manas palīdzības viņš būtu nomiris. Apmēram pēc mēneša, kamēr viņš vēl turpināja atveseļoties, viņš mani pasauca maliņā un sacīja: "Kost- ja, es gribu, lai tu man izdari pakalpojumu. Es gribu, lai tu parādi tam kretīnam Batovam, kāda ir sajūta, kad tev iedur ar sasodītu karoti!" Es tā arī izdarīju. Tāpēc ka tādi mēs bijām. Un tādi mēs esam.

-    Man likās, ka jūs abi neesat tik tuvi.

-    Mēs neesam draugi, ja tu tā domā.

-    Izklausās, ka esat.

-     Es neparūpējos par Batovu tāpēc, ka man patiktu Vladimirs. Es par viņu parūpējos tāpēc, ka tas bija labi biznesam.

-    Kādam biznesam?

-     Izdzīvošanas biznesam. Mums bizness vienmēr ir bijis visa pamatā. Vienīgais, kas ir mainījies, ir biznesa raksturs. Sibīrijā, Tālajos Austrumos, mēs izdzīvojām, uzveicām autoritātes un konkurentus. Vladimirs nebija vienīgais. Man bija tādas pašas attiecības ar Oļegu Rogačovu un daudziem citiem. Mēs kopā izdzīvojām un kopā arī kļuvām bagāti. Mums ir viena pagātne. Saikne. Tēraudcieta sapratne.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Ja tu ar mani guli, nevajag pieņemt, ka esi par viņiem labākā stāvoklī. Ne jau uzticēšanās ziņā.

-    Tu man neuzticies?

-    To es neteicu.

-    Jēziņ…

-    Nekļūsti emocionāla, Petra. Padomā par to! Mēs zinām, ko mēs jūtam viens pret otru, bet ko gan mēs patiesībā zinām? Ja es izdarīšu to, ko tu vēlies, es uzņemšos milzīgu risku. Es gribētu izlikties, ka tam nav nozīmes, jo tā esi tu. Bet es to nevaru. īstajā pasaulē tā nenotiek. Man ir jābūt pārliecinātam.

Stefānija juta, kā viņas vaigi piesarkst pazemojumā. Kad viņa atvainojās, viņai šķita, ka balss skan pavisam vārgi.

-    Tu neesi vienīgā, kas nevēlas, lai starp mums kas nostājas, Petra.

-    Tad nerunāsim vairs par to! Es atradīšu citu veidu.

Viņš pastiepās pāri galdam un saņēma Stefānijas roku.

-    Tu manī neklausies. Es nesaku, ka to nedarīšu. Es saku, ja es to izdarīšu… nu, tā nebūs spēle.

-    Es to nekad tā arī neuztvēru.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

Krievija parādās bez brīdinājuma. Lidmašīna izlien no bieza mākoņa, un pēkšņi zem manis ir kāda zeme, bet tai mv krāsas; tā visa ir kā aukstuma pilns alvas trauks. Es lidoju pāri upēm, ezeriem, birztalām, maziem lauku ciematiem. Ir pagājušas trīs dienas, kopš biju Parīzē kopā ar Kostju. Trīs dienas, kopš zvērēju, ka nekad nevērtēšu kādu augstāk par viņu. Trīs dienas, kopš viņš sacīja, ka tik un tā to izdarīs. Riteņi atsitas pret skrejceļu, un es esmu uz zemes.

Lidostā Šerementjeva es iedodu ierēdnim Klaudijas Baumanes pasi. Klaudija ir trīsdesmit vienu gadu veca ārštata žurnāliste. Ierēdnis pat nepaskatās uz dokumentu vairāk kā reizi. Kāpēc gan lai viņš tā nedarītu? Tas ir skaists viltojums, tieši tāpat kā Šveices pase, kas ir iešūta aiz oderes ādas jakai, kas man tagad mugurā.

Aizbraucu ar taksometru līdz Maskavas centram, izkravāju somas un uzvelku kaut ko piemērotu: džinsus, zābakus, biezu jaku, siltu mēteli. Es atveru ādas jakas oderi un izņemu dokumentus, kurus Sirils Bredfīlds man izgatavojis. Viņas vārds ir Irēna Marso. Es viņu ielieku plastmasas maisiņā kopā ar diviem dolāru un rubļu vīstokļiem. Ieslēdzu klčpjdatoru un atrodu adresi, kuru Šterns bija nosūtījis Odrijai Smitai. Vakar biju paņēmusi atslēgas no Brauna- Stāla aģentūras Minhenē. Kad esmu iekalusi prātā adresi, izdzēšu vēstuli. Paiet stundas ceturksnis, līdz sasniedzu metro staciju attālākajā Sarkanā laukumā galā.

Bibireva ir mikrorajons pilsētas ziemeļos, pie ārējā apvedceļa. Tas nav nekāds skaistuma paraugs; bariņš apdrupušu daudzstāvu ēku, kas izvietotas pāris atklātās vietās. Mikrorajonā ir veikali, divi bāri, televizoru remonta darbnīca un poliklīnika. Visas ēkas ir tādā pašā noplukušā stāvoklī kā dzīvojamās mājas.

Es paeju garām klajumiem starp ēkām; zemes gabaliņi ar nobradātu zālienu, soliņu, spēļu laukumu, pāris kokiem bez lapām. Blakus ieejai vienā mājā trīs skūtgalvji noplukušos treniņtērpos dala cigareti. Viņi neizskatās pat ne pusaudžu gados. Viens no viņiem man kaut ko uzkliedz, un smiekli, kas pēc tam seko, ir neķītri.

Vestibilā ir lifts. Zīme, kas vēsta, ka lifts nestrādā, izskatās tā, it kā būtu tur stāvējusi jau kādu laiciņu. Es uzeju pa kāpnēm līdz sestajam stāvam un atrodu savas ieejas durvis gara, šaura gaiteņa galā; trīs no četrām spuldzēm nedeg. Mani uzreiz sagaida sasmacis karstums. Šajā dzīvoklī, tāpat kā pārējos, ir centrālā apkure. Patiesībā tik centrāla, ka nav pat citas izvēles. Termostata šeit nav.

Dzīvokļa īpašnieks strādā Sibīrijas naftas laukos un atgriežas Maskavā tikai uz mēnesi gadā. Pārējos vienpadsmit mēnešus viņš dzīvokli izīrē. Ja iespējams, tad ārzemniekiem, jo viņi vairāk maksā. Lai gan neviens nemaksā pārāk daudz, lai apmestos Bibirevā. ļa kāds kārtīgi izpēta īres līguma nosacījumus, tad atklāj, ka naudu maksā "Volgen", fotogrāfu aģentūra Minhenē. Neviens no maniem vārdiem nav saistīts ar īpašumu. Šis dzīvoklis ir kā pēdējā vieta, kur paslēpties.

Viena guļamistaba, viena dzīvojamā istaba, neliela vannas istaba, maza virtuve, no kuras iziet durvis uz šauru balkonu. Sienas ir plānas. Dzīvojamā istabā es diezgan skaidri dzirdu blakus istabā televizoru. Nostājos pie loga un paskatos pāri pilsētai uz dienvidiem. Pret tumšajām debesīm vērojamas vēl tādas pašas betona kastes. Es pieķeru sevi, ka esmu aizdomājusies par Entrekasto, atdzesētu vīna glāzi, siltu mijkrēsli. Kopā ar Kostju, nevis Lorānu.

Kārtīgi pārskatu dzīvokli, meklējot slēptuves, bet te nav nekā droša. Vēlāk dodos lejā uz lielveikalu, Bibireva-84. Tur ir stends, kur pārdod grāmatas. Iesieti sējumi ar bezgaumīgiem vākiem. Klona grīdas vidū ir aptieka - stikla kubs, kurā sēž pusaizmigusi sieviete. Divas sievietes pie zivju stenda pērk sālītas siļķes. Gaļas stendā starp desām ir vesels sivēna liemenis. Tas ir bāli rozā. Es nopērku pāris saimniecības piederumu. Atgriežoties savā kvartālā, paeju garām zaļiem šķūnīšiem. Garāžas, kas aizslēgtas, lai aizsargātos pret zagļiem un vandaļiem. Vienā rindas galā ir uzceltas vēl divas pussagruvušos koka būdas. Vienā no tām dzīvo baloži. Es velti tajā ielūkojos; tur nav pietiekami daudz gaismas, lai es saredzētu, ko vēlos. Bet ideja rodas. Tumsā putni maigi dūdo.

Uzeju augšā dzīvoklī, savācu dokumentus, kā arī karoti no virtuves, un atgriežos baložu būdā. Tur ir parastā piekaramā slēdzene. Es izmantoju mūķīzeri, kuru biju nopirkusi Ženēvā pirms trim gadiem pēc Sterna ieteikuma. Tas izskatās kā moderna mašīnas atslēga - melns plastmasas korpuss ar gludu metāla sānu - bet poga korpusa vienā malā aktivizē galveno mehānismu, lāzeru, kas attiecīgi pielāgo atslēgu, kura nav no cietas vielas. Patiesībā tā sastāv no simts piecdesmit zīdpapīra plānuma metāla plāksnītēm uz centrālā mehāniskā stienīša.

Baloži mani ignorē un dūdo savā starpā. Būdas galā ir notekcaurule. Režģis nav nostiprināts. Neizskatās, ka to kāds būtu mēģinājis tīrīt. Es to četras reizes paraustu, līdz tas atbrīvojas, izmētājot baložu mēslus. Apsienu melno neilona vadu ap vienu no netīrajiem balstiem. Vada galā piesienu aiztaisītu plastmasas sainīti, kuru pēc tam nolaižu zemāk notekcaurulē. Ielieku režģi atpakaļ vietā un uzmetu pār to mazliet saslauku. Ārā es aizslēdzu durvis un noslēpju mūķīzeri zemē aiz būdas. Pašķiru dažas nezāles un paņemu ar karoti mazliet zemes. Iespiežu atslēgu zemē un pārkaisu pār to zemi, lai veidojas plāna kārtiņa. Kad nezāles ir atliektas atpakaļ, nelielais uzkalns nav saredzams.

Stefānija aizcirta durvis, piekļāvās viņam, tad piespieda savas lūpas pie viņējām.

-    Ak dievs, kā man tevis pietrūka!

-    Petra, mums nav laika.

-    Man vienalga.

Abu mēles saskārās, viņa sāka atpogāt Komarova kreklu. Viņš kādu bridi pretojās, bet tad pievilka Stefāniju sev tuvāk. Viņi grīļodamies tika līdz istabai un gultai.

-    Noskūpsti mani… - Stefānija elsoja. Kad Komarovs pievirzījās tuvāk viņas sejai, viņa piebilda: - Zemāk.

Pēc tam viņš sacīja:

-    Kad mēs no šejienes iziesim, mēs tik tikko būsim pazīstami.

Stefānija uzvilka savas biksītes.

-    Ko? Nedrikst aiztikt kāju restorānā zem galda?

-     Nē, nedrīkst arī skatīties, neko nedrīkst. Mums jāuzvedas piesardzīgi. It kā mēs neesam gluži pārliecināti viens par otru. It kā nav iemesla uztraukties. Un pēc tam tu brauc uz šejieni un es braucu mājās.

-    Vai es labi izskatos? Vai arī var pamanīt?

-    Tu izskaties labi.

Viņš stāvēja pie loga. Stefānija sacīja:

-    Tu pat neesi uz mani palūkojies. Kā tu vari zināt?

Viņš pagriezās un pasmaidīja.

-    Tu izskaties lieliski. Tu izskaties pārāk labi, lai būtu kopā ar mani. Un tas nozīmē to, ka nevienam neradīsies aizdomas.

Vannas istabā Stefānija vēlreiz visu pārbaudija, sakārtoja frizūru un mēģināja izgludināt saburzīto blūzi. Viņa apzinājās mitrumu un svelmi starp stilbiem. Un viņa par to priecājās, jo tā saglabās viņu sevī visu nakti.

Ārā stāvēja melns Shoguti ar tumšiem stikliem. Komarovs viņus aizveda pāri Moskvoreckas tiltam, pabrauca garām viesnīcai "Rossija" un devās augšā pa Ļubjanskas prospektu. Viņš aizsmēķēja cigareti un piezvanīja uz numuru pa mašīnas tālruni.

-    Uzzināsim, kur mēs dodamies.

-    Tu nezini?

-    Vatjukins rezervē restorānus tikai īsu brīdi pirms tam, kad ierodas. Drošības apsvērumu dēj.

-    Un, ja tie ir pilni, kāds būs laimīgs atdot savu galdiņu?

-    Vai arī nelaimīgs. Lai nu kā…

-    Kam pieder šī mašīna?

-    Paulam Karstenam. Vācietim. Viņš ir divu Sibīrijas zelta raktuvju īpašnieks. Viņi maksā par daudzām mašīnām. Kā dzirdēju pagājušo reizi, tad deviņām. Tas ir tikai šeit Maskavā. Bet, ja nebutu manis, viņš vēl joprojām staigātu uz biroju Drēzdenē.

Kafejnīca "Puškins" pletās pa trim stāviem. Stefāniju un Komarovu uzveda augšā otrajā stāvā. Tur bija ovāli spoguļi, iebūvēti izteiksmīgos ietvaros krēmkrāsas sienās, sveces elegantos svečturos, freskas pie griestiem, parketa grīdas un liels antīks globuss, kas Stefānijai atgādināja to, kuru Aleksandrs turēja savā kabinetā. Ēdamzāle bija atdalīta ar koka grāmatu plauktiem, kas bija pildītas ar grāmatām senos ādas iesējumos.

-    Vai tev patīk visa šī vecās pasaules izsmalcinātība? - pajautāja Komarovs.

-    Tā ir… negaidīta.

-    Tā ir neīsta. Šī vieta tika atvērta tikai pirms pāris gadiem. Bija jāiegulda daudz naudas, lai tā izskatītos tik veca.

Vladimirs Vatjukins bija ģērbies melnā uzvalkā un tumši zilā kreklā, bez kaklasaites. Viņš nebija garāks par Stefāniju, bet tikpat slaids cik Komarovs, tādējādi abi izcēlās savu līdzgājēju vidū. Natālija Markova, Vatjukina mīļākā, bija uzvilkusi apspīlētu melnu kleitu, kas atklāja apbrīnojamu figūru; slaidu, tomēr sportisku, eleganti iespaidīgu. Iespējams, ka pārāk iespaidīgu Rietumu anoreksiskajai gaumei, bet Stefānija saprata, kas tik ļoti saista lādu vīrieti kā Vatjukinu. Natālijas ķermeņa uzbūve nemaz tik ļoti neatšķīrās no viņējās.

Komarovs iepazīstināja ar Stefāniju. Vatjukins savas mazās, vērīgās acis, kas atradās tuvu viena otrai, ne reizi nesa- mirkšķināja, ne reizi nenolaida skatienu no viņas. Viņa smaids bija ledains. Tāds bija ari viņa rokas spiediens. Viņš uzstāja, lai Stefānija sēž viņam pa kreisi. Natālija sēdēja viņam pa labi. Viņš iepazīstināja ar saviem miesassargiem, it kā tie būtu viņa advokāti. Stefānija apslāpēja iznicinošo piezīmi, kas viņai ienāca prātā. Tur bija arī darījumu partneris Arkādijs, kuru Komarovs šķita pazīstam, un trīs meitenes, blondīne, brunete un rudmate. Viņas pilnīgi atšķirās cita no citas, tomēr bija pilnīgi tādas pašas: trīs skaistuma versijas, vienādi pievilcīgas; trīs dažādi dizaineru tērpi, visi tikpat dārgi; trīs dažādas izcelšanās, vienāda loma.

Meitenes smēķēja Davidoff Slims. Kad pienāca laiks pasūtīt, viņas izvēlējās pašu dārgāko ēdienu, kas bija ēdienkartē. Bļiņas un kaviārs, kūpināta store, siļķes un kartupeļi, visdažādākie salāti - Cēzara, Officiel, vinegrets -, liellopu un jēra gaļa un sterlete - maza store, kas atrodama tikai Volgas augštecē. Viņi dzēra šampanieti, dzērveņu degvīnu un Pētrus, kas maksāja divi tūkstoši septiņi simti dolāru viena pudele. Stefānija daudz nedzēra. Arī Natālija nē, bet Arkādijs un divas no meitenēm jau drīz bija piedzērušās. Trešā meitene un Vatjukina miesassargi malkoja kolu. Komarovs un Vatjukins dzēra kā pieredzējuši veterāni, ļaujot sev atbrīvoties, bet ne vairāk.

Pagāja stunda, pirms Vatjukins pagriezās pret Stefāniju un klusu noteica:

-    Es, protams, zināju, kas tu esi. Bet es nekad nebiju domājis, ka tevi satikšu. Nelikās, ka mūsu ceļi kādreiz krustosies.

Bija grūti viņu sadzirdēt vispārējā dunoņā, lai gan viņi sēdēja viens otram blakus. Stefānija pamanīja Natālijas skatienu. Tas šķita tikpat caururbjošs kā Petrai.

-    Manā darbā nekad nevar zināt, ar ko būs jākrusto ceļi.

Vatjukinam bija ļauna seska seja, kas nepadevās humoram, taču viņš pasmaidīja.

-    Cik patiesi! Kā dzirdu, tad labāk tev ceļā nerādīties. It īpaši pēdējā laikā. Laikam jau kādam vajadzēja brīdināt Ma- ratu Manovu un Ļevu Goltu.

Stefānija nereaģēja.

-    Vai tas, ko esmu dzirdējis, ir taisnība?

-    Es netaisos runāt par savu darbu ar cilvēkiem, kurus nepazīstu.

Aizkaitinājums pazuda gandrīz tikpat ātri, cik bija parādījies.

-    Golta bija mēsla gabals, kuram tāds gals bija paredzams. Stāsta, ka viņa tēvs esot gribējis, lai dēls kļūst par miesnieku. Par to viņš savā ziņā arī kļuva. Es viņu satiku pāris reižu, pirms viņš aizbrauca no Maskavas. Pretīgs radījums, pat pēc taviem standartiem. Pasaule ir labāka bez viņa.

-    Es to neizdarīju cilvēcisku iemeslu dēļ.

Vatjukins iesmējās.

-     Tad teiksim tā, ka tavam bankas kontam klājas labāk, ja viņa nav.

-    Tiesa.

-    Un ja nav Manova.

-    Ari tiesa.

-    Marats man ļoti patika.

Viltīgais humors nozuda. Stingas acis cieši pievērsās Stefānijai. Viņa sastinga un iemalkoja Pētrus. Cik vien ierasti tu spēj…

-     Vai nu tev viņš patika, vai ne, šķiet, ka citam kādam nepatika. Un tev tas ir izrādījies neveiksmīgi. Un, protams, arī Manovam. Bet ko gan lai es saku? Tas ir mans darbs.

Vatjukina acis turpināja viņu mocīt, taču, jo ilgāk tas turpinājās, jo mazāk tas Stefāniju ietekmēja. Šķita, ka viņu pašu vairāk nekā Stefāniju mulsina klusums, kas bija iestājies pie galda.

Viņa nolika glāzi.

-         Vai tu vēlies, lai es kaut ko jūtu pret cilvēku, kuru nekad neesmu satikusi?

-    Es gribu, lai tu zini, ka es kaut ko jutu pret viņu.

-         Labi. Bet negaidi, ka sākšu tāpēc liet asaras. Spriežot pēc dzirdētā, viņš nebija monstrs, bet viņš nebija ari nekāds eņģelis. Galvenais ir tas, ka man viņš bija tikai vēl viens darbiņš.

Tagad tās bija viņas acis, kas dziļi ieurbās. Viņš nelikās aizvainots. Stefānijai šķita, ka patiesībā viņš liekas vairāk pārliecināts. Pamazām atsākās čalošana. Vatjukins izdzēra sausu dzērveņu degvīna glāzi, kuru kāds pārāk pakalpīgs oficiants uzreiz nomainīja. Viņš aizsmēķēja Marlboro un izpūta trīs dūmu apļus.

-         Kostja man stāsta, ka mēs varētu kopā nodarboties ar biznesu.

Stefānija pamāja ar galvu.

-    Es tā ceru, jā.

-    Ar kādu?

-            Es darbojos klienta vārdā. Mēs meklējam ieroci. Ķimisku vai bioloģisku.

-    Kādu?

-    Ja iespējams, tad bioloģisku.

-    Kas ir tavs klients?

-     Nē.

-    Nav klienta, nav līguma.

-         Es to saprotu. Ari viņi to saprot. Bet viņi negrib, lai viņu identitāte tiek atklāta, kamēr vienošanās vēl nav noslēgta. Teiksim tā, ja mēs abi nekad nenonākam līdz kam noteiktam, viņiem patiktu, ja tu nebūtu par viņiem uzzinājis. Ja viss turpinās, tad tu uzzināsi identitāti, tā ka tev tik un tā būs dota iespēja noraidīt viņus.

-    Ko tieši viņi vēlas?

-    Viņi nezina. Tāpēc jau esmu šeit.

-    Tu pārzini bioloģiskos ieročus?

-    Nē, bet es pārzinu savus klientus. Tas, kas viņiem vajadzīgs, ir kaut kas, ar ko viegli apieties. Patiesību sakot, es vairumam no viņiem neuzticētu pat rokas granātu.

-    Izklausās pēc melnajiem. Kas viņi ir? Uzbeki? Azerbaidžāni?

-    Viņi nav no bijušās Padomju Savienības.

-    Tik un tā paliek daudz ākstu.

-    Nu, tu jau zini, ko saka: tur, ārā, ir vienīgs juceklis.

Vatjukins iesmējās un iebēra pelnu traukā collu pelnu.

-    Bioloģiskie - tā nav viegla padarīšana.

-    Es zinu. Un esmu to viņiem paskaidrojusi.

-    Ja mēs nonāktu pie vienošanās, cik ātri viņi to vēlētos?

-     Drīz.

-    Cik drīz?

-    Cik drīz ir tūlīt?

-    Mani nevar sasteigt. Ir iesaistīti dažādi cilvēki. Viņi jāpārliecina… tu jau zini, kā tas ir.

-     Protams. Tu izdari pakalpojumu. Mēs dabūjam to, par ko maksājam.

-     Tieši tā. Un tas, ko tu piedāvā, nebūs lēti. Tu gribi to ātri? Par pilnībā nokārtotu pārvedumu Amerikas dolāros tas būs… astoņu ciparu skaitlis.

-    Septiņu.

-    Zems, astoņu.

-    Septiņu.

-    Augsts, septiņu.

-    Varbūt. Ja vien tas ir saprātīgi, viņi samaksās. Par naudu nav jāuztraucas.

Vatjukins mēģināja piemēroties viņas bezrūpībai, taču viņa pamanīja satraukumu.

Bija pusdivi, kad viņi sasniedza Jauno Arbatu. No ietves stiepās divdesmit pēdas augsta dzelzs smaile, kuras galā bija liels, riņķojošs sudrabotas mozaīkas kubs. Virs bezgaumīgās neona gaismas ieejas klubā bija starmeši, kas tika raiditi pret kubu. Pagriezdamies tas meta spoži baltus gaismas starus, kas lauzās caur ledaino lietu.

"Baltais kubs".

Apsardze izveidoja tuneli starp tiem, kas gaidīja rindā, un Vatjukina grupa lika pa to ievesta iekšā. Garš gaitenis savienoja vestibilu ar pārējām kluba daļām. Visā tā garumā bija stikla taisnstūri, kas iebūvēti sienās un gridā. Aiz stikla bija ūdens, akmeņi, vijīgas zāles. Un piraijas.

Komarovs kādās vakariņās Parīzē viņai bija stāstījis par piraijām. Viņš bija teicis, ka Maskavā tās ir slavenas. Viņi toreiz bija nedaudz noreibuši, tāpēc Stefānijā bija pieņēmusi, ka tas ir joks. Ja ne joks, tad pārspīlējums gan. Tomēr patiesībā viņš pat bija visu aprakstījis diezgan pieticīgi. Stefānija gaiteņa vidū apstājās, un tās bija viņai visapkārt. Tās šāvās gar viņas kājām un viņas seju. Kauli, cīpslas, āda, bet bez miesas; zivis supermodeles. Kā bija sacījis Komarovs, klīstot nostāsti, ka Oļegs Rogačovs ne vienu vien savu pretinieku esot tām izbarojis.

Viņiem ejot cauri klubam, muskuļaini vīrieši melnos uzvalkos izveidoja ap viņiem aizsargzonu. Vatjukina procesija bija cēla; jo vairāk ap viņu luncinājās, jo nicīgāka kļuva viņa izturēšanās. Stefānija redzēja bargumu viņa skatienā, viņa ie- domīgumu. Viņš bija sīka auguma vīrietis, tomēr izstaroja apbrīnojamu fizisko klātbūtni. Natālija viņam sekoja kā skaista, mirdzoša ēna.

Viņi iekārtojās VIP zonā uz balkona, no kura pavērās skats uz pārējo klubu. Tur bija privāts bars, kur viņus apkalpoja skaista eirāziešu meitene īsos melnos svārkos un zelta krāsas Versace krekliņā. Brunete un rudmate sacentās par Arkādija uzmanibu. Visi trīs bija piedzērušies un smejoties atkrita uz tumšsarkanā ādas dīvāna. Arkādijs noskūpstīja vienu, pēc tam otru, un tad ar vienu kustību izdzēra augstākā

labuma Krug, kas, saliets glāzēs, jau gaidīja viņus uz galda.

Vatjukins sacīja Stefānijai:

-    Vai vēlies apskatīt klubu?

-    Protams. Kāpēc gan ne?

Viņa palūkojās uz Komarovu. Blondīne bija viņam pie sāniem. Viņš pat pūlēdamies nevarētu izskatīties dabiskāk kā pašlaik. Stefānija izjuta greizsirdības dūrienu un tad dusmas. Natālijas sejas izteiksme bija gluži pretēja; viņa uzsmaidīja Vatjukinam, taču viņas skatiens, kas bija veltīts Stefānijai, bija tikpat patīkami silts, cik barga nakts Groznijā. Kad Vatjukins aizgāja parunāties ar vienu no saviem miesassargiem, Natālija nočukstēja:

-    Pat neiedomājies!

-    Ko tieši?

Natālija pārbaudīja, vai Vatjukins viņas nevēro.

-    Man ir pie kājas, kas tu tāda esi. Viņš pieder man.

-    Mani viņš neinteresē. Tās ir tikai biznesa attiecības.

Viņas smaids bija tikpat sarkastisks, cik balss tonis.

-    Tās vienmēr ir tikai biznesa attiecības.

-    Un kurš gan sacīja, ka mīlestība ir mirusi?

-    Es tevi brīdinu. Liec viņu mierā!

"Baltajā kubā" bija seši bāri, restorāns, kazino, deju zāle un striptīza klubs. Tur bija arī astoņpadsmit privātās telpas. Nauda nebija taupīta, vulgaritātes bija pārpilnām. Kopumā "Baltais kubs" bija kā piemineklis pēc Padomju hedonistu galējībām. Vatjukins aizveda viņu uz luksusa kabinetiem alai līdzīgās ēkas attālākajā galā. Padomju laikos tur bija atradies kinoteātris ar diviem tūkstošiem vietu, tur tika rādītas valsts producētās muļķības. Apsardzes telpā pie vienas sienas bija iebūvēti monitori. Vatjukins ļāva viņai ieskatīties dažās privātajās telpās. Vienā no tām četrus groteski resnus vīriešus izklaidēja sešas striptīza dejotājas. Viņiem apkārt bija alus, degvīna un vīna pudeles.

-    Kazahi, - norūca Vatjukins. - Šitie atbrauc vienu reizi mēnesī. Viņu bāze ir Alma-Atā, kur viņi tirgo ieročus no Ķīnas caur Kazahstānu, Kirgizstānu un Tadžikistānu.

-    Vai Ķīnas valdība to zina?

-    Viņiem vajadzētu to zināt. Viņi ir partneri šajā darījumā. Šiem tārpiem ir savs birojs Beidzinā, par kuru viņi nemaksā īri. Valdība to viņiem izīrē par brivu.

Kādā citā privātajā telpā četras jaunas meitenes šņauca kokaīnu no sudraba paplātes, kamēr divi jauni, glīti vīrieši zīda uzvalkos viņas vēroja. Trešajā telpā trīs sievietes sēdēja saspiedušās cita citai blakus uz dīvāna, smēķēja, runājās un, kā izskatījās, garlaikojās. Četri vīrieši, ar kuriem viņas bija kopā, visi bija atslēgušies; visapkārt mētājās tukšas pudeles.

Vatjukins pasmīnēja.

-    Tāpat kā mēs visi, viņi atgūst nokavēto.

Viņš aizveda Stefāniju uz striptīza klubu pagrabā. Viņi nostājās pie durvīm. Viņa juta, ka tas ir pārbaudījums, tāpēc neko neizrādīja. Vīrieši sēdēja grupās ap maziem galdiņiem. Telpā dunēja mūzika. Bija karsts un mitrs. Āda spidēja. Viņa varēja saost sviedrus caur skābajiem cigarešu dūmiem, kas vijās augšup bālajā gaismā. Meitenes ar stiklainiem skatieniem kustējās starp vīriešiem, dejojot par rubļiem, dolāriem un vācu markām.

Vatjukins aizsmēķēja Marlboro.

-    Kostja man stāsta, ka tu esot apmetusies viesnīcā. -Jā-

-    Ja vēlies, es varu nokārtot tev kādu vīrieti.

Par spīti visam, ko Stefānija bija pieredzējusi, piedāvājums viņu satrieca. Ne jau tā saturs, bet gan paviršais veids, kā tas tika piedāvāts. Viņa mēģināja runāt vienaldzīgi, kad viņu noraidīja.

-    Nē.

-    Es varu aizsūtīt viņu uz tavu numuru. Kā sviestmaizi.

-    Šonakt ne.

-    Tad kādu citu reizi?

-    Diezin vai.

-    Ja neredzi šeit nevienu, kas tev iepatīkas, tad ir ari vēl citi. Izskatīgākie, jebkādas ādas krāsas, jebkāda… izmēra. Jebkurš cipars.

-    Kā jau sacīju, šaubos.

-    Tad varbūt sievieti? Varbūt tas tev labāk patiktu.

Stefānija atvainojās un devās projām. Dāmu istabā, kur

visas virsmas bija no marmora, viņa pārbaudīja spogulī, kā izskatās. Pilnīgas lūpas, bāla āda, neizdibināmas tumšas acis. Viņa izvilka roku caur biezajiem matiem. Nav slikti, ņemot vērā apstākļus. Bet viņa tik un tā jutās kā pati vecākā divdesmit- septiņgadīgā sieviete pasaulē.

Viņa devās atpakaļ uz VIP zonu. Viņas uzmanību saistīja vīrieša augums. Garums, platums. Viņa apstājās un paskatījās. Viņus šķīra pūlis. Viņš skatījās tieši uz Stefāniju; viņš bija pamanījis Stefāniju, pirms Stefānija ievēroja viņu. Biezās lūpas, lielais, gaļīgais deguns, izvalbītās vardes acis. Ultravioletā gaisma apspīdēja viņa bālo, vasaras raibumiem klāto seju.

Boriss Bergsteins.

Stefānijai nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagāja. Viņi abi nenovērsa skatienu. Līdz brīdim, kad vadību pārņēma Pet- ra un sāka tuvoties viņam. Pat no attāluma bija redzama viņa panika. Viņš sāka atkāpties. Viņa spraucās garām ķermeņiem, visiem pa vidu, ignorējot pārmetumus un izšņāktos apvainojumus. Viņa redzēja viņa galvu attālināmies. Viņa steidzās. Bet viņš jau bija par tālu un nozuda durvīs, pakavveidīgajā izejā. Kad viņa to sasniedza, no Borisa vairs nebija ne miņas.

Bija piecpadsmit pāri četriem, kad viņi devās prom no "Baltā kuba".

-     Es zinu, ka ir jau vēls, bet man vēl kaut kas jāizdara. Vai neiebilsti?

Stefānija paraustīja plecus, juzdamās pārāk nogurusi, lai par to satrauktos. Pēc stundas ceturkšņa Komarovs nogriezās no Miera prospekta un devās ziemeļrietumu virzienā pa Murmanskas prospektu, kas bija paralēli dzelzceļam no Ļe- ņingradas stacijas uz Sanktpēterburgu. Tad viņš nogriezās pa labi dzīvojamā rajonā. Ķieģeļu mājas, noplukušas mašīnas pie ietves. Viņi apstājās Kalibra ielā blakus kādas rūpnīcas mūrim. Skurstenis atraugāja dūmus, kas aizplūda pa ielu. Stefānija izkāpa no mašīnas un tālumā ieraudzīja sabojāto Ostankinas TV torni, gaisma apspīdēja tā apbrīnojamo lielumu. Tā kā viņas enerģija bija izsmelta, viņai sāka salt. Viņa sacēla uz augšu mēteļa apkakli. Rūpnīca dunēja.

-    Uzmanīgi, skaties, kur ej, - Komarovs sacīja.

Viņi šķērsoja ielu un devās pa taku starp divām rievota skārda garāžām, kuras ieskāva papeles un bērzi, un nonāca pie piecstāvu dzīvojamās mājas. Tajā bija divas ieejas, bet Komarovs devās tālāk gar ēku. Ielas laternas gaisma drīz vien kļuva pavisam blāva un nekam nederēja. Stefānija sāka iet lēnāk, līdz viņas acis pierada pie tumsas. Tieši, kad tas jau bija noticis, priekšā parādījās vāja gaisma. Komarovs vēra vaļā smagas metāla durvis.

Viņi nokāpa lejā pa šaurām kāpnēm līdz ēkas pagrabam. Tad viņi iegāja lielā telpā, kurā pie sienām bija apsvīdušas spuldzes. Komarovs pagriezās pret viņu un pielika pie lūpām pirkstu. Vājajā apgaismojumā Stefānija, sasprindzinot redzi, pamanīja pie katras sienas saliekamo gultu rindu. Tumši pauguriņi bija apklāti ar tumšām segām, izskatījās, ka visas gultas ir aizņemtas. Telpa bija silta un oda mazliet pēc nek- rozes. Stefānija to sajuta pat kaklā. Viņa sekoja Komarovam līdz attālākajām durvīm. Otra telpa bija maza un vēsa. Tur pie sienām.bija sakrautas kastes. Trešā telpa atkal bija silta.

-    Kostja!

Sieviete bija īsa un resna, ar lielām brillēm un bļodiņvei- dīgi apgrieztiem matiem. Mugurā viņai bija tumši zaļš kombinezons, kam pāri uzvilkts biezs, pelēks džemperis. Stefānija minēja, ka viņai varētu būt piecdesmit gadu. Pār zodu ar bedrīti stiepās līkloču rēta.

-    Kā šovakar veicās, Ludmila?

-    Ne pārāk aizņemti.

-    Kas ir šeit?

-    Maksis, Aleksejs un Valērija.

-    Vini ir tur?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Vai vēlaties ko ieēst?

Komarovs paskatījās uz Stefāniju, kura papurināja galvu.

-    Tēju?

-    Jā, - Komarovs atbildēja. - To vienmēr.

Kādā citā telpā bija pašu izveidota virtuve: trīs petrolejas plītiņas zem primitīva gaisa kondicionētāja, koka izlietne, kas bija nelegāli savienota ar mājas ūdens piegādi, un galds, uz kura bija sakrautas bļodas, karotes un pannas.

-    Kas šī ir par vietu? - pajautāja Stefānijā.

-     Patversme.

-Kam?

-    Bezpajumtniekiem. Kam tad vēl?

-    Ko mēs šeit darām?

-    Man te ir šis tas jānokārto.

-    Šeit?

-    Man ir darījumi visās vietās, Petra.

Viņa atpogāja mēteli.

-    Tu melo. Bet tas nekas. Ja es par tevi zinātu visu, tad tu mani garlaikotu.

Tēja bija stipra un rūgta. Komarovs atstāja viņu vienu pašu uz piecpadsmit minūtēm. Viņa atcerējās Natāliju - viņš pieder man… liec viņu mierā - un Vatjukinu. Zem Natālijas acīm redzamās agresijas slēpās izmisums. Vatjukins bija otrā iespēja pasaulē, kurā vairumam meiteņu pat netika dota pirmā iespēja.

Kad Komarovs atgriezās, viņš par savu prombūtni neko nepaskaidroja.

Viņi devās cauri pilsētai dienvidu virzienā.

-    Manā jaunībā Maskava naktī bija tumša. Pat kad es atgriezos no Austrumiem, nebija kā tagad. Ļoti maz gaismu, gandrīz vispār neviena plakāta, tikai dažas mašīnas. Pēdējo desmit gadu laikā pilsēta ir pilnīgi mainījusies.

-    Uz labāko pusi?

Komarovs pasmaidīja, taču atbildi brīdi pārdomāja.

-    Ja tu dzīvo Manhetenas labākā rajonā, tad, protams, jā.

-    Un ja ne?

-   Agrāk bija struktūra, un tā cilvēkus piekrāpa. Tagad nekādas struktūras nav, bet cilvēki tik un tā tiek piekrāpti.

-    Un to dara tādi cilvēki kā tu?

Viņš aizsmēķēja cigareti.

-    Kā gāja ar Vladimiru?

-    Viņš ar mani sazināsies.

-    Vai tu viņam pateici, ka meklē Kobu?

Stefānija saspringa.

-    Nē.

-    Bet tu taču viņu meklē, vai ne?

Melot, teikt patiesību vai arī patiesības variāciju? Stefānija nevarēja izlemt.

-    Kāpēc tu viņu gribi sameklēt? - jautāja Komarovs.

-    Neliec man tev melot.

Bija pāri pieciem, kad viņa iegāja savā viesnīcas numurā. Viena pati.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Tirgus atradās milzīgā viesnīcas "Izmailova" kompleksa ēnā. Taksometrs viņu pieveda pie vārtiem netālu no neliela iežogota pagalma, kurā patrulēja trīs ar saitēm vadīti lāči. Iekšā bija dučiem mazu novietņu, kas bija sakārtotas taisnās līnijās, izveidojot šauras alejas. Lija lietus. Zeme bija lipīga. Plastmasas pārklājos, kurus tirgotāji bija uzlikuši pār saviem stendiem, veidojās ledainas ūdens peļķes. Jauna meitene tradicionālā čigānu tērpā spēlēja vijoli, izliektās rokas pirkstus paslēpusi piedurknē, lai nežēlīgais sals netiktu tiem klāt. Stefānija saoda degošas ogles un ceptu gaļu. Pavecāka sieviete aizšķērsoja viņai ceļu un mēģināja pārdot ūdeļādas un po- lārlapsas cepures. Kad Stefānija atteicās, sieviete iespļāva dubļos pie viņas kājām.

Stefānija nonāca pie tās tirgus daļas, kur pārsvarā bija militārie atribūti. Pagāja piecpadsmit minūtes, līdz viņa atrada Šterna aprakstīto stendu. Tajā uz stiepļu pakaramajiem varēja izvēlēties zilpelēkus armijas mēteļus. Daži no tiem izskatījās novalkāti, citi bija pavisam jauni. Tur bija ari kaste ar kažokādas cepurēm, katru no tām rotāja sarkana emaljēta zvaigzne. Uz galda, stenda priekšpusē, bija salikti revolveri, naži, medaļas, kompasi, binokļi, nozīmes. Tur bija sešas vācu armijas ķiveres no Otrā pasaules kara. Aprūsējušas, divām bija ložu caurumi. Vīrs pie galda bija īsa auguma, ar tumšu, grumbainu ādu. Viņam mugurā bija netīri balta Fila siltā vējjaka ar kapuci. Stefānija pacēla vecu optisko tēmēkli un pagrieza otrādi.

-     Tas tur palīdzēja nogalināt vāciešus Stajingradā. īsta vēstures daļa no Sibīrijas divi simti astoņdesmit ceturtās strēlnieku divīzijas.

-    Vai Rūdijs ir šeit?

Viņš izskatījās pārsteigts, pēc tam kļuva uzmanīgs.

-    Viņš ir slimnīcā.

-    Vai kas nopietns?

-    Viņa sieva atkal dzemdē. Nu jau piektais bērns.

-    Tik traki gan?

Šķita, ka pec vardu apmaiņas beigām viņa aizdomas ir uzvarētas.

-    Ko tu gribi?

-    Kaut ko, kas darbojas.

-Kad?

-    Uzreiz.

-    Tev liekas, ka es te kaut ko glabāju?

-    Cik ātri varēsi to dabūt?

-    Atkarībā no tā, kas tas ir, pēc kādām divdesmit minūtēm. Ne vairāk par stundu.

-    Kas tev ir?

-    Pāris naganu…

-    Vai es izskatos pēc antīko mantu kolekcionētājas?

Vīrs palūkojās pa labi, tad pa kreisi.

-     Ko tu teiktu par MR73, vai arī par Clock 21? Clock ir jauks. Es pats esmu to redzējis. Vēl man ir ari čehu gatavots CZ75. Ja meklē kaut ko lielāku, tad ko teiksi par Ingram automātu?

-    Un kā būtu ar SIG-Sauer P226 un klusinātāju?

Pusdivpadsmit. Stefānija izkāpa no septiņi simti trīsdesmit trešā autobusa netālu no restorāna "Pie kalna", Izmai- lovā, Maskavas otrā pusē. Laiks bija pasliktinājies, lietus nu jau bija gandrīz pārvērties par sniegu. Pavirši būvēta septiņpadsmit stāvu dzīvokļu māja atradās starp tādām pašām ēkām. Divas sievietes ar sārtām sejām pie durvīm apsprieda vietējās tenkas. Stefānija ar nosalušiem pirkstiem piezvanīja pa mobilo tālruni.

Atsaucās vīrietis.

-Jā?

-    Vai Gaļina mājās?

-Kas?

-    Gaļina.

-    Nepareizs numurs.

Vismaz viņš pats bija mājās. No tās iznāca kāda sieviete. Stefānija uzbrauca ar liftu līdz piecpadsmitajam stāvam. Tur smakoja pēc urīna. Durvis bija pusvirus, un skatienam pavērās šaurs koridors, kas stiepās tālāk visā mājas garumā. Nevienu apkārt nemanīja. Stefānija pagāja garām vajadzīgajām durvīm, pārbaudīja, vai koridorā joprojām neviena nav, tad izņēma no kabatas savu SIG un uzlika klusinātāju. Viņa vēlreiz piezvanīja uz to pašu numuru.

-Jā?

-    Tev ir kāda problēma.

-    Kas zvana?

-     Viņi jau ir ceļā. Tev ir divas minūtes. Trīs, ja tev veiksies.

Viņa ieņēma pozīciju. Kad viņš atrāva vaļā durvis, SIG jau bija pavērsts pret viņa galvu; Stefānija labi zināja, cik garš viņš ir. Viņš strauji apstājās, pievērsis skatienu klusinātājam.

-    Sveiks, Boris!

Bergsteins saguma.

-    Sasodīts!

-    Dod man tikai iemeslu, un es to izdarīšu.

-    Pie velna!

-    Lēnām soļo atpakaļ! Bez straujām kustībām.

Stefānija aizvēra durvis un, turēdama ieroci pavērstu pret

Bergsteinu, lika viņam virzīties atpakaļ pa dzīvokli. Virtuve bija šaura un nekārtīga: netīri trauki un galda piederumi izlietnē, tukšas pudeles, cigarešu gali uz plastmasas vāciņiem, saskābis piens, kas bojāja gaisu, pa sakaltušām maizes garozām klejojoši tarakāni. Tualete smirdēja. Vanna bija pilna ar Diesel džinsiem, kas ietīti celofānā. Stefānija pieņēma, ka tie ir viltoti. Dzīvojamā istabā bija sakrautas kastes ar elektriskajām precēm: CD, VHS un DVD atskaņotāji, klēpjdatori, televizori, personiskās stereo sistēmas. Visi ar pazīstamiem zī- moliem. Tur gandrīz nebija vielas mazajam dīvānam, kas bija pārklāts ar spīdīgu olīvkrāsas audumu, uz tā bija uzlikts mazs televizors, tālruņa aparāts un rozā plastmasas šķīvis, kas kalpoja par pelnutrauku.

-    Man patīk, kā tu šeit esi iekārtojies, Boris. Dzīvoklis ir ļoti… tev atbilstošs.

-    Kā tu mani atradi?

-    Pirmajā mūsu satikšanās reizē Braitonbīčā tu man stāstīji, ka tev ir sava vietiņa Krilatskojē.

Viņš sarauca pieri.

-    Bet dzīvoklis nav uz mana vārda…

Stefānija viņam noslēpumaini uzsmaidīja.

-    Es zinu.

Pareizāk sakot, šterns to bija zinājis. Par pareizo cenu.

-    Tuvāk pie loga, Boris. Tad notupies - ar muguru pret mani.

-    Ko tu te dari?

-    Tieši tas pats jautājums, ko es taisījos uzdot tev. Tagad dari, kā lieku!

Viņš lēnām noslīdēja uz paklāja.

-    Tu šeit esi pagājušās nakts dēj?

-    Un kā tev liekas?

-    Tā bija sagadīšanās.

-    Tie cilvēki, kuri, kā es zinu, tic, ka ir tādas sagadīšanās, parasti iet bojā.

-    Kad esmu šeit, es vienmēr eju uz "Balto kubu". Tur ir labākās meitenes.

-    Tu mani nepieveiksi ar savu šarmu, Boris. Ko tu dari Maskavā?

-    Es šurp braucu četras reizes gadā. Tu taču to zini.

-    Kāpēc tieši tagad?

-    Darīšanas.

-    Kādas darīšanas?

Viņš papurināja galvu.

-     Lūdzu…

-    Kādas darīšanas?

-    Es nevaru…

Stefānija izšāva. Ierobežotajā telpā klusinātājs tik un tā bija skaļš. Bergsteinam priekšā uzsprāga sienas daļa, tieši zem palodzes, noklājot viņu ar apmetumu. Viņš sagrīļojās, tad nokrita uz sāniem un nemēģināja piecelties. Stefānija viņu ar zābaku pabakstīja.

-    Atpakaļ uz ceļiem, ar seju pret sienu!

Viņš sāka drebēt.

-    Neliec man atkārtoties. Augšā!

Viņš lēnām atkal piecēlās uz ceļiem.

-    Ko tu vakar redzēji?

-     Neko.

-    Ko tu redzēji?

-    Es zvēru. Neko. - Viņa balss tembrs bija augsts un trīcošs. - Kad tu uz mani paskatījies, tā bija pirmā reize, kad es tevi ieraudzīju.

-    Pastāsti man par savām darīšanām, Boris.

Lūdzu…

-    Es neatkārtošu jautājumu. Es tikai notēmēšu vienu lodi tieši tev mugurā. Tu nomirsi, bet lēnām. Un tas velnišķīgi sāpēs. Pieci, četri, trīs, divi…

-    Manā kabatā.

-     Viens…

-    Sasodīts, tas ir manā kabatā!

Stefānija paspēra soli uz priekšu un piespieda klusinātāju viņam pie kakla.

-    Uzmanies, Boris! Ja es ieraudzīšu kaut ko, kas kaut mazākajā mērā atgādina ieroci…

-    Es apsolu.

-     Labi, paskatīsimies!

Ļoti lēni viņš iebāza kreiso roku jakas kreisajā kabatā un izņēma mazu kārbiņu. Tā līdzinājās tabakas lādītei, bet ārpusē nebija nekādu uzrakstu. Stefānija to paņēma un atkāpās. Viņa noņēma vāciņu. Augšpusē bija plāns kokvilnas slānis, zem kura bija rūpīgi salocītas piecpadsmit vai divdesmit mazas papīra lapiņas.

-     Vēl viens narkotiku tirgonis. Tieši tas, kas pasaulē vajadzīgs.

Bergsteins kratīja galvu.

-    Par ko tu runā? Tās nav narkotikas.

Stefānija atlocīja augšējo papīra lapiņu.

-    Nu, nu…

Trīs mirdzoši slīpēti dimanti.

-    Ja tu tos paņemsi, man ir beigas… - Bergsteins vaidēja.

-     Varu iedomāties.

-    Un, ja tu mani nošausi vai ja es pazudīšu, tad ar manu māti ir cauri.

Tas bija dzēliens. Stefānija priecājās, ka viņš bija ar seju pret sienu.

-    Kā labā tu strādā?

-    Tu viņu nepazīsti.

-    Tev nav ne jausmas, ko es pazīstu, ko ne. Piecelies!

Viņš to darīja pamazām, jo nekontrolēja kājas muskuļus.

Tieši tāpat kā nebija kontrolējis savu urīnpūsli, jo, kad viņš pagriezās, kājstarpē uz biksēm bija tumšs traips. Viņš nespēja paskatīties Stefānijai acīs.

-    Boris, tu esi pārvērtējis savus spēkus.

-    Es zinu.

Skaidrā dienā Stefānija varētu redzēt visu Maskavu no piecpadsmitā stāva. Skatoties uz ķīmisko dūmaku, kas apņēma pilsētu, viņa prātoja, kad gan pēdējo reizi tas bijis iespējams. Mājas augstums varbūt piedāvāja šo skatu, taču to ietekmēja vēji.

No vannas istabas atskanēja tekoša ūdens šļaksti. Pēc pāris minūtēm Boriss atgriezās dzīvojamā istabā, pārvilcis brūnas bikses.

-    Laba krāsas izvēle, - Stefānija sacīja. - Ja nu gadījumā tu izdomā ne tikai apčurāties.

-    Tu gan esi smieklīga, - Boriss saviebās.

-    Neuztraucies! Es nevienam neatklāšu tavu noslēpumu.

-    Vai vēlies ko iedzert?

-     Es nedzeru kopā ar tarakāniem. - Viņš izskatījās aizvainots. Stefānija piebilda: - Es redzēju tavu virtuvi, Boris.

Viņš atvēra kasti, kas bija domāta Aiwa stereo sistēmai, un izņēma pudeli ar tumšu alkoholu tajā.

-    Tāpēc jau es to glabāju šeit, - viņš attaisīja korķi un pasniedza viņai pudeli.

-    Kas tas ir?

-    Amerikāņu brendijs.

-    Man mazliet par agru.

-    Man arī. Bet ne jau katru rītu man sieviete piegrūž stobru sejai.

Pēc pāris straujiem malkiem un izsmēķētas cigaretes viņš sāka nomierināties.

-    Dimanti, Boris? Vai tu zini, ko dari?

-    Vedu tos uz Ņujorku. Tieši to es ari daru.

-    Ja man patiktu derēt, tad es liktu naudu uz to, ka tu tos muitā nedeklarētu.

Bergsteins pakasīja degunu un paraustīja plecus.

-    Tāpēc jau viņi man maksā divdesmit piecus tūkstošus.

-    Ko ieguldīt tavā kuģošanas uzņēmumā Fortloderdeilā?

-     Varbūt.

Stefānija noņēma klusinātāju no SIG.

-    Vai ir kādas idejas, kā tu to izdarīsi?

-     Protams.

Viņš meloja.

-     Nu, Boris…

-    Vēl nav. Bet man ir dažādas iespējas.

-     Pastāsti!

-    Nekādā ziņā.

Stefānija pasmaidīja.

-    Ja es būtu gribējusi, tad varēju tev iešaut pakausi, ielikt tos savā kabatā un mierīgi aiziet.

-    Tad kāpēc tu to nedarīji?

-    Jo es neesmu zagle. Un tāpēc, ka es nenogalinu dumjus, bezpalīdzīgus dzīvniekus.

Viņš izstāstīja. Trīs shēmas, visas vienlīdz bezcerīgas.

-   Jēziņ, Boris! Kāds tev būs labums no divdesmit pieciem tūkstošiem, kad tu atsēdēsi piecpadsmit gadus?

-    Tev ir labāks priekšlikums?

-     Nē.

-     Nu tad… Es riskēšu.

-    Tev nav ne mazāko iespēju.

Bergsteins nodzēsa cigareti pārpildītajā plastmasas pelnu- traukā un uzreiz aizsmēķēja vēl vienu. Stefānija aizdomājās par Mariju Bergsteinu,"viņas pārspilēto patiku pret Allu Pu- gačovu, par viņas mazo dzīvoklīti Braitonbīčā.

-     Boris, es tev izteikšu piedāvājumu. Un es gribu, lai tu tajā ieklausies. Es tev un tiem taviem akmentiņiem droši vien varu sadabūt drošu ceļu uz Ameriku.

Viņš izskatījās aizdomu pilns.

-    Cik daudz tu gribi?

-    Es negribu naudu. Es gribu, lai tu man izdari kādu pakalpojumu.

-    Kādu?

-     Es gribu, lai tu izdari savu piegādi, saņem savus divdesmit piecus tūkstošus un tad ej projām. Tev nav ne mazākās nojausmas, ko tu dari. Tu pats man tā Ņujorkā sacīji. Cilvēki uz tevi vienu reizi paskatās un nodomā, ka tu esi kāds bargais lips. - Stefānija palūkojās uz viņa kājstarpi. - Viņi neredz to, ko es tikko redzēju. Es nezinu, kā labā tu strādā, bet varu minēt, kas tie ir par cilvēkiem. Tādi, kuri tevi atpazina jau jūdzes attālumā. Ja tu netiksi no viņiem vaļā, tas slikti beigsies. Varbūt ne šodien, varbūt ne rīt, bet kādu dienu tas noteikti notiks. Vai ari viņi tevi nogalinās.

Bergsteins izskatījās patiesi apjucis.

-    Kāpēc tu to dari?

-    Tāpēc, ka, par spīti visiem maniem piedienīgajiem instinktiem, tu man tīri labi patīc. Un man patīk tava māte. Man nepatīk iedomāties, kā viņa stāv pie tava kapa, kurā tu guli muļķīga iemesla dēļ.

-    Sasodīts! Es kavēju!

Viņi bija runājušies desmit minūtes. Bergsteins paķēra tālruni un sāka spaidīt pogas.

-     Es apsolīju, ka aizbraukšu pie sava tēvoča. - Tad viņš apstājās un paskatījās uz Stefāniju. - Vai tas nekas?

Viņa paraustīja plecus.

-    Mēs esam beiguši? Tu mani nenošausi, kad es iešu ārā pa durvīm?

-    Šodien ne.

Viņš piespieda vēl divus ciparus un tad atkal apstājās.

-    Vai vēlies braukt līdzi?

-    Nē.

-    Tev viņš patiks. Viņš visiem patīk.

-     Boris…

-    Ņemot vērā apstākļus, tas ir mazākais, ko tavā labā varu darīt. Viņš pazina Džordžu Salībī.

Stefāniju pārņēma ziņkāre.

-    Tiešām?

Bergsteins brauca ar sadauzītu Audi, kas bija jau piecpadsmit gadus vecs. Stefānija pajautāja, vai viņš ir pārliecināts, ka mašīna pa ceļam nesalfizīs. Viņš atbildēja, ka nekad agrāk tā viņu nav pievīlusi. Viņi atradās uz ārējā apvedceļa, kad iezvanījās Stefānijas mobilais tālrunis. Tas bija Koma- rovs.

-    Kur tu esi? - viņš pajautāja.

-    Mašīnā.

-    Vai vari runāt.

-    Daļēji.

-     F.s tev gribu kaut ko parādīt. Ko tu dari vakarā?

-Jau izklausās labi. Man nav plānu.

Komarovs viņai izklāstīja detalizētus norādījumus un tad tos vēlreiz atkārtoja.

-    Saprati?

-    Būšu klāt.

Nogriezušies no apļa, viņi devās pa zemes ceļu garām Skolkovai caur atklātiem laukiem. Ceļa zīmes nekur nemānijā. Pēc kāda brīža viņi uzbrauca uz šaura, līkumaina ceļa, kura abās pusēs slējās berzi un kurš veda uz izcirtumu pie maza ezera. Pirms daudziem gadiem koka māja ūdens malā bija krāsota smaragdzaļā krāsā. Par spīti bargajiem laika apstākļiem, logu rāmji bija saglabājuši savu spilgti zaļo krāsu. Uz jumta no metāla skursteņa cēlās dūmi.

Jozefs Bergsteins iznāca ārā, lai viņus sagaidītu. Viņam pie sāniem bija divi vilku suņi. Viņš nebija nedz garāks, nedz resnāks par savu māsu. Tikpat labi viņi varēja būt dvīņi. Borisu viņš ļoti sajūsmināts apskāva un tad sarokojās ar Stefāniju. Oficiāli, taču pieklājīgi mazliet paklanījās.

Iekšā virtuvi un dzīvojamo telpu sildija dzelzs ogļu panna. Uz grīdas bija salikti lēti Samarkandas paklaji un ziemeļbriežu ādas grīdsegas. Milzīgs dīvāns, divi ādas klubkrēsli, divi galdi, vecs grāmatu plaukts, pie sienām ierāmētās gleznas - tas viss radīja mīlīgu mājīguma sajūtu.

Viņi ēda zupu ar rupjmaizi, kuru bija izcepis Jozefs. Borisu šis fakts, ka šķita, uzjautrināja, un viņš sacīja, ka tas viņam atgādinot māti. Pēc tam viņi dzēra teju. jozefs Berg- steins izstāstīja Stefānijai, ka viņam bijusi iespēja emigrēt uz Izraēlu, kad pārējā ģimene bija devusies uz ārzemēm, taču viņam nekad nebija ienācis prātā to izmantot. Viņš pastāstīja, kā Boriss lūdzies, lai atstāj viņu kopā ar Jozefu, taču māsa Marija stingri pateikusi, ka arī dēlam jāemigrē kopā ar viņu.

-    Man šķiet, viņa uztraucās par to, ka viņš varētu izaugt tāds kā es. Lai nu kā, kāda gan man bija izvēle? Marija vienmēr bijusi stūrgalvīga. Bet viņai ne vienmēr izrādījās taisnība. Viņa zvērēja, ka Izraēlā viņiem būs labāka dzīve, un kas nolika? Viņi aizbrauca. Kad es atceros, kāds juceklis toreiz valdīja Krievijā, vai zini, ko es tad daru? Es iedomājos par Izraēlu un uzreiz jutos labāk.

-   Vai jums nebija kārdinājums braukt uz Ņujorku, kad viņi pārvācās uz štatiem?

Viņš sāka sev tīt cigareti.

-    Esmu bijis Ņujorkā četras reizes. Neredzēju tur neko tādu, kas man liktu vēlēties tur dzīvot.

-    Četras reizes?

-     Esmu bijis ari Čikāgā. Un Bostonā. Agrāk mēdzu ceļot piecas vai sešas reizes gadā. - Viņš nolaizīja cigarešu papīriņu un salipināja to. - Darīšanās.

-    Ar ko jūs nodarbojaties?

-    Ko tev stāstīja Boriss?

-    Tā īsti neko. Viņš tikai minēja, ka jūs pazināt Džordžu Salībī.

Jozefs sarauca uzacis.

-    Tu arī viņu pazini?

Stefānija paskatījās uz Borisu.

-    Ne gluži. Tikos ar viņu tikai vienu reizi. Viņš nebija pārāk runīgs.

-    Esmu pārsteigts.

-    Kāpēc?

-     Ja neiebilsti, ka tā saku, tad tu būtu bijusi viņa tips. Tumšmate, sportiska, ar spēcīgu raksturu…

Stefānija iedomājās Rutu Steifeli.

-    Jums šķiet, ka man ir spēcīgs raksturs?

Jozefs stīvi pasmaidīja.

-    Sauc to par instinktu. Lai nu kā, es lasīju avīzēs par viņa nāvi. To pārraidija arī televīzijā. Vai redzējāt tos aprakstus? Brežņevs, Andropovs, Gorbačovs - viņš visus kādreiz bija pazinis. Jeļcinu arī, kad viņš vēl bija partijas ierēdnis Sibīrijā un spēja izdvest sakarīgu teikumu.

Boriss izgāja no dzīvojamās istabas. Stefānija pajautāja:

-    Kā jūs iepazināties ar Salibī?

-    Darījumos ar banku.

-    Jūs esat baņķieris?

-    Ne gluži.

Jozefs izstāstīja, kā viņi bija pirmo reizi tikušies Kiprā septiņdesmito gadu sākumā. Viņš tur bija aizbraucis oficiālās valdības darīšanās. Salibī toreiz bija ļoti vēlējies izveidot attiecības ar Kremli. Bergsteins bija daļa no slepenas svītas, kas no Maskavas aizsūtīta, lai uzklausītu Salībi.

-    Vēlāk ar viņu šad un tad saskrējos. Beirūtā, Atēnās, Berlīnē. Dažas reizes Amerikā. Man viņš patika. Svešinieku kompānijā viņš satraucās, taču pret draugiem bija devigs un sirsnīgs.

Stefānija juta, ka saspringst.

-    Jūs bijāt viņa draugs?

Jozefs Bergsteins iesmējās.

-     Nē, nē! Es vairāk biju novērotājs, tas ari viss. Es tikai redzēju, kā viņš izturas pret citiem.

Stefānija mēģināja, lai viņas teiktais izklausās pavisam ikdienišķi.

-     Toreiz, kad mēs tikāmies, viņš bija kopā ar vēl vienu krievu. Konstantinu Komarovu. Vai esat par viņu kādreiz dzirdējis?

Bergsteins pamāja ar galvu.

-     Man šķiet, ka viņš dzīvo Ņujorkā. FIB viņu nodēvējis par…

-    Par Donu no Donas.

-    Tieši tā.

-    Ko jūs par viņu zināt?

Jozefs Bergsteins samiedza acis.

-    Stāsta, ka viņš esot nogalinājis uzbeku kādā Voroņežas viesnīcā ar vienu vienīgu sitienu.

Jau bija satumsis, kad viņi brauca atpakaļ uz Maskavu. Viens no Borisa Bergsteina mašīnas lukturiem bija izsists, taču tas neatturēja viņu no ātras braukšanas.

-    Tavs tēvocis tā arī nepateica, ar ko viņš nodarbojas.

-    Pēdējā laikā viņš maz strādā.

-    Un agrāk?

-    Toreiz, kad tā vēl pastāvēja, viņš strādāja VDK.

-    Ko viņš darīja?

-    Viņš bija algas maksātājs. Viņš kontrolēja līdzekļus, ar kuriem tika samaksāts aģentiem ārzemēs.

-    Tiešām?

Bergsteins pamāja ar galvu.

-    Tā viņš apceļoja visu pasauli.

Taksometrs brauca gar Jauzas upi, ziemeļos no Ļeforto- vas, un apstājās pie Semjonovskas ielas. Sniga sniegs, un lielas sniegpārslas dejoja pa priekšējo stiklu. Stefānija sekoja norādījumiem, kurus viņai bija devis Komarovs.

Kādu laiku "Metalurga sporta komplekss" bija piederējis rūpnīcai Hammer & Sickle un kalpojis par atpūtas centru tās strādniekiem. Pašreiz tas bija pieejams visiem. Lai gan ne jau bez desmit minUtēm pusnaktī - kompleksu vēra ciet deviņos un tieši tāpēc pie galvenajiem vārtiem bija apsardze. Stefānija apgāja apkārt sētai. Komarovs bija solījis, ka gājēju ieeja būs vaļā. Tikusi iekšā, Stefānija turējās nostāk no galvenā ceļa, tumsā šķērsoja divus futbola laukumus un piegāja pie sarkanbaltu ķieģeļu divstāvu ēkas no pagalma puses.

Viņa palūkojās ap stūri. Pie ieejas bija sastājušies limuzīni un citas smalkas mašīnas. Miesassargi un vaditāji salā mīdījās, smēķēja cigaretes un laida apkārt pudeli.

Stefānija atkāpās tumsā, uzrāpās uz grabošas metāla nojumes ēkas sānos un pasniedzās pie pirmā stāva loga virs tās. Tas bija vaļā. Iekāpusi viņa izdzirdēja apslāpētus aplausus. Bija auksts, gaitenī pūta salts caurvējš. Viņa tumsā taustījās uz priekšu, līdz ieraudzīja gaismu. Balkonā virs sporta zāles dega lampas, trīs katrā pusē, visas pavērstas uz leju. Nostājies aiz vidējās lampas tuvākajā pusē.

Pirmais, kas Stefāniju pārsteidza, bija siltums, kas cēlās augšup. Otrs - tabakas, sviedru, parfīma aromāts un vēl kaut kas, ko viņa pazina, bet nevarēja īsti aprakstīt.

Viņa paskatījās lejup. Trenažieri un svari bija aizvākti. Sporta zāles vidū atradās boksa rings. Tajā bija divi vīrieši. Viens bija milzīga auguma, bet lēns, otrs - muskuļains un ātrs. Sešu balkona lampu gaisma bija vērsta uz boksa ringu. Pieradusi pie gaismas, Stefānija ieraudzīja asinis. Vīriešu ķermeņi bija klāti ar tām, tāpat kā ringa brezenta grida. Milzīgais virs gribēja sist ar kreiso roku, bet paslīdēja. Pūlis iegavilējās. Muskuļainais bokseris trieca sitienu pēc sitiena. Viens no tiem trāpīja viņa pretiniekam pa zodu, izšļācot gaisā asinis. Tad Stefānija ieraudzīja, ka nevienam no vīriešiem nav boksa cimdu.

Ap ringu bija cieši sapulcējusies grupiņa skatītāju. Pārsvarā vīrieši ar sarkanbrūnām sejām, pa kurām tecēja sviedri. Viņi kliedza un vicināja pret cīkstoņiem dūres. Stefānija minēja, ka pārējo skatītāju vidū apmēram trešdaļa bija sievietes. Attālāk bija salikti krēsli un galdi, un pie vienas sienas - pagaidu bārs, pie kura varēja pasūtīt dzērienus.

Tagad viņa saprata, kas tā bija par smaku, kuru viņa pirms tam nevarēja aprakstīt. Asinis. Gaiteņa miklajā saltumā gaiss bija gluži vai biezs ar to. Būdama Petra, viņa bija redzējusi daudz ko ļaunāku, taču viņai likās, ka nekad redzētās asinis nav bijušas tik nepelnītas. Te bija Kolizejs - gladiatori un rēcošs pūlis. Viņa pārlaida tiem skatienu. Nepagāja ilgs laiks, līdz viņa pamanīja viņu. Komarovs sēdēja pie galda kopā ar Vatjukinu. Tur bija arī Natālija, pusducis citu vīriešu un divas sievietes. Tieši tā, kā viņš bija teicis.

Lielākais cīkstonis uzbruka, apdullinoši ietriecot dūri pretiniekam pa vēderu. Cauri pūļa kliedzieniem Stefānija sadzirdēja arī sēkšanu. Tā bija kā balona saplakšanas skaņa. Mazākais vīrs saļima, bet viņam izdevās pārskriet pār slideno brezentu un izvairīties no neveikla spēriena pa galvu.

Stefānija nevarēja saskatīt Komarova seju, bet Vatjukins šķita aizrāvies ar ciņu. Natālija turpretim izskatījās emocionāli sastingusi.

Agrāk es pazinu daudzas potenciālas Natālijas. Viņas bija no Krū, Kārdifas, Aberdīnas. Es redzēju vienu vai divas, kurām izdevās tā, kā tas ir izdevies Natālijai, taču daudz vairāk bija to, kuras pakrita ceļmalā. Bēgles no zemākajām aprindām, kurām bija tikai viens, ko izmantot: viņu izskats. Viņām trūka labas izglītības, viņas paļāvās uz veselo saprātu, apņēmību un vīriešu vājībām. Viņas bija kā bokseri, kas cīnījās par ceļu ārā no graustiem. Viņas gribēja naudu tikpat nežēlīgi kā kapitālisti, bet es nekad viņas neuztvēru kā mantkārīgas. Es vienmēr domāju par viņam kā par cilvēkiem, kuri paši rūpējās par savu veiksmi, vai nu tas izdevās, vai ne. Viņas norija lepnumu un riskēja pašas ar sevi.

Lai gan es neko par Natāliju nezinu, jūtos pārliecināta, ka pazīstu viņu. Tēvs bija dzelzceļa pārbrauktuves sargs vai kareivis, kuram tā arī neizdevās izvirzīties tik augstu, cik bija vēlējies. Māte bija sieviete, kura piecieta, ka vīrs ir vardarbīgs dzērājs. Stoiska sieviete, tieši tāda pati kā agrāk viņas māte un vecmāmiņa. Es redzu

Natāliju pelēkā, aukstā un atpalikušā provinces pilsētiņā, kur viņa uzaug līdzīgu bērnu vidū, līdz sāk uzplaukt viņas skaistums. Es redzu, kā viņai seko izsalkuši skatieni, es redzu, kā ceļas viņas pašnovērtējums. Un tad pienāk brīdis, kad viņa šķērso robežu. Ceru, ka tas ir nezinoši maigs romāns. Pēc savas pieredzes spriežot, tas vairāk ir brutāls un nežēlīgs. Pēc tam… nu, viņa nocietinās, kamēr cieš. Un galu galā viņa nonāk pie atklājuma, ka viņas izskats nav vienīgā viņas prece, bet vienīgais, kas viņai ļaus izbēgt no drūmā likteņa, kurš viņu sagaida, ja paliks. Tāpēc ir iespējams, ka viņa nozog naudu. Vai arī pārguļ ar resnu bankas ierēdni, kurš dzīvo stāvu zemāk. Lai arī kā viņa to izdara, viņa savāc pietiekami, lai tiktu līdz Maskavai. Metropolei Maskavai. Spožajām gaismām, atslēgai uz nākotni, kas nav nomelnota ar pagātni.

Bet tā ir trausla nākotne. Un, ja tā sabrūk, kas tad? Atgriešanās aizmirstībā?

Pūlis ieaurojās. Tievais cīkstonis bija tik aizņemts ar sava pretinieka dauzīšanu, ka nepamanīja kreiso āķi. Tagad viņš gulēja uz muguras, klāts ar paša asinīm, kā arī visu iepriekšējo cīkstoņu asinīm. Pūlis viņu mudināja celties kājās. Viņam izdevās sarauties čokurā. Otrs bokseris sagrāba viņu aiz mitrajiem matiem un iesita ar celi pa seju. Tur, kur vajadzēja būt degunam, pašķīda asinis. Stefānija aizvēra acis, bet tāpat pāri pūļa atzinīgajiem kliedzieniem dzirdēja sitienu būkšķus.

Un tad viss bija beidzies, un neizturamais troksnis noklusa. Skatītāji sāka vākt un maksāt likmes. Cilvēki staigāja ap galdiņiem. Nedzīvais cīkstonis - nebija iespējams noteikt, vai viņš bija miris vai tikai zaudējis samaņu, - tika aiznests no ringa uz nestuvēm. Šķita, ka tas vairs nevienu neinteresē. Stefānija paskatījās uz Vatjukina galdu. Komarova tur vairs nebija. Pēc brīža viņai aiz muguras atskanēja čuksts:

- Vai tev ir kādas problēmas?

Stefānija pagriezās. Viņš nebija nekas vairāk kā ēna.

-    Pie velna, kas šeit notiek?

-    Izklaide tiem, kam tā patik rupja un negodīga un kas ir gatavi par to maksāt.

-    Ko tu tur lejā dari?

-    Izklaidēju klientus.

-    Svešinieki pie tava galda - kas viņi ir?

-    Amerikāņi. Divi saistīti ar nekustamajiem īpašumiem. Viens ar viesnīcu biznesu. Pārējie trīs ir ieguldījumu baņķieri. - Viņš pienāca tuvāk, lai Stefānija redzētu viņa acis. Viņš turpināja: - Viņi labāk skatās šo te, nekā nodarbojas ar seksu. Viņus tas vairāk uzbudinot. Viņi varot dabūt pasaules skaistākās meitenes jebkurā laikā Manhetenā. Bet tas, kas notiek te… tas esot kaut kas īsts. Viņi visu laiku lieto šo vārdu. Viņi ir pārsātināti.

-    Un ko tu šeit dari kopā ar viņiem, Kostja?

-    To pašu, ko tu dari ar Vladimiru. Darīšanas.

-    Gribi teikt, ka tu viņiem palīdzi iztērēt pāris dolāru veikalā "Viss ir jāizpārdod"?

-    "Viss ir jāizpārdod"?

-     Bijušie valsts īpašumi tiek pārdoti par smieklīgām cenām. Vai tad tāda nav tā spēle?

-     Tu esi nokavējusi piecus gadus, Petra. Varbūt pat desmit. Viņi nav šeit, lai apspriestu investīcijas Maskavā. Viņi ir šeit, lai apspriestu investīcijas Ņujorkā. Un valūta ir nevis dolārs, bet gan rublis.

-    Un kāpēc es esmu šeit?

Komarovs pienāca tuvāk, uzlika roku viņai uz gurna un norādīja uz galdiņu tuvu pie ringa.

-    Vai redzi to tumšādaino vīrieti ar zelta auskaru? -Jā.

-    Tas ir Sergijevs no Baškīrijas. Viņš tirgojas ar degvielu. Viņam ir spēcīgas saistības ar Centraļnaju. Redzi to resno pie galdiņa aiz viņa? To - ar garo rudmati pie labajiem sāniem? Tas ir Barsovs. Maskavietis. Otrs galvenais Lubertos. Skūt- galvis arī ir vietējais. Fēlikss. Solncerskijes loceklis. Otrā ringa pusē ir maza auguma vīrs ar lielām brillēm un spieķi.

-    Jā, redzu.

-    Tas ir Ulmans. Viņš ir no Odesas. Un pēdējais… kur gan viņš palika? Ak jā, re, tur! Rudi mati, resns kretīns. Viņš ir mums pagriezis muguru. Tas ir Antonovs. Dolgoprudņiki.

-    Vai tam visam ir kāda jēga?

-    Viņiem visiem ir kaut kas kopīgs.

-    Neņemot vērā to, ka viņi ir tik slimi, ka uzskata šo izrādi par izklaidējošu?

-    Pirmais - tavi cilvēki viņus visus uzskatītu par noziedzniekiem. /

-    Nebulu iedomājusies!

-    Otrais - viņi visi ir Koba.

Ringa iekšpusē kāds vīrs berza brezentu, pirms sākās nākamais kautiņš. Tīrāks tas nekļuva.

-    Visi ir Koba?

-    Viņi visi kādreiz izmantojuši šo vārdu. Šiem cilvēkiem reizē ir vairāki vārdi. Dučiem tādu visā mūžā.

-    Tu mani atvedi uz šejieni, lai to pateiktu?

-    Lai tev to paradītu. Lai lo uzsvērtu. Lai tu saprastu.

-    Ko saprastu?

-     Ka tu tērē savu laiku. Tu neatradīsi to Kobu, kuru tu meklē, ja vien viņš negribēs, lai viņu atrod. īstais Koba ir leģenda. Mīts.

Tieši tāpat kā Petra Reitere.

-    Un kā ir ar Vatjukinu? Vai viņš kādreiz ir bijis Koba?

Komarovs neatbildēja.

-    Un tu, Kostja? Vai tu kādreiz esi bijis Koba?

-     Nē.

Stefānija nebija pārliecināta, vai viņa izjuta atvieglojumu, šaubas vai neticību.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pulkstenis pusseši no rīta. Es stāvu pie loga Kostjas dzīvojamā istabā, skatos lejā uz Kutuzova prospektu. Mani izbrīna tas, cik te ir kluss. Esmu uzvilkusi tikai džemperi, bet man ir silti, lai gan sniegs krīt tikai pāris collu attālumā. Te nu bija piesardzība. Mēs to esam aizmirsuši, pavadot kopā nakti, bet braukšana uz Šejieni bija kas vairāk par muļķīgu impulsu. Tas nav tikai klejotāju romāns. Tas ir kas dziļāks, un nevienam no mums tas nav jāpasaka skaļi, lai zinātu, ka tas ir patiess.

Viņa dzīvoklis šeit ir mazāks neka Manhetenā un ari ne tik ērts.

Viena guļamistaba, neliela virtuve, vannas istaba un šī dzīvojamā istaba. Paklājs ir tumši zaļš un izskatās apmēram trīsdesmit gadus vecs. Tāpat kā tapetes. Raksts ir vietām izbalējis. Te ir Iets kafijas galdiņš, neērts dīvāns, kurš prasās pēc tīrīšanas, mazs "Samsung" televizors. Viena spuldzīte karājas no griestiem krēmkrāsas abažūrā, kas vietām apdedzis brūns. Pie klubkrēsla stūrī ir tipveida lampa.

Dzīvoklis ir sportisks un neomulīgs. Tas par viņu neko neizsaka. Bet, no otras puses, arī viņa dzīvoklis Ņujorkā neko neizsaka. Tāpat kā manas dzīvesvietas neko nevēstī par mani. Vairums māju kaut ko stāsta par cilvēkiem, kas tajās dzīvo. Vietas, kurās apmetāmies mēs ar Kostju, ir kā drēbes, kuras valkājam; apdare, kas veidota, lai noslēptu patiesību par mums.

Puse plauktu ir pilna ar grāmatām, otra puse tukša. Tikai uz viena ir četras ierāmētas fotogrāfijas. Divās no tām redzama viena un tā pati. sieviete; liela auguma, spēcīga, ar apaļu seju un kupliem, melniem matiem. Vienā viņa guļ uz segas kādā laukā. Attālumā redzami koki. Viņa smejas. Otrā viņa sēž pie galda. Viņa skalās pār plecu uz fotoaparātu. Viņa izskatās nopietnāka. Abas fotogrāfijas ir vecas. Trešajā ir redzams vīrietis. Tas ir Kostjas tēvs; līdzība ir apbrīnojama. Viņš atrodas pieputējušā istabā, pelēks aizkars aizsedz gaismu no loga. Tumši, plāni mati, krunkaina, smaidoša seja. Pats smaids ir tieši kā Kostjam - tāds pats greizs, - bet tēva acis ir tukšas. Patiesībā viņš nesmaida.

Pēdējā fotogrāfijā redzama kāda sieviete. Uzņēmums ir modernāks. Arī viņa tāda ir. Labi veidoti sejas vaibsti, tumši mati, bāla āda, plata mute un tumšas acis. Viņa izskatās nedaudz pazīstama. Es izliekos, ka tā varētu būt viņa māsa, jo negribu, lai viņa būtu kāda cita. Bet es redzu, ka viņa ir iemīlējusies fotogrāfā, un pieņemu, ka tas ir Kostja. Viņa sūta gaisa skūpstu kamerai un viņa…

Atklājums man uzdzen drebuļus. Cilvēks, kuru viņa man atgādina, esmu es. Viņa nav tik gara, viņai ir bagāt īgākas formas, viņa ir izskatīgāka, tomēr mūsos noteikti ir kaut kas kopīgs.

Viņa klātbūtne liek man palēkties. Viņš stāv pie durvīm un vēro mani. Ap vidukli viņš ir apsējis dvieli. Es jūtos nokaunējusies un tikpat apjukusi. Viņš neizrāda pilnīgi nekādas emocijas.

-     Vai tā ir Irīna?

-Jā.

-    Piedod! Man nevajadzēja…

Viņš nesaka man, ka tas nekas, viss ir kārtībā. Ka tam nav nozīmes. Viņš tikai stāv un skatās. Es nolieku fotogrāfiju atpakaļ uz plaukta.

-    Nevarēji aizmigt?

-   Es gulēju ļoti labi, - es atbildu. Un tā ir taisnība. - Bet tikai īsu brīdi.

-    Vēlies kafiju?

-    Mēs esam mazliet līdzīgas, vai tev tā nešķiet?

Kostja neatbild.

-    Piedod! Bet man tas ir jāzina. Vai es kalpoju par viņas aizstājēju ?

-    Neviens nevarētu viņu aizstāt.

Stefānija atgriezās viesnīcā pēc septiņiem. Komarovs bija sacījis, ka viņi vēlāk varētu satikties. Viņa bija jautājusi, kam būtu jānotiek, lai viņi nesatiktos. Viņš bija atbildējis, ka tas atkarīgs no darīšanām. No kādām? Tikšanās, zvani, ierastās. Viņa bija jautājusi, kāpēc viņš joprojām ir tik noslēpumains, un viņš bija izvairījies no atbildes.

-    Tas pats iemesls, kāpēc tu esi noslēpumaina ar mani, Petra. Tā ir drošāk.

Viesnīcas numuriņā viņa pasūtīja kafiju, iegāja dušā, sazinājās ar Šternu, izteica savas prasības un pajautāja cenu.

Neizklausās pēc tevis, Petra. Ieguldījumi? Dimanti?

Es kaut ko izmēģināšu.

Bez piecām deviņos piezvanīja Vatjukins, palūdzot ar viņu vienpadsmitos satikties. Jaunajā Arbatā kazino dienas gaismā izskatījās drūms; nebija neona gaismu, debesu virs tā. "Baltajam kubam" bija sastāvējusies smaka. Tas izskatījās bezgaumīgs. Pat piraijas šķita nožēlojamas. Pavecāka sieviete uzslaucīja sasistu stiklu. Vatjukins gaidīja Stefāniju savā kabinetā. Viņš izskatījās tā, it kā visu nakti nebūtu gulējis. Bāla āda, asinīm pieplūdušas acis, rugāji uz zoda. Viņi dzēra kafiju, un viņš smēķēja. Viņš sacīja, ka vienošanās varētu notikt. Bet sākumā jānoskaidro tehniskā puse, un virs, kas par to atbildētu, pašlaik neesot Maskavā.

-    Kad viņš ieradīsies?

-     Nav zināms. Bet ne tuvākajā laikā. Iespējams, ka vispār nekad.

Vatjukins ierosināja kompromisa variantu. Londona, trīs dienas pirms Ziemassvētkiem. Vai viņai tas pieņemams? Stefānija cerēja, ka žņaudzējs pakrūtē neizpaužas viņas sejas izteiksmē. Viņa sacīja, ka piekrīt.

-    Vai zini, sieviete ar tādu talantu kā tu Maskavā varētu atrast daudz darba.

Stefānija vēsi pasmaidīja.

-    Ks jebkurā vietā varu atrast daudz darba.

-    Labi apmaksātu darbu.

-    Tas ir vienīgais, kādu es daru.

Sarkani aizmugurējie lukturi ieurbās metālā. Bija atkal sācis snigt. Komarovs sēdēja Mercedes, trīs mašīnas pirms apdauzītā Audi, kuru viņa bija aizņēmusies no Bergsteina. Viņi bija satikušies "Metropoles" bārā pusdienlaikā. Viņa bija nodevusi Bergsteinam aploksni ar norādījumiem.

-    Tagad viss ir atkarīgs no tevis, Boris.

Viņš bija iebāzis aploksni jakas kabatā.

-    Un tu joprojām esi pārliecinātā, ka neko negribi pretim?

-    Tikai tavu solījumu. Un tavu mašīnu šajā pēcpusdienā.

Viņa zināja, kur pusdienos Komarovs - "Tamerlanā", mongoļu restorānā Prečistenkas ielā. Izgājis no restorāna īsi pirms diviem, viņš bija iegrimis sarunā ar vienu no uzņēmējiem, kas bija apmeklējis nežēlīgās boksa sacīkstes. Stefānija bija gaidījusi mašīnā pāri ielai.

Tagad Komarovs brauca uz ziemeļaustrumiem, Izmailo- vas virzienā, netālu no tirgus, kur Stefānija bija nopirkusi SIG. Viņš nogriezās uz Sešpadsmito parka ielu, kura bija par klusu, lai Audi varētu tur sekot. Stefānija apstājās pie ietves netālu no krustojuma. Viņa vēroja, kā zilais Mercedes slid pa sniegu. Pēc simts jardiem mašīna atkal pagriezās pa kreisi un apstājās tieši pie metāla sētas. Komarovs izkāpa, iegāja pa tuvākajiem vārtiem un nozuda aiz melnu koku aizsega.

Stefānija izkāpa no mašinas. Viņa pārbaudīja ieroci, aizvilka jakas rāvējslēdzēju līdz pašai augšai un aizgāja līdz Sešpadsmitās parka ielas galam. Sniegs zem viņas kājām gurkstēja. Stindzinošais, aukstais gaiss svilināja vaigus. Pilsēta bija gandrīz pilnīgi klusa.

Melnā dzelzs sēta ieskāva nelielu nožogotu teritoriju, kuras centrā atradās noplukuši trīsstāvu ēka. Uz to no augšas nolūkojās daudzstāvu dzīvojamās mājas. Tās citu ar citu savienoja ietves, ko tagad slēpa sniegs.

Stefānija piegāja pie vārtiem. Otrā pusē bija sarūsējusi zīme: Bērnu palīdzības māja nr. 23. Viņa pavērās apkārt, taču nemanīja dzīvības pazīmes. Viņa pagāja garām bērnu slidkalniņam, no kura pakāpieniem karājās lāstekas. Tam blakus atradās divas šūpoles. Tikai vienā no tām bija sēdekļi. Visus pirmā stāva logus aizsargāja melni dzeloņstiepļu režģi. Stefānija pasniedzās starp šķērskokiem un notīrīja nelielu stikla virsmu. Skatienam pavērās drūma telpa ar pelēkām sienām un trim galdiem, kam abās pusēs bija soli. Viņa sekoja Komarova pēdu nospiedumiem sniegā. Tie viņu aizveda apkārt mājas stūrim pie durvīm. Tās bija noklātas ar metāla plātnēm. Viņa pagrieza rokturi un pastūma durvis.

Iekšā bija tukšs koridors, nekāda apgaismojuma pie griestiem, krēmkrāsas sienas, kaila betona grīda, spožs gaismas taisnstūris attālākajā galā. Klusa murmināšana atbalsojās pret sienām. Stefānija saoda dezinfekcijas līdzekli, instinktīvi tvēra pēc S1G, bet viņai izdevās pretoties kārdinājumam izvilkt ieroci. Šeit bija auksts, varēja redzēt savu elpu. Viņa pagāja garām kādām puspavērtām durvīm, tur bija viens galds, grozāmais krēsls, uz sienas papīra tabula ar četrdesmit vai piecdesmit vārdiem. Uz skapja stāvēja pārnēsājams radio. Uz galda zem nolikušas lampas no tējas glāzes kūpēja garaiņi.

Spožais kvadrāts gaiteņa galā bija milzīga telpa. Iespējams, ka klase vai arī aktu zāle. Tur bija pieci torņi ar sakrautiem plastmasas krēsliem pie vienas sienas, vecs televizors uz teleskopiska stenda vienā stūrī, koka drēbju pakaramais otrā stūrī, divi koka galdi pa kreisi, bet bērnu tur nebija. Pie sienām bija veci plakāti: no kalna lejā skrienoši bērni, jauna meitene, kas smejas, lecošs delfīns, labības lauks, kas mirdzošā vasaras saulē viļņojas kā okeāns. Telpas tālākajā galā bija milzīgi logi, Komarovs stāvēja pie viena no tiem, ar muguru pret zāli.

Nepagriezies viņš sacīja:

-    Atradi to, ko meklēji?

Viņa nekustējās un nedomāja. Viņa tikai izjuta dusmas; tās vienmēr bija pirmā reakcija uz kaunu.

-    Tev nav ne jausmas, ko tu esi izdarījusi, atnākot uz šejieni.

Kad viņš pagriezās, Stefānija izvairījās no viņa acu skatiena.

-    Man likās, ka varu tev uzticēties.

-    Tu vari, - viņa nočukstēja.

-    Ko tu šeit dari?

Viņa paplēta rokas.

-    Sekoju tev.

Viņi joprojām atradās telpas pretējās pusēs.

-    Kāpēc?

-    Lai redzētu, kur tu dodies. Ar ko tu satiecies.

-    Kāpēc?

Viņa nespēja to izteikt.

-    Kāpēc, Petra? Vai es esmu tavs mērķis?

-    Nē! - Viņa ievēroja, ka viņas noliegums bija pārāk ātrs, pārāk dedzīgs. Pārāk izmisīgs. - Tu neesi mērķis. Es tev apsolu. Es tā nerīkotos. Es to nespētu.

-    Tad kāpēc?

Viņa atbildēja:

-    Tāpēc, ka tu man neteici. Un es gribēju zināt. Man vajadzēja to zināt.

Bet tie bija meli. Komarovam bija taisnība. Tā bija uzticēšanās problēma. Par spīti savai vēlmei to darīt, viņa nespēja Komarovam līdz galam uzticēties. Viņai tas bija jāredz pašai savām acīm. Tagad viņa jutās netīra un lēta.

Telpas tālākās puses durvis parādījās svešs vīrietis. Viņš bija Stefānijas garumā, bet tievāks. Ar tumšu ādas krāsu, sirmiem matiem, rūtainā krekla apkakle bija par platu tik kaulainam kaklam. Pāri kreklam viņš bija uzvilcis rupji adītu brūnu džemperi un ogļmelnu jaku, kas bija viņam par lielu.

Komarovs papurināja galvu vairāk aiz skumjām, nevis dusmām, un sacīja:

-    Šis ir Muhameds Sajevs. Viņš ir atbildīgs par šo vietu.

Un tad viņš bija prom. Stefānija gribēja ko sacīt - atvainoties, lūgt piedošanu bet bija vajadzīgs attiecīgais bridis.

Sajevs viņu izvadāja pa pārējo pirmo slāvu; ēdamtelpu, nepiemēroti iekārtotu virtuvi, ārsta istabu bez medikamentiem. Bērni bija klasē. Stefānija un Sajevs viņus novēroja caur stiklotajām klašu durvīm. Bāli un nepietiekami baroti, viņiem visiem bija noskūtas galvas.

-     Utis, - sacīja Sajevs. - Žilete un kads dezinfekcijas līdzeklis… tā bija vislētāk.

Augšā bija guļamistabas; garas, aukstas, kailas telpas ar divstāvu gultām gar katru sienu. Mitri matrači, pelēki, plāni palagi, segas, kurās bija vairāk caurumu nekā auduma. Starp katru no gultām bija nolikts lēts koka skapītis. Vairums bija bez durvīm, pusei no tiem nebija plauktu. Kopējās tualetes telpās Stefānija ievēroja, ka četras no sešām izlietnēm bija atvienotas. Dušā tecēja krāns. Viņa saoda sapuvušu apmetumu. Logi bija aizsaluši un gaismas necaurlaidīgi.

Sajevs ierosināja iedzert kafiju. Viņi nokāpa pa sētas puses kāpnēm pirmajā stāvā.

-    Šī vieta…

-     Te ir valsts bērnunams. Uzcelts pirms trīsdesmit gadiem.

-    Kā viņš ar to saistīts?

Sajevs pārsteigts pagriezās pret Stefāniju.

-    Viņam tas pieder.

-    Man likās, ka jūs teicāt, ka tas ir valsts bērnunams.

-    Tā bija. Un jūs redzat, ko tas nozīmē.

Viņi iegāja virtuvē. Sajevs uzlika uz gāzes plīts tējkannu. Stefānija paskatījās ārā pa logu. Komarova zilais Mercedes bija aizbraucis. Viņa izlikās, ka tas viņu neuztrauc.

-    Tātad šī vieta - vai viņš to nopirka?

Sajevs pasmaidīja, atklājot muti, kurā trūka trešdaļas zobu. Atlikušie bija brūni.

-      Valdība gandrīz samaksāja viņam, lai tikai paņem. Tāpat kā pārējos.

-    Kādus pārējos?

-    Šis ir sestais. Trešais Maskavā.

-    Kostjam pieder seši bērnunami?

-Jā.

-    Vai visi ir tādi kā šis?

Sajevs izskatījās aizvainots.

-     Protams; nē. Nu, varbūt sākumā. Bet vēlāk gan ne. Ne jau pēc visiem uzlabojumiem. Mums vēl nav bijis laika ķerties klāt. Bet drīz mēs to darīsim. Tad būs labākas drēbes, labāks ēdiens, vairāk siltuma, labāka medicīniskā aprūpe. Televizors, kas strādā, iespējams. Nedaudz ziepju kopā ar karstu ūdeni…

-    Cik ilgi jau viņam pieder šī vieta?

-    Nepilnu mēnesi.

-    Es kaut ko nesaprotu.

-    Jūs nezinājāt?

-    Nē.

Sajevs atkal pasmaidīja.

-    Tas ir labi.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tā jābūt.

Viņš atrāva vajā divas šķīstošās kafijas paciņas un sajauca ar vārošu ūdeni. Tad viņš to pasniedza Stefānijai vienā no krūzēm, uz kuras bija uzzīmētas gundegas.

-    Vai jūs šeit bijāt jau pirms tam? - Stefānija pajautāja.

Viņš papurināja galvu.

-    Es atbraucu uz Maskavu tikai pirms gada.

-    No kurienes jūs esat?

-    No Groznijas. Esmu čečens. Bet mājas neesmu bijis jau četrus gadus. Pirms Maskavas es dzīvoju Erevānā, tad Ka- zaņā.

-    Kāpēc atbraucāt?

-    Lai meklētu darbu.

-    Un atradāt to šeit?

-    Es atradu padibenes. Kā jau visi čečeni, kas atbrauc uz šo pilsētu. Cilvēki šeit mūs uzskata par suņiem. Patiesībā viņi par mums domā vēl sliktāk. Mēs esam tārpi suņu zarnās. Viņiem par mums ir izveidojies stereotips, kas neļauj skatīties uz mums kā reāliem cilvēkiem. Tas neļauj viņiem atzīt mani par ārstu.

-    Vai jūs esat ārsts?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Jā, man ir ārsta izglītība. Bet vai es varētu šeit dabūt darbu? Vai es varētu to dabūt Kazaņā? Nekādā ziņā. Vairākums maskaviešu labāk izvēlētos ciest, nevis ļaut, lai viņus ārstē čečens.

-    Tad ko jūs darījāt?

-     Es dzēru. Lai liktu vaļā no vilšanās. Un aukstuma. Un sitieniem. Tagad manā atmiņā ir vakuums. Tas ir sešu mēnešu liels. Pirms tam es biju bezpajumtnieks, dzēru visu, pie kā vien tiku klāt, gulēju Ļeņingradas un Kazaņas stacijā. Pēc tam dzīvoju patversmē.

-    Pie Ludmilas?

Viņas vārda pieminēšana iededza dzirksti Sajeva acīs.

-Jā.

-    Es tur biju. Kostja mani aizveda. Vai viņam ar to vietu arī ir kāds sakars?

Sajevs pamāja ar galvu.

-    Tas viss ir kopuma daļa.

-    Daļa no kā?

-    Jums vajadzētu to pajautāt viņam. Ne jau man to stāstīt.

Stefānija iedzēra malku no krūzes. Garšai nebija nekādas līdzības ar kafiju, bet siltums bija patīkams.

-    Turpiniet.

-    Tur bija citi man līdzīgie. Sākumā tā gluži vienkārši bija vieta, kur gulēt, kur bija silti un droši. Tur bija ari ēdiens. Un sabiedrība. Drīz vien es atklāju, ka, pienākot rītam, es negribu doties projām. Es tur sāku pavadīt visu dienu. Tāpat runājoties, iznesot atkritumus, veicot sīkus pienākumus. Tad Ludmila man pajautāja, vai es nevēlētos palīdzēt mediķa asistentam. Tā es iesaistījos. Viņa pēdējās vizītes laikā Maskavā Konstantins man izstāstīja par šo vietu. Viņš mani šurp atveda. Mēs visu izstaigājām, un viņš man pajautāja, vai es varētu to vadīt, ja viņam izdotos to nopirkt. Patiesību sakot, tad es nebiju pārliecināts. Bet viņš sacīja, ka atradīs naudu un darbiniekus, tātad - kas man atlika?

-    Man par to nebija ne jausmas.

-    Nevienam nav.

-    Vīrietis ar noslēpumiem.

-     Tas ir tiesa. Bet viņš ir arī kas vairāk. Vai zinājāt, ka viņa sieva tika nogalināta?

-    Irīna? Jā, zināju. Uzspridzināta mašīna.

-     Vai zinājāt, ka vainīgi bija čečenu teroristi? Vairāk par jebkuru krievu, ko esmu saticis, viņam ir iemesls mūs ienīst - ienīst mani -, bet tā nav. Viņš nelīdzinās pārējiem. Tā ir viņa labākā īpašiba. Un arī lielākā vājība.

"Aragvi" Tveras laukumā bija trīs ēdamzāles. Viena izskatījās pēc vācu alus pagraba. Otra pēc slēgta peldbaseina; sienas ar baltām marmora flīzēm desmit pēdu augstumā. Virs flīzēm augšējās sienas un puslodes veida griesti bija apgleznoti ar ainām no Gruzijas teikām. Stils bija vienkāršs, saturs varonīgs; vīri, kas cīkstējās ar tīģeriem, bruņinieki zirgos un meitenes uz pļavu fona. Trešā ēdamzāle bija daudz mazāka par abām pārējām: daži galdiņi, koka paneļu sienas.

Komarovs viņu gaidīja pie galdiņa blakus žalūzijām sienā. Tur bija likai vēl divi apmeklētāji. Tālākajā stūrī pusmūža vīrietis sēdēja pretim meitenei, kas bija uz pusi jaunāka par viņu un uz pusi tievāka. Viņi bija noliekušies viens pret otru, rokās sadevušies, un sačukstējās.

Komarovs bija ģērbies tumši pelēkā Canali uzvalkā. Viņa baltais krekls pie kakla bija atpogāts. Viņš izskatījās noguris. Uz galda stāvēja minerālūdens pudele, stikla pelnutrauks un ledus spainītis ar Gruzijas šampanieti.

-    Nebiju pārliecināts, ka tu atnāksi.

-    Nebiju pārliecināta, ka tu tiešām gribi, lai es atnāku.

Kad viņa bija atgriezusies viesnīcā, viņu gaidīja zīmīte:

Mums jāaprunājas. Satiekamies astoņos "Aragvi".

-     Šī bija Staļina iecienītā vieta. Arī Berijas. - Komarovs pavēra žalūzijas, lai atklātu nelielu koka balkonu, kas izvirzījās no sienas uz galveno ēdamzāli, ļaujot viņiem noskatīties uz lejā sēdošajiem apmeklētājiem. - Šajā telpā viņi varēja dabūt to slepenību, ko vēlējās, bet tajā pašā laikā varēja visus izspiegot. Liels mierinājums lieliem paranoiķiem.

-    Es tevi neizspiegoju, Kostja.

-    Izspiegoji gan. Tur augšā pie griestiem var redzēt skaistās krāsās attēlotus gruzīnu mītus.

-     Ļoti gudri. Koba…

-    Man likās, ka tas ir piemēroti.

Viņa piecēlās no krēsla.

-    Ja tu visu vakaru plāno uzvesties kā kretīns, tad es jau tagad aiziešu.

-    Apsēdies!

-    Ej pie velna!

-    Sēdies!

Ar prātu viņa izskrēja no istabas. Bet viņas ķermenis apsēdās. Komarovs ielēja viņai glāzi šampanieša. Viņa sev ielēja glāzi minerālūdens. Tas bija silts un pēc garšas nedaudz sāļš.

-    Man šķita, ka mums Maskavā jābūt slepeniem.

-   Tic divi kaktiņā problēmas neradīs. Neviens cits šajā telpā neienāks.

-    Tu zini, ko es gribu teikt.

Kad viņš pamāja ar galvu, izskatījās, ka viņš ir uzvarēts.

-     Esmu noguris, Petra. Noguris no šī visa. - Komarovs atgāzās krēslā un paplēta rokas. - Ja tas ir risks… tad tas ir risks. Nu un tad? Esmu jau kopš bērnības uzņēmies riskus.

-    Un bērni Izmailovā - vai viņi ari ir risks?

Komarovs neatbildēja, bet aizsmēķēja cigareti.

-   Sajevs man pastāstīja, ka tev pieder seši bērnunami. Viņš man izstāstīja ari par patversmi. Kāpēc tie ir noslēpumi?

-    Tāpēc, ķa tie ir neaizsargāti. Un, vēl svarīgāk, tie liecina par neaizsargātību.

-    Kādā veidā?

-    Vienkāršākais veids, kā izdarīt uz mani spiedienu, būtu izdarit spiedienu uz viņiem.

-    Tad kāpēc tu iesaistījies?

Viņš sarauca pieri.

-    Iesaistījos? Es vienmēr esmu bijis iesaistīts.

-    Es nesaprotu.

Stefānija redzēja, ka viņš savā prātā strīdas pats ar sevi, un viņa bija pacietīga.

-    Kad mana māte nozuda un kad manam tēvam piesprieda divpadsmit gadus Noriļskā, mani aizsūtīja uz valsts bērnunamu. Tas itin nemaz nelīdzinājās tam - Izmailovā. Salīdzinājumā šī ir moderna vieta. Mans pirmais bērnunams bija celts deviņpadsmitā gadsimta vidū. Nekas nebija mainījies. Man tad bija astoņi gadi. Kopa ar mani tajā pašā dienā ieradās vēl septiņi bērni. Bija jau vēls vakars, stindzinošs aukstums. Es atceros, ka ārā bija mīnus divdesmit pieci grādi, visur sniegs. Un mēs gulējām saspiedušies divās gultās. Nākamajā rītā tos no mums, kuru vecāki bija ielikti cietumā, atšķira no īstajiem bāreņiem. Mēs bijām trīs. Viņi mūs ieveda milzīgā zālē, kur mūs uzrunāja bāreņu nama direktors.

Viņš mums pateica, ka mūsu vecāki ir valsts ienaidnieki un ka mUs jāpārmāca. Mums lika parakstīt dokumentu. Tajā bija teikts, ka mēs atsakāmies no savām mātēm un tēviem un ka tagad tēvzeme ir mūsu vienīgie vecāki. No mums trijiem es biju vienīgais, kurš prata lasīt.

-    Vai tu parakstīji dokumentu?

-    Nē. Ja es to bUtu parakstījis, tas nozīmētu, ka valsts pastāv.

-    Jēziņ, tev taču bija tikai astoņi gadi!

-    Es biju pietiekami vecs, lai zinātu. Mani vecāki bija par to pārliecinājušies. Mēs visi to zinājām. Laikam jau tas bija vēl viens ideoloģiskās apstrādes veids. Bet es tam ticēju - pat tad.

-    Un tagad?

-    Arī tagad - jā.

Pie viņu galdiņa pienāca samiegojies oficiants. Komarovs pasūtīja viņiem abiem ēdienu. Stefānija paskatījās uz otru pāri. Pirmajā reizē viņai bija licies, ka viņš ir vecs, bagāts vīrietis ar jaunu, pievilcīgu meiteni, kura droši vien ņēma maksu par katru stundu. Bet tagad viņa vairs nebija tik pārliecināta. Ķermeņa valoda liecināja par ko citu: viņš izskatījās noskumis, un meitene mēģināja viņu mierināt. Oficiants aizgāja.

-    Vai pārējie bērni parakstījās?

-Jā.

-    Kas ar viņiem notika?

-    Viņi pievienojās pārējiem bāreņiem.

-    Un tu?

-     Mani pārveda uz patversmi, kur ievietoja psihiski slimos bērnus.

-    Patversmi?

Komarovs iedzēra mazliet šampanieša.

-    Es negribēju parakstīt dokumentu, un tas nozīmēja, ka esmu garīgi slims. Tā bija tā laika loģika. Ārsti mums centās iegalvot, ka nepakļaušanās ir slimība un ka mums dos zāles, lai mūs izārstētu. Viņi mums dūra gurnos, sacīdami, ka jāizsūknē šķidrums no mugurkaula, lai izārstētu slimību galvā. Bija arī citi dziedniecības veidi. Injekcijas, tabletes. Vienā bridī man bija tik smagas galvassāpes, ka es nespēju pakustēties. Tas ilga sešus mēnešus.

-    Vai visi bērni tur bija tādi kā tu?

-    Apmēram piecdesmit procenti. Pārējā puse bija tiešām garīgi slimie. Par tiem, kuri nebija, es teiktu, ka apmēram divas trešdaļas par tādiem kļuva vēlāk.

-    Bet tikai ne tu.

-    Man veicā?.

-    Neizklausās.

-    Nē? Bet paveicās gan. Beigās. Un es esmu savā ziņā atriebies.

-Kā?

-    Es nopirku patversmi deviņdesmit piektajā gadā valdības īpašumu izsolē. Tad es to iznicināju. Nodedzināju līdz pašiem pamatiem. Es zaudēju pusi miljona dolāru, taču pēc tam jutos labāk. - Viņš pasmaidija, bet tas nebija pārliecinoši. - Tagad no tās nav ne miņas. Vienīgais, ko tajā vietā var redzēt, ir puspabeigta korejiešu mašīnbūves rūpnīca. Viņi bankrotēja deviņdesmit devītajā gadā. Kopš tā laika tur viss ir pamests. Personiski man tas patīk.

Stefānija iedzēra nedaudz šampanieša, kuru viņa tik uzsvērti bija ignorējusi. Tas bija saldāks par jebkuru šampanieti, kuru viņa jebkad bija dzērusi.

-    Tātad tagad tu iepērc bērnunamus, lai dziedētu savu pagātni?

-    Tā gluži nav, Petra.

-    Pārliecini mani!

-   Šī valsts ieslīd no vienas krīzes nākamajā. Paskaties kaut vai uz nogrimušo Kursk. Tā bija traģēdija. Bet arī labs pasākums televīzijai - visas tās sērojošās mātes, kas sapulcējušās

Murmanskā, Putins, kas parāda savu īsto seju, to veco VDK mentalitāti. Mēs lasām par dabas katastrofām, kas seko cita citai, un mēs vainojam padomju pagātni. Bet lielākā mūsdienu Krievijas traģēdija turpinās. Tas ir nākotnes sabrukums. Bērni bez mājām, bez izglītības, bez medicīniskās aprūpes, bez vecākiem. Un bērni, kuriem klātos labāk bez tiem vecākiem, kas viņiem ir. Es esmu uzņēmējs, Petra. Ieguldītājs. Un es ieguldu nākotnē. Tas arī viss.

-    Es tam ne mirkli neticu.

-    Tie nav meli. Tā ir patiesība.

-    Iespējams, ka tā ir daļa no patiesības.

-    Tev nav ne jausmas.

Oficiants atnesa aukstu cāli ar ķiplokiem un valriekstiem, harčo, biezu zupu ar rīsiem, siera maizi un šķīvi ar sarkanajām un zaļajām pupiņām. Viņš attaisīja Gruzijas sarkanā vīna pudeli un ļāva tai ieelpot galda malā.

-    Cik ilgi tu biji patversmē?

-    Četrus gadus.

-    Un tad?

Viņš paraustīja plecus un pasmaidīja.

-    Bizness. Vai arī noziedzība, atkarībā no tā, kā uz to skatās. Tagad atceroties to visu - es tomēr biju tikai bērns -, es domāju par sevi kā par kapitālistu, kurš gaidīja savu īsto brīdi.

-    Es par tevi itin nemaz nedomāju kā par kapitālistu.

-    Iespējams, ka ne Rietumu izpratnē.

-    Kādā tad?

-    Tu nesapratīsi.

-    Nerunā ar mani kā ar bērnu, Kostja.

-     Es to saku nopietni. Tas ir tāpat, kā sabrūkot Padomju Savienībai. Amerikāņi un rietumeiropieši domāja, ka varēs te atbraukt un pelnīt miljonus. Viņi iztērēja miljonus, jo uzskatīja, ka dabūs pretim miljardus. Un dažiem tas arī izdevās. Bet kurš gan tagad kontrolē īsto naudu Krievija? Krievi.

Nevis amerikāņi vai vācieši. Un tā tam ari ir jābūt. Tomēr viņi prāto, kur tā visa nauda pazudusi. Viņiem šķita, ka te būs citādi. Bet es tev varu pateikt kā vīrietis, kurš darbojas gan Austrumos, gan Rietumos, ka prakse ir būtībā tieši tāda pati. Bizness, politika, noziedzība; svētā trijotne. Mēs šajā spēlē esam jauniņie, tāpēc, iespējams, mūsu metodes dažreiz šķiet primitīvas, bet mēs ātri mācāmies. Taču īstā atšķirība starp mums meklējama uztverē. Mums tas viss nav tik melnbalts. Bizness un noziedzība ir tikai dažādi punkti spektrā.

-    Tici man, es saprotu dažādus punktus spektrā.

-    Var būt, ka tu saproti. Bet tu arī saproti, ko es saku…

-    Es zinu, ka daži pārliecības veidi atstāj tevi neaizsargātu pret realitāti.

Komarovs pacēla glāzi.

-    Tieši tā.

-    Tad kā tu nokļuvi cietumā?

Komarovs pasmaidīja.

-    Tas bija viegli. Un neizbēgami. Es biju iesaistīts melnajā tirgū jau no četrpadsmit gadu vecuma. Pārvedu cigaretes, zagu svaigus dārzeņus, ražoju šņabi, ieviesu drošību. Es vienmēr biju iekūlies nepatikšanās. Vairumā gadījumu vajadzēja tikai samaksāt milicijai, lai piever acis. Bet dažreiz tas nenostrādāja.

-    Tu to stāsti tik ikdienišķi.

-    Tā nebija. Bet nebija arī alternatīvas.

-    Jo viss pārējais bija slepenas vienošanās?

-Jā.

Komarovs, jaunais zaglis. Ne tāds pats kā viņa vorovskoi mir priekšgājēji, ne tāds pats, kā nesen izveidotā jaunkrievu brālība. Bet jaunas noziedznieku sugas pārstāvis. Vai arī biznesmenis. Atkarībā no tā, ka uz to skatījās…

Oficiants aiznesa šķīvjus un atnesa otro ēdienu: cāļa gaļas un dārzeņu sautējumu. Komarovs ielēja Stefānijai nedaudz vīna. Tas bija ļoti aromātisks un garšoja mazliet pēc spāņu vīna.

-    Kas nolika ar taviem vecākiem?

-     Mana māte nomira cietumā pāris dienu pēc tam, kad es viņu pēdējo reizi apciemoju. Man teica, ka tā esot bijusi sirdstrieka. Droši vien nebija. Es uzzināju, ka viņa mirusi, tikai pēc diviem gadiem.

-    Un tavs tēvs? Tu teici, ka viņam piesprieda divpadsmit gadus.

-     Divpadsmit gadus niķeļa raktuvēs Noriļskā. Patiesībā mUža ieslodzījums.

-    Viņš nomira?

-    Nē, īstenībā ne. Viņš bija statistiska dīvainība. Viņš izdzīvoja. Un ne tikai divpadsmit gadus. Beigās viņš pavadīja cietumā deviņpadsmit gadus.

-    Vai viņš vēl ir dzīvs?

-Jā.

-    šeit, Maskavā?

Komarovs papurināja galvu.

-    Noriļskā. Kad viņu atbrīvoja, viņš palika tur.

-    Kāpēc? Es gribu teikt, ka nekad gan neesmu bijusi Noriļskā, bet…

Komarovs viņai aprakstīja vietu. Ciems, kas izbūvēts ledainā klajumā, divus tūkstošus jūdžu uz ziemeļaustrumiem no Maskavas. Temperatūras tur ziemā sasniedza mīnus piecdesmit grādus, pēc Celsija. Drūmas ielas starp betona torņiem un rūpnīcām. Ceļi, kas sacentās ar dzelzceļu, mašīnas - tikpat lēnas un aprūsējušas kā vilcieni. Ciema perimetrā - rūpnīcu skursteņu jūra, kuri rīstīja indīgas gāzes svina debesīs. Katru gadu desmit ziemas mēnešu. Dibināta tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā, vergu uzcelta. Kad tur ieradās Komarova tēvs, tur jau bija niķeļa raktuves, cementa rūpnīcas, ķieģeļu ražotnes, vara noliktavas. Tas bija ciems, kas bija varējis rasties tikai ar strādnieku piespiedu darbu;

neviens civiliedzīvotājs tur nebūtu mēģinājis dzīvot un nebūtu izdzīvojis. Komarova tēvs to bija aprakstījis par ciemu, kas "būvēts uz kauliem".

-     Daudzus gadus man nebija ne jausmas, ka viņš ir izdzīvojis. Es pats sēdēju cietumā. Kolimas trešajā centrālajā, Sahalīnā, Habarovskas centrālajā ieslodzījuma vietā. Tikai pēc savas atbrīvošanas es uzzināju, ka viņam tas ir izdevies. Pagāja gadi, līdz uzzināju, ka viņš joprojām dzīvo tur; tāpat kā tu, es pieņēmu, ka viņš ir aizbraucis. Varbūt atgriezies Maskavā. Taču nē../

-    Tad tu devies viņu apciemot?

-     Deviņdesmit septītā gada februārī. Viņš mita vienistabas dzīvoklī tajā pašā ēkā, kur vīrs, kas bija viņa galvenais cietumsargs septiņus gadus. Tev vajadzētu redzēt to bedri, ko viņš sauc par mājām. Bet pēc deviņpadsmit raktuvēs pavadītiem gadiem jebkas jau ir greznība. Lai nu kā, es aizlidoju uz Noriļsku. Pavadīju kopā ar viņu nedēļu. Tās bija pašas divainākās septiņas dienas manā mūžā. Nekas cietumos, patversmē vai bāreņu namos piedzīvotais nelīdzinājās tai nedēļai. Mēs bijām pilnīgi svešinieki. Kad mēs runājām par manu māti, mēs pieminējām viņu, it kā viņa būtu mūsu kopēja paziņa. Vairāk mēs viens otram nevarējām neko pateikt. Deviņdesmit procentus kopā pavadītā laika mēs klusējām. Bet es varēju sajust vārdus. Tāpat kā es to jūtu, būdams ar tevi. Viņš jutās vainīgs.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka radīja mani dzīvei, kas bija grūtāka, nekā tai vajadzēja būt. Viņš vienmēr bija teicis, ka piedzimt par krievu ir tikpat daudz lāsta, cik svētības. Bet viņš izjuta ari lepnumu. Pēc visa, kas bija noticis, viņam bija saglabājies god- prātīgums. Valsts bija mēģinājusi viņu salauzt, un valsts bija zaudējusi. Un tad gājusi bojā. Un vorovskoi mir dzīvoja.

-    Un tu?

-    Man šķiet, ka par mani viņam ir dalītas izjūtas. Viņš nesaprot to, kāda dzīve ir tagad, kāds es esmu. Viņam progress apstājās tajā dienā, kad viņš iekāpa vilcienā uz Norij- sku. Pēdējais momentuzņēmums ir tāds, kāds bija tad, un tā tas ari būs visu viņa atlikušo mūžu. Es viņu mēģināju pārliecināt, lai brauc atpakaļ uz Maskavu. Es viņam nopirku arī dzīvokli - smalku vietu tajā pašā mājā, kur es dzīvoju, tikai trīs reizes lielāku, noalgoju sievieti, kas par viņu parūpētos, bet viņš negribēja neko par to dzirdēt.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka Maskava vairs nav viņa mājas.

-    Bet Noriļska ir?

Komarovs bija beidzis ēst. Viņš aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

-    Viņš man visu laiku atkārtoja: "Es ienīstu šo pilsētu. Es mīlu šo pilsētu." Tieši tā. Viens teikums, un tad nākamais. Kad viņš atteicās braukt atpakaļ uz šejieni, es pajautāju, vai ir kāda cita vieta, uz kurieni viņš vēlētos pārcelties. Viņš atteica, ka nav gan. Es uzstāju, ka jābūt taču kādai vietai. Un viņš uz mani paskatījās un sacīja: "Kur gan lai es tagad dodos? Kad tevi atbrīvo, tev iedod atbrīvošanas dokumentu. Tur stāv rakstīts, ka tu esi brīvs. Bet tu neesi. Noriļska ir mūža ieslodzījums. Kad es tiku āra no cietuma, tad man nebija kurp doties. Tāpēc es paliku. Un tagad es dzīvoju tāpat, kā dzīvoju agrāk. Ir tikai mazliet siltāk un ir nedaudz vairāk pārtikas. Bet tik un tā ir tikai ikdiena - bez pagātnes, bez nākotnes. Es ienīstu šo pilsētu. Es mīlu šo pilsētu. Tā ir bijusi visa mana dzīve, un tāpēc es šeit arī nomiršu." Un vai zini, Petra? Viņam ir taisnība.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka modernā Krievija būtu labāka Krievija. Mūsdienās visas nozares, kurām viņš palīdzēja attīstīties, ir privatizētas. Tiek aizslēgtas rūpnīcas. Algas netiek maksātas, un pirmo reizi, kopš pirmais vilciens apstājās sliežu galā nekurienes vidū, Noriļskā ir bezdarbs. Visi cilvēki, kas tur gāja bojā, visa netaisnība un ciešanas - vai tas bija bezjēdzīgi?

-    Kā tev liekas?

-     Man šķiet, ka bija. Tāpēc viņš nespēj atļauties pat iedomāties sev citu alternatīvu. Viņš nav ciemata cietumnieks, Petra. Viņš ir sava prāta cietumnieks. Tapat kā tu. Tāpat kā es.

Viņi turpināja ēst un iedzert vinu. Pāris pie galdiņa kaktā kļuva arvien melanholiskāks. Komarovs izjautāja Stefāniju par viņas pagātni, un viņa izstāstīja par Petru. Dzimusi Hamburgā tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotajā gadā, viņas tēvs, Karls Reuiters, bija policijas ierēdnis, kurš tika nosūtīts uz Hamburgu no Štutgartes. Kad piedzima Petra, viņa vienigais bērns, viņam jau bija četrdesmit pieci gadi. Viņa sieva Roza bija divdesmit gadus jaunāka. Karls Reuiters bija Otrā pasaules kara veterāns; pusaudža gados iesaukts armijā, viņš bija dienējis trīs simti septiņdesmit pirmajā kājnieku divīzijā Staļingradā, viņa komandieris bijis ģenerālleitnants Stempels. Komarovs pajautāja, vai viņas tēvs par to kādreiz ir stāstījis, un Stefānija atklāja, ka meli plūst tikpat viegli, cik vīns. jā, viņa atbildēja, ignorējot dūrienu pakrūtē, viņas tēvs bija stāstījis par salu, izsalkumu, žurkām, slimībām, bailēm un apbrīnojamo lepnumu, ko viņš izjutis, būdams daļa no Paulusa sestās armijas. Tagad abi viņas vecāki bija miruši. Tad viņa izklāstīja Petras metamorfozes sīkumus: dusmīga kreisā spārna studente, kas nikni uzstājas pret vēlo astoņdesmito un agro deviņdesmito gadu patērētāju apmierinātību; evolūcija no universitātes radikāles līdz slepenai anarhistei; uzliesmojums no anarhistes līdz teroristei; negatīvā reakcija.

-    Kāda reakcija? - pajautāja Komarovs.

-     No teroristes uz algotu slepkavu. Nomainīju ideālus pret naudu.

-    Kāpēc?

Ilgu laiku viņa nespēja iedomāties izskaidrojumu. Galu galā atbildēja:

-     Es nonācu pie secinājuma, ka tas neko neizšķīra. Kreisie, labie… kā tu sacīji, tie ir tikai dažādi spektra punkti. Nebija nekā melnbalta, nekā, kam ticēt.

-    Tu varēji aiziet.

-     Tas ir tas, ko es daru, Kostja. Tikpat labi vari palūgt ārstam, lai viņš nepraktizē medicīnu.

Ēdamzālē ienāca divi muzikanti. Viens spēlēja akordeonu, otrs dūdas. Viņi nospēlēja serenādi pārim stūrī. Meitene ar rudajiem matiem sāka dziedāt. Viņas balss bija trausla. Vīrietis pasmaidīja, viņas acīs bija asaras. Viņa dziedāja gruzīnu valodā, tad armēņu. Dziesmu pēc dziesmas. Bija tāda sajūta, ka laiks apstājies. Stefānija juta, ka ir sastingusi mirklī. Kad tas beidzās, viņa zināja, ka vienmēr tajā atgriezīsies. Komarovs saņēma viņas plaukstu, kamēr dūdas aiznesa viņu cauri Centrālās Āzijas pieciem gadsimtiem.

-    Ko gan mēs iesāksim, Kostja?

-    Es nezinu. Bet tev man jāapsola viens.

-    Jebkas.

-     Pēc tā, ko mēs šovakar esam pateikuši - pēc tā, ko tu šodien redzēji, - neizdari kļūdu, sākdama uzskatīt mani par labu cilvēku. Es tāds neesmu.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Aeroflot uz Frankfurti, British Airways uz Londonu. Bija četrdesmit piecas minūtes pāri desmitiem, kad viņas lidmašīna nolaidās Hītrovā, piecas minūtes pāri pusnaktij, kad viņa nokļuva savā dzīvokli. Tas bija auksts un mitrs. Viņa ieslēdza sildītāju. Ledusskapī nekā nebija, tikai sviesta paciņa, burka ar olīvām un nepilna minerālūdens pudele. Bez gāzes.

Stefānija noteikti netaisījās izkravāt mantas vai pat iztīrīt zobus. Viņa izģērbās, palīda zem dūnu segas un saritinājās kamolā. Tomēr tik un tā pagāja stunda, līdz viņa aizmiga. Viņa sapņoja, ka Komarovs mīlējās ar Natāliju un viņa padevīgi skatās. Pamodusies nedaudz pēc astoņiem, viņa nespēja noskalot sapņa drūmo pēcgaršu.

Maskavā bija snidzis. Londonā lija lietus. Viņa ielēja vannā ūdeni, un ielika stereo CD; Lou Reed - New York. Viņa pāršķirstīja atsūtītās vēstules. Pārsvarā tur bija makulatūra, daļa no tās bija adresēta dzīvokļa iepriekšējam iemītniekam, nekas nebija domāts viņas tagadējai versijai. Vēlāk viņa aiznesa pāris apģērba gabalu uz Modern Express ķīmisko tīrītavu, pirms paēda brokastis Kensingtona ielā; kruasānus un kafiju, kā ari lielu apelsīnu sulas glāzi. Pēc tam viņa nopirka nedaudz pārtikas Safeway un pavadīja pārējo rītu, tīrot dzīvokli. Dažreiz viņai mājas dzīve šķita dīvaini attīroša. Tas viņu piezemēja, atļaujot izlikties, ka viņa ir normāla. Viņai nekas nebija iebilstams pret to, ka tā ir šarāde. Viņa izberza vannu, ar putekļu sūcēju iztīrīja grīdas, izmazgāja virtuvi un atvēra pāris logu, lai cirkulētu gaiss. Viņai vienmēr bija patikusi lietus skaņa.

Pēc pusdienām, zupas un siltas maizes, viņa piezvanīja uz Ņujorku. Komarovs bija savā dzīvokli Piektajā avēnijā. Viņš sacīja, ka esot skaists rīts. Skaidrs un apsarmojis. Viņa lidojums no Maskavas esot kavējies. Esot bijis jau pāri pusnaktij, kad lidmašīna piezemējusies.

Stefānija sacīja:

-    Tu man pagājušajā naktī rādījies sapni.

-    Ko es darīju?

-    Mīlējies ar mani.

Vladimirs Vatjukins un Natālija Markova ieradās Londonā divdesmitā decembra vakarā. Ar viņiem kopā bija divi miesassargi, kuri bija tēlojuši advokātus kafejnīcā "Puškins". Divi tumšzaļi Bentley grupu aizveda no Hltrovas uz Leinsbo- ro pie I laidparka.

Nākamajā rītā Stefānija piecēlās sešos. Divdesmit minūtes ilga stiepšanās, silta duša, vieglas brokastis. Viņa izgāja no dzīvokļa septiņos, ģērbusies piemēroti pastaigai un lietum. Viņa nokļuva pie Haidparka divdesmit piecas pāri septiņiem. Autobusa pieturā cilvēki nāca un gāja, bet viņa visu laiku izlikās, ka gaida nākamo autobusu. Vatjukins iznāca no viesnīcas piecpadsmit pari astoņiem, viens pats. Miesassargi bija palikuši kopā ar Natāliju.

Viesnīcas priekšā bija ieeja metro, un viņš to arī izmantoja. Stefānija iegāja pa to, kas atradās blakus autobusa pieturai, un pamanīja viņu pie biļešu automāta. Viņa saplūda ar rīta pūli. Vatjukins aizbrauca pa Pikadilijas līniju līdz King's Cross. Stefānija gandrīz vai pazaudēja viņu pasažieru drūzmā, kas plūda no ziemeļu vilcieniem, starp steidzīgajiem gājējiem un grupiņu Newcastle United atbalstītājiem, kuri dzēra Stella Artois. Bija bez piecām minūtēm deviņi.

Stefānija viņam sekoja droša attālumā līdz Tavistokai. Piesārņojumā nomelnotā četrstāvu ķieģeļu ēka, kurā viņš iegāja, kādreiz bija kalpojusi par dzīvojamo māju. Virs iekšējā mikrofona bija misiņa plāksnīte ar pieciem vārdiem, visi kompāniju nosaukumi. Stefānija pierakstīja tos bloknotā, kuru bija paņēmusi sev līdzi. Vatjukins parādījās pēc divdesmit piecām minūtēm.

Piecpadsmit pāri desmitiem viņi bija krievu pareizticīgo katedrālē Ennismore dārzos. Vatjukins bija tur iekšā ne ilgāk kā piecas minūtes. Vienpadsmitos Stefānija atradās uz ielas Keningtonā, viendzīvokļu māju ieskauta. Kad Vatjukins pēc piecām minūtēm paradījās, viņam rokā bija plastmasas maiss ar lielu saini tājā. Keningtonas metro stacijā viņš pa Ziemeļu līniju aizbrauca līdz Mūrgeitai, no kurienes kājām aizstaigāja līdz Finsberija laukumam. Bez piecpadsmit vienos Vatjukins atgriezās Mūrgeitā, nu jau bez plastmasas maisiņa.. Neilgi pirms pusdiviem viņš iegāja Diverso, itāliešu restorānā Pikadilijā, kur Natālija un abi miesassargi viņu jau gaidīja.

Pēcpusdienā notika iepirkšanās; Asprey's, Cartier, Hermes, Prada, Armani, Craff viņi pavadīja stundu, visu laiku apkalpoti. Stefānija to pašu stundu pavadīja uz ielas, visu laiku izbaudot lietu. Vērojot, gaidot. Lietū mirdzēja bezgaumīgas Ziemassvētku dekorācijas. Kad viņi iznāca, Natālija izskatījās nemierīga, Vatjukins apmulsis. Maskavā miesassargi nēsāja ieročus, Londonā viņi nēsāja iepirkumu somas. Pusstundu pēc četriem grupa devās uz Fortnum's iedzert lēju. Pēc lam Stefānija viņiem sekoja atpakaļ uz Leinsboro, kur viņi palika līdz pusastoņiem, kad piebrauca Bentley, lai aiztransportētu uz Dorchester. Piecas minūtes pēc tam, kad viņi bija tur ieradušies, pie viesnīcas piebrauca melns Mercedes, mašīnas priekša plīvoja mazs Krievijas karogs. Tēlojot tūristi, Stefānija ar digitālo kameru nofotografēja viesnīcas fasādi, pārliecinoties, ka iemūžina ari atbraucēju sejas. Pēc desmit minūtēm viņa iegāja Dorchester, lai pārliecinātos, ka viņi ir kopā ar Vatjukinu. Bija piecas pāri astoņiem.

Astoņos divdesmit astoņās ar zabaka papēdi aizsitu ciet dzīvokļa durvis. Man ir auksti, esmu nogurusi un izmirkuši. Es novelku savu mēteli un ieeju virtuvē. Ieleju sev glāzi vīna, aiztipinu uz vannas istabu, atgriežu krānus un izlokos no slapjajām biksēm, kas man ir pielipušas kā otrā āda un kas man liek atcerēties Borisu Bergstei- nu viņa Maskavas dzīvoklī. Deviņos esmu virtuvē sasildījusies un sausa un jūtos gandrīz kā cilvēks. Skan "Felt Mountain". Dzeru savu otro vīna glāzi, ūdens sāk vārīties, mani pirksti ir lipīgi no ķiplokiem. Es sagriežu tomātus un pievienoju tos uz pannas kopā ar svaigu baziliku un pieleju nedaudz vīna.

Kēpjdators ir uz virtuves galda, blakus manam bloknotam, kas no mitruma ir uztūcis. Lejupielādēju fotogrāfijas no manas digitālās kameras, uzrakstu lūgumu sarakstu, salieku to visu kopā un nosūtu Šternam. Uzlieku uz šķīvja spageti ar mērci.

Esmu tikusi ar vakariņošanu pusē, kad pienāk pirmā atbilde. Tā ir par māju Keningtonā.

īpašums pieder Forrester While\j, ieguldījumu kompānijai. Viņiem ir īpašumi, pārsvarā dzīvojamās mājas vidējam līdz zemam slānim. īpašumā ir trīs dzīvokļi.

Es palūdzu ziņas par iemītniekiem un tad beidzu vakariņas. Vēl viena vīna glāze, un es sasniedzu ideālo stāvokli, kad, viegli iereibuši, visu nepatīkamo aizmirstu. Izvēlos dziesmu, ko vēlos dzirdēt, "You look so fine", un domāju par Kostju. Ir bez divdesmit minūtēm desmit Londonā, bez divdesmit minūtēm pieci Manhetenā. Es iedomājos viņu savā kabinetā divdesmit devītajā stāvā, ar skatu uz Austrumu Piecdesmit otro ielu. Mila, viņa bargā sekretāre, ir kaut kur aizgājusi, Olgas Svetļičnajas un ļurija Kugača gleznas pie sienām. Kad Šterns atgriežas, viņš pavēsta, ka pirmā stāva dzīvokli Keningtonā īrē vācietis, vārdā jurgens Fogels.

Vai tas ir svarīgi?

Tas nav viņa īstais vārds. Patiesībā viņš ir Leonīds Kičen- ko, ukrainis. Viņš piecus gadus Centraļnajas labā Maskavā kontrolēja proslitiitas. Viņu meklē par horvātietes un slovēnietes slepkavību deviņdesmit devītajā gadā. Abas meitenes bija viņa kontrolē. Abas bija nodurtas ar sasistu pudeli. Starp citu, man ir jauna informācija par Forrester Whiley. Vai gribi to?

Jā.

Forrester Whiley ir meitas uzņēmums firmai Arcadian, kas reģistrēta Ņūdžersijā. Tai pieder visādi uzņēmumi Eiropā un bijušās Padomju Savienības republikās. Diapazons ir visdažādākais, ceļojumu aģentūras, restorāni, limuzīnu pakalpojumi, ķīmiskās tīrītavas un nakts klubu ķēde.

Nakts klubu ķēde?

"Baltais kubs". Galvenokārt tie ir Austrumeiropas pilsētās, arī Krievijā. Interesanti ir tas, ka Arcadian to nopirka par vienu dolāru.

Vienu?

Vienu.

Kurš pārdeva?

Šveices firma. Mirsch.

Kostja.

Tātad šī firma ir īstais Komarovs. Izmantojot Šveici par mājvietu, tā ir neredzama, slēpjoties ar citām kompānijām, tāpat kā Kostja slēpjas aiz lepniem uzvalkiem vai skata uz Piekto avēniju.

Mēs ar Sternu sazināmies, līdz ir jau pāri pusnaktij, izplatījumā traucas jautājumi un atbildes. Ēka Tavistokā pieder vēl vienai "Arcadian" kompānijai. Un visi pieci nosaukumi uz misiņa plāksnītes ved pie tā paša avota. Es sekoju intemeta pavedieniem: legālas firmas, ieguldījumu firmas, īpašumu pārvalde un īpašumu apsaimniekošana, grāmatvedība, viesnīcas. Viss ir Londonā, visu tieši vai arī netieši kontrolē no Džersijas, bet - par to man nav ne mazāko šaubu - atbild cilvēkam Maskavā.

Politiķi un žurnālisti spriedelē par draudiem, kurus rada krievu mafija, bet viņi nevar vienoties par šādu kriminālo karteļu ietekmi.. Viņi ķildojas par to, kas būtu jādara, lai novērstu to, ka šīs organizācijas izplešas Lielbritānijā. Bet patiesība ir man acu priekšā uz ekrāna. Ir jau par vēlu. "Centraļnaja" jau ir šeit.

šterns ir identificējis cilvēkus digitālajos uzņēmumos, ko es nofotografēju pie "Dorchester" ieejas. Viens no viņiem ir Krievijas vēstniecības ierēdnis, otrs ir krievu uzņēmējs.

Nu, Oskar! Krievu uzņēmējs? Vai tu varētu to pateikt vēl neskaidrāk?

Viņš darbojas mobilo tālruņu nozarē. Viņš nodarbojas ar elektronisko minūšu arbitrāžu.

Piedod. Es tevi novērtēju par zemu. Arbitrāža ar elektroniskajām minūtēm. Tas laikam būs pats neskaidrākais darba apraksts, kādu jebkad esmu dzirdējusi.

Viņa iepriekšējais darba apraksts ir nedaudz vairāk atklāts. Viņš strādāja VDK. Elektroniskā novērošana. Un tur ir sava jēga, tev tā nešķiet?

VDK pieminēšana liek man uzdot vēl vienu pieprasījumu. Paiet divdesmit minūtes, līdz Šterns var man sniegt atbildi.

Jozefs Bergsteins ir bijušais VDK darbinieks. Viņš iesaistījās 1969. gadā un palika organizācijas pirmajā galvenajā direkcijā. Tad viņš strādāja SVR lidz tūkstoš, deviņi simti deviņdesmit astotajam gadam.

Es zinu, ka viņš pārvaldīja fondus, kas finansēja aģentus ārzemēs. Vai tev ir kada papildu informācija?

Tu esi nepareizi informēts.

Kā, lūdzu?

Jozefs Bergsteins bija pirmā līmeņa VDK slepkava.

Bez piecām minūtēm vienpadsmit. Pikadilija laukums. Resns Ziemassvētku vecītis stāvēja blakus Erotam un dziedāja "Zvaniņš skan". Tūristi un garāmgājēji aizsprostoja laukumu un visus ceļus, kas uz to veda. Gaiss garšoja pēc lētas picas, taukainiem čīsburgeriem un ceptiem kastaņiem. Ziemassvētku eglīšu gaisma sacentās ar reklāmas neona ugunīm un zaudēja.

Stefānija bija piezvanījusi Vatjukinam deviņos. Viņš bija teicis, ka tikšanās būs vienpadsmitos, lai piezvanot atkal desmitos uzzināt satikšanās vietu; tā pati piesardzība, ko viņš bija izrādījis, kad organizēja tikšanos kafejnīcā "Puškins" Maskavā.

Ieeja bija blakus suvenīru veikalam Šaftsberi avēnijā. Plastmasas Union Jacks, izaicinošas pastkartes, krūzītes, keramikas Vinstona Čērčila krūšutēli ar viņa "V" zīmi. Ierastā, pārāk dārgā prece. Pāris ķiķinošu japāņu meiteņu pielaiko plastmasas policista ķiveri. Kad durvis atvērās, Stefānija uzgāja otrajā stāvā. Samson Entertainment bija izpleties ēkas attālākā gala trīs telpās. Vatjukins viņu gaidīja kāpņu augšgalā, tērpies dārga izskata ādas jakā. Stefānija bija pārliecināta, ka to viņam nopirkusi Natālija. Vai ari pārliecinājusi Vatjukinu, lai viņš to sev nopērk. Tā viņam nepiestāvēja; tā bija pārāk uzkrītoša.

-    Es atvainojos, ka uzaicināju šeit. Negribēju, lai mēs trīs satiktos atklātā vietā.

Viņš ieveda Stefāniju piebāztā birojā. Pie sienām bija plakāti ar "modelēm" trūcīgos bikini, viņu āda bija iedegusi un noklāta ar eļļu. Viņas bija noliekušās pār mašīnu pārsegiem vai arī glāstīja spīdošus motociklus. Katra plakāta augšā bija uzrakstīts Samson Entertainment.

-    šis ir Aleksandrs Kosigins. Aleksandr, Petra.

Viņi sarokojās. Stefānija minēja, ka viņš ir sešas pēdas, trīs collas garš. Viņš bija tievs, nevis slaids, ar īsiem, sirmiem matiem, kas bija atsukāti atpakaļ. Bāli zilās acis pauda aizdomas. Viņš bija ģērbies neatbilstoša lieluma melnā uzvalkā. Pār krēslu viņam blakus bija pārmests smilškrāsas mētelis. Stefānija viņu atcerējās: izbijis Sarkanās armijas ģenerālleitnants, kas tagad vadīja Weiss-Randall, farmaceitisko kompāniju, kuras pamats bija Amerikas Savienotajās Valstīs, bet rūpnīcas Beļģijā, Šveicē, Zviedrijā un Krievijā. Trampa Tadž- mahals Atlantiksitijā. Tur Stefānija bija viņu redzējusi. Džor- dža Salībī privātajā telpā, kopā ar Vatjukinu. Un Komarovu.

Vatjukins aizsmēķēja Marlboro cigareti.

-    Aleksandram ir pāris jautājumu, ko tev uzdot, pirms turpinām.

Agrāk Kosigins bija darbojies piecpadsmitajā direkcijā, kas bija kontrolējusi Padomju bioloģisko ieroču programmu, ja viņš bija izmantojis savu pagātni, lai nodrošinātu nākotni - ņemot vērā Weiss-Randall darbošanās nozari, tas nebija nesaprātīgs pieņēmums, - tad bija viegli iedomāties, ka viņam bija palikušas saistības Krievijā ar tiem, kuri bija pārņēmuši vadību pār bioloģisko ieroču programmu pēc piecpadsmitās direkcijas likvidēšanas.

-    Man nepieciešams zināt, ko tavi klienti ir iecerējuši darīt ar ieroci. Tādējādi mēs varam pārliecināties, ka viņi saņem piemēroto ierīci un aģentu. Vispirms - vai tas ir domāts slēgtai pilsētas situācijai vai kaut kam plašākam?

Stefānija sāka izklāstīt izdomāto scenāriju.

-     Lauku teritorija, maz iedzīvotāju, līdzena, atklāta zeme, mazi ciemi.

-    Vai ir noteikts skaitlis?

-    Skaitlis?

-    Bojā gājušo.

-    To viņi neprecizēja.

Kosigins sāka runāt par mirstības un infekcijas koeficientiem. Viņš izstāstīja, ka tagad ir noteikti Sibīrijas mēra veidi, kas tuvu ideālam. Ideāls nozīmēja simtprocentīgu mirstības koeficientu, kas šķita perverss vārda izmantojums. Viņš runāja par inkubācijas periodu, simptomiem, risku, piegādes sistēmu, radniecīgām izmaksām.

-     Varētu būt bakas. Vai esi kādreiz redzējusi, ko bakas izdara ar bērna seju? Ja ir svarīgi, lai attēli nonāktu televīzijā vai avīzēs, tad tā ir iespēja.

Tas viss bija tik ikdienišķi. Kā jaunas virtuves iekārtas izvēle. Skapis pār izlietni vai tikai plaukts? Vīruss, kas izlaužas divdesmit četras stundas pēc infekcijas, vai tāds, kas uzglūn nedēļu? Kāda plīts - gāzes vai elektrības? Otrreizēja infekcijas iespēja vai tikai standarta pirmatnējā infekcija?

Stefānija mēģināja piedalīties spēlē. Viņa dzirdēja satiksmes troksni laukā uz ielas, kā augšā pārlido helikopters, apdullinošā stereosistēmas skaņa no blakus telpas. Reālā pasaule ap viņiem turpinājās. Vai arī tā bija tikai Aleksandra izlikšanās pasaule? Iespējams, ka viņam taisnība. Varbūt arī šī bija īstā pasaule: piedzimšana, nelielais vidus posms un nāve.

Viņi runāja divas stundas. Tad Kosigins pagriezās pret Vatjukinu un pamāja ar galvu.

-    Izskatās, .ka varēsim kaut ko sarunāt, - sacīja Vatjukins.

-Kad?

-     Mēs ar Natāliju rit no rīta atgriežamies Krievijā. Katru gadu es rīkoju Jaunā gada svinības savā vasarnīcā netālu no Maskavas. Atbrauc! Aprunāsimies tur. Tad mēs ar skaidrām galvām veiksim pēdējos vienošanās pasākumus.

Stefānija paskatījās uz Kosiginu, kurš sacīja:

-       Mēs vairs netiksimies. No šā brīža galvenais būs Vladimirs. - Viņš greizi pasmaidīja. - Bet es lasīšu avīzes.

Tajā vakarā Londonā ielidoja Komarovs un piezvanīja viņai no Hītrovas. Stefānija nosauca savu adresi. Pēc stundas viņi jau skūpstījās Stefānijas dzīvoklī. Viņa sacīja:

-     Man tevis pietrūka jau no tā brīža, kad mēs atvadījāmies.

-    Man arī tevis pietrūka.

Viņa izrādīja Komarovam dzīvokli. Viņš pajautāja, vai tas pieder viņai. Nē, Stefānija atbildēja. Tas ir noīrēts. Pagaidu vieta. Komarovs jautāja, vai viņai ir kādas nemainīgas mājas. Tagad nav. Kādreiz viņai tādas bijušas, un viņa tādas atkal vēlējās, bet šobrīd viņa bija klejotāja.

Stefānija pagatavoja viņam vakariņas. Tā bija pirmā reize, un bija laba sajūta, ka atkal nav jāēd viesnīcā vai restorānā. Cāļu krūtiņas, kas pildītas ar sēriem, un jaunie kartupeļi, un franču pupas. Viņi dzēra baltu burgundieti, pēc tam sarkanu. Pēc maltītes abi gulēja uz dīvāna, izdzerot to, kas bija palicis pāri no vīna, un daudz nerunāja.

Pirms iegrimšanas miegā Stefānija noregulēja modinātāju uz pusseptiņiem. Viņi izgāja laukā piecpadsmit pāri septiņiem. Bija vēss un kluss. Viņi ielika somas mašīnā, kuru Stefānija iepriekšējā dienā bija noīrējusi, devās ziemeļu virzienā un nonāca pie mērķa agrā pēcpusdienā.

Pērsija Ārmsa viesnīca bija tieši uz ziemeļiem no Kīldera meža, uz Nortamberlandas un Skotijas robežas. Alans Smai- lijs, īpašnieks, sacīja, ka viņš neesot īsti pārliecināts, kurā robežas pusē viņi atrodas. Atkarīgs no tā, kas jautāja. Otrā Kīldera ūdens pusē bija Falstona, ciems, kurā Stefānija bija uzaugusi. Un kurā viņa bija apglabāta.

Bija pagājuši pieci gadi, kopš viņa bija stāvējusi uz vējainā ceļa ar Aleksandru pie sāniem un skatījusies, kā viņas brālis seko viņas zārkam uz kapsētu. Magentas Māja bija nogalinājusi viņu mašīnas avārijā. Toreiz tas bija licies sirreāli. Bija pagājis kāds laiks, līdz viņa pilnībā saprata, kas noticis; viņa nekad vairs neredzēs Kristoferu. Vai Džeinu, viņas brāļa sievu, vai Džeimsu un Poliju, viņas brāļadēlu un brāļameitu. Kopš tā laika bija piedzimis arī Filips. Džeina tajā brāzmainajā dienā gaidīja Filipu.

Kristofers bija vienīgais, kas bija palicis no viņas tuvākās ģimenes. Ar savu nāvi Stefānija bija viņu atstājusi pavisam vienu. Viņa nekad nebija tikusi vaļā no vainas apziņas par to, jo viņa bija varējusi pieņemt arī citu lēmumu. Bet viņai bija savi iemesli, un viņa nebija skatījusies tālāk par tiem.

Tagad viņa bija atgriezusies - pirmo reizi pēc pieciem gadiem. Kad viņa bija prātojusi, kur kopā ar Komarovu pavadīt Ziemassvētkus, šī bija vienīgā vieta, kas viņai bija ienākusi prātā. Viņas bērnības Ziemassvētkiem bija piemitusi īpaša burvība. Mežonīgajai apkaimei un bargajiem laika apstākļiem bija tikpat liela nozīme kā Ziemassvētku zeķēm, dāvanām, dievkalpojumam un pusdienām. Katru gadu vecāki viņiem bija snieguši tādus svētkus, kādus bērni kāroja. Katru gadu kopš viņu nāves Stefānijas Ziemassvētki tika pa- vaditi vienlīdz neomulīgi.

Viņa, protams, nesatiksies ar Kristoferu. Bet viņš tik un tā būs pietiekami tuvu. Apkārtne viņus savienos. Viņa zinās, ko viņš ar ģimeni dara. Viņa redzēs eglīti gaiteņa kāpņu galā, izjutīs dzīvojamās istabas kamīna siltumu, izgaršos augļu kūku, kas vienmēr bija nedaudz piedegusi un sausa. Kaut kādā veidā viņa darīs zināmu visas šīs sajūtas arī Komaro- vam, nepasakot ne vārda.

Daļa viņas būtības gribēja, lai Aleksandrs zina, kur viņa atrodas. Viņa gribēja redzēt paniku, kam seko dusmas. Cita viņas daļa baiļojās, ka viņš varētu to atklāt un visu sabojāt.

Kad viņi reģistrējās viesnīcā, Stefānija to darīja uz Klaudijas Baumanes vārda, Komarovs savukārt par Ivanu Andre- jevu. Alana Smailija sejas izteiksme liecināja, ka tā ir jauka pārmaiņa no mistera un misis Smitiem. Viņš aizveda abus uz numuru.

-     Mums ir seši viesi, - viņš sacīja. - Bet te ir tikai vēl viens pāris. Es jums rezervēju pašu labako skatu.

Tālu aizstiepās līdzeni lauki, kas pārgāja kalnos. Viņi redzēja kuplu zāli, kurā ganījās aitas, akmens žogus, līkumotu upi, vēja izkropļotus kokus. Kad viņi bija palikuši divatā, Komarovs pienāca Stefānijai no mugurpuses un apskāva viņu. Viņš noskūpstīja Stefāniju uz kakla.

-   Apbrinojami, Petra! Kā tu zināji par šo vietu?

-    Es jau te kādreiz esmu bijusi.

Ziemassvētku dienā viņi aizbrauca uz Hausestidu, romiešu fortu Heidriena mūri. Muzejs bija slēgts. Vieta šķita pamesta. Viņi nolika mašinu stāvvietā un aizstaigāja pusjū- dzi līdz forta akmens paliekām. Kamēr mākoņi slīdēja pār smaragdzaļajām debesīm, aukstais austrumu vējš sapūta Stefānijai acis asaras. Deguna gals kļuva sarkans. Viņi staigāja pa mūri uz rietumiem, tad apstājās vietā, kur bija divi simti pēdu liela nogāze. Lejā pletās purvaina balta zāle, pa to klīda aitas. Tālāk atkal stiepās nelīdzeni lauki, pie ezera bija redzama neliela māja, aiz tās mežs un tad sniega klātie Čevjotu kalni tālumā.

Stefānija sacīja:

-    Bija tāds laiks, kad ši bija pasaules mala. Tu taču to jūti, vai ne?

-    Petra?

-Jā.

-    Es tevi mīlu.

Viņš stāvēja Stefānijai blakus. Viņa priecājās, ka neredz viņu.

-    Viss ir mainījies, - viņš sacīja.

Stefānija juta kaklā kamolu un ļoti centās, lai balss nedrebētu.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka manā dzīvē nav vielas mīlestībai. Nav iespējams dzīvot tā, kā es to daru, un kādu mīlēt. Tikai ne tad, lai las izdotos.

-    Ko tu gribi teikt?

-    Es tev tikai saku to, ko zinu.

Viņa gribēja Komarovam izstāstīt to, ko viņa zināja; ka mīl viņu. Bet viņa nespēja. Tie vārdi - tie neskanētu pareizi, nākot no viņas mutes. Tajā brīdī - nē.

-    Ko mēs varam darīt, Koslja?

Viņš uzlika Stefānijai uz pleciem rokas.

-    Mēs varētu pazust.

Divdesmit septītais. Aizkari bija pavērti. Lietus lāses sitās logā. Stefānija gultā bija noslīgusi pāri Komarovam. Viņa pārlaida pirkstus pār viņa krūtīm, pār kaklu, atslēgas kaulu, izjūtot pazīstamās robežzīmes: divas mazas rētas virs kreisās ribas, dzimumzīmītes pie kakla, sausas ādas laukumiņu uz pleca. Viņa gribēja uztvert katru mazāko sīkumu. Nekas nebija pārāk mazsvarīgi.

Viņi pavadīja Otros Ziemassvētkus, izpētot apkārtni. Paēda pusdienas Havikā, kur Stefānija lika Komarovam pamēģināt Guinness pinti. Viņam tas šķita pretīgs. Vakarā bārs pie Pērsija Ārmsa bija pārpildīts, vietējie līdz pat pusnaktij pasūtīja tur ēdienus, vīrieši dzēra rūgto alu, sievietes - vīnu un stiprāku alkoholu. Viņu vidū bija ari pāris pīpes smēķētāju. Stefānija varēja to sajust uz Komarova ādas un spilvena. Bārā viņš bija izklaidējis aizrautīgus un apreibušus klausītājus ar stāstiem par Krieviju. Daži no tiem bija patiesība, daži ne. Stefānijai nebija iebildumu skatīties un klausīties. Agrāk tas viņai būtu izraisījis riebumu, un viņai bija sevi jāpiespiež atzīt, ka daļēji viņa to joprojām īpaši labi neuztvēra.

Viņa dzirdēja, kā Smailijs ar sievu rosās pa apakšstāvu.

-    Kad tu teici, ka mēs varētu pazust, kā tu to biji domājis?

Komarovs glāstīja viņas matus.

-    Jaunas identitātes nesagādā mums problēmas, vai ne? Mums ir nauda. Tu varētu man iemācīt visus piesardzības pasākumus, kas man būtu jāveic. Tad mēs gluži vienkārši nozustu. Mēs varētu doties jebkur.

-    Kad mēs to darītu?

-     Tagad.

Stefānija paskatījās uz viņu.

-    Vai tu runā nopietni?

-    Pilnīgi.

-    Tu pamestu visu savu pasauli?

-    Tevis dēļ? Jā.

-    Tieši tagad?

-    Šodien. Stundas laikā.

Tajā brīdī viņa pret Komarovu izjuta svelmainu mīlestību, taču jūtas apslāpēja realitāte. Viņa sacīja, ka nevar to izdarīt. Ne tagad. Nekas nebūtu viņu iepriecinājis vairāk kā pamest savas saistības ar Aleksandru, bet kaut kur pasaulē anonīmi cilvēki bija izdarījuši vienošanos, kuras izpilde tuvojās beigām. Savā prātā viņa redzēja iespējamās sekas: mirušu bērnu kaudzes, viņu ādas groteski čūlainas, cilvēki izmisīgi elso pēc gaisa, kamēr indīgi šķidrumi ieplūst viņu plaušās, pamazām noslīcinot viņus. Bioloģiskā slepkavas Kosigina, bioloģiskā miesnieka, balss, kas neizzuda no viņas atmiņas.

-    Man ir jāpabeidz šis līgums, Kostja.

-    Kāpēc?

-     Es negribu tev teikt.

Viņš izskatījās aizkaitināts, bet savaldījās. Stefānija jutās par to pateicīga un cerēja, ka viņš to pamana.

-    Un pēc tam?

-    Pēc tam es būšu brīva.

-    Kad tas būs?

Drīz. Vai tad tā nebija patiesība? Viņai uzmetās zosāda. Laiks tuvojās beigām. Koba - vai ne Koba - gatavoja pārvedumu grupai bez identitātes. Tas nozīmēja to, ka nebija mērķa, nebija motīva, nebija nekādas iespējas to novērst.

-     Es neesmu pārliecināta. Bet driz. Dienas, nevis nedēļas. Es braucu atpakaļ uz Maskavu Jaunā gada vakarā.

-    Pie Vatjukina?

-    Jā. Vai tu arī tur būsi?

-    Ja nebūšu ar tevi kopā aizbēdzis, tad - jā.

Viņa bija uztraukusies. Viņa nespēja vēl ilgāk aizkavēt neizbēgamo. Bija pienācis laiks ļaut Petrai uzņemties vadību. Laiks darīt to, kas bija jādara. Bet tikai pēc tam, kad būs pavadījusi pēdējās stundas kopā ar Komarovu, būdama Stefānija.

Viņi paēda brokastis un tad izrakstījās no viesnīcas. Aizbrauca lidz krastmalai un pastaigājās pa pludmali zem Bam- boro pils. Sīhauses, Danstanboro pils, Lindisfārna un Fārnu salas - tie visi bija viņas bērnības iespaidīgie apkārtnes robežpunkti. Pastaigāties ar Komarovu pa to pašu pludmali, kur viņa bija kādreiz spēlējusies ar saviem diviem brāļiem un māsu, šķita pareizi. Stefānijai nebija svarīgi tas, ka viņam par to nav ne jausmas.

Viņi pastaigājās cieši blakus, viņš bija aplicis Stefānijai ap plecu roku. Spēcīgs vējš pūta smiltis viņiem ap potītēm. Jūra bija melna un dusmīga, viļņu krēpes nozuda šļakstu mākoņos. Tālumā skatienam parādījās un nozuda mazs tank- kuģis. Viņi pagāja garām sievietei, kas mēģināja iemācīt boksera kucēnam staigāt vienā solī ar viņu. Suns viņai nepievērsa ne mazāko uzmanību, tikai skraidīja apkārt arvien ciešākos lokos. Bērnībā viņas mājās Falstonā arī bija bokseri. Divi vai trīs, parasti nerātni, siekalaini un draiski. Tagad, kad Stefānija vienu ieraudzīja, viņas sirds sasila, bet tūlīt pat taja iedūra zaudējuma bulta.

Tas, kā Komarovs uz viņu skatījās, lika viņai apstāties.

-    Kas noticis?

Viņš paraustīja plecus.

-    Te nu mēs esam, šajā pludmalē, pastaigājamies kā jebkurš cits pāris. Un es aizdomājos - kas tu patiesībā esi? Sieviete, kuru es pazīstu, vai sieviete, par kuru es zinu, kada viņa ir? Savā mūžā es daudz esmu redzējis, daudz esmu pārdzīvojis, kas liktu tavām asinīm apstāties, bet, kad es paskatos uz tevi, es tik un tā nevaru iedomāties, kā tas ir - darīt to, ko tu dari.

-    Mūsu pasaules nav nemaz tik atšķirīgas, Kostja.

-     Mana ir vieglāka. Tā nav tik vientulīga. Vai arī tik… auksta.

Viņa gribēja strīdēties, taču nespēja.

-    Kā tu to dari? Kā tu izdzīvo?

-    Patiesību sakot, es nezinu.

-    Es to nespētu. Es sajuktu prātā.

Tas aizskāra kādu stīgu. Viņa redzēja Petrā kaut ko tādu, ko sevī nemanīja.

-    Galvenais ir zaudēt iztēli.

-    Kā tu to domā?

-    Ja tu dari to, ko daru es, tad tev tā ir jārīkojas, ja vēlies izdzīvot. Ja tu nezaudē savu iztēli, tad tu sajuksi prātā. Piemēram, tu esi svešā pilsētā, teiksim, metro, un tu redzi pūlī seju ar īpatnēju izteiksmi. Tev ir sev jāiestāsta, ka tas neko nenozīmē. Ka tevi nenovēro. Bet tu apzinies arī iespējamību, ka tevi novēro. Tajā vakarā tu esi aizmidzis savā viesnīcas numurā. Tu dzirdi čīkstoņu. Tu viegli varētu sevi pārliecināt, ka pie tavām durvīm kāds ir, lai gan patiesībā tās gluži vienkārši ir vecas mājas skaņas. Prasme ir tajā, ka jāpazīst atšķirība un jāzaudē iztēle. Tie, kas to nespēj, pārstrādājas. Viņi kļūst paranojāli, un tas viņus padara nedrošus. Un viegli ievainojamus. Un, kad tas notiek, tad tikpat labi tu jau vari būt miris.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Noliekot klausuli, Stefānija trīcēja. Viņa bija jautājusi, cik ilgu laiku prasīs informācijas iegūšana. Viņš bija teicis, ka stundu. Stundu. Patiesībā jau neko. Stefānijai bija aizdomas, ka viņam tā jau bija. Viņi sarunāja satikties pusdienlaikā. Viņa jutās nelabi. Viņa paskatījās pulkstenī uz guļamistabas galdiņa. Desmit un trīsdesmit piecas minūtes. Vienpadsmit un trīsdesmit piecas minūtes Cirihē, kur pašlaik atradās Komarovs. Pirms divdesmit četrām stundām viņi bija pie Bamboro. Viņa bija braukusi. Viņi daudz nebija runājuši; tam nebija vajadzības.

Viņam bija taisnība. Tas nevarēja izdoties. Tā ne.

Viņa nebija gulējusi. Ne jau tāpēc, ka viņai pietrūktu Ko- marova, bet tā dēļ, kas viņu sagaidīja. Viņa bija grozījusies no vieniem sāniem uz otriem. Sasprindzinājums bija pārņēmis viņas muskuļus tik ļoti, ka tagad tie sāpēja. Trīs un četri bija nakts pašas tumšākās stundas. Viņa bija gribējusi raudāt, lekt ārā pa logu, doties uz lidostu, aizlidot pie viņa un pazust. īsi pēc pieciem viņa bija padevusies un piecēlusies. Nebija jēgas cīnīties pretim. Varēja tikai un vienīgi sagatavoties. Tāpēc viņa centās koncentrēties, pārvērsties par Pet- ru. Viņa iedomājās sevi Groningenā, pārlaužot Ērika Roja degunu - divas reizes. Viņa joprojām varēja to izdarīt. Vajadzēja tikai pajautāt Bruno Kleistam. Viņš pazina kvalitāti, kad to redzēja.

Tagad tomēr viņa atklāja, ka cīnās ar nepārvaramu panikas lēkmi. Piespied sevi elpot lēnām. Ir neiespājami krist panikā, kad elpošana tiek kontrolēta. Viņa zināja, ka tā ir patiesība. Viņa iegāja vannā, lai atbrīvotos un beigtu domāt. Tieši kā Boids viņai pirms pieciem gadiem bija mācījis. Iztēlošanās, elpošana. Iedomājies pārmaiņas, un tās arī notiks.

Apspīlēti melni svārki līdz ceļiem, augstpapēžu kurpes, violeta zīda blūze. Viņa uzklāja nedaudz acu ēnu, nedaudz kosmētikas un nokrāsoja spoži sarkanas lūpas. Spoguli Stefānija redzēja sievieti par desmit gadiem vecāku nekā viņa.

Londona bija klusa. Viņai vienmēr bija palicis laiks starp Ziemassvētkiem un Jauno gadu. Pilsēta šķita tukša un civilizēta. Viņa apstādināja taksometru, pateica adresi un atsliga sēdekli. Tikusi galā, viņa tā īsti neapjauta, kā samaksā vadītājam, kā piespiež pogu vai ari kā uzbrauc ar liftu. Durvis atvērās: vestibils, koridors, viesistabas sarkanbrūnās sienas, baltais paklājs, balkons ar nojumi, hroms un matētais stikls.

Salmans Rifats sacīja:

-    Es zināju, ka tu atgriezīsies.

Stefānija neko neatbildēja.

-     Es pārējiem iedevu brīvdienu. Man šķita, ka tā būs labāk. Vai gribi iedzert?

-     Vodku. Un es tavā vietā neko neuztvertu kā pašsaprotamu. Tev vajadzēs mani pārliecināt, ka tev ir kas noderīgs, kā dēļ man bija vērts atgriezties.

-     Protams.

-    Kas tev ir?

-    Kas tev ir?

Neko viņam neizrādi. Pat tad, kad esi kaila.

Stefānija atpogāja blūzi un ļāva viņam paskatīties uz savu melno krūšturi.

-     Es gribu zināt, par ko mēs runājam. Pretējā gadījumā mēs to darīsim citādi.

Rifats iepleta acis.

Viņa sacīja:

-    Tu zini, ka es tā izdarītu, ja man liktos, ka tas ir nepieciešams.

Viņš pamāja ar galvu.

-    Es varu tev nosaukt gala patērētājus, ieroča tipu un pilsētu, kur notiks darījums.

-    Datumu?

-Jā.

Stefānija paskatījās apkārt un ieraudzīja uz apaļas sudraba paplātes mazo, zilo olīveļļas pudeli. Rifats izskatījās satraucies. Bet ne tik ļoti, cik viņa.

Izvēle. Bilbao un solījums. To lauzt, un tad - cik gan viņa bija vērta? Bet Komarovs? Tomēr alternatīva bija vēl ļaunāka, protams. Viņa nedabūs to, ko vēlējās, salaužot Rifata degunu, kā bjja to izdarījusi ar Ēriku Roju. Rifats bija pavisam cits radījums.

Viņš uztvēra Stefānijas klusēšanu par piekrišanu un sacīja:

-    Novelc svārkus!

Rifats elsodams atkrita uz dīvāna. Viņa groteski muskuļainais ķermenis bija pārklāts ar sviedriem, vēnas pietūkušas. Viņš piedāvāja Stefānijai iet dušā, patiesībā vēl vienā dušā - viņš bija licis viņai jau divas reizes šajā pēcpusdienā mazgaties -, bet viņa atteicās. Vienīgais, ko Stefānija gribēja darīt, viņa gribēja doties projām. Viņa viscaur drebēja. Rifats pastiepās pēc glāzes ar Chivas, ko bija nolicis dīvāna galā, un vēroja, kā viņa pieceļas. Kad viņa pietupās, lai paceltu savas biksītes, viņš lika tās atstāt uz grīdas. Viņš sacīja, ka paturēšot tās par piemiņu. Stefānija saprata, ko viņš mēģina darīt, un viņai nācās iekost sev mēlē un klusēt. Viņa uzvilka blūzi, kas pielipa pie mitrās ādas. Viņa saoda Rifatu uz sevis; samaitātu un nekrotisku. Stefānija kustējās automātiski, tikai tā viņa spēja izdzīvot rāpojošās stundas. Viņa nebija Rifatam devusi pilnīgi neko. Iespējams, ka viņas nepakļaušanās bija pasākumu paildzinājusi, bet Stefānijai bija vienalga. Rifats varēja darīt ar viņu, ko vien vēlējās, bet viņa netaisījās Rifata dēļ elsot vai kliegt.

Kad Stefānija bija uzvilkusi svārkus, viņš sacīja:

-    Zini, mums vajadzētu to kādreiz atkārtot.

-    Nākamo reizi, kad tu man pieskarsies, es tevi nogalināšu.

-    Tas man tevi patik. Nav tikai lieliski tevi izdrāzt, bet tu esi ari spēcīga maita. - Viņš aizsmēķēja cigāru. - Zvēru, tev līdzīgas pasaulē nav.

-    Pasaulē ir pārāk daudz tādu cilvēku kā tu.

-     Nu, Petra. Tu pieņēmi lēmumu. Tu izvēlējies to darit. Tieši kā es biju teicis, ka tu darīsi.

Bija pusseptiņi, kad Stefānija devās prom. Viņa jutās kā sastingusi, bet zināja, ka tas pāries. Nevarēja nepāriet. Sešas stundas…

Viņa piezvanīja Rozijai Šaudhuri.

Es skaļi aizcērtu dzīvokļa durvis, ieeju virtuvē un atveru stipra sarkanvīna pudeli. Ieleju to glāzē un uzreiz izdzeru sausu; es vēlos izdedzināt viņa pēc garšu. Tad atkal piepildu glāzi un aiznesu to uz vannas istabu, kur pavadu pusstundu plaucējošā dušā. Es ie- ziepējos un berzējos, un skalojos. Mana āda kļūst spilgti sārta. Tikai ne tajās vietās, kur sāk parādīties sasitumi. Pēc dušas ietinos milzīgā dvieli. Virtuvē es paņemu melnu atkritumu maisu un ielieku tajā visu, kas man šodien bija mugurā, arī mēteli un kurpes. Es negribu atstāt pie sevis neko. Iemetu maisā ari kosmētiku, acu ēnas un lūpukrāsu. Tad izsviežu maisu ārā pie dzīvokļa durvīm. Es pat nevaru izturēt to, ka tas ir tajā pašā telpā, kur es.

Šis ir pierādījums, ja tiešām vajadzēja pierādījumus, ka es patiesībā neesmu Petra Reitere. Petra nepieciešamības gadījumos pārgulēja ar vīriešiem. Izdari to, tiec tam pāri, turpini dzīvi. Tas viņu nebūtu uztraucis, jo viņa nebūtu ļāvusi, lai tas viņu uztrauc. Tā jau arī bija viņas būtība; funkcionēt ideāli, neko nejust, izslēgt šo bojāto cilvēcisko elementu, lai kļūtu par skaistu mašīnu.

Tajās dienās Salmans Rifats bija viens no tiem vīriešiem. Petra ļāva viņam darīt lo, ko viņš vēlējās, un deva viņam to, ko viņšgribē- ja; es vaidēju aiz baudas vai arī sāpēs kliedzu. Tas bija atkarīgs tio situācijas. Abi varianti bija manā arsenālā. Tas jau padarīja Petru tik labu - melošana, zagšana, drāšanās, nogalināšana. Viņa visas šīs darbības paveica vienlīdz labi.

Vajadzētu būt labi, ka es tagad izjūtu nemieru. Tas parāda to, ka es neesmu Petra. Tas parāda to, ka esmu cilvēks. Vakar centos loģiski pamatot to, ko, kā es zināju, man šodien nāksies darīt. Es sev iestāstīju, ka tā būs Petra, kas ar Rifatu nodarbojas ar seksu, bet ne es. Es sev iestāstīju, ka tā būs cena, ko vērts maksāt par savu brīvību. Es centos sevi nomierināt, ka patiesībā jau nedarīšu neko tādu, ko agrāk jau nebūtu veikusi. Man šķita, ka varēšu sevi piespiest tam sevi neietekmēt. Es centos sevi pārliecināt, ka nenodošu Kostju, jo tas emocionāli neko nenozīmēs. Cik naivi! Iespējams, ka viņa ir izcila mele, taču es esmu vienīgais cilvēks, kuru Petra nevar piemānīt.

Nakamajā ritā, divdesmit devītajā decembrī, bez piecām minūtēm astoņos ieradās Rozija. Kamēr viņa nāca augšā pa kāpnēm, Stefānija ātri uzvilka džinsus un rozā T kreklu.

-    Jēziņ, tu izskaties šausmīgi! Vai kaut kas noticis?

Pārāk daudz vīna, pārāk daudz vainas apziņas - pārāk

daudz fizisku sāpju - un par maz miega. Viņa atteica:

-    Es noķēru Maskavā kaut kādu vīrusu. Vēlies kafiju?

Virtuvē Rozija sacīja:

-    Viņš nezināja šīs grupas nosaukumu?

Stefānija papurināja galvu.

-    Tā nav grupa. Tie ir tikai atsevišķi cilvēki. Viņš nezināja, cik tieši, bet minēja, ka apmēram pusducis, varbūt arī mazāk. Ekstrēmi serbu nacionālisti ar ļoti lielu pamatojumu un daudz naudas. Agrākie Miloševiča atbalstītāji.

-    Kad notiks darījums?

-    Devītajā janvārī Ņujorkā. Pēc vienpadsmit dienām. Bet viņš nezināja, kur tieši, tāpēc tas maz ko lidz. Mērķis varētu atrasties jebkurā vietā, jebkurā laikā pēc devītā. Kad uzzināsim, kas tieši ir šie serbi, tad būs skaidrāka nojausma ari par mērķi. Ja darījums notiks, ierocis būs zaudēts. Kas tev ir man?

Rozija iedeva viņai zilu mapi.

-     Es liku dažiem cilvēkiem šo te savākt. Te nav daudz, cik steigā varēja dabūt, bet tas ir viss, kam tev pietiks laika, jo vienpadsmitos tev ir tikšanās.

-    Ar ko?

-    Ar Jevgeņiju Vlasko. Šī ir viņa adrese un tālruņa numurs. Viņš dzīvo ar segvārdu Kločeks.

-    Nekad neesmu par viņu dzirdējusi.

-    Viņš ir labākais, kāds atrodams. Viņš bija izpilddirektors "Biopreparāta" bioloģisko ieroču nodaļā. Tas ir padomju valsts farmaceitiskais un ķīmiskais uzņēmums. Mapē būs visa vajadzīgā informācija.

-    Un ierocis… Marburg (./-23?

-    Tev tas nemaz nav jāzina.

Kad Rozija bija aizgājusi, Stefānija atvēra mapi. Jevgeņijs Vlasko bija kādreiz mācījies Maskavas universitātē. Būdams ārsta dēls, viņš jau agri aizrāvās ar medicīnu un, pabeidzis skolu ka viens no labākajiem savā klasē, iestājās Tomskas medicīnas institūtā, kur studēja epidemioloģiju un infekcijas slimības. Pēc trim gadiem, tūkstoš deviņi simti septiņdesmit septītajā, viņu aizsūtīja uz Padomju Savienības Ministru Padomi un norīkoja darbā Praktiskās mikrobioloģijas institūtā Oboļenskā, Maskavas apgabalā. No tūkstoš deviņi simti astoņdesmit otrā līdz tūkstoš deviņi simti astoņdesmit sestajam gadam viņš dzīvoja zinātniskajā bāzē Stepnogorskā, Kazahstānā, kur palīdzēja attīstīt tādu bioloģisko ieroču kā Sibirijas mēra, buboņu mēra, tularēmijas un ienāšu ražošanu.

Stepnogorskas laikā viņš bija pētījis arī iespējas, kas slēpjas Mnrburg, vienā no hemorāģijas drudža vīrusiem. Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit sestajā gadā viņu nosūtīja uz Još- karolu, lai pārraudzītu bioloģisko ieroču izpētes un pārbaudes speciālo ierīču ražošanu un projektēšanu. Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit septītajā gadā viņš pārņēma vadību pār "Vektoru" - tā sauca Molekulārās bioloģijas institūtu Kolčo- vā, Sibīrijā, Novosibirskas apgabalā. Tā bija atkal pievēršanās hemorāģijas drudža vīrusa izpētei, ko viņš bija iesācis Stepnogorskā.

Uzskatīts par sava laika galveno bioloģisko ieroču pionieri, Vlasko kļuva par "Biopreparāta" izpilddirektoru un vienu no Padomju bioloģisko ieroču programmas - Piecpadsmitās direkcijas biedriem. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit otrajā gadā bez jebkāda brīdinājuma Vlasko dezertēja. Viņa mērķis bija Lielbritānija, un viņš izvēlējās it kā ar darbu saistītu braucienu uz Parīzi, lai aizmuktu.

Mapē bija arī viņa fotogrāfijas. Stefānija redzēja viņu, kad viņš bijis students - tievs, nopietns, ar tumšiem matiem -, un to, kā viņš gadu gaitā bija pārvērties. Joprojām tievs, joprojām nopietns, bet nu jau blonds.

Jevgeņijs Vlasko dzīvoja Viktorijas laikmeta mājā Vand- svortā, Džeraldīnes ielā. Pie pirmā stāva logiem bija aizkari, pa ķieģeļu takas spraugām stīdzēja nezāles, no durvīm lupa nost zaļa krāsa. Kad viņš atvēra durvis, Stefānija bija ļoti pārsteigta par viņa fizisko stāvokli. Vlasko bija pāri piecdesmit, bet viņš izskatījās daudz vecāks. No viņa matiem bija palikušas tikai dažas sirmas šķipsnas. Ada bija pergamenta sausumā un vietām bezkrāsaina. Plaukstas klāja lieli aknu slimības izraisīti plankumi.

Viņš ieveda Stefāniju iekšā caur mazu virtuvīti. Tur bija tumšs un šaurs. Viss izskatījās trīsdesmit gadus vecs, mēbeles noteikti te jau bija atradušās pirms Vlasko ierašanās šajā valstī.

-    Vai varu piedāvāt tēju?

-    Jā, paldies.

-    Man tā labāk patīk krievu stilā.

-    Man ari.

Viņš uzlika uz zila gāzes riņķa nolietotu tējkannu.

-    Laikam jau esi mani izpētījusi. Kādas ziņas kaut kur…

-Jā.

-     Es varu iedomāties, kādu iespaidu esmu tev radījis. Virs, kuru diez vai ievēlētu par gada labāko filantropu.

Viņa jau gandrīz izteica kādu banalitāti, taču laikus apstājās.

-     Ņemot vērā pašas pieredzi, es izvairos no citu tiesāšanas. Vai varu pajautāt par kaut ko, kas nebija izlasāms ziņojumā?

-    Jautāt vari.

-    Kāpēc tu deviņdesmit otrajā aizbrauci no Krievijas?

Viņš izņēma no pelēkās jakas kabatas paciņu Benson &

Hedges. Viņa rokas drebēja, viņam bija grūti aizsmēķēt cigareti, un liesma parādijās tikai pēc sestā mēģinājuma.

-     Es aizbraucu patiesības dēļ. Lai kas arī biju kļuvis, es vienmēr biju ārsta dēls un sirdī vienmēr pats esmu bijis ārsts. Jaunībā es devu tādu pašu zvērestu kā visi padomju ārsti, un es to devu godprātīgi.

-    Vai gribi teikt, ka tu pavadīji piecpadsmit gadus, ražodams bioloģiskos ieročus, bet nesaprazdams, ko dari?

-     Es gribu teikt, ka Padomju Savienībā septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados bija liela starpība starp to, ko kāds sacīja un ko viņš ar to bija domājis. Man pateica, ka es palīdzēšu atrast dziedinošus līdzekļus un vakcīnas, lai cīnītos pret Rietumos izgatavotajiem bioloģiskajiem ieročiem. Es tam ticēju. Un es ticēju, ka mums vajag sacensties ar Rietumiem, lai atturētu viņus no šādu ieroču lietošanas. Mēs visi tam ticējām. Pelēkā zona iestājās vēlāk, kad kļuva skaidrs, ka patiesībā mani izmanto, lai pagatavotu tos ieročus.

Daļēji izlaistīdams, viņš ielēja tēju divās glāzēs, kas bija ieliktas apsūbējušos bronzas ietvaros. Viņš piedāvāja džemu, ko pievienot tējai. Stefānija vēroja, kā mezglainie pirksti satver karoti.

-    Tajās sākuma dienās mēs izjutām milzīgu lepnumu par savu darbu. Nevaru to noliegt. Zinātniskais saviļņojums aizstāja visus ētikas jautājumus. Mēs bijām jauni, mēs bijām pionieri, mūs cienīja pat tie, kuri nebija droši, ka mēs vispār esam. Viņi mūs nepazina, bet viņi bija dzirdējuši par mums. Padomju Savienības dzīves ietvaros mēs neko negribējām. Es, protams, nerunāju par naudu. Tajās dienās naudai nebija tik lielas nozīmes. Es runāju par cieņu. Par atzinību. Mūsu budžets bija milzīgs, mūsu ietekme neaprakstāma. Mēs strādājām kā vergi, bet nekad nežēlojamies. Par spīti tam visam, man sāka rasties šaubas. Pat pirms tam, kad es uzzināju patiesību. Iespējams, ka tas bija aizkavējies briedums, iespējams, ka pieaugoša vilšanās valdībā. Iespējams, ka biju pārstrādājies.

-    Kas notika?

Viņš vērās ārā pa stiklotajām divviru durvīm, kas veda uz nelielu dārzu. Stefānija pieņēma, ka ap to ir sēta, taču to bija grūti pateikt. Dārzs bija nekopts, viscaur auga krūmi un nezāles. Viņa šaubījās, ka Jevgeņijs kaut reizi bija pūlējies to kopt.

-     "Biopreparāts" bija kas vairāk par militāru mašīnu. Tas bija atbildīgs arī par civiliedzīvotāju medicīnu. Tā tika slēpta militārā programma; mūsu budžets tika iekļauts iedzīvotāju medicīniskajos izdevumos. Šī viltība ne tikai noslēpa patiesību, bet arī atļāva partijas biedriem lielīties par milzīgajiem izdevumiem, kurus valsts tērē savu cilvēku labā. Tomēr realitāte bija cita. Es atceros, kā astoņdesmit septītajā gadā pirmo reizi aizbraucu uz Grozniju. Slimnīcā adatas tika sterilizētas ar tvaikiem, jo viņi nevarēja nopirkt jaunas un nevarēja arī nomainīt salūzušo sterilizācijas aparātu. Nākamajā gadā, kad es tur atgriezos, viņi paši pārtaisīja adatas.

-    Pārtaisīja?

-   Asināja tās, jo gali bija kļuvuši truli biežās lietošanas dēļ. - Viņš papurināja galvu, to visu atceroties. - Tas ir tikai viens piemērs, kas stāsta par to, kā cilvēki cieta tikai tādēļ, lai valsts varētu finansēt mūsu programmu. Es varētu tev izstāstīt vēl dučiem tādu.

-    Un tas tev lika visu pārvērtēt?

-    Nē. To lika patiesība.

Viņš ieveda Stefāniju dzīvojamā istabā. Tapetes bija tumši zaļā krāsā. Netīrie aizkari, kurus viņa bija redzējusi no ārpuses, noslāpēja gandrīz visu dabisko apgaismojumu. Tur bija divi klubkrēsli, kuriem ļoti pietrūka polsterējuma, elektriskais kamīns. Lampas bija tumšā plūmju un zelta krāsās. Drūma un sastingusi istaba.

Apsēžoties Stefānija izjuta sāpes. Viņa neveikli sagrozījās, meklējot ne tik sāpīgu pozīciju. Instinktīvi viņa atcerējās, kā Rifats tās bija radījis ar savu nežēlību, un atmiņas lika viņai nodrebēt.

Vlasko, neko nepamanījis, turpināja:

-    Tajā laikā es biju "Biopreparāta" izpilddirektors. Es biju arī Piecpadsmitajā direkcijā. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmitā gada oktobrī Padomju Savienība noslēdza ar Ameriku un Lielbritāniju vienošanos, kas atļāva apmeklēt izvēlētas vietas, kuras tika turētas aizdomās par bioloģisko ieroču ražošanu. Kad briti un amerikāņi mūs apciemoja, mēs viņus aizvedām uz tām vietām, kur viņi lūdza, arī uz Obo- ļensku un "Vektoru" Kolčovā, bet mēs viņus turējām tālāk no slepenākām vietām. Patiesību sakot, mēs jutāmies apmierināti ar to, kā notika šis process. Mūsu atbildes vizīte Amerikā bija plānota deviņdesmit pirmā gada decembrī. Mēs nodevām sarakstu ar objektiem, kurus velējāmies apskatīt. Tajā bija iekļauts Amerikas Savienoto Valstu Medicīnas infekciju slimību pētnieciskais institūts Fortdetrikā, Mērilendas štatā, Dagvejas izmēģinājuma poligons Soltleiksitijā, Salka centrs Pensilvānijā un Painblafa arsenāls Arkanzasā.

Kad septiņdesmit otrajā gadā parakstījām Bioloģisko un toksisko ieroču konvenciju, mēs to darījām tikpat naski, cik Amerikas Savienotās Valstis, jo konvencijas saturā nebija minēts nekas par objektu apskati. Mēs pieņēmām, ka vēlāk viņi lauzis konvencijas noteikumus. Patiesībā varētu teikt, ka visa mūsu programma balstījās uz šo pieņēmumu. Un mēs bijām pārliecināti, ka viņi izdarīs šo pašu pieņēmumu par mums. Amerika arī turpināja bioloģisko ieroču izpēti, taču viņi sevi ierobežoja tikai aizsardzības jomā. Uzbrukuma programmas vispār nebija. Deviņdesmit pirmā gada decembra vizīte apstiprināja to, ko daži no mums jau bija sākuši nojaust. Ka mēs bijām dzīvojuši melos.

-    Vai tu tā ari pateici, kad atgriezies Krievijā?

-Jā.

-    Kā to uzņēma?

-    Mums atbildēja, ka esam kļudījušies. Mums tika pavēlēts skatīties uzmanīgāk. Vēlāk mums lika sarUpēt kādus pierādījumus par Amerikas agresīvo bioloģisko ieroču programmām, lai ko ari tas prasītu. Kad mēs uzstājām, ka tas nav iespējams, viņi mums pavēlēja klusēt. "Biopreparāts" bija krīzes situācijā. Tam vajadzēja kādu ticamu iemeslu, lai attaisnotu milzīgos izdevumus. Ģenerāļi bija pārbijušies, viņi baidījās zaudēt savus darbus, ienākumus un prestižu. Tad es zināju, ka man jābrauc projām. Ja es paliktu, tad patiesība tiktu aprakta. Sākumā es paraustīju plecus un izlikos, ka neņemu to vērā, lai atgūtu savu priekšnieku labvēlību. Tas man arī izdevās. Tāpēc viņiem likās, ka nav nekāda riska nosūtīt mani deviņdesmit otrajā gadā uz Parīzi.

Vlasko paņēma rokās tējas glāzi un pielika pie lupām.

-    Vai tu izjūti rūgtumu par notikušo?

-    Mazak nekā agrāk. Bet dažreiz izjūtu gan, jā. Es viņiem atdevu visu - savu uzticību, savu intelektu, sava mūža labākos gadus. Savu veselību. Es slimoju ar tik daudzām alerģijām, ka pat nevaru visas tās nosaukt. Nevaru ēst nedz cūkgaļu, nedz vistas gaļu, nedz ari olas. Nedrīkstu pieskarties nekam, kura sastāvā ir piena produkti - sviests, piens, siers. Man ir alerģija pret citrusaugiem un kviešiem. Trīs reizes dienā man āda jāierīvē ar ziedi, jo pašai ādai vairs nav tās dabiskās eļļas. Četras reizes dienā es noriju pa piecām tabletēm pret alerģiju. Vakcinācija nozīmē to, ka man nav dabiskas pretaizsardzibas pret slimībām. Gada laikā es parasti saslimstu vairāk nekā duci reižu, un man jāvalkā brilles ar īpašiem stikliem.

-    Tas viss tava darba dēļ?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Desmit gadus es biju blonds.

-    To es ievēroju dažās fotogrāfijās.

-    Vai zini, kāpēc?

-    Nē.

-    Aizliegtajās zonās viņi mēdz izsmidzināt ūdeņraža pār- skābi, izmantojot to par dezinfekcijas līdzekli. Atmiņas par tās smaku un tās garšu man vēl tagad uzdzen nelabumu. Desmit gadus tā ne tikai krāsoja man matus, bet iegāja manā ķermenī katru reizi, kad es ieelpoju. Patiesībā ir brīnums, ka es vispār varu paelpot.

-     Neņem ļaunā, ka tā saku, bet esmu pārsteigta, ka tu smēķē.

-    Ha! Ļauj man tev ko izstāstīt! Kad man paziņoja, ka es došos projām no Tomskas medicīnas institūta uz Oboļensku un Stepnogorsku, vai zini, kā mani apsveica mani kolēģi?

-Kā?

-    Sirsnīgi un mīļi. Viņi paspieda man roku, apskāva mani un nobučoja uz abiem vaigiem. Un tad viņi piebilda, ka es būšot miris jau divu gadu laikā. Tai NODAĻAi bija tieši ta- da reputācija. Bet man tas bija gluži vienalga. Nevienu no mums tas neuztrauca. Mēs šādus norīkojumus uztvērām ne tikai kā iespēju, bet kā patriotisku godu. Es nekad neticēju, ka nodzīvošu līdz šādam vecumam. Un pēc tā visa, ko esmu licis izciest savam ķermenim, nedomāju, ka pāris cigarešu - vai pat ļoti daudz cigarešu - daudz ko mainīs. Esmu jau nodzīvojis ilgāk, nekā man bija paredzēts.

-    Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit sestajā gadā, kamēr es vēl biju Joškarolā, man lūdza projektēt jaunu piegādes iekārtu. Kaut ko mazu, kaut ko, kas nebūtu daļa no raķetei piestiprinātas kaujas galviņas. Mehānisms bija paredzēts baciļu nesēja piegādei. Es iesniedzu vairākus projekta variantus. Nākamā gada augustā man lika pārbraukt uz "Vectoru" Kolčovā, un es par saviem projektiem tā arī vairs neko neuzzināju. Un tad bija M-8389.

-    Kas tas ir?

-     Centrālās Āzijas filiāles Alma-Atā pastkastes numurs. Pašas slepenākās praktiskās bioķīmijas vietas vienmēr nesauca īstajā vārdā, bet minēja tās pastkastes numuru. Šī vieta gan nebija Alma-Atas tuvumā, bet simtiem kilometru projām. Projām no visurienes. Tā neparādījās nevienā kartē, un līdz satelītu fotogrāfijai Rietumiem nebija ne jausmas par tās eksistenci. Tā nebija tāda vienīgā; tādu vietu bija dučiem Padomju Savienības kailajos laukos.

-    Kas notika?

-    Tūkstoš deviņi simti deviņdesmitajā gadā sākās Marburg Variant U-13 uzliesmojums. Tas bija īpaši letāls Marburg paveids, kura pamatā bija Variant 11, kas pats bija radīts pēc cita atgadījuma Kolčovā astoņdesmit astotajā gadā. Tajā gadījumā inficētajam vīrietim, Nikolajam Ustinovam, paņēma nedaudz saindēto asiņu post mortem, lai izveidotu jaunas īpašības. "U" norādīja uz uzvārdu Ustinovs, tā izskaidrojams nosaukums Variant U. U-13 bija uzlabota vēl vairāk iznīcinoša versija. Ustinovs nomira, jo Marburg inficēja viņu caur adatu, kas bija nejauši iedūrusies viņa aizsargdrēbēs. U-13 bija veidots tā, lai to varētu uzņemt no gaisa. Mēs izmantojam frāzi "ar aerosolu"!

Es nevadīju M-8389, kad notika negadījums, bet es biju "Biopreparāta" izpilddirektors; M-8389 bija manā atbildības lokā. Es aizlidoju uz Kazahstānu, lai pārlūkotu pēdējos posmus un sekas. Trīs apkopēji bija saslimuši ar vīrusu vietā, kur tam pat nevajadzēja atrasties. Tika uzsākta izmeklēšana, taču tajā neko noteiktu neatklāja.

-    Vai apkopēji nomira?

-    Ja. Pie tam tas notika daudz ātrāk nekā iepriekš. Viņu veselība pasliktinājās daudz ātrāk, nekā tas notiek, ja saslimst ar dabisko Marbitrg. Stundu laikā virusi iznīcināja viņu šūnas. Viņi vēma, viņu caureja nebija kontrolējama. Viņiem asiņoja ausis, deguns, anālā atvere, ģenitālijas. Pat krušu gali. Viņu orgāni ķermenī pārvērtās šķidrumā, un viņi mūsu priekšā izvēma savus orgānus. To paveic Marburg U-13. Pašās beigās viņi lēja asins asaras…

Atmiņu satriekts, Vlasko apklusa, lai aizsmēķētu vēl vienu cigareti.

-     Līdz M-8389 incidentam man nebija ne jausmas, ka U- 13 ir tik ļoti attīstīts. Pēc diviem mēnešiem es nodevu savu atskaiti Piecpadsmitajai direkcijai Maskavā. Simt divpadsmitā ēka, kura atradās drošības zonā un kurā tomēr bija noticis negadījums, bija uz visiem laikiem jāaizslēdz. Mēs tā arī neatklājām, kā U-13 bija ticis iekšā hermētiskajā telpā, kur notika inficēšanās.

Kad iesniedzu savu atskaiti, es sacīju, ka mēs esam sasnieguši tādu līmeni, kad nevaram būt pārliecināti, cik bīstams ir kļuvis U-13. Aerosola ierocim tas ir nepieņemami, īsumā viņiem izstāstīju, ka U-13 ir jāiznīcina un ka mums nevajadzētu pārvadāt Marburg ar aerosolu. Sākās niknas debates. Ģenerālmajors Kaļiņins, mans priekšnieks, draudēja mani atlaist no darba. Es viņam atteicu, ka ļoti priecātos, ja viņš tā arī izdarītu. Es sacīju, ka šī lieta ir svarīgāka par manu karjeru. Sacīju, ka U-13 var potenciāli kļūt par draudiem ne tikai mūsu ienaidniekiem, bet ari mums pašiem. Galu galā direkcija man piekrita.

-    Un programmu slēdza?

-    Manā vadībā - jā.

-Un U-13?

-    Iznīcināts.

-    Viss?

-    Cik es zinu, tad jā.

-    Vai kaut kas no tā varēja saglabāties?

-     Iespējams. Varbūt pati tehnoloģija netika iznīcināta. Zinātne virzās uz priekšu ļoti strauji, un gandrīz nav iespējams kaut ko izgudrot atpakaļ.

-    Vai visi Piecpadsmitās direkcijas biedri zināja par U-13?

-    Cik atceros, jā.

-     Vai tās pastāvēšanas laikā tur bija kaut kāds galvenais protokols?

-     Protams.

-    Kas to kontrolēja?

-    Trīs tā laika pašas ietekmīgākās Piecpadsmitās direkcijas personas.

-    Un kas viņi tādi bija?

-    Pulkvedis Aleksandrs Modilianovs, ģenerālmajors Ivans Oskojs - abi, starp citu, jau ir miruši - un ģenerālleitnants Aleksandrs Kosigins.

Kosigins. Nu protams!

-    Vēl pēdējais jautājums. Marburg U-13… kas notiek ļaunākajā gadījumā?

-    Tas ir atkarīgs no tā, kurā vietā atrodas iekārta un vai ir sekundāras infekcijas. Pilsētā no izdevīgas pozīcijas, vējā, var runāt par tūkstošiem bojā gājušo. Iespējams, desmitiem tūkstošu, varbūt arī vairāk; tieši tādā veidā, kā es tikko aprakstīju. Bet tas attiecas tikai uz primāro infekciju. Ja tie, kas ir jau saslimuši, sāk inficēt citus - sekundārā infekcija -, nav iespējams pateikt, ar ko tas viss beigsies. Skaidri var pateikt tikai to, ka tās būs pavisam jauna veida šausmas.

-    Un iekārta?

-     Kad biju beidzis izstrādāt piegādes sistēmu, izraisītāju varēja transportēt drošā konteinerā, apmēram portfeļa lielumā. Bet tas bija pirms vairāk nekā desmit gadiem. Šodien… kas to lai zina?

-    Ko jūs iesāktu manā vietā?

Kamēr Vlasko to apdomāja, Stefānija varēja saklausīt, kā gārdz viņa plaušas. Beidzot viņš pateica:

-    Ir viens vīrs, kas varētu tev palīdzēt. Sergejs Roskovs. "Biopreparātā" viņš bija mans palīgs. Pēc manas aizlaišanās viņš turpināja pildīt manus pienākumus. Ja sameklēsi viņu, tad vari viņam uzticēties.

-    Kur viņš pašlaik atrodas?

-     Kaut kur Maskavā. Patiesībā viņš slēpjoties, kā esmu dzirdējis.

-    Kāpēc?

-    To es nezinu.

-    Kā es viņu varu atrast?

Vlasko aizšļūkāja līdz kumodei un izvilka sudraba un ādas cigarešu etviju, ko iespieda Stefānijai plaukstā.

-     Sākumā atrod Valentīnu Rudenko. Viņa ir sena draudzene. Ja kāds zina, kur meklēt Roskovu, tad tā noteikti būs viņa. Pirms daudziem gadiem viņa man uzdāvināja šo cigarešu etviju. Pirms es aizbraucu uz Parīzi, es viņai pateicu, ka gatavojos dezertēt. Nevienam citam es to neatklāju. Mēs sarunājām, ja viņa šo te kādreiz atkal ieraudzīs, viņa zinās, ka tas nāk no manis. Sameklē viņu un pajautā! Ja viņa nezina, kur atrast Roskovu, tad droši vien viņš jau ir miris.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Trīsdesmitajā decembri Maskavā bija mīnus trīsdesmit grādi, plosījās sniegavētra. Lidmašīna kavējas, un bija jau pari astoņiem, kad Stefānija nokļuva Kutuzova prospektā. Viņa samaksāja par taksometru un pie arkas apstājās.

Viņš zinās. Viņš to redzēs manās acis, saodīs uz manas adas.

Komarovs satika viņu pie lifta un noskūpstīja. Dzīvokli ielēja viņai vīnu.

Kuru katru mirkli…

-    Kā tev ir klājies?

-    Man bija vientuļi, - Stefānija atzinās. - Pirms es tevi satiku, es nekad nejutos viena, nekad nebiju vientuļa. Kā gāja Šveicē?

-    Tur bija skaisti. Un tukši.

Kad Komarovs viņu izģērba, viņai likās, ka sasitumi viņu nodos. Taču patiesībā tie nekad nebija tik ļoti izcēlušies. Tagad tos gandrīz vai vispār nevarēja ievērot. Bet viņa tik un tā tos juta. Pirmajā mīlēšanās reizē viņa bija saspringusi un nokaunējusies. Pēc tam viņa pamatīgi iedzēra, lai nomazgātu vainas apziņu. Otrā reizē viņai gandrīz izdevās izlikties, ka tas nekad nav noticis.

Viņi ēda Milānas un Naepoles saldumus, nedaudz itāliešu siera un skotu auzu pārslu cepumus. Tas viss bija nopirkts delikatešu veikalā Cīrihē. Viņi gulēja dzīvojamā istabā uz grīdas, uz matrača, ko veidoja samestas drēbes, kas satītas divos palagos. Stefānija cerēja, ka viņiem nekad nenāksies sakustēties. Komarovs smēķēja. Viņi bija ilgi klusējuši, kad viņš pajautāja, par ko viņa domā.

-    Es domāju par visu tavu cietumā pavadīto laiku. Par to, cik tas bija ilgi. Par to laika izšķiešanu. Apstākļiem. Es prātoju, kā gan tu to pārdzīvoji.

Viņa atbilde bija gandrīz atraidoša.

-    Es izdzīvoju tāpat, kā izdzīvoja vairums no mums. To pieņemot.

Stefānija atbalstīja galvu uz elkoņa, lai varētu viņu redzēt.

-    Tu to pieņēmi?

-     Ne jau spriedumu vai varas orgānus, kas to piesprieda, bet laika termiņu. Jo ātrāk tu pieņem realitāti, jo ātrāk paiet laiks. Kad esi ticis tur iekšā, vairs jau cīnīties pret to nevar. Tie, kas to mēģina, cieš. Jo katru dienu, kas paiet, viņi uztver par divām. To redz viņos, to pašiznīcināšanos.

-    Bet kā to var pieņemt?

-    Neuztraucoties par to. Tu sevi noslēdz. Tu nedomā nedz par pagātni, nedz par nākotni, nedomā par to, kā tev trūkst. Tu mēģini vispār nedomāt. Tev jādzīvo vienā noteiktā brīdī, neko nedrīkst just. Prātā tu sevi piespied kļūt nejūtīgam.

-    Un fiziski?

Komarovs pasmaidīja.

-    Sibīrijā tev sevi nav jāpiespiež.

Stefānija viņam ieknieba.

-    Tu zini, kā es to domāju.

Viņš noglāstīja Stefānijas matus.

-    Fiziski tu esi vai nu stiprs, vai vājš. Tev vai nu veicas, vai ne. Tas arī viss. Tur neko nevar darīt. Tikai gaidīt.

Bija jau tumšs, kad iezvanījās tālrunis. Komarovs atbildēja pēc otrā zvana. Tika pārmīts pāris neskaidru vārdu, un nākamajā brīdī viņš jau bija izlēcis no gultas un ģērbās. Stefānija miegaini pajautāja, kas noticis. Viņš atbildēja, ka viss ir kārtībā, tikai jāsatiekas ar kādu. Tas esot tikai bizness.

-    Cik pulkstenis?

-    Divdesmit pāri pieciem.

-    Bizness tik agri no rīta?

-    Ņujorkā ir divdesmit pāri deviņiem.

-    Tu brauc uz Ņujorku?

Viņš noliecās pār gultu un viņu noskūpstīja.

-    Nē. Tiksimies vēlāk!

Bet tā nenotika. Pusdienlaikā viņš piezvanīja. Esot sarežģījumi. Pa telefonu viņš nevarot runāt, bet viņš piezvanīšot, tiklīdz varēšot. Bet viņam šķita, ka viņš netiks uz Vatjukina Jaunā gada svinībām. Stefānija atteica, ka tādā gadījumā arī viņa negrib iet.

-    Tev ir jāiet. Ja es neaiziešu un tu arī neaiziesi - kā gan tas izskatīsies?

-    Man vienalga.

-    Man arī. Bet tu taču saproti, kā tas izskatās, vai ne?

Rubļevas-Uspenskas autostrāde, bedru izraibināta vienas joslas šoseja, līkumoja starp egļu mežu un birztalām. Joprojām sniga, mašīnas lukturu gaisma pāršķēla tumsu, milzīgas sniegpārslas sitās pa vējstiklu. Pār ceļu liecās apsniguši zari, vizuļodami pret melnumu visapkārt. Stefānija sēdēja Vatjukina atsūtītajā Mercedes aizmugurējā sēdeklī. Tas bija pēdējais modelis, ložu necaurlaidīgs, ar tonētiem stikliem un televizoru. Vadītājs gan nebija pārāk moderns; resns, ādas jakā, kas viņa viduklim un ierocim bija par ciešu, sasprēgājušās lupas ne mirkli neatstāja cigarete.

Viņi pabrauca garām Barvikai un Žukovkai, ciemi, kas paslīdēja garām, pirms tos vispār varēja ievērot, un tad nogriezās pa kreisi uz nenorādīta, sniega klāta ceļa. Pēc simts metriem bija barjera un sargmāja, kuru aprūpēja divi bruņoti sargi. Pēc īsas vārdu apmaiņas barjera tika pacelta. Mercedes virzījās uz priekšu pa kluso mežu. Viņi nobrauca apmēram kilometru, pirms parādījās ēka; starmešu gaismu apspīdētā norobežotā teritorijā arhitektūras groteska. Tā bija ne tikai kopija Vatjukina tik ļoti apbrīnotajai mājai Norvēģijas ostā Bcrgenā. Tā bija tā māja. Viņam tā tik ļoti bija patikusi, ka viņš to bija nopircis, izjaucis, aiztransportējis uz Krieviju un atkal salicis kopā. Bet tā nebija vajadzīgajā lielumā. Viņa risinājums? Uzcelt tai blakus vēl vienu. Siāmas ēkas, tieši tāpat kā Magentas Māja. Bet tā tik un tā nebija pietiekami liela, tāpēc viņš katrā pusē bija piebūvējis divus stāvus. Tagad nebija iespējams saskatit, kas gan viņu pašā sākumā tik ļoti bija saistījis.

Komarovs bija izteicies ļoti nievājoši, kad iepriekšējā vakarā to bija aprakstījis; divas saunas, katrā vannas istabā bija ari džakuzi, privāts kinoteātris, spēļu zāle, kurā ietilpst krievu biljarda galds, iekšējais baseins, ko ieskauj viltotas klasiskās statujas.

-    Tur agrāk bija īsta vasarnīca. Mazāka, bet tradicionāla. Viņš to nojauca, lai tajā vietā uzceltu… nu, tu jau redzēsi.

-    Tu to neatzīsti?

Viņš paraustīja plecus.

-    Kāda gan tam būtu jēga? Drīz vien visi jau būs aizmirsuši.

-    Aizmirsuši?

-    No kurienes mēs nākam. Kāpēc mēs darījām to, ko darījām.

Aiz otrās barjeras, pie mājas stāvēja divi duči limuzīnu, visi dubļiem nošķīduši. Iekšā bija istabu labirints, konkurējoša skaņu kakofonija. Personāla formas tērpi bija melnā un zeltītā krāsā, oficiantes bija ģērbušās minisvārkos. Stefānija minēja, ka tur ir vairāk sieviešu nekā vīriešu, bet uzreiz saprata, ka viņa ir viena no retajām sieviešu kārtas viešņām. Pārējās sievietes bija vai nu draudzenes, vai arī meičas izklaidei. Ļoti maz bija tādu, kas izskatītos pēc sievas. Jaunas, straujas, skaistas, viņas spietoja ap vīriešiem, lai cik nepatīkama būtu viņu izturēšanās vai izskats. Bija daži, kuri tiešām i/skatījās, nezin kā šeit iekļuvuši. Vīrieši ar ūsām, rētām, tērpušies Hugo Boss. Vīrieši, kuri bija pieraduši pie pašiem stingrākajiem cietumiem, bet kuri vēl nebija pieraduši pie uzvalka valkāšanas.

Vienā pieņemšanas telpā bija liela bufete: kaviārs, sudraba paplātes ar gaļu, salātiem, mazsālitu lasi un stori, sieriem, zupas terīnes, visa veida maize. Vēl kādā citā telpā viens no Krievijas iecienītajiem komiķiem bārstīja savu neķītro humoru par prieku tiem, kas tur bija sapulcējušies. Tur arī Vatju- kins viņu atrada. Tērpies viss melnā, izskatīdamies slaids un nosvērts, viņš pavilka Stefāniju malā, pajautāja, vai viņa labi izklaidējas un,vai viņš var kā palīdzēt. Viņš pieminēja Ko- rnarovu tikai reizi - žēl gan, ka viņš nevarēja atbraukt, bet laikam tā dažreiz notiek, - un tad ierosināja satikties otrā janvāra rītā.

- Tādējādi mums būs laiks skaidri padomāt.

Bet Stefānija redzēja, ka viņš jau tagad domāja pavisam skaidri, ka viņam nebija nodoma piedzerties. Viņš iepazīstināja Stefāniju ar dažiem saviem viesiem. Ierēdnis no mēra Lužkova kancelejas, žurnālists ar smagu britu akcentu, Stefānijai šķita, ka viņš varētu būt no Kanādas, zviedru ķirurgs, divi atbildīgi Gazprom darbinieki, īpašumu spekulants no Manhetenas, Bashkreditbank, Bank Severnaija Kazna, Dalkombank un Bank Austria Creditanstatt direktori.

Pusnaktī bija salūts, grezna izšķērdība, kas izgaismoja nakti. Visi izgāja ārā, un kādu brīdi viņus no milzīgā sala izolēja alkohols. Izbrīna elsas, aplausi, dzeršanas turpinājums, smiekli. Dūmi plūda no spridzināšanas platformas, kas bija paslēpta aiz koku aizsega. Stefānija starp cigāru dūmiem saoda arī kordītu. Kad izrāde bija beigusies, atskanēja ovācijas un tosti. Tie, kas bija piedzērušies, sāka dziedāt. Cits pēc cita baseinā ielēca kaili ķermeņi.

Stefānija gāja cauri kādai istabai. Tajā bija trīs milzīgi platekrāna televizori, kas bija ieslēgti un vienlaicīgi kaut ko pārraidīja, taču klusi; augšējā ekrānā spēlēja Juventus pret Bar- celona, zem tā bija Čaka Norisa filma ar subtitriem, holandiešu pornofilma apakšējā ekrānā. Istabā bija kāds ducis cilvēku, atlaidušies uz dīvāniem un iekārtojušies klubkrēslos, daži runājās, daži skatījās, citi jau bija aizmiguši.

-    Bembija parku īsti neatgādina, vai ne?

Stefānija pagriezās. Tas bija tik negaidīti, ka viņa nevarēja uzreiz atcerēties vīrieša vārdu.

-     Bet man liekas, ka šis ir vairāk Marko stilā. It īpaši apakšējais ekrāns.

Klīsens. Marsels Klīsens. Beļģu starpnieks. Divi tūkstošā gada janvāris, Pozarevača, sagatavošanās darbi Arkāna slepkavībai. Tā pati vaskotā āda, tie paši netīrie mati, kas krita pār viņa kreiso aci, Bembija parks, viņu tikšanās vieta, bija atrakciju parks, kuru bija uzcēlis Marko, Slobodana Miloše- viča dēls.

-    Krievi dievina Čaku Norisu, - sacīja Klīsens. - Un viņš dievina krievus. Pēdējā laikā viņš pa Maskavu vien dzīvojas. Kā HIV.

Apkārt tiek meklēti serbu teroristi, un Klīsens parādās Maskavā.

-    Joprojām darbojies Balkānos? - Stefānija pajautāja.

-    Gadās. Un tu?

-    Kopš tā laika vairs ne reizi. Kādā sakarā tad tu esi šeit?

Viņš pasmīnēja.

-    Parādi man savējo, es parādīšu tev savu.

Pēdējo reizi abi bija tikušies braucienā no Pozarevačas uz Belgradu. Klīsens bija neveikli centies viņai uzmākties. Viņa bija atcirtusi, lai sākumā nobriest. Pateikusi, ka viņš pārāk daudz iedomājas. Viņam nebija pieticis drošsirdības viņai iebilst.

-    Rūpīgs darbiņš Inter-Continenlal.

-   Tava informācija padarīja to vieglāku. Viņam tiešām bija ložu necaurlaidīga veste.

-    Pēc Belgradas tu pazudi.

-    Man likās, ka vajadzīgs pārtraukums.

-    Bet, kad nolēmi atgriezties darbā, tevi pievilkusi Maskava.

Stefānija rūgti pasmaidīja.

-    Tieši tāpat kā tevi.

-    Esmu tev parādā atvainošanos.

Natālija nav nokrāsojusui lūpas. Visas pārējās sievietes gan ir. Viņas bālā āda izskatās nevainojama. Tas, kā viņa ir ģērbusies, atstāj pārējos ēnā, taču neesmu pārliecināta, ka viņi saprastu, kāpēc lā ir. Viņai mugurā nav dizaineru darināts tērps. Viņa ir atteikusies no obligātajiem minisvārkiem un uzvilkusi kaut ko ciešu, līdz ceļiem. Savā ziņā tas atklāj tikpat daudz, bet ierosina izdomai vēl vairāk. Melnajai zīda blūzei viņa attaisījusi par vienu pogu vairāk, nekā liktos piedienīgi, atklājot krūšu bedrīti. Viņai ap kaklu ir smalka, augsta platīna kaklarota, no kuras nokarājas mazs krievu pareizticīgo krusts. Pārējās sievietes liek man justies vecai, viņas klātbūtnē es jūtos noplukuši.

-    Atvainošanos?

-    Par to, ka "Baltajā kubā" izturējos pret tevi rupji. Es nezināju, kas tu esi.

-    Kā gan tu varēji to zināt?

Viņas smaidā parādās pateicība.

-    Manā stāvoklī nav viegli kādam uzticēties. Ir par daudz meiteņu, kuras vēlētos būt manā vietā.

-    Varu iedomāties.

-    Viņas izmantos jebkuru iespēju un darīs pilnīgi jebko, lai tas noliku.

Mēs atrodam mierīgāku vietu sarunai. Nelielu kabinetu. Viņa man izstāsta, ka sākotnējās vasarnīcas koka sienas saglabātas. Pie tām pieliktas melnbaltas fotogrāfijas grafīta rāmjos; padārga Helmuta Ņūtona erotika. Tās labi iederētos jebkurā līdz šim redzētajā telpā, taču šeit tās šķiet mazliet rupjas.

-    Šī ir Vladimira ideja par to, kas ir māksla. Tas maksaja dārgi. Ja tās būtu bijušas lētas, viņš to uzskatītu par bezjēdzīgu pornogrāfiju.

-    Un tu? - Es jautāju. - Kā tev liekas, kadas tas ir?

-    Man šķiet, ka tās ir garlaicīgas.

Mēs kādu brīdi parunājamies, un tad viņa mani pārsteidz ar tiešu jautājumu.

-    Kāda ir sajūta, kādu nogalinot?

Es vilcinos ar atbildi.

-    Varbūt pajautā viņam? Esmu pārliecināta, ka viņš zinātu.

-    Es gribēju jautāt… kā sievietei?

Es viņai izstāstu patiesību.

-     Tajā situācijā es neesmu sieviete. Ja es būtu… nu, tad man nešķiet, ka es varētu to izdarīt. Un, pat ja varētu, man šķiet, ka es netiktu galā ar slepkavības emocionālajām sekām. Tas ir tāpat kā ar seksu. Vīrieši var mūs iegūt un neko nejust. Bet mēs tādas neesam.

-    Bet tu taču nogalini.

-     Es izeju no savas būtības. Cik vien ilgi nepieciešams, esmu kāda cita. Es ar to sadzīvoju tā, ka atšķiru savu rīcību no sevis.

Viņa pamāj ar galvu un aizgriežas.

-    Es zinu, ko tu ar to domā.

Protams, zina. Tās pašas sajūtas, tikai cits konteksts. Es nolemju, ka ir droši pajautāt mazliet vairāk.

-    No kurienes tu esi, Natālija?

-    No Omskas. Vai zini, kur ir Omska?

-Nē.

-    Starp Jekaterinburgu un Novosibirsku, netālu no robežas ar Kazahstānu.

-    Tālu no šejienes…

-    Tālu no jebkuras vietas.

-    Kāpēc tu atbrauci uz Maskavu?

-     Tāpēc, ka Omskā man nekā nebija. Nekā, ko es vēlējos, nekādas nākotnes. Man šķita, ja es tiktu līdz Maskavai, es varētu tikt jebkur. Uz Eiropu, Ameriku. Kad atbraucu šurp, man vispār nebi)a naudas, bet te bija man pazīstama meitene no Omskas, kura te jau dzīvoja. Viņa man dabūja darbu "Rasputinā". Vai zini to? Tas ir restorāns. Es tur strādāju par oficianti. Mēs strādājām puskailas. - Kad es saraucu uzacis, viņa parausta plecus, sak, nu, tu jau zini, kā tas ir. - Japāņu biznesmeņiem šķita uzjautrinoši mūsu krūtis apšļakstīt ar šampanieti un pēc tam to nolaizīt. Tāda bija tā vieta. Vēlāk es dabūju darbu "Baltajā kubā", tur arī satiku Oļegu Roga- čovu. Es nezināju, kas viņš tāds ir. Bet viņš zināja par mani. Pareizāk sakot, viņš zināja, kas es esmu.

-    Un ar to arī viss sākās?

-    Kad es par viņu uzzināju, tad jā.

-    īsta mīlestība.

Viņa nekļūst dusmīga, bet pasmaida.

-    Dažreiz mīlestība ir greznumlieta, kuru tu nevari atļauties. Oļegs bija mana pase jaunai dzīvei. Mēs abi to zinājām. Vairumam meiteņu netiek tāda iespēja, kādu viņš deva man.

-    Kāds viņš bija?

Viņas atbildē ir sāpīgi klausīties, taču tā ir patiesības pilna.

-    Labāks, nekā man bija jebkādas tiesības gaidīt. - Viņa paskatās man acīs. - Labāks nekā Vatjukins.

Es pamāju ar galvu un ceru, ka izrādu līdzjūtību.

-    Es dzirdēju par to, kas notika Parīzē.

Viņa parausta plecus.

-    Es jau nebiju tik naiva, es zināju, kādā pasaulē dzīvo Oļegs, ar kādiem cilvēkiem saistīts. Bet nekad neiedomājos, ka varētu kaut kas tāds notikt ar viņu.

-    Tā jau nekad nav. Tas ir kā automašīnas avārija. Tas vienmēr notiek ar kādu citu, līdz tas notiek ar tevi.

-    Kad viņu nogalināja, es jutos ļoti vientuļa. Ne jau tāpēc, ka man viss tika atņemts, bet tāpēc, ka es tiešām kaut ko jutu pret Oļegu.

-    Bet ne jau viss tika atņemts, vai ne?

-     Viss ne. Bet viss labais. Vladimirs pārņēma "Centraļnaju", pēc tam mani.

-    Varbūt tu būtu varējusi atteikties?

-Es esmu stiprākā, nekā izskatos. Izdzīvotāja. Un es netaisījos atgriezties Omskā. Pat ne kastē. Vairumam meiteņu netiek pat viena iespēja. Man tika dotas divas. Es nešaubījos ne mirkli. - Tagad viņas skatienā ir redzama kaisle. - Bez tam es neko nejutu. Es darīju to, kas man bija jādara, un es to darīju it kā miegā. Vladimirs, būdams tipiskāks vīrietis nekā Oļegs, nevar noteikt atšķirību. - Viņa atļāvās nepārliecinoši pasmaidīt. - Un joprojām nevar.

-    Tas ir labi.

-Un viegli.

-    Vēl labāk.

-    Un kā ir ar tevi? Vai tev ir kāds?

Man ir vilinājums atbildēt, ka nav, bet es pārdomāju.

-jā.

-    Un kā ir?

-    Tas ir… kā pārsteigums.

-    Kāpēc?

-    Pārsvarā man ir jāmelo tiem vīriešiem, ar kuriem tuvinos.

Natālija iesmejas.

-    Un tas ir pārsteigums?

-    Tu zini, kā es to domāju.

Viņa pamāj ar galvu.

-    Bet ar viņu tu esi godīga?

-    Jā, - es atbildu, cerot, ka lētums, ko izjūtu, nav sadzirdams vārdos. Tad es negaidot atzīstos. - Es nekad nebiju cerējusi, ka atradīšu pareizo cilvēku un ka man viņam nebūs jāmelo. Un es neticu, ka mīlestību var apvienot ar meliem. Tāpēc arī man likās, ka es vienmēr būšu viena pati.

Natālija skatās uz mani ar tādu kvēli, kas mani vienlaicīgi sasilda un arī satrauc. Viņa satver manu roku un paspiež to. Viņas tvēriens ir stingrs. Un skatiens viņas acīs…

-    Tas ir dīvaini,- viņa saka. - Mēs esam tik atšķirīgas, tomēr arī tādas pašas.

Viņai ir taisnība. Es arī to sajūtu. Bet manā prātā ir attēls, kas neizzūd. Tajā esmu redzama es. Es nošauju Vatjukinu, nozogot viņai otro iespēju, aizsūtot viņu atpakaļ mežonīgajā tukšuma.

Jaunā gada diena, zilganpelēkas debesis, sniegputenis, mīnus desmit grādi un ne ziņas no Komarova. Stefānija ir atstājusi viņam ziņojumus. Uz tiem nav atbildēts. Stefānija ir bijusi viņa dzīvoklī. Tur neviena nav. Tāpēc izdomā iemeslus, lai nomierinātu satraukumu, bet tie nepārliecina.

Taksometrs grabēdams pa Ļeņingradas prospektu aizbrauc garām "Dinamo" sporta kompleksam, pagriežas pa labi, tad pa kreisi. Vadītājs apstājas Sarkanās Armijas un Akadēmiķa Iļjušina ielas krustojumā. Divdesmit pirmais numurs ir desmitstāvu māja. Jevgeņijs Vlasko bija iedevis Stefānijai adresi, bet tas bija Šterns, kurš atsūtīja viņai ciparu kombināciju slēdzenei metāla ārdurvīm. Tikusi iekšā, Stefānija ar liftu uzbrauc piektajā stāvā, atrod dzīvokli un pieklauvē.

-    Kas tur ir?

-    Jevgeņija Vlasko draudzene.

Iestājas ilgs klusums.

-    Jevgeņijs te vairs nedzīvo.

-     Es zinu. Viņš ir Londonā. Es viņu pirms pāris dienām satiku.

Klusums.

-    Viņš man iedeva dāvanu, ko jums nodot.

-    Kādu dāvanu?

-    Cigarešu etviju.

Atkal iestājās ieildzis klusums, pirms Stefānija izdzirdēja ķēžu un atslēgu grabēšanu.

Valentīna Rudenko bija kaulaina sieviete ar uzkumpušu muguru. Ap pleciem viņa bija aplikusi spilgti dzeltenu šalli. Stefānija pasniedza viņai cigarešu etviju. Viņa to saņēma ar saviem artrīta saliektajiem pirkstiem, pārbaudīja un tad aicināja iekšā.

Dzīvoklis bija tumšs; šaurajā dzīvojamā istabā smagi smaragdzaļi aizkari bija lidz pusei aizvērti. Pie zaļajām sienām bija vērojami mitri plankumi. Uz televizora bija uzlikts lēts pulkstenis. Pie vienas sienas bija pienaglota plastmasas ikona, pie otras - neglīta svētā Bazila glezna.

-    Kā tad klājas Jevgeņijam? Neesmu dzirdējusi neko par viņu jau ļoti ilgu laiku. Man jau likās, ka būs miris. Viņš vienmēr slimoja, vai zināt.

-    Man radās iespaids, ka viņš dzīvo, par spīti visam.

Rudenko pasmaidīja.

-    Tas jau izklausās pēc Jevgeņija. Ja vien Ivans būtu izrādījis lādu cīņas sparu. - Viņas smaids nozuda, un viņa paskatījās uz vairākām ierāmētajām fotogrāfijām, kas bija saliktas uz apaļā, ar galdautu pārklātā galda. - Bet, ja smēķē tik daudz, cik viņš lo darīja…

Viņa aizgāja uz virtuvi un atgriezās pēc pāris minūtēm ar divām lējās glāzēm rokās. Viņas sāka runāt par Sergeju Ros- kovu.

-    Tas ir tiesa. Mums ar Ivanu bija tuvas attiecības ar Sergeju un Katrīnu. Kad Jevgeņijs aizbrauca, Sergejs ieņēma viņa vietu par "Biopreparāta" izpilddirektoru. Viņam par šo amatu bija dalītas jūtas. Un, būsim taisnīgi, arī par Jevgeņiju. Viņam bija tādas pašas šaubas kā Jevgeņijam, taču viņš nosodīja viņa dezertēšanu. Tā gan bija atšķirība viņos. Sergejs bija klusāks, viņam nepatika strīdi, turpretim Jevgeņijs vienmēr runāja to, ko domāja. Personiski man šķiet, tas bija tāpēc, ka viņš apzinājās savas lieliskās spējas. Viņam patika ižmantot savu ģenialitāti, lai iebiedētu augsti stāvošus ierēdņus.

-    Vai Roskovs turpināja iesākto darbu "Biopreparātā"?

Viņa paraustīja plecus.

-     Es nezinu. Varu vienīgi pateikt, ka beigās viņš darbu zaudēja. Bet tā nebija viņa vaina. Tā bija situācija, kādā mēs visi nonācām. Trakojoša inflācija, visi staigāja apkārt panikā.

"Biopreparātam" trūka naudas. Naudu laupīja, kur vien varēja. Sergejam neveicās.

-    Kā viņš to uztvēra?

-    Slikti, tāpat kā daudzi citi. Pirms krīzes viņiem ar Katrīnu nekā netrūka. Pēkšņi viņiem nebija pilnīgi nekādu ienākumu. Inflācijas dēļ izsīka visi viņu iekrājumi. Tomēr vissāpīgākā bija statusa zaudēšana. Papildatlidzības, privilēģijas. Sergejs zaudēja prestižu, un tas ari izraisīja viņa depresiju.

-    Vlasko šķita, ka, iespējams, viņš saņēma piedāvājumus no ārzemēm.

-     Tādi arī bija, Katrīna man izstāstīja. No Dienvidkorejas, no Irānas. Viņam lūdza vadīt Biotehnoloģijas tirdznieci- bas centru Teherānā. Bet viņš atteicās. Bija arī piedāvājums no Kubas. Vai varat iedomāties? - Rudenko sarauca pieri. - Pēc visiem tiem Kazahstānā pavadītajiem gadiem. Vairāk naudas gada laikā nekā pirms tam par divdesmit.

-    Tātad viņš visus piedāvājumus noraidīja?

" - Sāksim ar to, ka galvenokārt Sergejs ir patriots. Krievijas patriots.

-    Kas notika?

Viņa paraustīja plecus, it kā sacītu, ka tas, kas notiek parasti.

-     Katrīna nebija tik ideālistiska, bet gan daudz praktiskāka. Viņa mēģināja Sergeju pārliecināt, lai pieņem vienu no piedāvājumiem. Viņi strīdējās. Tas noveda pie vēl lielākas dzeršanas un strīdiem. Zināt jau, ka tas notiek…

Rudenko apklusa, aicinot Stefāniju aizpildīt klusuma bridi.

-     Katrīna bija ne tikai praktiska, bet arī izskatīga. Galu galā viņa to arī izmantoja. Viņa atrada sev citu vīrieti. Resnu ukraini, kuram bija paveicies.

-    Paveicies?

-     Viņš bija armijas birokrāts, dzīvoja tepat Maskavā. Administrators, ierēdnis. Kad partijas Centrālā Komiteja nolēma atteikties no sava monopola uz politisko varu un īpašumiem, viņš izdarīja to, ko daudzi citi. Viņš pārveda mantas, kas atradās valsts pārvaldībā, uz privātu uzņēmumu. Viņa privāto uzņēmumu. Un tad to visu pārdeva. Džipus, kravas mašīnas, pat tankus. Pie viņa ieradās pircēji no Āzijas republikām, no Kaukāza un Tuvajiem Austrumiem. Gada laikā no mantām nekas nebija palicis pāri, un viņam bija uzkrājusies vesela bagātība. Kad viņu satika Katrīna, viņš bija nervozs un meklēja veidu, kā aizbraukt no Krievijas. Viņam Katrīna palika, arī viņu nevajadzēja pārāk pārliecināt.

-    Kur vini devās?

-     Uz Kipru. Viņš nopirka divas viesnīcas Limasolā. Tagad viņi dzīvo milzīgā villā ar kalpotājiem. Kā stāsta, tad viņš ir vēl resnāks, nekā bija agrāk. Kad viņiem tur kļUst garlaicīgi, viņi dodas iepirkties uz Parīzi vai Milānu.

-    Un Roskovs?

-    Teiksm tā, ka viņa problēmai ar alkoholu tas īpaši nepalīdzēja. Bet tad viņa liktenis mainījās. Agrākais "Biopre- parāta" kolēģis viņam piedāvāja darbu privātā farmaceitu kompānijā. "Sibīrijas zvaigzne". Tāds vīrietis kā viņš, ar viņa zināšanām, noteikti dotu labumu…

-    Kurš bija šis draugs?

-    Viņš to nekad neatklāja.

-    Kad tas notika?

Viņa kādu brīdi padomāja.

-     Šķiet, ka deviņdesmit sestajā. Varbūt arī deviņdesmit septītajā.

-    Un viņam viss izdevās?

-     Kādu brīdi - jā. Alga bija apmierinoša. Nebija nekādas bagātības, bet pietiekami, lai dabūtu viņu atpakaļ uz kājām. Viņš šajā ēkā īrēja dzīvokli, trīs stāvus zem mūsējā. Šķita tāds pats kā agrāk, ja vien netika pieminēta Katrīna. Bet gada sākumā viņa izturēšanās mainījās. Viņš atkal ieslīga depresijā un sāka dzert. Visu laiku bija par kaut ko sanervozējies. Kad es viņam jautāju, kas noticis, viņš atbildēja, ka viss kārtībā. Es nekad nemēģināju viņu piespiest runāties, jo ar Sergeju ir tā… nu, ja jūs viņu pazītu, tad saprastu, ka nav jēgas tā darit.

-     Tā viņa depresija… ar ko tā bija sasaistīta? Ar viņa darbu? Viņa pagātni? Katrīnu?

-    Es nezinu. Bet izskatījās viņš drausmīgi. Izspūris, noguris…

-    Kad viņš pazuda?

-    Rudenī. Precīzu datumu neatceros.

-    Vai zināt, uz kurieni viņš aizbrauca?

-    Viņš teica, ka manas drošības dēļ to neteikšot.

-    Vai viņš ar jums sazinājies kopš aizbraukšanas?

-    Dažreiz viņš piezvana. Bet ne bieži. Vienmēr no takso- fona. Viņš jautā, vai kāds ir bijis viņa dzivokli. Jautā, vai kāds uz šejieni zvanījis un uzdevis par viņu kādus jautājumus.

-    Un vai kāds ir to darījis?

-    Pēdējā laikā nav. Tieši pēc tam, kad viņš nozuda, atbrauca milicija, vienu vai divas reizes. Viņi uzdeva standarta jautājumus, pēc tam zaudēja interesi. Kopš tā laika neviens nav interesējies.

-    Bet viņš turpina zvanīt?

-    Ik pa laikam. Vienu reizi viņš lūdza man ieiet viņa dzīvoklī - man ir tā atslēga - un sakravāt viņam somu. Es to aizvedu uz Kijevas staciju un atstāju pie vienas no biļešu kasēm.

-    Vai jūs viņu redzējāt?

-    Nē.

Stefānija iemalkoja tēju.

-    Man ar viņu jārunā. Aci pret aci.

-     Nedomāju vis…

-    Vai varat viņam to palūgt?

-    Viņš zvana man. Es viņam nezvanu.

-    Vai pastāv kāda iespēja nodot viņam vēstījumu?

Valentīna Rudenko ieskatījās savā tējā.

Atbraukusi atpakaļ uz viesnīcu, Stefānija atklāja, ka viņai nav atstāta neviena ziņa, nav arī zvanīts. Stefānija pamēģināja piezvanīt viņam. Nekā. Lai novērstu no tā uzmanību, Stefānija pievērsās Šternam. Vēlu pēcpusdienā viņa jau bija saņēmusi informāciju. "Sibīrijas zvaigzne" sākumā bijusi "Biopreparāta" civiliedzīvotāju objekts. Iesākta tūkstoš deviņi simti astoņdesmit devītajā gadā, pabeigta deviņdesmit pirmajā, tā bija augstākā līmeņa rūpnīca, kas ražoja medikamentus, kuri paredzēti vietējam tirgum. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit trešajā gadā tā tika pārdota zviedru farmaceitiskajai kompānijai Knutson. Tika ierīkoti jauni ražošanas konveijeri, lai izstrādātu cita veida zāles Rietumeiropas tirgum. Vērtīgs valsts īpašums ar atlaidi pārdots privātai lietošanai. Lētais vietējais darbaspēks palielināja peļņu.

Stefānija pajautāja Šternam par Knutson, un atbildes bija skumji paredzamas. Uzņēmums piederēja Weiss-Randall. Rūpnīca ārpus Maskavas tika atkal nosaukta par "Sibīrijas zvaigzni" tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītajā gadā, bet Weiss-Randall bija Knutson īpašnieks jau kopš deviņdesmit piektā gada.

Kāds riņķa loks! Viena no Piecpadsmitās direkcijas ietekmīgākajām personām, ģenerālleitnants Aleksandrs Kosigins daudzus gadus bijis Sergeja Roskova tiešais priekšnieks. Būdams Weiss-Randall vadītājs, viņš bija turpinājis šo lomu, kad Roskovs bija piekritis pievienoties "Sibīrijas zvaigznei". Šķita, ka abos gadījumos Roskovs bija pievienojies uzņēmumam, ticēdams, ka palīdz savai tautai. Abos gadījumos bija izrādījies, ka tā nav patiesība.

Stefānija gribēja, lai Komarovs viņu pamodina. Maigs skūpsts uz acu plakštiņiem, viņa auguma pieslīdēšana viņai zem dūnu segas. Taču viņu pamodināja uztraukums. Viņa paskatījās pulkstenī. Piecpadsmit minūtes pāri septiņiem.

Otrais janvāris. Deviņas dienas līdz darījumam Ņujorkā, divas dienas kopš abu iepriekšējās satikšanās un gandrīz tikpat, kopš pēdējo reizi bija kaut ko dzirdējusi no viņa. Viņš varēja atrasties jebkur. Kad tālrunis beidzot iezvanījās, Stefānija atklāja, ka viņai ir bailes atsaukties, bet pēc tam viņa jutās vīlusies. Tas nebija Komarovs. Tas bija Vatjukins.

-    Vai esi gatava tikties?

-Jā.

-    Es aizsūtīšu mašīnu.

Tā ieradās piecpadsmit minūtes pāri deviņiem. Vēl viens Mercedes. Satiksme kustējās kā šļūdonis. Stefānija bija gaidījusi, ka viņi dosies Maskavas centra virzienā, bet vadītājs viņus veda uz rietumiem. Pēc pusstundas viņi atradās gandrīz ārpus pilsētas robežām uz bedraina ceļa, pussabrukušu rūpnīcu un tādu pašu ēku ieskauti. Mercedes iebrauca milzīgā pagalmā. Virs ieejas bija sarūsējusi zīme: Transporta līdzekļu tirdzniecības pārvalde. Vadītājs paskaidroja, ka tā ir noliktava, kur mēdza tirgoties ar ceļu labotāju mašīnu rezerves daļām.

Pie vārtiem bija sargbūda. Ārā rēja ķēdēs piesieti suņi. Viņi pabrauca garām vairākām zaļām, sagrabējušām kravas mašīnām ar milzīgiem dzelteniem ceļamkrāniem. Aiz tiem bija pusducis autobusu, pārsvarā bez logiem, trim no tiem nebija riteņu. Aiz autobusiem bija četrstāvu biroja ēka, tā atradās tieši blakus plašai rūpnīcai, no jumtiem pacēlās veci skursteņi, visi nedaudz kūpēja, sarkanām gaismiņām mirdzot. Netīras Volga, Lada un Volkswagen bija atstātas pie biroja ēkas. Vadītājs pabrauca tām garām un iegrieza iekšā an- gārā, apturēdams mašīnu blakus Range Rover. Turpat bija vēl septiņas citas mašīnas.

Stefānija izkāpa. Rūpnīcā bija stindzinoši auksts. Viņa paskatījās augšup. Pa visu jumta malu stiepās celtņa portāli, ari pari tam. Milzīgas dzelzs sliedes atradās ēkas centrā, kā metāla mugurkauls atbalstot smagākās vinčas. Masīvi āķi karājās ķēdēs, kas bija melnas no netīrumiem un taukiem.

Priekšā, tumsas aizsegā, viņa pamanīja cilvēku bariņu. Rūpnīcas skaņas noslāpēja viņu sarunas. Tuvojoties Stefānija mēģināja viņus saskaitīt. Tur bija apmēram ducis. Varbūt piecpadsmit. Tikai, piegājusi tik tuvu, lai redzētu viņu sejas, Stefānija pamanīja vēl vienu ķermeni aiz viņiem.

Viņa rokas bija sasietas aiz muguras ar resnu virvi, kas bija apmesta ap dzelzs āķi un tad pavilkta uz augšu. Viņa pēdas atradās pāris collas virs grīdas. Virve bija iegrauzu- sies roku locītavas, tās noklāja asinis, kas bija arī izveidojušas tumšu peļķīti uz grīdas zem viņa. Stefānija iedomājās, vai viņa pleci jau izmežģījušies. Viņa seja bija tik ļoti spēcīgi savainota, ka Stefānijai pat bija grūti pateikt, kas ir šis cilvēks. Vismaz uzreiz ne. Tomēr pamazām atklājās viņa identitāte.

Ak, dievs, nē'. Lūdzu, tikai ne viņš…

Izskatījās, ka Boriss Bergsteins ir bez samaņas, viņa galva bija noliekta uz vieniem sāniem. Vladimirs Vatjukins stāvēja ļoti tuvu Bergsteinam, šķita, ka viņam savā biezajā mētelī un kažokādas cepurē ir silti. Viņš smēķēja cigareti. Tur bija arī divi bandīti, kas turēja rokās gumijas šļūteni, kāds cits bija satvēris metāla caurules gabalu, un nīkulīgs vīrs, kam bija tikai viena auss, turēja asiņainu bīdāmo uzgriežņa atslēgu.

Petra neļāva Stefānijai izrādīt neko redzamu. Bet iekšēji gan viņa to izjuta: šoku, pretīgumu, nožēlu. Un atvieglojumu. Tas nebija Komarovs.

Vatjukins ieteicās:

- Kā redzi, mums ir neliela problēma.

Viņš sagrāba Bergsteinu aiz matiem un parāva atpakaļ viņa galvu, parādot viņu vārgajā gaismā. Stefānijai kļuva nelabi. Viņa labā acs bija tikai šaura līnija uztūkušā violeti zilā bumbā. Lūpas, kas jau parasti bija gaļīgas, pašlaik bija gro- teski uztūkušas. Viņš smagi elpoja pa atvērto muti. Stefānija pamanīja izsistu zobu atliekas. Viņa deguns bija pabīdīts uz kreiso pusi.

-    Vai pazīsti šo skaistuli?

Esi Petra! Un tāda ari viņa bija. Viņā meloja ļoti gludi, pat bez piepūles.

-    Es viņu satiku Ņujorkā.

-    Kur? '

-     Restorānā Braitonbīčā.

-    Nosaukums?

-    "Kaļinka".

-    Kad bija pēdējā reize, kad jūs līkāties?

-    Pagājušajā reizē, kad biju šeit.

-    Kad tas bija?

-    Vasarā.

-    Kāpēc tu biji šeit?

-    Tā nav tava darīšana.

Viņas dzēlīgā atbilde pārsteidza Vatjukinu nesagatavotu. Viņš sarauca uzaci.

-   Vai zini, ko viņš man saka? Viņš man stāsta, ka tevi saucot Keita Mārča. Viņš esot tevi saticis šeit, Maskavā, tieši pirms Ziemassvētkiem. Apmēram tajā pašā laikā, kad mēs tikāmies.

-   Ja tu pietiekami stipri iesitīsi cilvēkiem, viņi tev būs gatavi jebko pastāstīt.

-    Viņš esot tevi redzējis "Baltajā kubā" lajā naktī, kad mēs tur bijām.

-    Varbūt arī redzēja. Taču es viņu neredzēju.

-    Mēs bijām viņa dzīvoklī. Tajā bedrē Krilackojē. Tur viņam ir divi simti tavu fotogrāfiju, informācija klēpjdatorā…

-     Ļauj man minēt, - Stefānija viņu pārtrauca, - viņš no jums gribēja dabūt simts tūkstošus dolāru.

Vatjukins saminstinājās.

-    Simts tūkstošus dolāru?

-    Tieši to viņš gribēja no manis.

-    Ņujorkā?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Viņš ir blēdis. Viņam šķita, ka par mani kaut ko zina. Bet viņš kļūdījās. - Stefānija riskēja. - Viņam šķita, ka es esmu no FIB, strādāju ar vīrieti vārdā Alans Kellijs. Vai kaut kas no tā šķiet pazīstams?

Klusums, kas iestājās, liecināja, ka ir gan. Stefānijas acis jau bija pieradušas pie tumšās vietas, ļaujot viņai saskatīt, kas atrodas viņai apkārt. Aiz Vatjukina bija sarūsējis Passat. Uz betona grīdas tieši pie zābaka viņa ieraudzīja platu dzeloņstiepļu rituli un tvertni ar benzīnu.

Vatjukins pavērās uz Bergsteinu, pēc tam uz viņu.

-    No manis viņš gribēja divi simti piecdesmit tūkstošus.

-    Te tev nu bija dzimuma vienlīdzība!

-    Vai zini, ko vēl viņš stāsta?

-    Ko tad?

-     Viņš stāsta, ka tu viņam palīdzēji aizvest uz Ņujorku dimantus.

-    Jēziņ, ko es te daru?

-    Viņš stāsta, ka jūs kļuvāt par draugiem. Ka tev viņš pat iepatikās.

-    Ja viņš tev stāstītu, ka citā dzīvē bijis Pēteris Pirmais, vai tu arī viņam ticētu?

Vatjukins pasmaidīja, bet tā bija tikai šķietamība. Viņš iebāza roku mēteļa kabatā un izvilka Beretta. Stefānija domāja, cik ilgi Bergsteins bija cietis. Lai kas ari viņam bija sakāms, viņš to būtu atklājis jau starp pirmo un otro sitienu. Viņš nebija no tiem, kas noklusēja informāciju. Vatjukins iespieda ieroci viņai rokā.

-    Kāpēc gan tev to neizdarīt?

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Boriss Bergsteins bija miris, un līdz ar to viņas vienošanās pagalam. Sēžot Mercedes, Stefānija apzinājās, ka viņai veicies, ja ir dzīva. Bet viņa nejutās veiksmīga. Viņa jutās satriekta.

Pat nesami^kšķinot acis, viņa bija paņēmusi ieroci, tieši kā to būtu darījusi Petra, un bija izšāvusi. Ne tikai vienu reizi, bet līdz nebija palikusi vairs neviena lode. Tur bija piecas, kuru tukšās čaulītes bija šķindot nokritušas uz betona. Viņa bija sajutusi pārsteigumu klusumā, kas pēc tam iestājās. Tas bija nācis no visiem vīriešiem, tikai ne no Vatjukina, kurš bija skatījies uz viņu ar savām nežēlīgajām acīm. Kad viņa atdeva ieroci, Vatjukins bija sacijis, ka vienošanās nebūs un ka viņai nav vērts protestēt vai lūgties. Viņš bija teicis, ka viņa vadītājs aizvedis viņu atpakaļ uz viesnīcu. Viņš cerot, ka viņa izbaudīs pārējo laiku Maskavā, bija pat novēlējis viņai veiksmigu nākotni. Tas viss bija skanējis ļoti civilizēti, taču viņa skatiens bija iznicinošs.

Tagad sekoja aizsardzība pret šoku. Viņa pazina simptomus: neskaidrs siltums, atšķirtības sajūta, dīvainā nerealitāte. Izveidotie mehānismi, kā pret to cīnīties. Kamēr tie palīdzēja. Problēma bija tā, ka tie nekad ilgi neturpinājās.

Caur arku, caur sniegu. Mašīnas, kas nebija pēdējā laikā kustinātas, tagad atgādināja tikai baltas sniega kupeniņas. Stefānija piespieda ciparu taustiņus pie durvīm ar pirkstiem, kas bija kļuvuši nejūtīgi tajā brīdī, kad viņa izņēma roku no jakas kabatas.

-Jā?

Viņas sirds nodrebēja.

-    Kostja?

Klusums. Bet tā bija viņa balss. Stefānija bija par to pārliecināta. Viņa atkal piespieda ciparus. Nekādas atbildes. Vēlreiz. Joprojām nekādas atbildes.

Viņa bija zinājusi, ka, sēžot viesnīcas numurā, būtu sajukusi prātā. Viņai bija vienalga, kur doties, lai tikai būtu ārā. Un Komarova dzīvoklis bija licies nedaudz labāks par jebkuru vietu, kaut ari, kad zvanīja viņam, neviens nebija atbildējis.

Tagad viņa turpināja spiest taustiņus. Vai tās bija iedomas, ka dzirdējusi viņa balsi? Tas nemaz nešķita tik absurdi. Šodien ne. Viņa mēģināja vairāk nekā duci reižu, iespējams, pat divdesmit reizes…

Klikl

Slēdzene bija noklikšķējusi. Stefānija nosauca viņa vārdu iekšējā telefonā. Nekādas atbildes. Viņa ar liftu uzbrauca līdz Komarova stāvam, pa gaiteni aizgāja līdz viņa dzīvokļa durvīm, kas bija puspavērtas.

-    Kostja?

Viņa iegāja un aizvēra durvis. Komarovs bija dzīvojamā istabā, iegrimis klubkrēslā pie loga. Gaiss bija zils no cigarešu dūmiem. Uz galda un grīdas mētājās pudeles. Uz grīdas bija arī cigarešu gali, grāmatas, saplēsts stikls. Televizors gulēja uz sāniem, vads bija izrauts no kontakta. Stefānija redzēja Irīnas fotogrāfiju, kuru bija turējusi rokās; rāmis bija salauzts, attēls saplēsts uz pusēm.

Komarovs izskatījās drausmīgi - bāls kā spoks, neskuvies, acis bija piesarkušas, zem tām riņķi. Labās rokas pirkstos viņš turēja cigareti, dūmi apļveidā izplūda gaisā, pievienojoties dūmakai.

-    Kostja?

-    Kā gāja ar Vladimiru?

-    Kostja, kas ar tevi noticis?

-    Izstāsti man! - Kad Stefānija klusēja, viņš turpināja: - Bergsteins… kas viņš tāds ir? - Viņš ievilka ciageretes dūmus, un viņam zem vaigu kauliem izveidojās ēnas. - Vai pareizāk būtu teikt, kas viņš tāds bija?

-    Tikai kāds vīrietis…

Komarovs sarkastiski iesmējās.

-    Tikai kāds vīrietis?

-    Kur tu biji pazudis?

-    Varbūt man jāuzdod šis jautājums tev?

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Vai atceries telefona zvanu aizvakar?

-    Protams.

-    Zvanīja Vladimirs. Teica, ka esot problēma. Mēs satikāmies, un viņš izstāstīja par Bergsteinu. Tad mēs runājām par tevi. Viņš jautāja, cik droši es jūtos ar tevi, ar letālo Pet- ru Reiteri? Redzi, Vladimirs ir piesardzīgs uzticēšanās ziņā; viņš labāk pārgriezīs kādam kaklu, nevis vilsies, uzticoties nepareizajam cilvēkam.

Komarovs nodzēsa cigareti un uzreiz aizsmēķēja nākamo. Stefānija neapsēdās un arī nenovilka mēteli.

-     Viņam bija vajadzīga visa iespējamā pārliecība. Mans vārds - mani meli, kā izrādās, - ar to nepietika. Viņa sākotnējais instinkts lika tevi nogalināt. Tas vienmēr ir viņa sākotnējais instinkts. Simtprocentīga piesardzība, simtprocentīga pārliecība. Bet ar tevi ir citādi. Patiesībā man šķiet, ka viņš tevi nedaudz apbrīno vai arī ir tevī nedaudz iemīlējies. Viens vai otrs. Tā nu sākās sarunas, tika zvanīts, izpildīti lūgumi, piedāvāti atalgojumi. Vakar pēcpusdienā Vladimirs mani lūdza sazināties ar mūsu paziņu, kurš, kā runāja, ar tevi agrāk bija iesaistīts darījumos. Es piekritu, un, kā izrādījās, pietika ar vīra vārdu, lai izglābtu tev dzīvību, lai gan ar to nepietika, lai izglābtu tavu vienošanos. Tev vajadzētu justies viņam pateicīgai. Bet tas nebija vienīgais, ko viņš man par tevi izstāstīja. Nez vai tu zināsi, par ko ir runa.

Stefānija zināja. Un tagad nebija Petras, kas viņu varētu glābt.

-     Kost ja…

-    Vai arī viņš ir… tikai kāds vīrietis?

Stefānija sāka zaudēt veselo saprātu. Sākumā Bergsteins, tagad šis te.

-     Kā Vladimirs man stāstīja, ka viņam licies, ka jūs abi esot bijuši iesaistīti kādos darījumos pirms diviem vai trīs gadiem. Kad pajautāju, izrādījās, ka pirms četriem gadiem.

Komarovs deva viņai iespēju ko pateikt, taču viņa to nespēja.

-     Bet arī vēl nesen. Sākumā es nesapratu, taču tad viņš paskaidroja sīkāk. Kā tas esot bijis toreiz un tagad. Kā tu esot ieradusies tieši pirms Ziemassvētkiem, kā nekas neesot noticis, kā tu esot atkal parādījusies pirms dažām dienām. Viņš teica, ka esot bijis tieši kā senajos labajos laikos. Varbūt pat labāk. Un visu šo laiku es biju konferencē Cīrihē…

-    Man tas bija jādara! - Stefānija iesaucās.

-    Kāpēc?

-   Tā gluži vienkārši bija. Tajā nebija nekādas baudas. Nekad nav bijis. - Viņa dzirdēja, cik izmisīgi skan pašas balss. - Es zvēru, Kostja, tas man neko nenozīmēja. Nevienu reizi nav nozīmējis. Tas bija pretīgi. Tas bija… tas bija tikai… tikai…

Viņa nevarēja sevi piespiest to pateikt.

-    Kas tad?

Viņa papurināja galvu.

-Kas?

-    Tam nav nozīmes.

-    Bizness? Vai to tu gribēji teikt?

Viņa nolieca galvu un iešņukstējās. Uz zābaka apmales nokrita asara.

-    Lūdzu, Kostja…

Viņai šķita, ka sajūt alkoholu, kas izplūst no viņa porām.

-    Viņš man izstāstīja par olīveļļu, Petra. To, ko darīji viņam. Vai vari iedomāties, kā tas bija? Noklausīties tajā visā?

Stefānija ievēroja uz grīdas fotogrāfiju. Septiņpadsmitā vai astoņpadsmitā gadsimta maza ciemata litogrāfiju. Stikls bija ieplaisājis; uz dažiem saplēstajiem gabaliem un uz ramja bija tumši traipi. Stefānija paskatījās uz viņa rokām. Kreisās plaukstas pirkstu kauliņi bija nobrāzti, asinis bija sakaltušas un tumšas.

-   Vai zini, ko viņš man pateica, pirms nolika klausuli? Viņš sacīja: "Ja tev kādreiz iznāk iespēja, tev noteikti viņa jāpamēģina, Kostja, viņa ir visneķītrākais drāziens, kāds tev jebkad varētu būt."

Tagad jau lija asaras. Viņa vairs nebija pieaugusi, viņa bija bērns. Bezcerīga un bezpalīdzīga, ko gan vēl varēja piebilst? Viņa atvēra muti, lai ierunātos. Sākumā nekas neizdevās. Tad drebošā balsī viņa sāka lūgt piedošanu.

-     Piedot? - atcirta Komarovs. - Piedot, ka viņš tevi izdrāza? Vai piedot, ka es uzzināju?

-    Lūdzu, nedari tā!

-    Nedarīt tā tev?

-    Tas neko nenozīmēja!

-    Tev varbūt arī ne.

Viņa pacēla galvu un nomurmināja, cik ļāva viņas sadragātā lepnuma paliekas.

-    Lai ko tu arī par mani domātu, Kostja, es tevi milu!

Tā bija pirmā reize, kad viņa to bija teikusi, viņas balss kļuva trausla un piekļāvīga. Bet šķita, ka viņš to nav dzirdējis.

-    Tu izdrāz kaut kādu vīrieti un tad mēģini man iegalvot, ka tas ir tikai bizness? Vai tu zini, par ko tas tevi padara? - Viņa neskatījās uz Komarovu, bet sajuta viņa skatienu. - Tas tevi padara par padauzu, Petra.

Es eju pa Kutuzova prospektu, pārāk sastingusi, lai justu aukstumu. Pārāk sastingusi, lai justu jebko. Manu prātu aizņem Boriss Bergsteins, nevis Salmans Rifats. Vienīgais, par ko varu domāt, ir solījums, ko biju sev Bilbao devusi pēc tam, kad biju Belgradā nogalinājusi Arkānu. Es tiešām ticēju, ka nekad vairs nevienu nenogalināšu. Mana vienīgā iespēja izdzīvot nākotnē bija Petras atstāšana pagātnē.

Pēc stundas esmu Bibirevā. Esmu nosalusi un slapja. Somā man padusē ir degvīns. Es pat nepūlos novilkt mēteli vai paņemt glāzi; es dzeru tieši no pudeles. Kādu brīdi mans apjukums kļūst vēl lielāks. Vieta, kur vajadzētu būt manai sirdij, pildās ar sāpēm. Taču tad alkohols notrulina manus nervus un viss sāk rādīties gaišākās krāsās. Pēcpusdienas vidū es jau esmu sagumusi uz dzīvojamās istabas grīdas, atspiedusies pret sienu. Blakus telpā tik skaļi dārd televizors, ka es jūtu, kā tas vibrē caur mani. Ir jau tumšs, kad ķēros pie nākamās pudeles.

Pamostoties es atklāju, ka guļu ar seju gultā, joprojām ģērbusies mētelī. Ir tāda sajūta, it kā mana galva būtu pārcirsta divās daļās. Sāpes vēl vairāk pastiprina reibinošo nelabumu. Es izvemšos. Pieceļos no gultas. Istaba sāk riņķot, es klupu, žults nokļūst manā mutē. Es tik tikko paspēju tikt līdz tualetei. Neprātīgi izvemjos, satvērusi poda malas, lai nenokristu. Es turpinu drebinoši rīstīties, un man acīs saskrien karstas asaras.

Vemšana ir drausmīga, taču ar to nepietiek. Grīļodamās tieku atpakaļ guļamistabā un izskaloju muti ar degvīnu no otrās pudeles; tajā vēl ir palikušas trīs ceturtdaļas. Es izspļauju rūgto, samaitāto šķidrumu krūzē, un tad atkal iedzeru no pudeles.

Nākamajā reizē, kad pamostos, manas galvassāpes ir pieņēmušās stiprumā. Es novelku mēteli, jo izrādās, ka tas man joprojām ir mugurā. Uz labās piedurknes ir sakaltušas Bergsteina asinis.

Es jau pašā sākumā zināju, ka es neesmu Petra Reitere. Kad Aleksandrs mani satika Provansā, arī viņš to bija nojautis. Viņam vajadzēja man uzmest tikai vienu skatienu, lai redzētu to, kas manī nebija agrāk: fizisks briedums, miers, līdzsvarota dzīve. Mans maigums bija ķermenisks un arī emocionāls - vienādās devās. Bija iedomība pieņemt, ka es jebkad varētu tikt atpakaļ līdz nežēlībai, kāda man reiz bija piemitusi.

Es turpinu dzert, līdz atslēdzos.

Mana galva joprojām dun. Arī ārā dzirdama dunoņa. Kad atveru savas kreveļainās acis, tās sāp. Pa logu iespīd dienasgaisma.

Dobjš troksnis.

Es neesmu gultā, es esmu uz grīdas. Sajūtu atbaidošu smaku. Esmu izvēmusies. Es to jūtu uz sejas, ap muti, matos un uz grīdas zem sevis.

Troknis turpinās, un tad atskan krakšķis.

Tas gan nenotika tikai manā galvā. Kad mēģinu pagriezties, lai redzētu, no kurienes tas atskanējis, istaba sāk griezties. Es aizveru acis. Kad tās atkal atveru, pār mani līgojas neskaidra figūra. Mans kakls ir sauss, balss aizsmakusi.

-    Ej projām! Liec mani mierā!

Kostja paskatās uz mani un saka:

-    Pietiek!

Komarovs aiznesa viņu uz vannas istabu, attaisīja krānu, novilka samirkušās drēbes un iecēla viņas lipīgo, smirdošo ķermeni ūdenī, kas bija silts, bet ne karsts. Vannas istabas apgaismojums bija no fluorescējošām spuldzēm zem vadu jucekļa. Tās ņirbēja, liekot viņai atkal just nelabumu. Komarovs to ievēroja un tās izdzēsa. Viņš izmazgāja Stefānijas matus, tad nomazgāja viņu pašu un palīdzēja izkāpt no vannas. Aptīta ar dvieli, Stefānija sēdēja uz tualetes poda vāka, kamēr viņš iztecināja ūdeni no vannas, rūpīgi to iztīrija un atkal piepildīja ar tīru ūdeni. Kad vanna bija pilna, viņš palīdzēja Stefānijai tajā iekāpt. Tad aizgāja uz virtuvi un atgriezās ar divām glāzēm, vienā bija ūdens, otrā karsta tēja.

-    Sākumā izdzer ūdeni. Lēnām. Tad tēju.

Komarovs viņu tur atstāja tikai vārgā gaismā, kas plūda no gaiteņa. Viņa klausījās viņa soļos: tika atvērti un aiztaisīti plaukti, ūdens plastmasas traukā tecēja, viņš mazgāja grīdu, atkal tecēja Ūdens, atkal tika berzta grīda. Viņa malkoja tēju. Tā bija karsta un salda, un gandrīz pārāk stipra viņas vārīgajam kuņģim.

Stefānija nevarēja pateikt, cik daudz laika pagājis, pirms Komarovs atgriezās. Viņš izrāva aizbāzni, palīdzēja Stefānijai izkāpt, noslaucīja viņu un, apsējis viņai apkārt dvieli, vadīja uz gultu. Palagi bija auksti un trausli pret viņas silto, sārto ādu. Viņš pasniedza viņai divas tabletes un vēl vienu glāzi ar ūdeni.

-     Iedzer tās!

-    Kas tas ir?

-     Iedzer.

Viņa norija abas divas. Komarovs atnesa viņai vēl vienu saldās tējas glāzi, tad pavilka krēslu un apsēdās blakus gultai.

-     Kost ja…

-    Tagad ne.

Bija tumšs, kad viņa pamodās. Komarovs vairs nesēdēja uz krēsla. Stefānijas galva pulsēja, acis šķita karstas un asinīm pildītas, viņas kuņģis šķita sadauzīts. Tālumā viņa sadzirdēja sirēnas; logs bija atvērts, ledains gaiss pūta projām guļamistabas sasmakušo siltumu. Viņa lēnām saģērbās - uzvilka platas, melnas biezas kokvilnas bikses, pelēku svīteri pār gaišsārti violetu T kreklu, zeķes. Komarovu viņa atrada virtuvē.

Viņš skatījās ārā pa logu, pagriezis Stefānijai muguru. Kad viņš izelpoja, pret stiklu atsitās cigarešu diimi. Ar tabakas smaržu sajaucās dezinfekcijas līdzeklis. Uz plīts bija katliņš, no kura pacēlās tvaiki. Stefānija nepakustējās un neierunā- jās. Beidzot Komarovs pagriezās. Nelikās, ka viņš ir pārsteigts, viņu ieraugot.

-    Kā tu jūties?

Labs jautājums.

Viņas slapjas, izmazgātās drēbes bija sakārtas uz koka pakaramā virs izlietnes, katrs apģērba gabals bija kā pazemojuma karogs. Stefānija apsēdās uz mazā virtuves ķebļa un papurināja galvu.

-        Es jūtos tik nogurusi, Kostja. Nevienam manā vecumā nevajadzētu tā justies.

Katliņā bija vistas buljons. Komarovs pasniedza viņai bļodiņu.

-    Es neesmu izsalkusi.

-    Tik un tā paēd.

Viņš atgādināja Boidu. Nolauzis no maizes rikas gabalu, viņš nolika to blakus bļodiņai. Stefānija ēda lēnām, nejuz- damās pārliecināta par savu kuņģi. Komarovs viņai pievienojās, tad uzvārīja vēl tēju. Pēc tam viņi devās uz dzīvojamo istabu. Paklājs bija tīrs, bet slapjie plankumi joprojām bija tumši, stipri oda pēcdezinfekcijas līdzekļa. Komarovs ielēja sev brendiju no pudeles, kuru viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Stefānijai viņš to nepiedāvāja.

-    Kā tu mani atradi?

-    Es tev sekoju. Tad atstāju tevi, lai dari, ko vēlies.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka īsāko ceļu nav.

Laikam jau nav. Atklājās tas, ka ir jau ceturtais janvāris.

Viņa bija zaudējusi veselu dienu.

Viņi bija pabeiguši mailīti un sēdēja pie virtuves galda. Komarovs dzēra, kamēr Stefānijai no domas par alkoholu vien kļuva nelabi. Ārā gaitenī notika strīds, kāds pāris bļaustījās, vīrietis bija piedzēries, iespējams, ka sieviete arī.

-        Piedod, Kostja! Ak dievs, lūdzu, piedod! Man likās, ka varu sevi sadalīt, ka tam nebūs nozīmes. Man šķita, ka ir vērts maksāt tādu cenu, ja tas palīdzēs mums aizbēgt. Man

likās… Jēziņ, cs nezinu, kas man likās. Ne tagad, ne ari tad. Es tikai zinu, ka to nožēloju. Un, ja es varētu ko mainit, es to darītu.

-    Bet tu nevari.

Viņa skatījās uz galdu.

-     Nē.

-    Man arī ir žēl. Ne jau par to, kā es jutos, bet par to, ka nosaucu tevi par padauzu. Tas bija…

-    Es esmu padauza.

-     Nē…

-    Jā, Kostja, esmu. - Viņa paskatījās uz Komarovu. - Vismaz… biju.

Viņš samiedza acis.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Es vairs nevēlos tev melot. Nav jēgas.

-     Petra…

-    Es neesmu Petra.

-Ko?

-    Es neesmu Petra Reitere. Es neesmu vāciete. Es neesmu slepkava vai arī teroriste.

Komarova sejas izteiksme neko neizteica, bet viņa acīs bija redzams apmulsums. Viņš mēģināja novilcināt laiku, lēnām ievelkot cigaretes dūmus.

-    Ja tu neesi Petra, tad kas tu esi?

-    Es nezinu. Bet mans vārds ir Stefānija.

-    Stefānija…

-    Esmu pārāk daudzi cilvēki, nevar pat saskaitīt, Kostja.

-    Es gribu tikai vienu.

-    Mans vārds ir Stefānija Patrika, nevis Petra Reitere. Esmu angliete, nevis vāciete. Man ir divdesmit astoņi gadi, nevis trīsdesmit viens.

Neticība sāka pārvērsties par dusmām.

-    Vai tas ir joks?

Viņa papurināja galvu.

-    Tā ir patiesība. Petras Reiteres nav.

-    Es zinu, ka tā nav patiesība.

-     Petra Reitere ir leģenda, Kostja. Mīts. Tieši tāpat kā Koba.

-    Tu melo.

-    Viņu izveidoja man.

-    Kurš?

-    Anonīmi cilvēki.

Komarovs pielieca galvu uz sāniem.

-    Anonīmi valdības cilvēki?

-    Viņi ir pārāki par valdību. Pārāki par likumiem. Viņi ir pat pārāki par visiem. Tu un pārējie - Vatjukins, Rogačovs, Kosigins… pārāki par jums visiem.

-    Kas tu esi?

-    Mēs neeksistējam, Kostja. Departamenta nav. Nekādas aģentūras, nekāda priekšnieka, nekādas pakļautības kādam komitejas politiķim. Neviena, kam dot kukuļus. Nav reģistrētu darbinieku, nav oficiālu dokumentu par darbibu.

-    Bet tu… kas tu esi?

Stefānija paraustīja plecus.

-    Esmu izpildītāja. Cits nekas.

Komarovs ielēja sev alkoholu.

-    Kāpēc tu man tagad to stāsti?

-    Jo tā ir patiesība. Esmu visu savu mūžu melojusi. Esmu no tā nogurusi. Kopš es tevi satiku, esmu sevi ienīduši par to, ka neuzticos tev. It sevišķi, kad redzēju, cik riskanti tu rīkojies, lai uzticētos man. Un tagad… tagad es vairs to nespēju. Man ir vienalga. Es gribu, lai tu zini patiesību. Un, ja tu nolemsi, ka patiesība nav tev pieņemama, es to sapratīšu. Es tikai gribu, lai kāds zina, kas es esmu, Kostja. Viens cilvēks. Un tas arī viss.

Joprojām nedaudz apreibis, Komarovs sacīja:

-    Tad izstāsti man!

Stefānija pastāstīja par savu bērnību - gandrīz ideālu, bet noteikti reālistisku, - kura pēkšņi beidzās, kad viņai bija deviņpadsmit gadu, kad sprādziens sašķaidīja gabalos NE027 lidmašīnu virs Atlantijas okeāna, nogalinot viņas vecākus, kā ari brāli un māsu. Stefānija mokpilnos sīkumos aprakstīja, kā nespēja tikt galā ar šo traģēdiju, kā pievērsās narkotikām un alkoholam, lai nejustu sāpes, un pārcēlās uz anonīmo Londonu. Viena pati svešā pilsētā, bez naudas, bet ar aizvien pieaugošu atkarību. Lejupslīde prostitūcijā bija tikpat neizbēgama, cik neoriģināla. Sākās pagrimums, kuru paātrināja viņas pilnīgā bezrūpība par to, kas ar viņu notiek. Viņa dzīvoja no viena klienta līdz nākamajam, no devas līdz devai. Viņa būtu varējusi nomirt - agrāk vai vēlāk tas arī notiktu, ja nebūtu negaidīta iejaukšanās. Tad Magentas Māja.

-    Savā ziņā ļaunāka nekā prostitūcija. Agresīvāka.

-    Neticu.

Stefānija kodīja nagus.

-    Vīrieši, kas par mani maksāja, tika iekšā tikai manā ķermenī. Magentas Māja iekļuva manā prātā.

Viņa pastāstīja Komarovam par metamorfozi. No atkarīgas prostitūtas līdz teroristei Petrai Reiterei. Tad bija arī Malta, sabrukuma gadi, kad viņa tiešām arī bija Petra Rei- tere, un kulminācija Belgradā, viesnīcas Inter-Continental vestibilā, kad viņa noslepkavoja Arkānu. Pēc piecām dienām viņas epifānija aizdomīgā viesnīcas numurā Bilbao, kam sekoja viņas jauna piedzimšana Francijas dienvidos, un galu galā Aleksandra katastrofālā parādīšanās.

Pagātne gluži vai pati lauzās ārā no Stefānijas, dažreiz liekot viņai raudāt, dažreiz liekot nocietināties. Komarovs, kluss un pārsteigts, klausījās.

-    Vai redzi? - viņa sacīja, kad bija beigusi stāstu. - Tā ir patiesība. Esmu zaudējusi vecākus, zaudējusi brāli un māsu. Esmu atkarīga no narkotikām, esmu prostitūta un slepkava.

Esmu iemiesojusies tik daudzas, ka vairs neatceros, kas esmu patiesībā.

Siltumā un vientulībā Stefānija dzirdēja viņu blakus istabā; gridas čīkstoņa, ieklepošanās, plaukta durvju pavirinā- šana. Kad viņi bija devušies uz guļamistabu, Stefānija bija kaila palīdusi zem segas, bet Komarovs bija apģērbies atgūlies virs segas. Viņi ilgi bija palikuši nomodā, bet neviens nebija bildis ne vārda. Pēc izteiktās grēksūdzes klusēšana šķila drošāka.

Tagad viņa uzvilka drēbes. Paģiras bija pārgājušas, pirmo reizi divu pēdējo dienu laikā viņas galva bija skaidra. Varbūt trīs dienu? To pārdomājusi, viņa atklāja, ka pagājis jau daudz vairāk laika. Bija pagājuši četri gadi, varbūt pat pieci. Un tas bija saistīts nevis ar alkoholu viņas asinīs, bet gan ar patiesibas nastu.

Komarovs bija virtuvē. Ārā ļoti sniga. Stefānija pielavījās viņam, aplika rokas un atbalstīja galvu pret viņa muguru.

Viņš jautāja:

-    Vai viss kārtībā?

-    Man vajadzētu tev to jautāt.

Viņa jutās nogurusi un apjukusi. Nekas nebija palicis pāri. Borisa Bergsteina dēļ. Nebija Kobas, nebija Centraļnajas, nebija iekšējo sakaru. Arī slepkavas nebija. Džeimsa Mārša- la atriebība palika tikpat attāla, cik pirms tam. Un darījums Ņujorkā - varbūt tas notiks, varbūt arī ne. Garantiju jau nekad nebija.

Komarovs sacīja:

-    Es rīt dodos atpakaļ uz Ņujorku. Brauc man līdzi!

-    Es nevaru, - viņa nočukstēja. - Vēl ne. Man sākumā jāaizbrauc uz Londonu. Man ar viņu jārunā.

-    Un pēc tam?

-    Vai esi pārliecināts, ka gribi mani?

-    Esmu.

Viņa apskāva Komarovu vēl ciešāk.

-    Man ir tik Joti žēl.

-    Nevajag tā justies.

-    Kaut es varētu tam noticēt!

Komarovs pagriezās ar seju pret viņu.

-    Mēs esam tie, kas mēs esam. Mēs to nevaram mainīt. Un tas, kas tu esi, to es mīlu. Tas arī viss. Vairs nekā cita.

Stefānija cerēja, ka tā ir patiesība.

-    Bet tas viss, ko es tev pastāstīju?

-     Tam nav nozīmes. Es gribu tevi. Tevi visu. Atkarīgo, prostitūtu, teroristi. Sievieti, kas stāv man pretim.

Viņa bez grūtībām pazina pagriezienu, ļeep, kuru viņa bija aizņēmusies no Komarova, kas to bija aizņēmies no drauga bez jebkādiem jautājumiem, bija gandrīz vai par platu šaurajam ceļam. Skatienam parādījās ezers, līdzens un nevainojami balts, un smaragdzaļa ēka ledāja malā. No tās jumta karājās lāstekas. Stefānija uzgāja pa koka kāpnēm līdz galvenajai ieejai un pieklauvēja. Iekšā sāka riet suņi - vilku suņi, kā viņa atcerējās, - bet neviens nepienāca durvis atvērt. Viņa mēģināja vēlreiz un iesaucās. Tad viņa izdzirdēja čīkstoņu, soļus sniegā un pagriezās. Jozefs Bergsteins bija notēmējis pret viņu vecu Walther PPK. Viņam mugurā bija smaga jaka, veci džinsi, kājās velteņi. Sals bija padarījis viņa putnam līdzīgos vaibstus sārtus, galvu un plecus klāja sniegs. Viņš bija dzirdējis mašīnas piebraukšanu, pirms Stefānija bija sasniegusi klajumu pie mājas; vai nu viņš bija aizgājis pensijā, vai ne, viņa maņas bija joprojām saasinātas.

-    Ierašanās bez brīdinājum var būt kļūda.

-    Man ar jums jārunā.

-    Neesmu noskaņots.

-    Es zinu. Bet man bija jāatbrauc…

Viņš nolaida lejā ieroci.

-    Ko tu gribi?

-    Es gribu, lai jūs zināt, kas notika.

-     Viņi spīdzināja Borisu, aptina ar dzeloņstieplēm, iebāza mašīnas bagāžniekā un mašīnu aizdedzināja. Policija atrada Passat Ramenkos.

-    Ne gluži. Viņš jau bija miris, kad viņu ielika mašīnā.

Bergsteins saminstinājās.

-    Turpini!

-    Es biju tā, kas viņu nogalināja. - Viņa paskatījās uz Walt- her. - Man likās, ka jums vajadzētu to zināt.

Iekšā mājā bija silti. Istaba smaržoja pēc vecas ādas, saldas tabakas un suņiem. Ogles viegli gruzdēja. Viens no vilkiem apgāja viņai apkārt, paostīja roku un tad aizskrēja projām. Viņa apsēdās uz vecā dīvāna, pār kuru bija pārmests rūtains vilnas audums. Bergsteins sāka gatavot kafiju.

-    Tu esi no Centraļnajas?

-     Nē.

-    Bet tas bija Centraļnajas darbs?

-Jā.

-    Kāda ir tava saistība ar to?

-    Strādāju tajā pašā nozarē, kur jūs.

Viņš nepagriezās, lai paskatītos uz Stefāniju.

-    Viņš tev izstāstīja?

-    Viņš man stāstīja, ka esat strādājis VDK par algas maksātāju. Bet man ir ari citi uzziņas avoti. Viņš jau nemaz nezināja, vai ne?

Bergsteins papurināja galvu. Viņš paņēma no koka plaukta divas porcelāna tases, vienu ar uzgleznotām sarkanām rozēm, otru vienkārši ballu.

-    Vai esmu par tevi dzirdējis? - viņš pajautāja.

-     Droši vien.

-    Klāj vajā!

-     Petra Reitere.

Tagad gan viņš pagriezās, saraucis uzaci.

-    Tiešām?

-    Jā, bet Boriss to nezināja.

-    Nedomāju, ka tavs vārds viņam ko butu nozīmējis.

-    Droši vien ne.

-    Kas tev bija par darīšanām ar Borisu?

-    Baidos, ka es viņu izmantoju. Viņš tā arī neuzzināja, kas man bija par darīšanām.

Jozefs Bergsteins skumji pasmaidīja.

-     Tam gan es ticu. Borja uzskatīja, ka viņš var kļūt par kaut ko, kas nekad nebija iespējams. Viņa sapņi vienmēr bija pārāk lieli.

-    Man tas viņā iepatikās.

-    Man arī. Bet tā bija viņa vājība.

-    Tas arī viņu nogalināja.

Bergsteins pajautāja, kā, un Stefānija izstāstīja, kamēr viņš abiem ielēja kafiju. Viņš pasniedza viņai tasīti ar rozēm.

-    Ko tu meklēji?

-    Divus cilvēkus. Lai gan tie varētu būt arī viens un tas pats cilvēks.

Viņa aprakstīja Rogačova un Māršala slepkavību Parīzē, ka viņa meklē slepkavu.

-    Un otrs? - Bergsteins pajautāja.

-    Koba.

Atskanēja kaut kas līdzīgs ņurdēšanai. Ne gluži smiekli, bet kaut kas līdzīgs…

-     Koba…

-Jā-

-    Lai nogalinatu Kobu, būs jānogalina daudz cilvēku.

Viņi runājās stundu. Kad kafija bija izdzerta, Bergsteins sadabūja maizi, desu un sieru. Stefānija pajautāja, kā ar to tiek galā Marija Bergsteina. Viņa netiek, atteica Jozefs. Tā isti ne. Boriss bija viņas vienīgais bērns. Jozefs nebija stāstījis šaušalīgos sīkumus, bet viņa tik un tā bija gribējusi zināt, kāpēc tas noticis. Viņam bija nācies melot, jo viņa nekad ne

būtu izpratusi Borisa dzīvi. Tas esot milošas mātes tuvredzīgais naivums, Jozefs teica Stefānijai.

-    Vai varu tev ko pajautāt? Būt neatkarīgai… kā tas ir?

-    Gribat teikt, kā ir to darit par naudu?

-Jā.

-    Vai tad valdība jums nemaksāja?

-    Dažreiz.

-    Tad kāda atšķirība? Tas ir darbs.

-    Tu zini, ko es ar to gribu teikt.

Stefānija prātoja par Petru.

-    Ir labāk.

-    Kāpēc?

-     Tas ir tīrāk. Tajā nav liekulības, jo nav mēģinājumu to attaisnot.

Bergsteins pamāja ar galvu.

-    Tā jau man vienmēr bija licies.

-    Vai tā jums ir bijusi problēma?

-     Dažreiz.

-    Kādā ziņā?

-     Es strādāju VDK pirmajai galvenajai direkcijai, pirms pārmaiņām, tad SVR. Piecus gadus mans priekšnieks bija virs, vārdā Purmanovs. Es nezinu, cik pavēļu viņš man deva tajā laikā, bet ar tām pietika. Un kur tagad atrodas Furmanovs? Dzīvo Ženēvā ar savu deviņpadsmitgadīgo draudzeni no Argentīnas. Viņš grib vienoties ar amerikāņu izdevējiem par viņa memuāru publicēšanu. Bet es, kas izpildīju visu netīro darbu, - man jābūt pensijā. Pagājušajā nedēļā gan man piezvanīja Petrovs, Furmanova aizstājējs SVR. Viņš dod rīkojumu iznīcināt. Piedāvā man vairāk naudas, nekā es nopelnīju piecu gadu laikā. Viņš uzreiz esot par mani iedomājies, jo mērķis ir Furmanovs. Viņam likās, ka man tas varētu šķist interesanti. Patiesībā man nav ne jausmas, vai līgums nāk no SVR vai mafijas puses. Es zinu tikai to, ka Furmanovs būs miris, pirms paspēs uzrakstīt labi ja virsrakstu savai grāmatai, vai nu es pieņemšu šo darbu, vai ne. Man likās, ka mans darbs kaut ko nozīmē; tas bija nepatīkams, taču pamatots. Bet tagad? Es nezinu. Valdība nomainās, mērķi nomainās, bet patiesībā nekas daudz jau nemainās.

Viņi runājās visu pēcpusdienu. Bergsteins pavadīja Stefāniju uz mašīnu, vējš bija norimies, sniegs krita maigi. Kad Stefānija atvēra feep durvis, Bergsteins uzlika viņai uz pleca roku un sacīja:

-    Starp citu, tas, ko tu izdarīji ar Borisu, tas bija pareizi.

-    Vai esat pārliecināts?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Beigas bija neizbēgamas. Tu viņu paglābi no agonijas.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Valentīna Rudenko ieveda Stefāniju no virtuves dzīvojamā istabā. Lētajā televizorā rādīja Šarla Kamila Sen-Sansa "Sam- sonu un Dalilu", dziedāja Olga Borodina un Dmitrijs Hvo- rostovskis. Uz mazā, apaļā galdiņa pie loga bija milzīga aploksne, kuras saturs pārsvarā bija tās apakšējā daļā. Augšpuse bija salocīta uz pusēm un pati aploksne apsieta ar trim gumijām.

-    Sergejs piezvanīja, - Rudenko sacīja, nolikdama paplāti uz plaukta.

-    Viņš piekrita ar mani tikties?

Viņa papurināja galvu.

-    Viņš sacīja, ka viņam jāaizbrauc no Maskavas.

-    Viņš ir šeit?

-    Viņš tā arī neaizbrauca. Bet tagad viņam tas esot jādara. Viņš man palūdza, lai sakravāju viņam pāris mantu. Nedaudz dolāru, viņa otro identitāti…

-    Otro identitāti?

-    Mēnesi pirms nozušanas viņš man izstāstīja, ka no viltotāja Birjuļovā nopircis jaunu pasi. Viņš man palūdza to pie manis paslēpt, jo baiļojās atstāt to savā dzīvoklī.

-    Kas vēl ir sainītī?

Rudenko novērsa skatienu.

-    Ierocis un kaut kāds disks.

-    Kas ir diskā?

-    Informācija par viņa darbu - agrāko un tagadējo. Naudas vienība ārzemēm, tā viņš to sauc.

-     Man likās, ka Sergejs iebilda pret tirgošanos ar noslēpumiem.

-     Viņš iebilst, ja tas darīts komerciālos nolūkos. Tie domāti nevis naudas, bet patvēruma iegūšanai.

Stefānija paskatījās ārā pa logu. Bija vēla pēcpusdiena, un šķita, ka jau kopš septembra ir bijis tumšs. Otrā Sarkanās Armijas ielas pusē stāvēja nolietota kravas automašīna. Aiz tās fermeris pārdeva kartupeļus, sīpolus un burkānus. Blakus atradās Jeep. Stefānija bija ceļā atpakaļ uz Maskavu, kad ieslēgusi mobilo tālruni, saņēma vēsti no Rudenko - vai Stefānija varētu ierasties pie viņas, cik vien drīz iespējams? Stefānija jau gandrīz nebija gribējusi to darīt. Kāda tam jēga? Tam taču vairs nebija nozīmes. Tomēr Rudenko bija darījusi ko vairāk, nekā varēja sagaidīt. Viņa gribēja palīdzēt. Stefānija pieņēma, ka laikam jau tas tomēr kaut ko nozīmē.

-    Kad tu viņam to nogādāsi?

-    Es to nedarīšu. Bet tu gan.

-    Vai viņš to zina?

-     Nē.

-    Vai tas izdosies?

-    Tev būs jāizdara tā, lai izdodas. Tev bus sainītis. Bez tā viņš nekur nevar tikt. Tas ir viņa mūža darbs. Tev nāksies piespiest viņu runāt un tad izlemt, cik daudz no viņa stāstītā ir patiesība. Un to, cik daudz patiesības viņam tev jāizstāsta, lai tu viņu palaistu.

-    Kad paredzēta tikšanās?

-    Rīt no rīta.

Tātad viņai bija pietiekami daudz laika, lai pēcpusdienā aizlidotu uz Londonu.

-Kur?

-    Lužņiku tirgū.

Viņi nogriezās no Murmanskas prospekta, un ceļš izzuda sniegā. Jau atkal sniga, un mašīnas lukturu apgaismojumā visa apkārtne šķita dīvaina. Rūpnīcu skursteņu dūmi izskatījās netīri oranži. Stefānija tik tikko varēja tālumā Maskavas nakti saskatīt Ostankinas TV torni.

Lejā pa kāpnēm pagrabā bija silts. Gujamtelpā vairums gultu bija tukšas - vēl bija agrs. Komarovs atpogāja mēteli un ieveda viņu ēdamistabā betona pagrabtelpā ar ēkas cauruļvadiem pie griestiem un steķa galdiem ar soliem katrā pusē. Ēdienu varēja dabūt pie galda attālākajā stūrī. Sautējums ar klimpām un dārzeņiem, kuru no milzīga katla dalīja Ludmila. Bezpajumtnieki veidoja līkumotu rindu un, dabūjuši ēdienu, paņēma maizes riku no groza galda galā.

Ludmilai bija divi palīgi, Makss un Andrejs. Makss bija ārsts, Andrejs strādāja Maskavas biržā. Viņi nedēļā pavadīja vairākus vakarus, palīdzot patversmē. Viņi bija jauni, labi izglītoti, altruisti; Stefānijai viņu ideālisms šķita naivi evaņģēlisks. Bet tas ļoti uzmundrināja.

-    Kostja ir citāds nekā pārējie, - sacīja Andrejs neilgi pēc pusnakts, kad viņš, Ludmila un Stefānija dzēra tēju mitrajā noliktavas telpā, kas bija pārveidota par administratīvo kabinetu.

Komarovs citā patversmes telpā runājās ar Maksi. Tagad bija klusāks. Ēdiens bija novākts, pagrabs iztīrīts un daudzi bezpajumtnieki aizmiguši.

-    Kādi pārējie? - Stefānija pajautāja.

-    Jaunie krievi.

-    Tas ir tāpēc, ka viņš nav jaunais krievs, - sacīja Ludmila. - Viņš ir vecais krievs. Pirmsrevolūcijas krievs, kas mīl savu valsti un tās cilvēkus. Un nemīl tos, kas vada valsti. Vai ari tos, kam tā pieder. Un tā vienmēr ir bijis.

-    Ne tikai šeit, - ieminējās Stefānija.

-    Jaunā suga jau nav nemaz tik jauna. Viņi izturas tāpat, kā mēdza izturēties aristokrāti. Viņi sakrāj bagātības uz citu ciešanu pamata, un tad ar tām izrādās.

-    Tiesa, - sacīja Andrejs, saritinot tievu cigareti. - Bet slavenie amerikāņu magnāti laupītāji šo to ziedoja no savas bagātības. Viņi nopirka cieņu caur labdarību. Šeit tā nav. Jaunos krievus neuztrauc neviens cits kā tikai viņi paši. Viņi paņem, cik vien var, un pārējā pasaule var iet pie velna.

-    Kostja gan tāds nav.

Ludmila papurināja galvu.

-    Viņš audzis ar tādām tradīcijām, ka tika aplaupīti bagātie, lai palīdzētu nabagiem. Jaunie krievi aplaupa visus - it īpaši nabagos - un patur to visu sev.

-    Varbūt tas mainīsies.

-    Tuvākajā laikā gan ne.

-    Kādu dienu, - sacīja Andrejs, - kad viņi būs nopirkuši visu, viņiem, iespējams, ienāks prātā iztērēt nedaudz naudas arī citu labā. Bet vēl ne. Viņi nav tam gatavi. Viņiem šķiet, ka filantropija ir kaut kas netīrs.

-    Bet ja viens no viņiem jums rīt piedāvātu miljons rubļu…

-    Mēs to paņemtu. Un tam pat nevajadzētu būt miljonam. Jebkas būtu labāks par neko. Taisnību sakot, mums ir vienalga, kāpēc tiek dota nauda. Neviens rublis nav mums par netīru.

-    Tāpēc arī jūs pagriežat galvu uz otru pusi, kad Kostja maksā par šo vietu un arī par pārējām. Jo lūdzēji nevar izvēlēties.

-    Tieši tā. Bet, kā jau teicu, Kostja nav tāds kā tie pārējie. Pajautājiet jebkuram blakus istabā uz salokāmajām gultām. Viņi neuzčurātu jaunajam krievam, ja viņš degtu liesmās. Bet Kostjas labā viņi būtu gatavi darīt jebko. Viņš ne tikai maksā par visu. Viņš ir arī personiski iesaistīts.

Mēs braucam projām no patversmes. Sniegs mūs norobežo no Maskavas skaņām. Kostja izskatās ļoti aizdomājies, kad mēs pagriežamies pa kreisi uz Murmanskas prospektu.

-    Par ko tu domā? - es pajautāju.

-    Ne par ko.

-    Nav tiesa.

-    Tam nav nozīmes.

-    Tagad ir.

No Murmanskas prospekta mēs uzbraucam uz Miera prospektu un dodamies uz pilsētas centru.

-    Es biju aizdomājies par to sievieti, kāda tu agrāk mēdzi būt. Tā nebija atbilde, kuru es biju gaidījusi. Un nav grūti uzminēt,

par kuru sievieti viņš domā.

-    Par prostitūtu? Kost ja pamāj ar galvu.

-    Un ko tieši?

-    Es mēģināju iedomāties, kā tas bija.

-    Tas nekā nebija.

-    Tu zini, kā es to domāju.

-    Vai esi kādreiz pārgulējis ar prostitūtu?

Dīvainā kārtā es jau zinu atbildi brīdī, kad uzdodu jautājumu.

-    jā, - viņš bez vilcināšanās atbild. Tas ir fakts un dzīves patiesība.

-     Un ko tu juti?

-    Vai gribi, lai es saku, ka izjutu vainas apziņu?

-    Es gribu, lai tu man pasaki taisnību.

-    Es neko nejutu. Tas bija fizisks akts. Es prātoju par paralēlēm.

-    Nu, arī ar mani bija tieši tāpat.

Mēs kādu brīdi braucam klusējot, un tad viņš saka:

-    Pilnīgi nekādu emociju?

-    Nekādu. Tev tās ir jānogalina, pirms tās paspēj nogalināt tevi.

-    Un kā tev tas izdevās?

-    Tāpat, kā tu iemācījies izdzīvot Austrumos. Tu pielāgojies. Tu sevi it kā aizver, tu nedomā par nākotni, pagātni, pilnīgi ne par ko. Tu nedomā par to vīrieti, kas ir tevī. Tu viņu nejūti, lai ko arī viņš darītu. Tu kļūsti nejūtīga un gaidi, līdz viņš pabeidz. Sākuma tev šķiet, ka tas ir tikai minušu jautājums. Beigās izrādās, ka tā paiet gadi.

Kutozova prospekts. Viņš ir dzīvokli iztīrījis, taču pierādījumi par viņa neprātīgajām izdarībām ir palikuši. Televizors ir nolikts dzīvojamās istabas stūrī, sarautais vads vijas uz paklāja. Irīnas sasistā fotogrāfija gul uz galda. Mēs kādu bridi parunājamies, tad es eju gulēt. Es nevaru piespiest sevi būt pavisam kailai, tāpēc atstāju mugurā T kreklu. Es nekustīga guļu zem palagiem un klausos viņa soļošanā blakus istabā.

Sākumā es sajūtu viņa pirkstus sev starp stilbiem, tad manī iekšā. Seko viņa mēle, es nedaru neko. Esmu uz iemigšanas robežas, visa atbrīvojusies, un sajūta ir tāda, it kā es to iedomātos. Kad viņš novelk manu T kreklu, pārveļ mani uz vēdera un ieiet manī no aizmugures, es izbaudu to, kā viņa svars atspiežas pret mani, viņa elpošanu, jūtu viņa ādu pret manējo. Šonakt ir laba sajūta tikt izmantotai.

Pēc tam neviens no mums nebilst ne vārda.

Nākamā sajūta, kas mani pamodina, ir smarža. Kafija. Es atveru acis un redzu caur aizkariem dienasgaismu. Zilas debesis, nevis ierastā alva. Ieraugu Kostju, kurš apsējis ap vidukli dvieli. Viņa mati ir slapji. Viņš nes divus tīrus kreklus; viņš kravā mantas, lai dotos uz Ņujorku. Mana sirds nedaudz pamirst, tad iesāpas; es jūtos trausla, silta un lipīga. Iespējams, ka tas bija brīnišķīgs sapnis, tāpēc esmu pateicīga par "lietišķajiem" pierādījumiem man. Viņš ievēro, ka esmu pamodusies, un atnes man kafijas tasi, un noskūpsta mani. Viņš smaržo svaigi.

-    Kad es tevi atkal satikšu?

-    Drīz. Londonā es tā vai citādi kaut ko nokārtošu.

-Un ja viņš neļaus tev aiziet?

-    Tad mums būs jāizdomā, ko darīt.

Viņš apsēžas uz gultas malas.

-    Dzīve bēguļojot?

-Jā.

-    Izklausās aizraujoši.

-    Tā nebūs. Vismaz pēc kāda laika ne. Tas būs garlaicīgi.

-    Bet tā vērts.

-    Ak dievs, noteikti! - Es pieskaros tetovējumiem uz viņa vēdera. - Vismaz mēs būsim kopā.

-    Un patiesi brīvi.

-Jā.

-    Pirmo reizi. Mēs abi pirmo reizi brīvi.

Neliela pilsētiņa ar šaurām ejām un simtiem stendu. Luž- ņiku tirgus bija ierīkots uz melnām dzelzs margām, kas iekļāva Ļeņina stadiona kompleksu. Tirgus atradās pieliekami tuvu stadionam ar deviņdesmit pieciem tūkstošiem sēdvietu, un uz tā krita milzīga ēna. Iekšā pie galvenajiem vārtiem stāvēja Ļeņina piemineklis, viņa seja bija pavērsta pret vēju, mētelis plīvoja pār pleciem. Stefānijai likās, ka stadions līgojas pār tirgu kā milzīgs lidojošais šķīvītis. Sniegs mirdzēja uz zeltītā jumta.

Tirgus malā stāvēja apsardze: personas bez jebkādas pievilcības, bruņotas ar militāristu stāju, nozīmītēm, stekiem un raiduztvērēju radio. Pusmilitārs izskats, Ļipeckas bandas izrādītā laipnība. Bija atklāts noslēpums, ka viņi valda tirgū, no katra paņemdami noteiktu devu.

Ejas gar stendiem bija pieblīvētas; Lužņiku reputācija, ka tas ir Maskavas lētākais tirgus, piesaistīja pircējus ne tikai no pilsētas, bet arī no attālākām vietām. Ap stadiona dienvidu malu bija rindas ar pussalūzušiem autobusiem, tie visi izrādīja savas izcelsmes vietas; Mahačkala Dagestānā, Ņiž- nijnovgoroda, Stavropole. Daloties brauciena izmaksās, kurās bija iekļauti arī pa ceļam iedotie kukuļi, pircēji nebeidzami ceļoja, ierodoties tukšām rokām, aizbraucot pilnām, cerot uz nelielu peļņu, tikuši atpakaļ mājās, un cerot, ka čīkstošais autobuss viņus turp arī nogādās. Kad aplis bija noslēgts, tas tika atkārtots. Netālu no novietotajiem transporta līdzekļiem bija stendi, kuros pārdeva sviestmaizes, pīrāgus, tēju un alu.

Valentīna Rudenko bija aprakstījusi Ļužņikus kā viltotāju paradīzi. Stefānija redzēja stendus, kuros piedāvāja Adidas sporta apģērbu, Wrangler džinsus un Calvin Klein apakšveļu par niecīgu daļu no preču patiesās vērtības. Tirgotāji pārdeva zeķbikses, zobu pastu, blūzes, kafiju, kažokādas cepures, poliestera palagus un franžu smaržas no Polijas. Vērtīgākas preces, kā, piemēram, kažokādas cepures, bija pakarinātas augstu virs stendiem, lai zagļi tās nevarētu aizsniegt.

Rīts bija stindzinoši auksts, debesīs neviena mākoņa. Uz ledus sakritušais sniegs darīja soļošanu bīstamu. Vīrieši un sievietes, jauni un veci, visi steidzās cits citam garām. Daži pircēji sakrāva savas mantas nelielos ratiņos vai arī spožu krāsu neilona veļas maisos. Visapkārt skanēja Ukrainas, Azerbaidžānas, Moldovas, Uzbekistānas akcenti. Rudenko bija teikusi, ka daudzi maskavieši uzskata zem sava goda strādāt Lužņiku tirgū.

Pārnēsājamie radio atskaņoja mūziku: Britniju Spīrsu, Mā- leru, pēdējo sensāciju no Taškentas. Ik pa laikam pa visu stadionu tika paziņots: Svetlana, seši gadi, meklē māti. Vai arī, piemēram: nokavējies apsveikums dzimšanas dienā Jurijam, cigarešu tirgotājam no Minskas.

Stefānija sasniedza ejas galu un paskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm vienpadsmit. Spēcīgu kaukāziešu grupiņa bija sapulcējusies pie kādu stadiona vārtu metāla turniketa. Tumšu ādas krāsu, tumšiem matiem, viņi izskatījās drūmi un aizdomīgi, ģērbušies netīros siltajos treniņtērpos, ādas mēteļos un apspīlētos, izbalējušos džinsos. Stefānija iegriezās ejā pa labi. Stenda nomnieks mēģināja viņu ieinteresēt par mēteļiem no polārlapsas un ūdensžurkas ādas. Sieviete ar skābu sejas izteiksmi pastūma viņai garām ratiņus, kur bija sakrauti pelēki pīrāgi, saplakušas smalkmaizītes, šokolāde, cigaretes. Pašā augšā bija viens termoss ar kafiju un viens termoss ar tēju.

Stefānija sāka skaitīt stendus kreisajā pusē. Tu redzēsi somas, Rudenko bija teikusi. Tiešām. Saliktas uz stieņiem, milzīgas plastmasas veļas somas ar dažādiem rakstiem - baltas un zilas, sarkanas un melnas vai jebkuras citas kombinācijas. Pēc trim stendiem, Rudenko bija turpinājusi, blakus vienrocim latvietim, kurš pārdod Gillette žiletes un Duracell baterijas.

Zils plastmasas pārklājs sedza stendu. Ap atbalsta stieņiem bija aptītas šalles. Uz pakaramajiem bija svīteri, visi pakaramie bija piekabināti pie stieņa. Izvēle bija ierobežota; svīteri ar apaļām vai trīsstūrveida apkaklītēm, vienkārši vai ari ar horizontālām svītrām, haki vai pelēkā krāsā. Neizskatījās, ka būtu kaut kas no piedāvājuma pārdots. Uz sola sēdēja maza auguma sieviete adītā mētelī. Ap galvu viņai bija apsiets krēmkrāsas lakats ar tumši sarkanām, violetām un smaragdzaļām puķēm.

-    Vai Sergejs ir tuvumā?

Viņa pat nepaskatījās uz Stefāniju.

-Kas?

-    Sergejs.

-    Nezinu nevienu ar tādu vārdu.

-    Tiešām? Tad jau jūs Krievijā pazīstat vēl mazāk cilvēku nekā es. Ja es gaisā pamestu sauju oļu, tad droši vien trāpītu trim vīriešiem, kurus sauc par Sergeju.

-    Ja gribat ko pirkt, parādiet rubļus. Ja ne, tad vācieties projām!

-    Valentīna nevarēja atbraukt. Tāpēc ierados es.

-    Kāda Valentīna?

Stefānija piegāja tuvāk un ierunājās klusākā balsī.

-    Klausies, ko teikšu! Vai redzi šo somu? Ja es viņam to nenodošu, tad ar viņu ir cauri. Un, ja es viņu nākamo desmit sekunžu laikā neieraudzīšu, tad došos projām, un ar to ari viss būs beidzies. Es izmetīšu somu Maskavas upē, iekāpšu lidmašīnā un nozudīšu. Līdz laikam, kad stjuarte man pasniegs dzērienu, es jau būšu aizmirsusi, kas ir Sergejs. Tieši tāpat kā tu esi aizmirsusi. No otras puses…

Parādījās vīrietis, iznirdams no plastmasas pārklāja vienā stenda pusē. Viņš izskatījās izdēdējis salīdzinājumā ar Ru- denko rādīto fotogrāfiju. Viņa mati bija sirmāki un skatiens nervozāks. Stefānija prātoja, vai tikai tas nav noticis nesen.

-    Kas noticis ar Valentīnu?

-    Nekas. Ar viņu viss kārtībā. Viņa atsūtīja mani savā vietā.

Sergejs Rudenko papurināja galvu.

-    Kāpēc?

-    Viņa labāk par tevi prot novērtēt cilvēkus.

Viņš paskatījās uz Stefānijas somu.

-    Ko tu atnesi?

-    Visu, ko tu lūdzi.

-    Un ko tu gribi?

-     Man ir jāzina par Marburg Variant U-13. Un vari iztikt bez "nav ne jausmas, par ko tu runā".

-    Kā tu par to zini?

-    Jevgeņijs Vlasko man pastāstīja visu, ko zināja, kad ar viņu tikos Londonā. "Biopreparāts", M-8389, Piecpadsmitā direkcija…

-     Lūdzu! Nav ko stāstīt.

-    Ļauj man to izvērtēt.

-    Šeit nav droši runāties.

-    Nu, nekur citur mēs neiesim, tāpēc, jo ātrāk tu visu izstāstīsi, jo ātrāk varēsi doties projām. Kāpēc tu bēdz, Sergej?

-    Kā labā tu strādā?

-    Vai tam ir nozīme?

Viņš paskatījās sev par plecu.

-    Vai Jevgeņijs tev izstāstīja par M-8389 uzliesmojumu?

-Jā.

-    Par trim apkopējiem, kuri nomira?

-Jā.

Roskovs iekoda lūpā.

-    Tas nebija negadījums. Viņus speciāli tur nosūtīja. Tas bija kontrolēts eksperiments.

-    Izmantojot cilvēkus?

-    Nu… azerbaidžāni, čečenu un uzbeku. Vārdu sakot, tādus, bez kuriem varēja izlikt. - Ieraudzījis Stefānijas skatienu, viņš piebilda: - Toreiz tā bija.

-    Bet, kā es saprotu, tad noslēdza visu simt divpadsmito ēku. Vlasko man teica, ka viņiem tā bija jāaizslēdz ciešāk nekā Černobiļa.

-    Jo viņiem bija jādara tā, lai tas izskatītos pēc negadījuma. Lai pārliecinātu tos, kas strādāja M-8389, lai pārliecinātu izmeklētājus. Lai pārliecinātu Jevgeņiju.

-    Un tevi?

Viņš izskatījās aizvainots.

-    Es biju kopā ar Jevgeņiju. Neviens no mums nezināja.

-    Kad tu uzzināji?

-    Daudz vēlāk.

-    Kad pārņēmi viņa amatu "Biopreparātā"?

-    Vēl pēc tam.

-    "Sibīrijas zvaigznē"?

Roskovs pamāja ar galvu. Viņš bija sācis raustīties, visu laiku vērojot stendam garām ejošos cilvēkus.

-    Kā cilvēki "Sibīrijas zvaigznē" uzzināja par M-8389?

-    Viņi nopirka failus.

-    Nopirka?

-    "Sibīrijas zvaigzne" nopirka M-8389 septiņpadsmito nodaļu.

-    Kas bija septiņpadsmitā nodaļa?

-    Arhivs. Tas atradās nocietinātā rūpnīcā pie Alma-Atas. Tajā bija visi M-8389 faili, ieskaitot ari tos, kas bija saistīti ar Marburg Variant U-13 un apkopēju inficēšanu. Nodaļa pirms tam atradās Piecpadsmitās direkcijas vadībā.

-    Kā var nopirkt vienu nodaļu?

Roskovs salti pasmaidīja.

-    Tas notika deviņdesmito gadu vidū. Toreiz par skaidru naudu varēja nopirkt jebko. Pilnīgi visu. Ja pietiekami piedāvāji, tad varēji pārvērst Kremli par Šeratonu. CNN katrā telpā…

-    No kurienes nāca nauda?

-    No mātes uzņēmuma. Weiss-Randall. Tā ir amerikāņu firma.

-    Aleksandrs Kosigins.

-Jā.

-    M-8389 infekcijas laikā viņš bija Piecpadsmitās direkcijas biedrs?

-Jā.

-    Tātad viņš zināja…

-    Zināja? Viņš to vadīja. Tur viņi bija trīs.

-    Un divi pārējie ir miruši.

Roskovs aukstumā sāka mīņāties.

-    Lūdzu, tā soma…

-    Kāpēc tu bēdz?

-     Lūdzu…

-    Kāpēc?

-     Daļa no septiņpadsmitās nodaļas informācijas pazuda. Vai nu tika pazaudēta vai arī iznīcināta, neviens nezina. Daudz kas var notikt ceļā no Alma-Atas līdz Maskavai. Kosigins man uzticējās, jo viņš zināja, ka esmu piedalījis Marburg Variant U-13 veidošanā.

-    Un ko viņš gribēja?

Roskovs klusēja.

-    Ko, Sergej?

-    Ierīci.

-    Kādu ierīci?

-    Piegādes ierīci.

-    Aerosolam?

Roskovs pamāja ar galvu.

-    Bet es to nevarēju. Es biju M-8389, kopā ar Jevgeņiju. - Bailes uz īsu laiku atvirzījās nostāk, un viņš sacīja: - Es redzēju, kas ar tiem trim notika.

-    Vai zini, kurš tagad tirgojas ar U-13?

-    Serbi. Vismaz tā es dzirdēju.

-    Vai zini, kurš tieši?

Viņš papurināja galvu.

-    Bet tas šķiet loģiski.

-    Kāpēc?

-    Kosigins vienmēr bija saistīts ar Centraļnaju, un Centraļ- naja vienmēr bijusi organizācija, kurai ir spēcīgas saites ar serbiem. Bet tagad? Es nezinu… Tomēr toreiz…

-    Kādas saites?

-    Pareizās. Rogačovs un Miloševičs bija tuvās attiecībās. Vatjukins arī viņu pazina. Miloševičs nopelnīja miljonus ar Centrajnajas palīdzību. Apmaiņā Centraļnaja izmantoja Serbi- ju saviem mērķiem. Ieroči, prostitūcija, narkotikas, naudas atmazgāšana. Visam un jebkam.

Noslēdzās pilns aplis. Un Stefānija arī zināja, ka tā būs. Vairs nebija nekādu pārsteigumu. Stefānija iedeva Roskovam somu, kurš pajautāja, vai viņš ir brīvs. Kā skolēns klasē. Viņa atteica, ka, protams, kāpēc gan ne. Viņš izskatījās atvieglots. Bet pēc tam pārbijies.

Stefānija paskatījās pār plecu. Cauri pūlim lauzās divi viri: viens īss, otrs lielāka auguma, abi divi tumšās, ar rāvējslēdzēju aizvilktās jakās, viens ar cepuri, otrs bez. Roskovs bija nozudis. Viņš bija izmantojis mirkli, lai aizslīdētu no stenda, tāpat kā bija ieradies. Sieviete, kas bija sēdējusi uz sola, lavījās projām no Stefānijas, saplūstot ar pūli tirgu. Viens no vīriešiem bāza roku jakā. Stefānija pagriezās un sekoja Roskovam aiz zilās plastmasas. Viņa izspraucās caur stendiem, kāpjot pāri kastēm, piespiežoties pie stendu karkasiem un brezenta, līdz nonāca pie šauras ejas. Viņa paskatījās pa labi un pa kreisi. No Roskova vairs nebija ne miņas. Viņa sajuta kustību sev pa kreisi un devās pa labi.

Zem kājām bija tīrs ledus, un pēkšņi Stefānija nokrita zemē, saskaroties ar citu kājām. Ar viņu kopā nokrita vēl trīs cilvēki. Rāpus viņa metās pa kreisi, tad piecēlās kājās pie stenda, kurā tika pārdoti virtuves priekšmeti. Bandīts paspēra soli viņas virzienā, raidot sitienu. Stefānija noliecās, pa acs kaktiņu ieraudzīja otru bandītu, pagriezās uz labās pēdas un iebelza ar kreiso roku viņam pa zodu. Sitiens lika viņam viscaur nodrebēt. Viņš sagrīļojās un nogāzās. Pirmais virietis atkal nāca viņai pakaļ. Stefānija sagrāba no stenda pannu, atkāpās, lai sagatavotos sitienam, un trāpīja viņam pa zodu. Panna izkrita no viņas rokām.

Uz viņu tagad skatījās piecas nepazīstamas sejas, tuvojās viņai, bija redzams katra nodoms; trīs no labās puses, divi no kreisās. Stefānija pagrūda stenda nomnieku malā, uzlēca uz steķa galda, nometot kallu kaudzi. Viņa pastiepās pēc alumīnija balsta un galvenās metāla caurules. Stends salīgojās. Viņa pašūpojās uz priekšu, saķēra stenda augšpusi un uzvēlās uz sarkanbaltā, svītrotā plastmasas pārklājā. Visa būve sāka gāzties. Stefānija nolēca pēdējā brīdī, ietriecoties brezentā, kas bija pārklāts pār blakus stendu. Viņa nokrita zemē kopā ar kaudzi kažokādas mēteļu. Apmulsušais stenda nomnieks arī tika nogāzts gar zemi. Stefānija atklāja, ka guļ, uzgāzusies viņam virsū. Viņš gulēja uz muguras, skaļi elsodams un mirkšķinādams acis un nekustēdamies.

Viņa vīrietim uzsmaidīja.

- Tiešām, es neesmu tāda meitene!

Tad viņa bija nozudusi, skrienot bez plāna. Turpini kustēties, ne mirkli neapstājies! Viņa spraucās cauri pūlim, ātrāk, veiklāk, spēcīgāk. Viņa jau bija nonākusi pie Lužņiku tirgus ieejas, pie paša Ļeņina. Tas arī bija pēdējais, ko viņa daudzmaz skaidri atcerējās.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Bija tāda sajūta, it kā viņai kāds būtu iespēris pa sirdi. Viņu raustija triecienviļņi, muskuļi trīcēja. Stefānija nokrita, un vīrieši melnajos ādas mēteļos jau bija viņai virsū, pastūmuši malā pūli. Divi no viņiem bija bruņoti. Pārsteigto seju priekšā viņi pabāza nozīmītes. Stefānija būtu kliegusi, taču viņai plaušās nebija gaisa, muskuļos nebija asiņu. Viņa bija kā no želejas. Plaukstas sagrāba viņas rokas, dūre satvēra viņu aiz apkakles, un viņu sāka vilkt. Savā prātā Stefānija viņiem sita ar kājām. Patiesībā viņa juta, kā ļenganās kājas velkas pa zemi.

Tagad viņi bija mašīnā. Salonā. Paralizējošā sajūta sāka izzust. Viņa atradās uz grīdas blakus trim smagiem zābaku pāriem. Vīrieši augšā bija saspiedušies uz aizmugurējā sēdekļa. Kāds bija izslēdzis zilo mirgojošo lukturi aizmugurējā logā. Vadītājs, Jurijs, strīdējās ar vīrieti pasažieru sēdeklī. Stefānija aizvēra acis. Mašīna brauca ātri, asi pagriežoties, uzņemot ātrumu, bremzējot, signalizējot.

Stefānija minēja, ka bija šauts ar kaut kādu elektrisku ieroci. Viņa nebija šāvēju pamanījusi. Droši vien kāds pūlī, kas pēdējā brīdī tuvojies.

Nekusties! Liec viņiem domāt, ka esi sliktākā stāvoklī, nekā ir patiesībā.

Mašīna sāka braukt lēnāk, ar loku iegriezās uz bedraināka ceļa, mētājoties no vienas dangas otrā. Stefānija pamanījās paskatīties ārā pa logu. Tumšas debesis, sniegs, sēta, vārti.

Viņa nevarēja izlasīt, kas virs tiem bija rakstīts. Drīz vien viņai nevajadzēja to darīt, jo viņa redzēja sarūsējušus dzeltenus ceļamkrānus virs zaļajām mašīnām. Viņi pabrauca garām kravas mašīnā citai pēc citas.

Autotirgus Stroginā.

Mašīna apstājās angārā. Stefānija mēģināja morāli saņemties. Tā kā viņi bija pieci, neiedomājami, ka viņai rastos kaut neliela iespēja aizbēgt. Smagi zābaki atdūrās pret viņu, kad vīrieši kāpa ārā no mašīnas. Viņa piespieda sevi elpot lēnāk, atbrīvojot muskuļus, līdz tie bija pavisam ļengani.

Kāds saņēma viņu aiz padusēm un izvilka no mašīnas. Kreisais plecs dedzināja, galvenokārt Ņujorkas ievainojuma dēļ. Viņa ļāva kaklam saļimt. Galva noliecās uz priekšu. Cits sagrāba viņu aiz mēteļa. Kur bija pārējie? Viņa atvēra acis un ieraudzīja pasauli kājām gaisā. Viņi bija vairāku jardu attālumā, runājās. Viņa zināja, ka nedrīkst ļaut, lai viņu ieved pārāk tālu iekšā ēkā.

Turpini, viņai ausī čukstēja Boids.

Pēkšņi viņa iecirtās ar zobiem tuklajā plaukstā, kas bija sagrābusi viņas mēteli. Vīrietis ieelsās, tad apstājās, izjaucot abu pārējo vīriešu līdzsvaru. Viņa sagrāba plaukstas, kas bija satvērušas viņu aiz pleciem, un no visa spēka parāva. Vīrieši saļodzījās atpakaļ. Stefānija nokrita zemē un labo kāju pavicināja pa labi, trāpot vienam no vīriešiem pa celi.

Celies augšā! Tu nevari neko iesākt, guļot zemē.

Tajā, kas sekoja, pārtraukumu nebija; viņa sita ar dūrēm, belza ar elkoņiem, atvairīja citu sitienus un saskārās ar viņas sitienu atvairīšanu. Viņa bija ātrāka par viņiem visiem. Diviem Stefānija trāpīja pa sēkliniekiem un neskaidri apjauta, ka viens no viņiem saļimst uz ceļiem. Otram viņa ar pirkstiem iedūra acīs. Viņš grīļodamies atkāpās, ar rokām aizsedzis seju. Pāris priekšā pievienojās viņu kautiņam.

Stefānija būtu katru no viņiem individuāli pieveikusi, taču kopā viņu bija pārāk daudz. Vienam no viņiem bija nazis.

Stefānija sajuta dūriena asās sāpes mugurā. Otrs trāpīja viņai pa bicepsiem. Kad viņa aizgriezās, izvairīdamās no trešā dūriena, kāds viņai iesita pa krustiem, un ar to ari viss bija beidzies. Kad Stefānija atkal gulēja zemē, viņi metās pie darba, sitot, skrāpējot, lamājoties, sperot, spļaujot. Viņas lūpa tika pāršķelta. Tāpat kā virs labās uzacs āda. Viens no viņiem turēja viņas kaklu sažņaugtu ar savu tuklo, netīro plaukstu. Viņa rīstījās. Likās, ka viņa pirksti izlauzīsies cauri ādai. Viņš nomainīja pozu tā, lai būtu atspiedies pret viņas rokām, turot tās piespiestas pret zemi. Viņas jaka tika atrauta, viņa juta, kā ar nazi pārgriež viņas kreklu. Divas rokas grābstījās ap viņas biksēm. Stefānija nikni grozījās. Divi sitieni pa vēderu pārvarēja viņas cīņas sparu. Viņa juta, kā aizlido pogas, pirksti rauj melno kokvilnu. Viens zābaks jau bija novilkts.

Viņa paskatījās uz seju virs sevis. Brūni, aplūzuši zobi, violeta dzimumzīme uz kreisā vaiga, šauras, pelēkas acis, smīns, kas pletās arvien lielāks. Gaiss bija pilns ar viņa skābo, smirdīgo elpu un sasmakušā ķermeņa smaku. Tika novilkts arī otrs zābaks. Tam sekoja viņas bikses, netīri nagi noskrāpēja viņu no gurniem līdz pat potītēm. Viņa juta raupjas plaukstas sev uz stilbiem, to, kā pirksti rausta viņas biksītes.

- Kāpiet nost no viņas!

Pavēle tika izteikta autoritatīvi. Tas bija Jurijs, vadītājs, un viņa varu pastiprināja deviņu milimetru automāts rokās. Vēlāk, viņš vīriešiem solīja.

Divi uznesa Stefāniju augšā pa metāla kāpnēm uzrauga kabinetā. Jurija pieskatīta, viņa tika izģērbta līdz T kreklam un biksītēm, kas bija piesūkušās ar asinīm. Tad viņu piesēja pie krēsla, rokas sasēja aiz muguras, katru potīti piestiprināja pie krēsla kājas. Jurijs atvēra abus logus. Iekšā ielidoja sniegs. Viņš sacīja, ka nevēlas, lai viņa justos pārāk ērti. Tad viņš pateica, lai viens no vīriešiem aizved to ar savainotajām acīm uz slimnīcu. Tas nozīmēja, ka palika trīs: divi no viņiem tika aizsūtīti uz angāru, un Jurijs apsēdās pie televizora blakus kabinetā. Stiklotā šķērssiena ļāva viņam redzēt Stefāniju. Viņa redzēja, kā viņš silda rokas pie gāzes plīts. Stefānija savas vairs nejuta. Viņa nevarēja pateikt, vai ir auksts, vai ari apsēji ap locītavām vairs neļauj plūst asinīm.

Stefānija paskatījās apkārt. Rakstāmgalds ar vecu rakstāmmašīnu un diviem telefoniem. Kafijas krūze ar tajā saliktiem zīmuļiem un pildspalvām. Pie sienas kalendārs ar komandas fotogrāfiju: Maskavas "Spartaks", 1998. Pelēks metāla plaukts vienā stūrī, iesaiņojamās kastes otrā. Grīdu sedza plāns brūns paklājs.

Viņai izdevās nedomāt par sasitumiem un brūcēm, bet aukstums gan iekodās cauri ādai un miesai, tuvojoties viņas kauliem un kaulu smadzenēm tajos. Viņa aizvēra acis un nosūtīja sevi uz kādu karstu vietu. Sala, pludmale, dedzinoša saule debesīs. Viņa juta, ka ir siltā, sāļā ūdenī, kas pieskaras viņas ādai, kā apkārt peld visdažādāko krāsu zivis.

Pēc diezgan ilga laika Stefānija izdzirdēja motoru rūkoņu. Ārā debesis kļuva tumšākas. Stefānija nekontrolējami drebēja, rokas un kājas tagad bija pelēkzilā krāsā. Dzinēji tika izslēgti, mašīnas durvis aizcirtās, atskanēja balsis un soļi uz betona, tad uz metāla. Jurijs izgāja no sava siltā kabineta, lai sasveicinātos. Aiz šķērssienas parādījās grupa. Seši, septiņi, astoņi…

Atvērās durvis. Pirmais istabā ienāca Vatjukins. Viņa elpa sastinga ap viņa galvu, kas bija daļēji noslēpta zem melnas vilnas cepures. Siltajā, biezajā jakā viņš izskatījās komiski uzpūsts. Viņš spēji sasita plaukstas.

- Te ir aukstāk nekā ārā. Velns, te pat ir aukstāk nekā Vor- kutā. - Pārējie nepatīkami iesmējās. - Tev vajadzētu uzmanīties, Petra. Tā ģērbusies, tu vēl saķersi kādu slimību.

No lišķu puses atskanēja vēl pretīgāki smiekli. Stefānija vēroja, kā viņš pienāk tuvāk. Jurijs bija viņam aiz muguras pa kreisi.

-    Lieliskā Petra Reitere! - Vatjukins pagriezās ar muguru pret viņu. - Nu, redzēsim…

Vatjukins pagriezās atpakaļ un iesita viņai, trāpot pa labo vaigu tieši zem acs. Viņas galva atkrita atpakaļ, atsitoties pret krēsla atzveltni. Skatītāji, kas jutās ļoti uzjautrināti, skaļi ierēcās. Vatjukins viņiem sacīja, ka tādā aukstā vakarā ir svarīgi kustēties, lai labi plūstu asinis. Viņš Stefānijai vēlreiz iesita un salauza viņai degunu. Viņas asinis kūpēja, plūstot pār muti līdz pat T kreklam.

-    Tātad - vai tagad esam gatavi?

Viņš saberzēja rokas, un tad pajautāja par Komarovu. Kādas ir viņu attiecības? Viņa nomurmināja, ka personiskas. Ar šo atbildi viņa sev nopelnīja pļauku. Vai Komarovs ir mērķis, apmuļķošanas objekts vai kāds sazvērnieks? Viņa papurināja galvu pie katras izvēles un izcieta tā sekas. Vatjukins mainīja tematu.

-    Un Roskovs? Kā tu viņu atradi?

Stefānija iedomājās Valentīnu Rudenko viņas dzīvokli, un viņai kļuva nelabi. Viņa meloja, par to atkal tika sodīta, tad viņa atkal sameloja. Vatjukins uzmanījās, lai neiesistu viņai pārāk spēcīgi. Viņa to apjauta, tāpēc izmantoja to savā labā: viņam vajag atbildes uz saviem jautājumiem. To viņa sev iestāstīja. Bet zemapziņā zināja, ka tās ir tikai cerības, nevis pārliecība.

-    Par ko jūs ar Roskovu runājāt?

-     Neko.

-    Tevi tur redzēja.

-    Viņam nepielika laika. Uzradās tavi cilvēki un…

-     Kad mēs atradīsim to noplukušo veceni, kas nomā to stendu, mēs no viņas izvilksim katru vārdu. Tāpēc izdari vien sev pakalpojumu un izrādi savu labo gribu. Par ko jūs runājāt?

Stefānija papurināja galvu.

-    VarbUt tevi vajag kaut kā uzmundrināt?

Viņa nesakustējās.

-     Mani pauti drīz būs sasaluši ledus gabalos. Iedodiet kāds man cigareti!

Jurijs viņam padeva to, kuru pats jau smēķēja. Vatjukins to paņēma un notupās Stefānijas priekšā, turoties pie viņas kreisā stilba.

-    Pat ar cimdiem rokās es jūtu, ka tu esi sasalusi. - Viņš uzpūta uz cigaretes galu. Tas iemirgojās mirdzoši oranžs. - Vai tiešām negribi aprunāties?

Stefānija sakoda zobus. Vatjukins piespieda cigaretes galu pret viņas labo elkoni. Viņas nervi neiztureja. Viņa mēģināja turēties un neiekliegties. Taču viņa to izdarīja. Viss viņas ķermenis raustījās, iekšējā liesma viņu dedzināja. Šķita, ka kontakts turpinās veselu mūžību. Viņa to sadzirdēja un saoda. Un tad tas beidzās. Vatjukins piecēlās kājās, ievilka dūmus no cigaretes un padeva to pār plecu, pat nepapūlē- damics paskatīties apkārt.

-    Paldies, Jurij! Uzreiz to visu neizsmēķē. Man to vēl vajadzēs.

Sišana vairs nenotika. Vatjukins lika lietā dedzināšanu. Caur troksni savās smadzenēs Stefānija atklāja, ka domā par to, cik viņš ir viltīgs. Viņš nebija jauniņais ar trīcošām rokām, gluži pretēji, viņš bija īsts profesionālis. Stundas laikā viņš četras reizes izmantoja cigareti, trīs reizes dedzinot elkoni, vienu - viņas sānus. Tad viņš pacēla T kreklu un pielika degošo cigareti tik tuvu viņas kreisajam krūtsgalam, lai viņa izjustu svelmi. Viņš lāva Stefānijai iedomāties sāpes.

-     Tev tiešām vajadzētu ar mani aprunāties, Petra. Nav jēgas sevi aizsargāt. Vai ari jebkuru citu. - Jo maigāks bija viņa balss tonis, jo ļaunāks viņš kļuva. - Kostju nevajag aizsargāt. Ne tev, ne arī kādam citam. Kā tev šķiet, kā viņam ir izdevies izdzīvot? Ja vienam no jums ir vajadzīga aizsardzība, tad drīzāk jau tev no viņa.

Viņš melo.

-    Es zinu par tevi, Petra. Es zinu par Kobu.

Kā? Tagad tam nav nozīmes. Netici viņam!

-    Bet tu nezini, kurš ir Koba, vai ne? Vai arī esi izvēlējusies nemeklēt pārāk rūpīgi? Varbūt tā arī ir. Varbūt tev jau ir radušās aizdomas. Varbūt tev jau pašā sākumā bija aizdomas.

Vatjukins satvēra viņas kreiso plecu, saspieda to, sākumā viegli, pēc tam stiprāk, uz priekšu un atpakaj, ietriecot pirkstus viņas sasalušajā miesā, atrodot bojātos nervus. Stefānija negribēja viņam neko izrādīt, bet viņai tas neizdevās. Sākumā viņa ieelsās, pēc tam iešņukstējās.

Vatjukins papurināja galvu.

-Joprojām nav sadzijis. Laikam jau toreiz bija sāpīgi. Bet ko gan tu gaidīji, ielecot lifta šahtā?

Pirmajā viņu mīlēšanās reizē Komarovs bija uzminējis. Tagad arī Vatjukins. Ko tas nozīmēja? Vai tas vispār kaut ko nozīmēja? Viņa bija pārāk apjukusi, lai to saprastu. Viņa bija pārliecināta, ka tieši tā bija daļa no stratēģijas. Viņa mēģināja izdzēst šo domu no prāta, bet, tiklīdz bija to iedomājusies, nespēja vairs aizmirst.

-    Tu, protams, gribēji dabūt disku. To, kuru bija sadabūjis Salībī. Nav jēgas to noliegt. Visi gribēja to disku. Kostja to, protams, zināja.

Par spīti visam, tas bija pārsteigums. Un laikam jau viņa to bija izrādījusi, jo Vatjukins izskatījās sajūsmināts.

-    Tu nezināji? Tā ir patiesība. Viņš bija tas, kurš Parīzē nogalināja Rogačovu un to britu SIS virsnieku. Neatceros viņa vārdu, bet Kostja izņēma disku no viņa jakas kabatas. Lika tam izskatīties kā negadījumam un sadūrās ar viņu uz ielas, kad viņi gāja ārā no kafejnīcas. Rogačovs viņu pat nepamanīja.

Stefānija atteicās tam ticēt.

-    Kostjam bija savi iemesli. Un, ja runājam par disku, viņš nezināja, no kurienes tas nācis un kāda ir tā īstā vērtība. Bet Salībī zināja. Un nabaga vecais Oļegs… nu, Centraļnaja viņa vadībā neko prātīgu nevarēja sasniegt. Mums bija kazahi, kas jauca darījumus Jekaterinburgā un Novosibirskā, pat čečenu suņi, kas iejaucās šeit, Maskavā. Vai vari iedomāties? Lai nu kā, viņa starp mums vairs nav, un visi tie mērgļi ir nolikti savās vietās. Tā nu bizness turpinās. Bet tu jau zini, ko tas nozīmē, vai ne?

Stefānijai griezās galva.

-    Kobas šeit nav. Un te nu mēs nonākam pie galvenā. Vai pazīsti Marselu Klīsenu? Protams, pazīsti. Un viņš tevi ari pazīst. Viņš tevi atpazina Jaunā gada svinībās. Tāpēc arī mēs esam šeit. Man bija jāpārliecinās. Un tagad es to arī daru. Tu paņēmi Arkāna līgumu," vai ne?

Kāda jēga bija to noliegt? Viņa mazliet paraustīja plecus.

-    Kurš tevi nolīga?

Viņa papurināja galvu.

-    Kurš tevi nolīga?

-    Es nezinu.

-    Jurij, aizdedzini vēl vienu cigareti, lūdzu!

-    Es nesatieku savus klientus.

-    Tās ir muļķības!

-    Tā ir patiesība. Tā ir labāk gan man, gan viņiem.

-    Tad kā tu dabū darbu?

-    Ar Šterna palīdzību.

-    Kas, pie velna, ir Šterns? Izklausās pēc ebreja.

-    Viņš ir informācijas brokeris. Strādā internetā. Viņš nekad nav redzēts sejā.

-    Tās arī ir muļķības:

-    Tā ir patiesiba. Neviens nezina, kas viņš tāds ir. Tāpēc jau ari tas nostrādā.

Vatjukins kjuva nikns.

-      Izstāsti man, kas tevi noalgoja, lai tu noslepkavotu Arkānu!

Cīnīdamās pēc elpas, Stefānija nomurmināja:

-    Es jau tev teicu, ka nezinu.

Vatjukins pietupās, lai Stefānija varētu redzēt viņa seju.

-    Es tev izteikšu dāsnu piedāvājumu. Ja tu man atklāsi, kas tevi noalgoja, es iešaušu tev galvā. Ja to nedarisi, tad atstāšu tevi uz pāris stundām kopā ar šiem kretīniem. Un tad viens no viņiem iešaus tev galvā.

Viņa pat nepūlējās kaut ko pateikt. Vatjukins piecēlās kājās un iebāza roku kabatā. Viņa gaidīja ieroci, tomēr viņš izvilka ierīci ar metāla aķi tās galā. Viņš kaut ko piespieda ar īkšķi, un ierīce skaļi iedzirkstījās, starp asajiem āķa galiem dejoja zila elektriska liesma.

-     Vai atceries šo rītu Lužņikos? Es tev došu vēl vienu iespēju. Kurš tevi noalgoja, lai nogalinātu Arkānu?

-    Vācies!

Vatjukins pacēla viņas T kreklu un piespieda ierīci starp viņas krūtīm. Viņa iekliedzās un tad saļima bezsamaņā. Kad atguvās, viņa drebēja, acis bija asaru aizmiglotas. No apakšējās lūpas tecēja sārta siekala.

Viņa dzirdēja, kā Vatjukins saka Jurijam:

-     Lai līdz vienpadsmitiem viņa būtu mirusi! Tāpat kā pagājušo reizi. Saprati?

-    Protams.

-    Mēs braucam uz "Balto kubu". Kad būsi beidzis, brauc uz turieni. Esi tur trīsdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Tas tev dod pāris stundu laika šeit ar viņu, pirms tu dodies ceļā.

-    Labi.

-    Un, Jurij…

-Jā.

-    Jīis, zēni, varat viņu izdrāzt, cik vien vēlaties, bet es gribu, lai viņa būtu dziva, kad mašīna uzsprāgst liesmās.

Palikusi viena pati, Stefānija tik un tā redzēja vīriešus caur nokvēpušo stiklu. Viņi sarunājās. Sākotnējā elektriskā šoka iedarbība pamazām sāka izzust, un tagad pulsēšanas vietā viņu pārņēma aukstums. Stefānijai bija nelabi.

Cik viņu bija? Vismaz septiņi, droši vien astoņi vai deviņi. Vatjukins nozuda, paņemdams sev līdzi trīs. Viņa turpināja vērot klusās sarunas. Jurijs kādam piezvanīja. Viņa dzirdēja iedarbojamies mašīnu dzinējus, sākumā vienu, tad divus, un tad tie noklusa tālumā. Pagāja kāds brīdis, pirms Jurijs atvēra durvis un ieslāja atpakaļ kabinetā. Viņam līdzi ienāca arī divi lopi.

-    Kurš no jums, neglītajiem kretīniem, vēlas viņu man sasildīt?

Stefāniju pārņēma šausmas. Viņa mēģināja nodalīt ķermeni no prāta. Kad viņa bija prostitūta, šo triku bija piekopusi katru dienu, katru stundu, katru pusstundu. Jebkurā dienas vai nakts laikā. Pēc kāda laika tas jau bija noticis instinktīvi. Paglabāt daļu no sevis tikai sev, aizslēgtu, aizsargātu un privātu. Kad viņa bija šķirta no ķermeņa, nebija tik svarīgi, ko ar to dara anonīmi svešinieki. Bija vieglāk tikt galā ar sāpēm, ar pazemojumu, ar pretīgumu. Tā visa alternatīva bija panika, pēc tam histērija. Spriežot pēc pašas un arī citu pieredzes, tas bija vēl sliktāk.

Miers sākās galvā un pēc tam kā anestezējošs līdzeklis izdalījās visur citur. Ķermenis tika samazināts līdz matērijai un nekam vairāk.

Stefānija redzēja, kā durvīm garām paiet kāda ēna. Vēl viens vīrietis. Pēc kāda laika skaitlim jau vairs nebija nozīmes. Kāda neliela viņas būtības daļa domāja par brīdi, kad viņa izrausies brīvībā. Ja vien bija cerība, viņa varēja izturēt jebko.

Atvērās durvis. Vīrietis, kas bija viņai vistuvāk, noņēma jostu. Tas skanēja nepamatoti skaļi, kā spēcīgs būkšķis. Un tad viņš krita uz priekšu, ceļi saliecās. Otrs sāka griezties. Vēl viens būkšķis, tad arī trešais. Arī viņš saļodzījās. Juri- jam iepletās acis. Pēc ceturtā šāviena viņš atmuguriski aizlidoja pāri rakstāmgaldam. Šķērssienas stikls tika nokrāsots tumši sarkans.

Jozefs Bergsteins pārkāpa pāri pirmajam ķermenim. Vienā rokā viņam bija Brouming ar piestiprinātu klusinātāju un otrā - nazis ar īsu asmeni.

-     Mums nav daudz laika. - Viņš noliecās pie grīdas un pārgrieza līmlenti, kas saturēja Stefānijas potītes cieši pie krēsla kājām. - Man bija jānogaida, līdz viņu kļuva mazāk. Pirms tam viņu bija pārāk daudz.

-    Pirms tam?

-    Kad te bija Vatjukins.

-    Kā tu…

-    Es tevi neizsekoju. Es izsekoju viņu.

-     Nesaprotu…

Bergsteins viegli pasmaidīja.

-    Man nepiestāv pensija. - Kad Stefānija neziņā papurināja galvu, viņš piebilda: - Tu taču nedomāji, ka es sēdēšu, rokas klēpi salicis, vai ne?

Atbrīvojis viņas kājas, Jozefs Bergsteins aizgāja viņai aiz muguras un pārgrieza ar nazi virvi, ar kuru bija sasietas viņas plaukstu locītavas.

-    Tur lejā ir vēl seši, visi līdz zobiem bruņojušies.

-    Kā tu tiki līdz šejienei?

-     Tev varbūt par labu nāk jaunības ātrums, bet man palīdz ilgā pieredze.

Stefānija mēģināja nostāvēt, bet viņas kājas saļodzījās. Bergsteins viņu uztvēra. Stefānija aplika roku viņam ap plecu, un viņš saņēma viņu ap vidukli. Viņas muskuļi raustījās krampjos. Viņa mēģināja izstaipīties, viņa vispār nejuta savas kājas.

-    Aukstums un nekustība, - Bergsteins sacīja. - Tas pāries. Iesim!

Tikuši ārā no kabineta, viņi pagriezās pa labi. Lejā trīs vīri stāvēja pie Land Rover, viens no viņiem runāja pa mobilo tālruni. Bergsteins pamanīja avārijas izeju un paraustīja durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas.

-    Es sašaušu slēdzeni, - viņš nočukstēja. - Kad es to izdarīšu, mums būs dots ne vairāk kā pāris sekunžu. Kā tev šķiet, vai varēsi paskriet?

Stefānija pamāja ar galvu.

-    Kaut kā varēšu.

Bergsteins notēmēja, pielika roku pie acīm, lai tās aizsargātu, un jau gatavojās šaut, bet tajā brīdī Stefānija sagrāba viņa locītavu. Viņa norādīja uz durvju rāmi. Tas bija aizmetināts. Bergsteins nobālēja, un pirmo reizi Stefānija bija tiešām nobijusies. Pirms tam bija licies, ka baidīties nav nozīmes.

Viņi devās uz kāpnēm otrā pusē un kāpa lejā, cik vien klusu varēja. Viņi jau bija pusceļā, kad tika pamanīti.

-    Atpakaļ! - Bergsteins iekliedzās, stumjot viņu atpakaļ augšā pa kāpnēm.

Lejā Stefānija dzirdēja kliedzienus un skrienošus soļus. Vispirms atskanēja viens šāviens, pēc tam sekoja vesela krusa. Bergsteins šāva pretim, klusinātājs katru šāvienu padarīja maigāku. Kāds iekliedzās. Viņa dzirdēja, kā pistole nokrīt uz betona. Tad viņa tieši sev aiz muguras izdzirdēja neskaidru ieklepošanos.

Uz metāla sev zem kājām Stefānija sajuta viņa krītošā ķermeņa vibrāciju. Viņa strauji pagriezās. Bergsteins bija satvēris vēderu, no kura starp pirkstiem tecēja asinis. Bet viņa prāts turpināja darboties. Viņš vēlreiz izšāva, un Stefānija redzēja, ka divi vīrieši paslēpjas aiz milzīgas metāla tvertnes.

Viņa pastiepa roku.

-Nāc!

Virs galvas aizlidoja lode, saplīsa logs.

-     Nē…

-    Dod man roku!

-    Ej tu!

-    Nē.

Viņš turpināja šaut.

-    Ej! Atrodi viņus! Liec viņiem samaksāt!

-    Es tevi neatstāšu.

Bergsteins uzmeta viņai daļēji dusmīgu, daļēji lūdzošu skatienu.

-    Dari to Borisa dēļ! Viņa mātes dēļ. Manis dēļ.

Stefānija jutās kā paralizēta.

-     Sazinies ar Šternu, - Bergsteins elsoja. - Viņam tev ir kaut kas.

-    Ko tu runā?

-     Kas ar tevi noticis? Vai tu esi aizmirsusi, kas tu tāda esi?

Nē. Es zinu, kas es esmu. Pirmo reizi kopš Belgradas es esmu Petra Reitere.

Lodes atsitās pret metālu, nošķindot pret betonu. Labākajā gadījumā Bergsteins var man ietaupīt sekundes. Mēs paskatāmies viens uz otru pēdējo reizi. Tad es pagriežos un metos skriet uz četrstūraino logu pusceļā starp kāpnēm un aizmetināto avārijas izeju. Metos iekšā stiklā, savelkoties sāniski, mēģinādama saritināties bumbiņā. Tieši kā man mācīja. Es atkal esmu Centrālā parka rietumos, metos nezināmajā. Es eksplodēju naktī, pārklāta ar tūkstošiem stikla gabaliņu. Sāku krist, tad atsitos pret sienu. Mans kreisais plecs tiek ievainots. Atkal jau. Betons noskrāpē ādu no kreisā stilba līdz pat rokai. Es uzkrītu uz ugunsdzēsības kāpnēm.

Apzinos savus ievainojumus, taču adrenalīns liek man turpināt. Esmu jau likusi lejā pa kāpnēm, kad mans prāts sasniedz manu ķermeni. Pirmā prioritāte ir tikt no šejienes projām. Otrā ir sasildīties.

Kailām kājām skrienu gar angāru. Manas pēdas vēl nesāp, tās ir pārāk sastingušas, lai kaut ko justu, sāpēs vēlāk. Ledus ir tikpat ass cik saplēsts stikls. Šāvieni turpinās, un tas nozīmē, ka viņš vēl ir dzīvs. Vismaz vēl uz kādu brīdi. Ārā pie angāra stāv četras mašīnas. Divās no tām aizdedzē ir atslēgas. Tās, bez šaubām, atstājuši vīrieši, kas pēc pirmajiem šāvieniem aizskrēja paskatīties, kas notiek.

Es izvēlos mersedesu. Mani nosalušie pirksti čamdās ap aizdedzi. Atrumi pārslēdzas automātiski. Nolaižu lejā rokas bremzi un nospiežu gāzes pedāli. Mana nedzīvā, kailā pēda noslīd no pedāļa. Mašīna sagrīļojas. Es mēģinu vēlreiz, un zem manis sakustas riteņi. Pa sānu durvīm no angāra grīļodamies iznāk vīrietis, satvēris sānus ar kreiso roku, labajā turēdams ieroci. Nav laika, lai aizbrauktu, tāpēc es stiīrēju viņam pretim. Viņš izšauj. Pasažieru pusē ārējais spogulis saplīst. Viņam trāpa buferis, tad pasažieru puse viņu samīca pret rievaino betona sienu. Es caur mašīnu jūtu viņa ķermeni nodrebam.

Izjoņoju pa galvenajiem vārtiem un esmu jau uz bedrainā ceļa. Es neievēroju apkārtējo satiksmi. Tikai tagad saprotu, ka braucu bez gaismām. Es ieslēdzu gaismu. Nav gandrīz nevienas ceļa zīmes, bet apmēram nojaušu, kur atrodos. Es dodos projām no centrālās Maskavas. Pēc piecām minūtēm jau esmu nost no galvenā ceļa, braucu ziemeļu virzienā. Es nevaru pieļaut, ka man tiktu pievērsta uzmanība, tāpēc nebraucu ātri un ievēroju noteikumus, bet to darīt kļūst arvien grūtāk, jo mana ķermeņa temperatūra sāk pieaugt un sākas drebēšana.

Šī ir zelta stunda. Es paskatos pulkstenī. Desmit minūtes pāri deviņiem. Atņemu piecas minūtes, kas pagājušas, kopš es aizbēgu; man ir laiks līdz piecām pāri desmitiem. Zelta stunda ir tā pirmā stunda, pārākuma stunda, stunda, kurā pārējie mēģina novērtēt bojājumus un formulēt plānu. Krīzes situācijā šī zelta stunda ir jāizmanto.

Ir divdesmit piecas pāri deviņiem, kad es nobraucu no ceļa, pus- desmitos es izslēdzu dzinēju pie Bibirevas mājas durvīm. Vestibilā nav manāma nekāda kustība, bet tālāk divi labi ģērbušies cilvēki steidzīgi aiziet no vienām durvīm līdz nākamajām. Es izslēdzu lukturu gaismu un dziļi ieelpoju. Citas alternatīvas nav.

Es izkāpju. Aukstums šķiet vēl ļaunāks nekā tagad, kad esmu nedaudz sasildījusies. Bagāžniekā atrodu instrumentus un paņemu domkratu. Tad es aizslēdzu mašīnu un dodos uz ēku. No lifta izkāpj pāris. Mani ieraugot, viņi apstājas. Netīra sieviete, kurai mugurā asiņains T krekls un biksītes, labajā rokā tur domkratu. Trīs tulznaini cigarešu degumi uz elkoņa. Viņi redz ievainoto, asiņaino, salauzto degunu, melno aci, uzpampušo muti un tumšos, sapinkājušos matus. Viņi ir pārāk apmulsuši, lai ko sacītu. Viņi pat nepajautā, vai ar mani viss ir kārtībā.

Es paeju viņiem garām, iekāpju liftā un lūdzos, kaut tikai tas nesabojātos. Manā gaitenī neviena nav, tas ir liels atvieglojums. Man nav līdzi atslēgas. Saņemot visus spēkus, ar domkratu iesitu pa slēdzeni. Tā salūst pēc otrā mēģinājuma, un es ieeju dzīvoklī, ja kāds mani tur gaida, tad tās būs manas beigas. Man nav vairs spēka ne ar vienu cīnīties.

Es aizveru durvis. Manā prātā ir izveidojies saraksts, kas jāizpilda punktu pa punktam. Virtuves pulkstenis rāda trīsdesmit četras minūtes pāri deviņiem. Vannas istabā nomazgāju rokas, palieku galvu zem krāna un notīru seju no asinīm. Vairums mana ķermeņa var pagaidīt, bet deguns gan ne. Tas ir pārāk saliekts. Es saņemu galu ar īkšķi un rādāmo pirkstu un to pabīdu. Tas šķiet tik mīksts, gandrīz vai šķidrs. Es jūtu savienojošo audu berzēšanos. Sānos ir redzams uztūkums. Es to apņemu ar abu roku pirkstiem, ie- velku dziļu elpu un tad spiežu. īsi un asi. Atskan pretīgs krakšķis, dedzinošas sāpes sinusos, asins strūkla pa abām nāsīm.

Nav ideāli, bet ir labāk. Ar aukstu ūdeni notīru jaunās asinis, noslaukos, tad ātri uzziežu krēmu pār visvairāk redzamajiem ievainojumiem, uz brūces virs labās acs vazelīnu. Guļamistabā izņemu no somas drēbes un tās uzvelku: divi T krekli, džinsi, divi zeķu pāri, bieza, tumši zila polo jaka un kājās zābaki. Es pagrābju lukturīti, ieeju vannas istabā, kur sakravāju visu somā un dodos projām.

Iekāpju mašīnā un nobraucu piecdesmit jardus līdz aizslēgtajām garāžām. Mašīnas pulkstenis vēsta, ka ir četrdesmit četras minūtes pāri deviņiem. Izkāpju un aizskrienu pie baložu būdas. Aiz tās noraušu sniegu un nezāles un paspīdinu pār zemi lukturi. Kad atrodu nelielo pauguriņu, izmantoju domkratu, lai uzlauztu sasalušo zemi. Atslēga ir tieši tajā vietā, kur to atstāju. Es atveru slēdzeni un ieeju būdā. Cieši sasēdušies bariņā, baloži sakustas, man uzdūdojot. Uzspīdinot lukturi, atrodu režģi, noņemu to un izvelku virvi no caurules. Virves galā karājas plastmasas maiss, kurā ir Sirila Bredfīlda veidotā identitāte.

Irēna Marso, šveiciete.

Es atstāju mašīnu pie Kazaņas stacijas astoņas minūtes pāri deviņiem. Zelta stunda ir iztecējusi. Ko gan Vatjukins nolēmis pasākt? Kad šķērsoju ielu uz Ļeņingradas staciju, tik tikko spēju paiet. Mani sāk pārņemt bezspēks.

Ieeju vestibilā, tad pie mazā biļešu stenda, kur tiek pārdotas biļetes uz Tallinu un Helsinkiem. Beidzot man nedaudz veicas. Tur nav cilvēku. Es izuēlos lodziņu, aiz kura strādā sieviete. Ar uztūkušu seju un slikti izbalinātiem matiem, viņa izskatās nogurusi.

-    "Tolstojs". Vai es jau nokavēju?

Viņa blenž uz maniem sasitumiem un ievainojumiem. Tad viņa paskatās pulkstenī.

-    Vēl ne.

-    Vienu biļeti.

-    Uz Helsinkiem?

Es pamāju ar galvu.

-    Vai pilns?

-    Diezgan.

-    Vai ir iespēja dabūt kupeju man vienai pašai?

Viņa paskatās datorā.

-    Otrajā klasē nav. Bet ir trīs pirmās klases kupejas, kas…

-    Es ņemšu vienu.

-    Tur ir divas guļamvietas.

-    Man vienalga.

Viņa sāk izrakstīt biļeti. Es atveru neilona maisiņu un izņemu rubļu paciņu. Viņa sarauc uzacis. Daļa no Petras, kas ir manī, redz, kas notiek viņas prātā, un nolemju veikt drošības pasākumu.

-    Es beidzot aizeju no tā kretīna, - es nomurminu.

Viņa atkal paskatās uz manu sadauzīto seju.

-    Vai jums viss kārtībā?

Kaut kur es atrodu spēku teatrāli ieraudāties.

-    Būs.

Es iekāpju "Tolstojā" piecpadsmit pāri desmitiem, desmit minūtes pēc tam, kad pagājusi zelta stunda. Septiņpadsmit pāri desmitiem, precīzi laikā, vilciens attiet no Ļeņingradas stacijas.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Vilciens lēni vilkās cauri pilsētai ziemeļrietumu virzienā. Stefānija aizvēra savas kupejas bīdāmās durvis un nostiprināja slēdzi. Iekšā bija silts un sasmacis gaiss un divas vienādi neērtas guļamvietas. Viņa paskatījās uz sevi pie durvīm piestiprinātajā spogulī un gribēja raudāt. Ne jau par savu izskata, bet to iemeslu dēļ, kas viņai lika tā izskatīties. Boriss Bergsteins, Jozefs Bergsteins, Salmans Rifats, Marsels Klīsens un visi pārēji, visi sapulcējušies kopā viņas dēļ.

Tumsa aiz loga radīja tādu kā drošības sajūtu. Tikusi ārā no Maskavas, adrenalīnu vairs neizjuzdama, Stefānija spogulī pārbaudīja degunu. Ievainojums lika sevi manīt. Nekas lielisks, bet pietiekami labi. Ap nāsīm asinis bija sakaltušas. Mugursomā bija puse paciņas Savlon. Viņa nedaudz uztriepa to uz cigarešu apdegumiem, kas nikni dedzināja, ari uz iegriezumiem un nobrāzumiem. Tad viņa novilka zābakus un zeķes un izpētīja pēdas - samocītas un netīras; viņa uz- zieda arī tām atlikušo krēmu.

Stefānija atgūlās un dzirdēja, kā pa koridoru turp un atpakaļ staigā vilciena pavadonis. Garām brauca restorāna ratiņi. Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Vai vēlaties ko ēdamu vai dzeramu? Viņa atbildēja, ka neko nevēlas.

Ļoti lēnām vilciena klabēšana viņu iemidzināja. Vēlāk viņu pamodināja skaļas balsis no blakus kupejas. Bija trīsdesmit piecas pāri diviem, lai kur arī viņa tagad būtu, un agrs vakars Manhetenā, kur atradās Komarovs. Stefānija iedomājās, ka ir kokteiļu stunda kādā debesskrāpī, kur pianists atskaņo Koulu Porteru vai Sinatru. Viņa viscaur uz ķermeņa izjuta sāpes, un viņai ļoti sala, kaut ari kupeja tika apsildīta. Arā piķa melnumu pastiprinaja vel arī tas, ka nevienu citu gaismu apkārt nemanīja; ik pa laikam paspīdēja kāda vārgi dzeltena blāzma no attālas fermas vai ari nelielu staciju apgaismojums.

Jozefs un Boriss Bergsteini, tēvocis un māsasdēls, viens nogalināts ar viņas roku, otrs, kamēr viņu glāba, abi tajā pašā vietā. Stefānijai šķita, ka tam vajadzētu kaut ko nozīmēt, bet viņa tomēr apzinājās, ka nāvei reti bija kāda nozīme. Gandrīz vienmēr tā bija rutīna.

Kad viņa pamodās nākamo reizi, muskuļi bija atslābuši. Tikai pēc divdesmit minūšu ilgas sāpīgas stiepšanās viņa sajuta ķermenī cirkulējam asinis. Muitas pārbaudes laikā Viborgā Stefānija tēloja tūristi, izlikdamās, ka vispār neprot runāt krieviski. Ierēdņi viņu sākumā uzlūkoja ar aizdomām, pēc tam ar raizēm. Viens no viņiem runāja lauzītā vācu valodā. Viņa paskaidroja, ka aplaupīta, bet Maskavas policija ar visu labi tikusi galā. Tagad viņa tikai vēlējās to aizmirst un apciemot draugus Somijā.

"Tolstojs" iebrauca Helsinku stacijā tieši paredzētajā laikā, trīsdesmit pāri vienpadsmitiem. Bija skaists rīts; debesīs ne mākoņa, mīnus piecpadsmit, pēc Celsija. Pirms došanās projām no stacijas, Stefānija no taksofona piezvanīja uz Ma- gentas Māju.

-    Labrīt, "Adelfi ceļojumi"!

-    Man jārunā ar Aleksandru.

-    Šeit neviena nav ar tādu vārdu…

-    Nu, dieva dēļ!

-    Atvainojiet, bet laikam būsiet nepareizi piezvanījusi.

-     Tirgus-austrumi-viens-viens-seši-četri-R-P.

-    Lūdzu, uzgaidiet!

Ierunājās Rozija Šaudhuri.

-    Stefānija, kur tu esi?

-    Helsinkos. Klausies, man vajag, lai tu viņam nodod kādu ziņu. Tas ir ļoti steidzami.

Pēc telefona sarunas viņa šķērsoja stacijas laukumu un devās uz Vilhonkatu. Trīs stāvus virs restorāna "Hamlets" atradās trīs dažādas viesnīcas, katra savā stāvā. Stefānija uzkāpa līdz Station Hostel otrajā stāvā. Reģistrācijas galds bija noklāts ar vecu plastmasas plēvi. Pie tā sēdēja kalsns vīrietis ar taukainu zirgasti, melnām ādas biksēm un violetu T kreklu ar garām piedurknēm un izbālējušu Roberta Planta attēlu uz tā. Stefānija minēja, ka viņam varētu būt apmēram piecdesmit gadu. Viņš paskatījās uz Stefāniju pār brillēm, kas viņam nepiestāvēja.

-    Numuru, lūdzu. Ceturto.

Lūgums pēc noteiktas istabas saistīja viņa uzmanību. To tikai vēl vairāk pastiprināja viņas ievainojumi.

-    Ceturto?

-    Pagalma pusē, ar skatu uz to.

Viņš paskatījās uz atslēgām pie dēļa.

-     Tas jau ir aizņemts. Varat dabūt piekto. No tā arī ir skats uz pagalmu.

-    Es gribu ceturto.

-    Es jau jums teicu…

Viņa jau bija sākusi atskaitīt no Irēnas Marso dolāru paciņas pāris banknošu.

-    Es, protams, piemaksāšu.

Piecpadsmit minūtes vēlāk pēc veiksmīga darījuma viņa bija tikusi numurā. Iepriekšējais iemītnieks bija atvieglots pārcēlies uz citu istabu, uzzinājis par problēmu ar grauzējiem, kuru vajadzēja steidzami novērst. Stefānija aizslēdza durvis un atvēra logu. Pagalms bija drūms, bezgaisa aka, kuru veidoja četru nepatīkamu ēku sienas. Pa kreisi stiepās veca notekcaurule. Un tur tas bija - piestiprināts aiz caurules, tik tikko pieskardamies sienai. Mazs sainis, kas bija gandrīz neredzams caurules ēnā. Stefānija pārbaudīja dzegu. Tur nebija ne sniega, ne ledus. Viņa uzkāpa uz tās, satvērusi logu rāmi atbalstam, un pastiepās. Sainītis bija piestiprināts ar divām mazām skrūvītēm. Tas bija nedaudz sacietējis, bet tas, protams, nebija pārsteigums. Bija pagājuši jau trīs vai četri gadi. Bet tas pietiekami viegli nonāca nost. Tikusi atpakaļ istabā, Stefānija atvēra saini un izņēma nelielu ķēdīti un atslēgu tajā.

Līdz diennakts "Universitātes aptiekai" bija desmit minūšu gājiens, tajā viņa nopirka dezinfekcijas līdzekļus un pārsienamos materiālus. Atnākusi atpakaļ, viņa nomazgāja kāju pēdas un apzieda ar antiseptiskiem līdzekļiem. Beigusi sevi apkopt, Stefānija kādu stundu atpūtās, tad aizgāja uz Merita- Nordbanken filiāli. Bankas vestibils bija alai līdzīgs, silts, ar akmens grīdu, augstiem griestiem un milzīgām, smagnējām zaļa marmora letēm, pie kurām darbinieki apkalpoja klientus. Stefānija parādīja savu atslēgu, un viņu aizveda uz seifu, kurā atradās individuālās glabātuves. Palikusi viena pati, viņa izņēma no kastes visu tās saturu un ielika to mugursomā. Viesnīcā viņa izklāja saturu uz gultas.

Franka Millere, pati pilnīgākā identitāte, kāda Petrai Rei- terei jebkad bijusi. Kad viņa bija dzīvojusi Francijas dienvidos, būdama Stefānija šneidere, viņa bija uzskatījusi Milleri par savu visdrošāko aizsardzību. Viņa bija domājusi, ka vajag tikai divpadsmit stundas, lai liktu līdz Helsinkiem. Viņa vienmēr bija ticējusi, ka, līdzko būs Helsinkos, līdzko būs Franka Millere, tā viņa būs drošībā.

Pa ceļam atpakaļ uz Statioti Hostel viņa iegāja Lasipalatsi multimediju centrā, kur viņai nācās pagaidīt pusstundu, līdz atbrīvojās kāds datora termināls.

Sveiks, Oskar! Kā noprotu, tad man kaut kas ir nosūtīts.

Un no agrākā VDK slepkavas. Draudzējamies ar ienaidniekiem, Petra? Patiesību sakot, esmu šokā.

Šaubos. Man ir tādas aizdomas, ka jūs abi bijāt labi paziņas.

Bijām?

Diemžēl. Vakar Maskavā.

Es ceru, ka ne ar tavu palīdzību.

Nē. Viņš mira, glābjot mani.

Tas mani nepārsteidz. Man viņš vienmēr šķita pārāk cilvēcīgs savai profesijai.

Ko viņš man atstājis?

Stefānija iegāja kafejnīcā Strindberg pussešos, kā jau bija norunāts. Viņa nostājās rindā pie letes. Vieta bija pārpildīta, klienti dažādi: pusmūža vīrieši tvīda auduma žaketēs un pelēkās vilnas flaneļa biksēs, sievietes kažokādas mēteļos, studenti ar riņķīšiem degunos un ar hennu krāsotiem matiem. Aiz stikla vīdēja salāti, sviestmaizes un smalkmaizes, bet Stefānija nevarēja pat iedomāties par ēdienu, tāpēc palūdza tikai karstu šokolādi. Ņemot naudas atlikumu, vina ieraudzīja, ka Aleksandrs jau ir ieradies, sēž pie galda stūri, pagriezis muguru pret logu. Protams, tā bija pati vientuļākā vieta visā kafejnīcā. Viņa gabardīna lietusmētelis bija rūpīgi salocīts viņam blakus, kafijas tase priekšā uz galda.

-    Jēziņ…

-    Nav tik slikti, cik izskatās.

-    ja tā būtu, tad tu jau būtu mirusi.

Stefānija apsēdās.

-    Tu tiešām māki likt meitenei justies īpašai, vai ne?

-     Es ielidoju agrāk. Mēģināju tevi sazvanīt, bet tev bija izslēgts telefons.

-     Tas ir kaut kur Maskavā. Kopā ar visu pārējo. Cik daudz laika mums ir?

-     Man jālido atpakaļ ar pēdējo lidmašīnu. Pusastoņos. Mani gaida mašīna, tā ka mums ir stunda, varbūt nedaudz vairāk.

-    Rozija tev visu izstāstīja?

-    Visu, ko tu viņai stāstīji, jā.

-    Vairāk arī nekā nav. Kobas nav.

-    Tā jau tu apgalvo.

-    Bet darījums tomēr parīt Ņujorkā notiks.

Aleksandrs no jakas kabatas izņēma mazu bloknotu.

-    Detaļas?

Stefānija papurināja galvu.

-    Nē.

-    Mums jābrīdina ASV varas iestādes.

-     Tam nav laika. Ne jau tik daudz, lai viņi visu izdarītu, kā nākas. Viņi visu sabojās. Es esmu vienīgā, kam tas var izdoties.

-    Neizskatās, ka tev varētu kaut kas izdoties.

-    Gan jau tikšu galā.

-    Nedalīties ar mani visā nav laba doma, Stefānija.

-    Tāpat kā manis krāpšana.

Viņš sarauca pieri.

-    Nesaprotu.

-     Tāpēc jau tu esi šeit. Šī ir pēdējā reize, kad mēs tiekamies. Es negribu, lai ir kā pagājušo reizi. Es gribu, lai mēs abi jau iepriekš zinātu, kas notiks. Pēc Ņujorkas mēs esam norēķinājušies. Kad viss būs beidzies, es atkal nozudīšu. Un šoreiz es iešu pensijā.

-    Ja nu tu nevari apstādināt darījumu? Tu spēlējies ar cilvēku dzīvībām, Stefānija.

-     Vai zini ko? Man jau ir vienalga. Šis ir vienīgais veids, kā tas var izdoties. Galu galā es kaut kā nogādāšu informāciju tev. Tev varbūt būs viens vai divi mēneši japagaida, bet…

-    Tu jau visu esi izplānojusi, vai ne? - Viņa balss tonis uztrauca Stefāniju. Viņš iemalkoja kafiju. Aleksandrs nebija no tiem, kurš mēģināja uzvarēt bezcerīgos strīdos. Tad viņš mainīja tematu, līdz viņi strīdējās par ko tādu, kur viņš varēja ņemt virsroku. Tāpēc viņš sacīja:

-    Tagad izstāsti man par Konstantīnu Komarovu.

No viņa mutes šis vārds neskaneja labi.

Stefānija cīnījās ar pieaugošām bailēm.

-    Ko tu gribi zināt?

-    Kā viņš ar to visu saistīts?

-    Viņš nav saistīts.

-    Tiešām?

-    Viņam bija daudz biznesa darījumu ar Oļegu Rogačo- vu, un tagad viņš bieži sadarbojas ar Vatjukinu. Bet viņiem nav tik tuvas attiecības.

-    Un tev ar Komarovu? Vai jums ir tuvas attiecības?

Tas bija jautājumus, kas tika uzdots vienīgi tāpēc, ka atbilde jau bija .zināma. Bet Stefānija tik un tā nevarēja viņam atklāt patiesību. Stefānija papurināja galvu. Aleksandrs izņēma pārnēsājamo DVD atskaņotāju, kuru Rozija Šaudhuri bija aizvedusi uz Cīrihi. Viņš to atvēra, piespieda slēdzi un paslidināja uz Stefānijas pusi.

-     Nedomāju, ka tev vajag austiņas. Šķiet, ka attēls pats par sevi ir skaidrs.

Stefānija pazina istabu, skatu punkts bija no augsta stūra. Tagad viņa atcerējās, ka tur bija atradies ventilators. Tieši virs durvīm. Nokrāsots balts kā sienas. Tā bija viņas guļamistaba Vecā tiesas ēkā. Viņa redzēja sevi, kā viņa glāsta Komarovu, baltā dūnu sega nomesta saburzīta uz grīdas. Viņas galva atliekta atpakaļ, krūtis trīs, Komarova pirksti satvēruši viņas pēcpusi, abi piespiedušies viens otram. Lai gan uzņemtais materiāla bija neskaidrs, abu alkas vienam pēc otra bija acīm redzams. Stefānija apstādināja video un aizcirta vāku.

-    Vai tu nekad nepārtrauksi? - viņa nočukstēja.

-    Vai tu tā uzvedies ar visiem vīriešiem, ar kuriem neesi tuvās attiecībās?

-    Tu mani filmēji? Manās mājās? Kā tu varēji?

Ļoti vienkārši. Stefānija to zināja. Viņš ļāva, lai iedarbojas klusums. Stefānija nekad nebija nevienu ienīduši tik ļoti kā tagad Aleksandru. Viņas dusmas bija tik kvēlas, ka viņa pat nespēja ierunāties. Pirmo reizi mūžā viņai bija tāda sajūta, ka varētu nogalināt sava prieka pēc.

-    Parunāsim par viņu.

-    Man tev nav nekas sakāms, tu pretīgais izdzimteni! Nav tava sasodītā darīšana.

-    Vai tiešām?

-    Viņš nav Koba, un tas arī viss.

Aleksandrs ledaini pasmaidīja.

-     Labākajā gadījumā tā ir semantiska atšķirība.

-    Viņš ir tikpat daudz Koba, cik es.

-    Par to es nešaubos. Bet vai tu biji Parīzē? Vai tu nogalināji Oļegu Rogačovu? Vai tu iešāvi galvā Džeimsam Mārša- lam? Vai tu nozagi disku un pārdevi to Salībī?

Stefānija bija apmulsusi.

-    Mums bija vienošanās. Mums ir vienošanās. Tu man apsolīji. Koba - un tad tu ļauj man iet.

-    Jau pašā sākumā Māršala atriebība bija galvenā.

-    Tikai tāpēc, ka tu uzskatīji Kobu par vainīgo.

-    Pēc maniem uzskatiem, Komarovs ir Koba. Tieši tāpat, kā šķiet visiem pārējiem.

-     Nē. Rogačovs bija mērķis. Māršals bija…

-    Kļūda? Nu, Stefānija! Komarovs rada draudus.

-    Vatjukins rada draudus. Viņš ir tas, kurš runā ar serbu renegātiem.

-    Vai tu esi akla? Vatjukins ir tikai lelle, ar ko spēlējas Komarovs. Viņš runā ar Centraļnaju, viņš runā ar visiem. Viņš ir tas, kas viņiem visiem ir kopīgs.

-    Jēziņ, tu apsolīji!

-     Pieņemies prātā, Stefānija! - Aleksandram izdevās izskatīties gan garlaikotam, gan uzjautrinātam un aizkaitinātam. - Bez tam - ko gan tu gribi darīt ar Komarovu? Izplānot nākotni, paņemt mājas kredītu un nopirkt Volvo? Tu ne ar ko neatšķiries no pārējiem. Tu pieņem tās ērtibas, ko vari atrast, jo attiecības tev nav iespējamas.

-    Tas nav tiesa.

-    Nosauc vienas attiecības, kas tev ir bijušas un kas ir izdevušās.

-    Šīs te.

Kjūda, un viņa to apzinājās tieši tajā brīdī, kad to pateica.

-    Tu esi sasaistījusies ar bagātu noziedznieku, ar kuru tu satiecies viesnīcas numuros - te vienu nakti, te otru… un tev liekas, ka tās ir izdevušās attiecības?

Es varētu ar viņu strīdēties - es varētu viņam uzliet atlikušo karsto šokolādi bet kāda tam būtu jēga? Negribu saistīt Aleksandru ar kaut vienu baudas punktu sevī, lai cik īslaicīgs arī tas būtu.

-    Tādi vīrieši kā Kotnarovs netiek notiesāti, - viņš saka.

-    Ne tad, ja viņus nošauj.

-     Viņi piekukuļo tiesnešus, iebiedē zvērinātos, iznīcina pierādījumus. Viņi nogalina aculieciniekus. Un, kad viņi tiek atpakaļ uz ielas, tad bizness turpinās ar visām tā ierastajām ciešanām. Lai nu kā, nevar teikt, ka mēs ļoti vēlētos, lai viņš tiek notiesāts, vai ne? Kurš gan zina, kādi netīrie noslēpumi tad atklātos, vai ne?

Es iedomājos patversmi un bērnunamu Izmailovā.

-    Tu kļūdies, - es viņam saku, lai gan zinu, ka ir bezjēdzīgi paskaidrot.

-    Nu, jebkurā gadījumā tam nav nozīmes. Tam ar tevi nav nekāda sakara. Es tur nosūtīšu kādu citu.

-    Tu nedrīksti tā darīt!

-    Tas nav apspriežams jautājums, Stefānija.

-    Ja tu viņu nogalināsi, es ļaušu, lai notiek darījums.

Aleksandrs mani brīdina, pavicinot ar pirkstu.

-    Vai zini, nedomāju vis, ka tu tā rīkotos. Bet, ja arī tā izdarītu, tas neko nemainītu.

-    Tu, kretīn!

-    Tu nesaproti. Es piekāpjos. Tu parūpējies par Vatjukinu, un, kā jau mēs nolēmām, tu aizej.

-    Tu nesaproti!

-    Stefānija, viņi abi jau ir miruši.

-    Tas nav tik vienkārši.

-    Tas ir gan tik vienkārši, - viņš atbild.

Es gribu kliegt, bet es to nedaru. Jo viņam ir taisnība. Viņa pasaulē - reālajā pasaulē - sarežģītas lietas var kļūt vienkāršas. Ar to viņš nodarbojas. Viņš piedāvā skaidrus risinājumus sarežģītām problēmām. Ar to nodarbojās arī Petra.

-    Tad ļauj man to izdarīt.

Iestājas ilgs, neticības pilns klusums, pirms viņš atbild:

-    Tu taču nedomā to nopietni.

Mūsu skatieni sastopas.

-    Domāju gan.

-    Nekādā ziņā.

-    Lūdzu!

-    Liecies mierā, Stefānija! Ļausim, lai tas paliek anonīms.

-    Tu man esi to parādā.

-    Es tev neko neesmu parādā.

Es pieliecos un runāju klusāk, bet degsmi manā balsī nevar nesaklausīt.

-    Tu gribi, lai viņš būtu miris? Labi. Ja tas ir jāizdara, tad nav ne mazākā iemesla to neatļaut darīt man. Es zinu, ka tu tik un tā mani vērosi. Ko gan tu vari zaudēt?

-    Baidos, ka tu esi pārāk laba…

-    Muļķības!

-    Tas ir tiesa. Un mēs abi to zinām.

-    Es tev dodu savu vārdu.

Viņš sardoniski pasmaida.

-    Tas gluži nelīdzinās dzelzī iekaltai garantijai.

-    Kāda tev starpība, kas to izdara? Tu tik un tā dabūsi to, ko vēlies. Dzīvību pret dzīvību. Galu galā tas jau arī ir galvenais, vai ne?

Es pamostos un paskatos ārā pa logu. Sākumā redzu mākoni. Pamazām gan saprotu, ka tas nav mākonis. Tas ir ledus. Grenlan- de, plaša un nevainojama, apbrīnojams balts klajums, kas plešas līdz pat horizontam tālumā. Es redzu nelielu plankumiņu, kas traucas pār šo brīnišķīgo fonu: "Finnair MD-11", kas ir ceļā uz Ņujorku.

-    Vai varu jums ko piedāvāt? Kapučino? Vai varbūt ūdeni?

Man laipni uzsmaida stjuarte.

-    Kapučīno, paldies!

Es uzlieku kājas uz sēdekļa, ietinusies segā, un piespiežu tās cieši pie sava sāpošā ķermeņa. Biznesa klases salons ir pustukšs. Vairums pasažieru ir aizmiguši, viens vai divi no viņiem skatās filmas. Es palūkojos pulkstenī. Jau trīs stundas esmu gulējusi, un tas ir par trim stundām vairāk, nekā man izdevās vakar Helsinkos viesnīcā.

Līdz darījumam palikušas divdesmit četras stundas. Komarovs līdz tam ir drošībā, jo es Aleksandram esmu vajadzīga. Pēc tam mēs, protams, bēgsim. Bet mums tas neizdosies. Aleksandrs zina, ka manis dotajam vārdam nav vērtības, un tāpēc es ari zinu, ka Kostja jau tiek novērots. To dara droši vien četri vai pieci cilvēki. Ja viņi jau nebūtu savās vietās, Aleksandrs nemūžam nebūtu piekritis maniem nosacījumiem. Mēs pat nepamanīsim, kad tas notiks. Viņi zinās visu par mani un būs gatavi. Pamanot pirmo aizdomīgo rīcību, viņi mūs abus nogalinās. Es pat nevaru paļauties uz to, ka būšu par viņiem vieglāka, jo viņi būs nepārspējami. Boids būs par to pārliecinājies. Kāda drausmīga ironija! Man šķiet, ka viņš justos sarūgtināts. Es tā ceru. Ja vien Boids zinātu…

Es esmu daļa no Aleksandra plāna, un las viņam sagādā baudu. Vai es izglābju sevi un nogalinu Kostju? Vai arī es mirstu kopā ar viņu, mēģinot bēgt? Aleksandrs nelolos nekādas ilūzijas par maniem nodomiem. Mēs abi pazīstam viens otru pārāk labi.

Stjuarte atgriežas ar kapučīno, un es turpinu lidot pār Gren- landes tukšo ainavu.

Ārā pie kafejnīcas "Septiņi prieki" strīdējās divi vīrieši. Stefānija šķērsoja Malberija ielu un devās pa šaurajām kāpnēm lejā uz pagrabu. Gaitenis oda pēc mitriem mēteļiem, lētiem cigāriem un anīsa sēklām. Vu Lina zobārstniecības uzgaidāmajā telpā neviena nebija. Stefānija atvēra durvis bez klauvēšanas. Vu Lins bija telpas otrā pusē, noliecies pār nelielu trauciņu.

-    Mēs esam slēgti.

-    Ideāli!

Viņš pagriezās, sarauca pieri, pazina Stefāniju un acīm redzami satraucās.

-    Ko tu te dari?

Viņa ledaini pasmaidīja.

-    Teiksim tā, ka neesmu ieradusies labot zobus.

-    Te nedrīkst tāpat atnākt! Sākumā jāzvana.

-    Piedod! Nebija laika.

Tas bija tiesa. Finnair lidmašīna AY005 bija piezemējusies nedaudz vēlāk, nekā bija paredzēts, divdesmit minūtes pāri četriem. Frankai Millerei bija pagājušas gandrīz trīs stundas, lai JFK nokārtotu visas formalitātes un pēc tam tiktu līdz Manhetenai. Viņai bija aizdomas, ka tas nav gluži pats ilgākais laiks, tomēr labi tas arī nebija.

-    Ko gribi?

-     Ieroci.

-Kad?

-     Tagad.

-    Man te nav neviena ieroča.

-    Tiešām?

Vu Liņs papurināja galvu.

-     Nav droši.

Stefānija paspēra soli uz priekšu, viņš atkāpās.

Viņa sacīja:

-    Nez kāpēc man šķiet, ka tu justos daudz drošāk, ja tev šeit būtu ierocis. Ņemot vērā tavu nodarbošanos, nevar zināt, kuram sagribēsies tev uzbrukt. Iespējams, ka pacientam ar slikti saplombētu zobu. Amerikāņiem patīk sūdzēties.

Varbūt ari kāds, kuram tu esi pārdevis kādu munīcijas gabalu.

Stefānija redzēja, ka viņš svārstās; Vu Liņs viņu atpazina, bet neatcerējās viņu darījumu detaļas.

-    Viena stunda…

-     Tagad.

-    Nav iespējams.

Uz paplātes pie zobārsta krēsla bija netīri instrumenti. Vu Liņs redzēja, ka Stefānija tos vēro, un sāka atkāpties. Stefānija sacīja:

-    Pagājušo reizi, kad tikāmies, es tevi brīdināju, ka mani apkrāpt ir kļūda.

Daudz tas neprasīja. Pāris apslēptu draudu, un te nu tas bija, izvilkts no atvilktnes zem darba galda. Colt Delta Elite, tūkstoš deviņi simti astoņdesmit septītā gada ASV valdības modelis. Viņa ielika ieroci mugursomā, ko bija nopirkusi Helsinkos Stockmann lielveikalā tajā rītā. Tur viņa bija nopirkusi arī jaunas drēbes; pirms došanās uz lidostu Station Hostel numurā viņa bija tikusi vaļā no visiem pierādījumiem par Irēnu Marso.

Bija tieši pirms deviņiem, kad Stefānija izkāpa no taksometra Piektajā avēnijā. Komarovs ieveda viņu savā dzīvoklī, aizvēra durvis, noskūpstīja un satvēra viņas seju rokās.

-    Kas ar tevi notika?

Viņa papurināja galvu.

-    Apskauj mani!

Viņš paklausīja.

-    Vai viss ir beidzies?

-     Gandrīz.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Komarova jaka bija salocīta un pārlikta pār dīvānu, tai virsū uzmesta kaklasaite. Krekla piedurknes bija uzrotītas līdz elkoņiem, uz vienas rokas rēgojās krievu ortodoksa krusts, uz otras pelēkzaļa stipa. Stefānija nometa mugursomu uz grīdas.

Viņš mazliet ielēja divās glāzītēs un degvīnu pasniedza Stefānijai.

-     Mums ir šis vakars un rītdienas vakars, - Stefānija sacīja. - Pēc tam mēs bēgam.

-    Un rītdienas diena?

-    Nekas īpašs.

-    Tas noteikti būs kaut kas īpašs.

-    Es runāju nopietni, Kostja. Viņi tevi novēro.

Viņa smaids nozuda.

-   Mani?

-    Es neesmu iemesls, kāpēc mēs bēgam. Tas esi tu.

Viņa redzēja, kā Komarovs to īsti nesaprot.

-    Uzbeks, kas tika Voroņežā nogalināts. Vai tu to izdarīji?

Viņš piemiedza acis.

-    Tu jautā, vai es tiešām esmu Dons no Donas?

-Jā.

-    Ne, es tas neesmu.

-    Bet viņš tevi piekrāpa.

-    Un es atalgoju to vīrieti, kurš viņu nogalināja.

-    Tu kādu nolīgi?

-    Viņš bija balvu meklētājs. Es izsludināju cenu par uzbeka galvu.

-    Un Oļegs Rogačovs? Vai viņu tu nogalināji?

Komarovs vilcinājās, aizsmēķējot Chesterfield.

-    Kas tev to stāstīja?

-    Vai tā ir patiesība?

Protams, ka bija. Viņš pamāja ar galvu.

-    Un Džeimsu Māršalu? SIS virsnieku?

-    Viņi bija kopā. Tas bija vienīgais veids, kā būt drošam.

-    Jēziņ!

-    Vai ar to tas ir saistīts? Britu izlūkdienests?

-    Tev - jā.

-    Kāpēc? /

-    Rogačovs iedeva Māršalam disku, pēc tam tu to nozagi.

-    Tieši tā.

-    Kas tajā bija?

-     Informācija, kas iznīcinātu konkurentus. Detaļas par viņu biznesa operācijām. Kā viņi atmazgāja naudu. Korporatīvās saistības, kuras viņi bija izveidojuši. Personiska informācija par bankas kontiem. Potenciālo informatoru vārdi un adreses. Visas viņu vājās vietas. Tas viss bija ļoti detalizēti.

-    Un tu pārdevi disku Džordžam Salībī?

Komarovs sarauca pieri.

-    Protams, ka nē. Es to iznīcināju.

-    Kas tad bija seifā?

-    Tas, ko tu tur atradi.

-    Es neko neatradu.

-    Tieši tā. Klīda baumas, ka es viņam to pārdevu. Es nezinu, kur tās radās. Salībī laikam domāja, ka baumas ir sava veida tirgošanās līdzeklis. Ja cilvēki ticēja, ka tas ir pie viņa, tad viņš izmantotu šo domu par finanšu līdzekli.

-     Bet viņš par zemu novērtēja diskā ierakstītās informācijas vērtību?

-    Jā. Tāpēc arī viņš kļuva par mērķi.

-    Kāpēc tu vispār tajā iesaistījies?

-    Mēs ar Oļegu bijām diezgan tuvi. Viņš gribēja, lai kļūstam tuvāki. Viņš gribēja, lai es strādāju Centraļnajas labā, nevis tikai sev. Es teicu, ka to nedarīšu, bet viņš nejutās pārliecināts. Viņam šķita, ka mani varētu pierunāt. Viņš man pastāstīja par disku un par darījumu, un es pateicu, ka man tas šķiet neprāts. Teicu, ka tas novedīs pie krimināla kara, kurā zaudēs visas iesaistītās puses. Bet viņš atteica, ka tas nenotiks, ja neviens nezinās diska izcelsmes avotu.

-    Viņš tev tā uzticējās, ka to pateica?

-    Kāpēc ne? Es viņam nekad nebiju devis iemeslu neuzticēties. Es Centrafnajai sarūpēju bagātības. Bet es arī citiem sapelnīju bagātības. Viņi man uzticējās tikpat daudz. Tā bija neiespējama situācija. Es mēģināju viņu apturēt, teicu, ka tas ir lēts gājiens, bet viņš jau bija izlēmis.

-    Tāpēc tu viņam sekoji, kad viņš devās uz Parīzi,?

-    Ja es viņam būtu ļāvis to izdarīt, būtu izcēlies haoss. Un pēc haosa sāktos savstarpēji apvainojumi. Tādas lietas nekad nepaliek noslēptas. Un, tiklīdz skaļi izskanētu viņa vārds, tā sekotu ari manējais. Vai nu tieši, vai ari saistībā ar to.

-    Un Džeimss Māršals?

-    Man bija disks, bet es nezināju, ko viņam bija stāstījis Rogačovs.

-    Jēziņ, kāds juceklis!

-    Varēja būt vēl ļaunāk.

-    Mani piespieda atkal strādāt, lai pierādītu, ka Petra nav nogalinājusi Māršalu. Un, to darot, es esmu notiesājusi tevi.

-    Tā nav tava vaina. Vai pat manējā. Patiesībā vainojams Rogačovs.

Stefānija netaisījās to apstrīdēt.

-    Vai diskā nebija nekādas ar kodolieročiem saistītas informācijas?

-    Piemēram?

-    Detaļas par nelegāli ievestu plutoniju-239.

Komarovs papurināja galvu, izdzēra glāzi tukšu un ielēja

sev vēl.

-    Vai tāpēc es esmu mērķis?

-    Tu esi mērķis tāpēc, ka viņi vēlas dzīvību pret dzīvību. Un to nevar mainīt.

-    Tātad…?

-    Ja viņiem radīsies aizdomas, ka tu gatavojies bēgt, viņi tevi nogalinās. Tāpēc tev ir jāpavada diena kā ierasts. Gluži vienkārši no rīta aizej uz savu biroju un vakarā atgriezies šeit. Kaut kas notiks tikai parīt.

-    Kāpēc viņi gaidīs?

-    Tāpēc, ka man ar viņiem ir tāda vienošanās.

Komarovs izskatījās apmulsis.

-    Tev?

-   Tie cilvēki tur, ārā, ir tikai papildu nodrošinājums. - Stefānija izdzēra savu glāzi. - Es esmu tā, kurai paredzēts tevi nogalināt.

Nebija dusmu. Sākumā viņš tikai izskatījās samulsis. Viņa nemēģināja neko paskaidrot, jo zināja, ka jebkas, ko viņa teiks, visu tikai pasliktinās. Viņa piepildīja glāzi, tad pasniedza viņam pudeli. Viņi abi kopā klusējot kādu brīdi dzēra. Kad viņš pārtrauca klusumu, viņš neko nejautāja. Kad viņi skūpstījās, Stefānija viņam uz mēles sajuta degvīnu. Varbūt tas nāca no viņas? Viņi apskāva viens otru, tad apsēdās uz dīvāna, pirkstus savijuši, ceļiem saskaroties.

-    Viss, ko tu man Maskavā izstāstīji, - Komarovs čukstēja, - visi sīkumi par tavu bērnību - kurā vietā virtuvē gulēja suņi, kā vējš dauzījās pret logiem, vēlas vasaras vakara smaržas -, tas viss ir palicis man prātā. Es prātoju par tām vietām, kuras apciemojām Ziemassvētkos. Vietas no tavas pagātnes. Tavas īstās pagātnes. Ir tik daudz, ko es tev vēlētos pajautāt.

-    Parīt mums būs tik daudz laika, cik vien vēlamies.

- Varbūt.

-    Bus, - Stefānijā uzstaja.

-    Es negribu tik ilgi gaidīt.

Ir pāri diviem. Četras stundas esmu lobījusi sev nost kārtu pēc kārtas. Esmu atdzīvinājusi savu ģhneni, savas atmiņas un esmu atklājusi Stefānijas Patrikas versiju. Viņa nav glītāka meitene skola, bet gudrākā gan. Ar viņu ir visgrūtāk. Viņa ir tā, kurai ir vislielākās izredzes kļūt veiksmīgai, bet arī tā, kurai noteikti būs jāizcieš vislielākās grūtības. Es gribēju rakstīt. Es gribēju kļūt par žurnālisti, ārzemju korespondenti tādā vietā, kur bija kaut kas, par ko vērts cīnīties. Es gribēju būt tālu projām no bezrūpīgas un vārgas sabiedrības. Es gribēju kļīit par aktrisi vai ari apprecēties ar fermeri, vai arī strādāt NASA Es gribēju, lai mani ciena, ignorē, mīl, nievā. Es gribēju būt tieši pretēja tam, kādu mani vēlējās redzēt mani vecāki.

Tāda nu es biju. Kostjas jautājumi un manas atbildes man atgādina, kāda es varēju kļūt. Pastāv manis alternatīva, un nav iespējams pateikt, kura no mums ir īstā. Iespējams, ka mēs abas. Tāpat kā Petra savā ziņā ir īsta.

Tagad es neesmu tikai vienkārši nogurusi. Es esmu apreibusi. Mēs izdzērām degvīnu un pēc tam vēl pudeli "Saint-Estephe". Tomēr vairāk par alkoholu mani ir apreibinājusi pagātne.

Kostja mani aizved uz guļamistabu, kur mēs pirmo reizi mīlējāmies. Tur es viņu izģērbu un pirmo reizi ieraudzīju viņa tetovējumus. Tas brīdis arī mani ir iezīmējis ar tetovējumu. Tas ir man atmiņā. Kad viņš sāk mani izģērbi, man ienāk prātā, ka viņš tūlīt piedzīvos kaut ko līdzīgu.

Manas krāsas atklājas pamazām. Es neko nedaru, un mēs nerunājam. Melni. Paralēlās līnijas no netīrajiem nagiem man uz kreisā stilba, pie kakla, ap locītavu kā rokassprādze. Violeti, melni un zili sasitumi ir uz mana vēdera, ribām, krūtīm, ap acīm, uz kreisās rokas un uz pleca. Trīs cigarešu apdegumi uz elkoņa un uz sāniem ir purpursarkanas tulznas, kuras dzeļ, uz tām skatoties vien, kur nu vēl tam pieskaroties. Kad esmu kaila, es jūtos, ka esmu viņa aizsegta. Viņš maigi ar pirkstu aizskar manu līko degungalu.

-    Vai tas bija Vatjukins?

-    Viņš bija viens no tiem.

-     Vai viņi…

-Nē.

Viņš drūmi pamāj ar galvu, bet es neesmu pārliecināta, vai viņš man noticējis.

-    ļa es viņu atkal kādreiz satikšu, tad nogalināšu.

Pirksts sasniedz manu pāršķelto lūpu. Es to noskūpstu.

-    Tu viņu vairs nesatiksi.

Viesnīca Somerset Rietumu Piecdesmit ceturtajā ielā. Saskaņā ar Jozefa Bergsteina atstāto informāciju tikšanās bija sarunāta trijos. Stefānija tur ieradās tieši pēc vieniem. Pēc Šterna ieteikuma viņa piegāja pie viesnīcas no pagalma puses. Iekraušanas vieta bija būvēta no betona blokiem, tāpat kā pirmais stāvs. Tieši pretī atradās ugunsdzēsības kāpnes. Tās nevarēja aizsniegt. Stefānija atvilka atkritumu konteineru, uzkāpa uz tā, bet tik un tā nevarēja aizsniegt. Tas prasīja nelielu lēcienu, tomēr pietiekami augstu, lai viņai caur plecu izšautos asas sāpes. Garām palidoja bariņš baložu. Viņa uzkāpa ceturtajā stāvā, kur izsita logu un iegāja ēkā.

Starp pasaules kariem, piecdesmitajos un arī sešdesmitajos gados, Somerset bija īpaši iecienīta britu ciemiņu vidū. Viņiem patika tās plašie numuri un izbālējusī greznība. Viņi bija pieraduši pie sliktas apkalpošanas. Daudziem viesnīca bija kā mājas projām no mājām. Kļūdama par nolaidības upuri, viesnīca zaudēja savu reputāciju, tā pasliktinājās visus septiņdesmitos un astoņdesmitos; gan ēkai, gan darbiniekiem bija nepieciešama renovācija, kas tā arī nenotika. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit ceturtajā gadā Somerset /ika slēgta. Un neviens to pat nepamanīja.

Elingtona numurs bija paplašināta versija tam numuram, kurā Stefānija bija izģērbusies Anatolija Medajeva priekšā. Divām istabām bija balkoni ar skatu uz Rietumu Piecdesmit ceturto ielu, no pārējām varēja redzēt Modernās mākslas muzeju. Stefānija pārmeklēja nolaistās telpas, atrada slēptuvi, pārbaudija ieroci un iekārtojās uz gaidīšanu. Tur bija auksti un mitri, ledains ūdens tecēja pa vienu sienu. Viņa varēja saskatīt savu elpu. Gaiss oda pēc pelējuma. Ārā lietus apslāpēja Manhetenas satiksmes troksni.

Vatjukins un Aleksandrs Kosigins ieradās pusstundu pirms trim kopā ar trim bruņotiem miesassargiem. Kosigi- nam mugurā bija mētelis ar filca apkakli un galvā sabuļādas cepure. Ar viņa patricieša sejas vaibstiem un drēbēm bija grūti iedomāties viņu Padomju armijas ģenerālleitnanta lomā Afganistānā. Tagad viņš izskatījās tā, it kā brauciens caur Bronksu viņam varētu šķist kā bīstams pagrieziens trešās pasaules valstī.

Viens no miesassargiem atgriezās pirmajā stāvā. Vatjukins nostājās pie loga un aizsmēķēja cigareti, Kosigins uztraukts soļoja turp un atpakaļ. Bez desmit minūtēm trijos Vatjuki- nam piezvanīja. Kad saruna beidzās, Stefānija dzirdēja, kā viņš saka Kosiginam, ka Buharins ir ceļā uz šejieni kopā ar klientu, kuram līdzi ir divi viri aizsardzībai. Viņa pazina vārdu: VDK Alfa veterāns, kurš bija viņu aizvedis uz Somerset, lai viņa tur tiktos ar Anatoliju Medajevu. Piecas minūtes pāri trijiem atskanēja kluss būkšķis, kuru lietū tik tikko varēja saklausīt.

Vatjukins sacīja:

-    Vai dzirdējāt?

Kosigins paraustīja plecus.

-     Es neko nedzirdēju.

Vatjukins paskatījās uz abiem miesassargiem.

-    Kāds no jums dzirdēja?

īsākajam no viņiem bija aitas sejas izteiksme.

-    Varbūt. Man likās… Es nezinu.

Vatjukins viņu nosūtīja, lai pārbauda. Stefānija izņēma no kabatas Colt. Pagāja deviņdesmit sekundes, pirms atskanēja vēl viens būkšķis. Skaļāks, tuvāks, to dzirdēja visi.

Kosigins apstājās.

-    Kas tas bija?

Vatjukins pasauca īsāko miesassargu:

-    Genādij?

Klusums.

-    Buharin?

Klusums.

-    Genādij?

Stefānijai sirds lēca pa muti laukā. Viņa aizskrēja uz blakus istabu, uz pirkstgaliem ejot pa čīkstošajiem dēļiem. Viņa izgāja gaiteni, kur bija ļoti tumšs, bet viņa tur jutās drošāk, jo nebija vairs iesprostota numurā. Vatjukins un Kosigins strīdējās savā starpā, viņu pieaugošā panika bija skaidri sadzirdama viņu balsīs.

Stefānijai pa labi kaut kas sakustējās. Ar vienu kustību viņa noņēma Colt drošinātāju, pagriezās, pacēla ieroci, sāka spiest mēlīti un… apstājās.

Tā bija Natālija. Acis plaši iepletusi, muti pavērusi.

Kādu bridi ne viena, ne otra nekustējās. Stefānijai šķita, ka Natālija ir vairāk apmulsusi par Stefānijas klātbūtni, nevis par ieroci. Viņa atkal uzlika ieroča drošinātāju un nolaida lejā roku.

-    Petra! - Natālija čukstēja. - Ko tu te dari?

Viņa bija samirkusi, uz garā, melnā mēteļa bija lietuslā- ses, rudie mati slapji.

-    Ko tu te dari?

-    Kas šeit notiek? Kur ir Vladimirs?

Stefānija bija pārāk apjukusi un nepamanīja Natālijas roku, ko viņa izvilka no mēteļa labās kabatas. Viņa to pamanīja tikai tad, kad jau bija par vēlu. Viņa bija satvērusi Glock 21 ar klusinātāju. Pirms Stefānija paspēja reaģēt, Natālija bija pielikusi klusinātāju viņai pie deguna. Viņa pasmaidīja, tad pastiepa kreiso roku. Stefānija uzmanīgi atdeva savu Colt.

-    Tagad pagriezies un ej!

Brīdī, kad Vatjukins un Kosigins ieraudzīja abas sievietes, viņi apklusa. Miesassargi paskatījās uz Vatjukinu, gaidot norādījumus, bet viņš skatījās uz Natāliju, pēc tam uz Stefāniju, kura ieraudzīja saskrambāto alumīnija diplomāt- portfeli uz grīdas blakus Kosiginam. Jevgeņija Vlasko oriģinālā dizaina prototips? Natālija atvirzījās nostāk no Stefānijas, tā, lai varētu skaidri redzēt visu telpu. Un tā, lai Stefānija būtu ārpus tūlītējas šaušanas loka.

Stefānijai nebija skaidrs, vai Vatjukins ir vairāk pārsteigts, ieraugot viņu vai Natāliju.

-    Natālija? Ko tu te dari?

-    Varbūt tev vajadzētu to pajautāt Petrai.

-    Es jums abām to prasu! Un kas notika ar Genādiju?

-    Tas pats, kas ar Dmitriju.

Kosigins izskatījās ļoti samulsis, un tas bija dīvaini, ņemot vērā, ka viņš reiz vadījis Piecpadsmito direkciju. Izskatījās, ka viņš vispār vairs neelpo.

Natālija sacīja:

-    Laikam jau jūs gaidāt, ka ieradīsies Buharins. Bet jums jau arī liekas, ka viņš agrāk bija tajā kafejnīcā Jūnjenaskvērā.

-    Par ko tu runā?

-    Viņa zvans pirms desmit minūtēm. Tas bija no ēdnīcas Brodvejā. Es biju ar viņu kopā…

Tad es arī visu saprotu. Pirmajā reizē, kad ieraudzīju Natāliju, man šķita, ka esmu viņu jau kādreiz redzējusi. Tas bija Trampa Tadž- mahalā Atlantiksitijā. Viņa bija Salībī nodalījumā, es biju kopā ar Borisu Bergsteinu. Atceros, kā prātoju, ka viņa izskatās kaut kur redzēta. Vēl iedomājos, ka, iespējams, viņa bijusi modele.

Vatjukins turpina runāt - un kļūst ar katru vārdu arvien dusmīgāks, kad es nomurminu:

Belgrada. "Inter-Continental". Pēkšņi Natāliju vairs neinteresē, kas sakāms viņas mīļākajam. Viņa paskatās uz mani ar liesmojošām acīm.

-    Ko tu teici?

-    Tu biji tur. Tieši aiz viņa. - Tajā dienā viņai arī bija mugurā garš mētelis, šķiet, ka tumši pelēks, nevis melns, ādas. - Es tevi redzēju.

-    Turpini!

-    Arkāns.

-    Ļoti labi. Vatjukins apklust.

-    Kas tu esi? - es jautāju. Kosigins beidzot ierunājas:

-    Vladimir, kas šeit notiek?

Tikpat labi istabā neviena cita bez mums divām varēja nebūt.

-    Tu taču neesi Natālija Markova, vai ne? Viņa papurina galvu.

-    Varu saderēt, ka no Omskas arī tu neesi. Viņa atbild vācu valodā:

-    Es pat neesmu krieviete.

-    Bet tu neesi arī vāciete. Tavs akcents…

-    Mani sauc Dragika Marika.

-    Tu esi serbiete? -jā.

Vatjukinam atveras mute, bet viņš nespēj bilst ne vārda. Es riskēju vēlreiz.

-    Centrālā parka rietumi?

-    Atkal pareizi.

-    Tātad viņi pilnīgi pamatoti meklēja sievieti…

-    Divas sievietes. Mani viņi pamanīja novērošanas kamerā, kad iegāju. Šajā lietusmētelī, beretē, ar saulesbrillēm. Un tad biji tu.

Viņi pieņēma, ka tā ir tā pati persona. - Natālija pasmaida, šoreiz patiesi. - Un tās mēs, protams, ari esam.

Cik patiesi! Vai tad tieši to mēs nebijām teikušas - jutušas - Vatjukina vasarnīcā?

Miesassargs krita panikā, bet Dragika bija veiklāka. Divi apslāpēti šāvieni, pirmais trāpija viņam celi, otrs krūtis. Ierocis izlidoja viņam no rokām. Kamēr viņš krita, Vatjukins iebāza roku mēteļa kabatā. Nepamirkšķinot acis, Dragika viņu nogalināja. Ar pirmo šāvienu. Bet viņa iešāva vēl divas reizes, lai būtu droša. Palika Kosigins, kurš bija acīm redzami neapbruņots, spriežot pēc viņa drebēšanas. Diezgan nožēlojamā veidā viņš pacēla rokas.

Dragika sacīja:

-    Ja vien viņa vecie Piecpadsmitās direkcijas draugi viņu tagad redzētu!

-    Vai tā tam bija jānotiek? - Stefānija pajautāja.

-    Ja nerunājam par tevi, tad - jā.

-    Sākot ar Rogačovu?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Centraļnajai bija visciešākās saites ar Piecpadsmito direkciju un Serbiju. Un Rogačovs bija Centraļnajas galva, tātad…

-    Un, kad izrādījās, ka ar viņu manipulēt ir grūtāk, nekā tev bija licies, tu meties virsū Vatjukinam. Tad bija arī disks. Un tev tam vajadzēja kādu no ārpuses. Komarovs derēja ideāli, jo viņš bija ar to tuvu saistīts, bet viņš nebija tās iekšienē. Tev vajadzēja tikai nodrošināt, ka viņam, tāpat kā visiem citiem, ir aizdomas par to, kas ir diskā.

-     Visas detajas par Rogačova konkurentiem - tās bija diskā.

-    Ko viņš iznīcināja. Bet baumas bija jāuztur spēka, tāpēc arī sekoja Salībī.

-     Pareizi. Mums nav naudas, lai nopirktu to, kas ir tajā alumīnija portfelī.

-    Un kas mēs būtu?

Dragika greizi pasmaidīja.

-    Vai gribi dzirdēt organizācijas nosaukumu? Ja vēlies, varu vienu izdomāt.

-    Ko tu iesāksi ar Marburg Varimit 11-13?

Viņa izvairīgi paraustīja plecus.

-    Kaut ko… īpašu.

Stefānija juta, ka sastingst.

-    Tu gatavojies to tiešām izmantot?

-Jā.

-    Bez draudiem, bez brīdinājuma?

Dragikas sejas izteiksme nevēstīja par nožēlu.

-Jā.

-    Ko tu ar to sasniegsi?

-    Manā valstī zaudējumi jau ir izdarīti. Tam vairs nav nozīmes. Vienīgais, ko mēs varam iesākt, ir parādīt, ka jebkurai darbībai ir savas sekas.

-    Vai esi redzējusi, ko var izdarīt ar to ieroci?

-Jā.

-    Un tas neko nemaina?

-     Mana ģimene tika nogalināta ar raķeti, ko izšāva amerikāņu lidaparāts Serbijas bombardēšanas laikā. Tas neko nemainīja. Viņiem, man, tiem, kas viņus noslepkavoja. Rezultāts bija tāds pats. Es esmu vienīgā, kas izdzīvojusi. Vai tev ir kāda nojausma, kas tā ir par sajūtu?

Stefanijai bija gan, bet viņa neatbildēja. Jo vairāk viņa uzzināja, jo tuvākas abas šķita. Kad Stefānija paskatījās uz Natāliju, viņa sev pretim redzēja Petru. Viņa zināja, ka skatienā neredz līdzjūtību, tikai aukstu loģiku. Un sāpes.

Dragika paskatījās uz Kosiginu.

-    Padod man portfeli!

Viņš uzlukoja Stefāniju, it ka domādams, ka viņa kaut ka spēj situāciju ietekmēt.

-     Tūlīt!

Kosigins paņēma portfeli un sāka iet viņas virzienā.

-    Tev vajag parādīt, kā…

-    Kosigin, man varbūt ir jaukas kājas un glītas krūtis, bet es neesmu idiote.

Viņš satvēra vienu no slēdžiem.

-    Tik un tā būtu labāk, ja…

-    Atlaid to!

Attaisījās pirmais slēdzis.

-    Neaiztiec!

Viņš taustījās ap otro slēdzi, un Dragika izšāva. Viens šāviens kaklā. Viņš atlieca galvu, ķermenis saļima, portfelis izslīdēja uz grīdas. Stefānijas prātā vārgais stikla konteiners saplīsa, izkaisot neredzamas daļiņas aukstajā, mitrajā gaisā. Viņa paskatījās uz Dragiku un redzēja, ka viņa domā tieši to pašu. Bet konteinerā, kas ir tik nedrošs, taču netiktu pārvadāts nekas nāvējošs. Tā taču nevarētu būt…

Dragika notēmēja ieroci pret Stefāniju, lai viņa paliek savā vietā. Tad viņa paspēra soli uz priekšu, atvēra otro slēdzi un atvēra portfeli. No vietas, kur stāvēja Stefānija, nevarēja redzēt portfeļa saturu, bet tas atspoguļojās Dragikas sejas izteiksmē. Sākumā nesapratne, pēc tam izbrīns. Tad… uzjautrinājums? Ne jau komisks. Tas izskatījās rūgtensalds.

Viņa piecēlās kājās un papurināja galvu. Tad viņa pagrieza portfeli, lai Stefānija to redzētu. Putuplasts un Smith&Wes- son ierocis. Viņas abas tur stāvēja, šķita, ļoti ilgi, un vienīgās skaņas radīja lietus.

Tad Dragika sacīja:

-    Laikam jau es nebiju vienīgā, kam prātā zādzība. Mūsdienās nevienam vairs nevar uzticēties.

-    Kā gan tev izdevās strādāt abās pusēs?

-    Buharins ir līdzjutējs. Viņam šķiet, ka Krievija ir nodevusi Serbiju. Ka Krievijas vadoņi ir nodevuši paši savu tautu. Viņam šķiet, ka Krievijai jāsper solis atpakaļ, lai varētu virzīties uz priekšu.

Viņš tāds nebija vienīgais. Stefānija pazina Buharina brutālo loģiku; bioloģiskais terorisms, atbaidošie upuri, globālā reakcija, neizbēgamā Maskavas vainošana. Un kas pēc tam? Neskaidrības laiks. Un tādiem vīriešiem kā Buharins tas nozīmēja izdevību.

Dragika sacīja:

-    Mihails bija anonīmais galapatērētāju starpnieks. Vladimirs viņam uzticējās, tāpēc, kad Mihails sacīja, ka klienti vēlas to darīt ar viņa starpniecību, Vladimirs piekrita. Mihails pavadīja pietiekami daudz laika Balkānos, kad bija VDK Alfa, tāpēc Vladimirs tam noticēja. Un tā mums arī izdevās viņu pārliecināt, ka šodien viņš saņems dimantus un naudu.

-    Un tu uzticējies Vatjukinam, otram darījuma partnerim?

Viņa paraustīja plecus.

-     Man likās, ka labi pazīstu Vladimiru. Laikam jau viņā bija kas vairāk, nekā uzreiz redzams.

-    Un bez tevis kā sabiedrotās Buharinam nebūtu izdevies paveikt savu darbu.

-    Nē.

-Tu visu biji izplānojusi.

-    Visu, tikai ne Vladimira alkatibu.

-   Tam jau vajadzēja būt pašam vieglākajam. Viņš taču galu galā ir jaunais krievs.

Ejot ārā no Somerset, Stefānija gāja pa priekšu, Dragika drošā attālumā aiz viņas. Pa caurumu griestos uz grīdas pilēja ūdens, kas tukšajā telpā skaļi atbalsojās.

-    Pastāsti man par Arkānu! Kas mani nolīga?

-    Kā tev liekas?

-    Es pieņēmu, ka tas bija Miloševičs.

-    Pareizi. Tāpēc ari mums nācās noslēgt līgumu ar kādu ārpuse. Bija pieņemts, ka viņam ir tuvas attiecības ar Arkā- nu. Tā bija neērta sadarbība starp diviem Serbijas paplašināšanās atbalstītājiem. Patiesība Miloševičs baidījās no Ar- kāna.

-    Kāpēc?

-    Viņa pusmilitārie "Tīģeri" atradās pārāk augstu. No ārzemēm ienāca nauda, it īpaši no Krievijas un Itālijas.

-    Itālijas?

-    Kriminālie sindikāti, kas meklēja nākotnes iespējas. Viņi iedomājās tikt pie lielas naudas Balkānos. Naudas atmazgāšana, organizētā prostitūcija, narkotikas, ieroču kontrabanda. Sākās ari runas par kazino…

-    Man likās, ka tieši dažu to iemeslu dēļ Centraļnaja bija tuvās attiecībās ar Miloševiču.

-    Tā arī bija. Rogačovs bija tas, kurš ierosināja, ka Arkāns varētu radīt problēmas.

-    Bet Miloševičs nevarēja riskēt ar to, ka izmanto vienu no saviem cilvēkiem.

-    Tieši tā. Un viņš nevarēja arī riskēt ar to, ka kaut kas noiet greizi. Tāpēc viņš deva pavēli atrast kādu no malas. Viņš uzstāja, ka tam jābūt pašam labākajam. Vārdu sakot - tev.

-    Kāpēc tu biji Inter-Continental? Tas bija risks…

Dragika pasmaidīja.

-    Tu man neticēsi, ja pateikšu.

-    Nu, pamēģini!

-     Es gribēju tevi redzēt.

-    Redzēt mani?

-     Dzīvē. Es gribēju tevi vērot.

Lai gan Dragika gāja viņai aiz muguras, Stefānija ticēja, ka tā ir taisnība. Tas bija dzirdams viņas balsī. Tas bija kas vairāk par apbrīnu, īstenībā jau bijība.

-     Es vienmēr biju par tevi prātojusi, - viņa turpināja. - Par sievieti ar Petras vārdu.

-    Tagad tu zini.

-    Jā, zinu. Un man bija taisnība par tevi, Petra. Mēs abas esam vienādas.

Viņas sasniedza pirmo stāvu, šķērsoja tukšo vestibilu un devas uz ārdurvīm ēkas sānos, kur bija tumšāk, aukstāk un mitrāk.

-    Apstājies!

Tas bija šaurs gaitenis; Stefānija būtu varējusi aizsniegt abas sienas. Priekšā perspektīvas līnijas izgaisa tumsā. Siena viņai pa kreisi bija ārējā, jo aiz tās bija dzirdams lielus.

-    Notupies!

Stefānija juta, ka Petras nav viņā. Nebija nekā, kam pieķerties, nebija vietas, kur bēgt, nebija, ko teikt.

-    Uz ceļiem.

Viņa noslīdēja uz grīdas.

-    Rokas aiz galvas!

-    Vai es būšu tava trofeja?

Dragika ignorēja jautājumu.

-    Pastāsti man kaut ko, Petra! Kāds ir Kostja?

Tas bija pēdējais jautājums, ko Stefānija, ņemot vērā apstākļus, bija gaidījusi. Vai arī, ja padomāja, bija gribējusi dzirdēt. Bez tam uz to nebija viegli atbildei.

-    Kā tu to domā?

-    Kāds viņš ir kā vīrietis? Visu laiku, kad biju kopā ar Oļegu un pēc tam ar Vladimiru, es Kostju vēroju un prātoju par viņu. Patiesību sakot, kad redzēju jūs abus kopā, biju greizsirdīga.

-    Tu par mums zināji?

-     Protams.

-    Vatjukins arī zināja?

Dragika iesmējās.

-     Protams, nē! Neesi taču muļķe. Vladimirs bija tipisks vīrietis. Tipisks krievs. Bet es gan zināju. Kad mēs bijām kafejnīcā "Puškins", bija acīm redzams, ka jūs abi mēģināt to noslēpt.

-    Ļauj man minēt! Tu mani nošauj, viņš ir skumju pārņemts, tu viņu mierini. Vai tāds ir plāns?

-    Es nebiju par to iedomājusies, bet neskan slikti. Paldies!

-    Nav par ko.

-    Izstāsti man!

Ko gan es varēju zaudēt?

-    Viņš ir lielisks.

-    Vai tu viņu mīli?

-    Tā nav tava darīšana.

-    Vai tu viņu mīli?

-Jā.

-    Un tu saki, ka viņš ir lielisks?

-Jā.

Viņai aiz muguras atskanēja klusi smiekli.

-    Man jau tā likās.

Dragika izšāva.

Stefānija to dzirdēja, bet neko nejuta. Pēc brīža atskanēja soji, vēja pūsma, skaļš lietus un durvju būkšķis. Kādu bridi viņa sastinga. Tad paskatījās apkārt un saprata, ka ir viena pati. Stefānija uzlēca kājās, ieraudzīja dienas gaismas strēli, atvēra vaļā durvis un izgāja šaurā alejā. Viņa pagriezās pa labi.

Izgājusi uz Rietumu Piecdesmit ceturtās ielas, viņa paskatījās pa labi un pa kreisi. Lietū viņa redzēja izbiedētas sejas, lietussargus, cepures, uzrautus plecus. Bet Dragikas Marikas tur nebija.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Viņa nevarēja uzreiz doties pie Komarova. Viņai vajadzēja apdomāties. Tāpēc Stefānija devās pastaigā augšup uz Centrālā parka rietumiem, pagāja garām Džordža Salib! dzīvokļu mājai - augšējie stāvi joprojām bija melni pēc ugunsgrēka - un cauri parkam.

Nokļuvusi atpakaļ dzīvoklī, viņa bija jau izmirkuši. Ko- marovs neko nejautāja, Stefānija neko nestāstīja. Guļamistabā viņa novilka slapjās drēbes, ietinās baltā dvielī un saritinājās kamolā uz viesistabas dīvāna. Viņa zināja, ka drīz viņas ķermenis liks sevi manīt. Bet vēl ne. Viņa to nepieļaus.

-    Vai mums… nevajadzētu kaut ko darīt? - jautāja Komarovs.

Viņa papurināja galvu.

-    Rīt mums vajadzēs skatīties pāri pleciem. Šī ir mūsu pēdējā diena. Izbaudīsim to! Mēs nožēlosim, ja tā nerīkosimies.

Tas bija tāds vakars, kādu Stefānija vienmēr bija iedomājusies ar viņu pavadām. Mājās, vieni paši, atbrīvojušies, bez jebkādiem plāniem. Kaut kādā veidā viņiem izdevās atgaiņāt rītu. Komarovs ierosināja aiziet uz Ferrier, viņu pašu pirmo restorānu. Stefānija atteica, ka nevēlas ar viņu dalīties. Tādā gadījumā, viņš bija atbildējis, lai Ferrier nāk pie mums. Tomāti ar mozzarella un svaigu baziliku, pēc tam grilēts tuncis sarkano piparu vinegretā un coq au vin. No dzērieniem - vēsu Meursault, tad Pauillac. Viņi mīlējās uz dzīvojamās istabas grīdas un izdzēra pēdējo vīnu no vienas glāzes. Pēc tam, grasīdamies iemigt, atžirga, lai atkal mīlētos, abi pilnībā apzinoties kluso zemtekstu.

Gultā viņi tumsā sačukstējās, līdz Komarovs nedaudz pēc trijiem aizmiga. Stefānija palika nomodā, būdama apmierināta ar to, ka var klausīties, kā viņš elpo. Bez piecpadsmit minūtēm četros viņa izslīdēja no gultas, uz pirkstgaliem iegāja dzīvojamā istabā, aizvēra durvis un piezvanīja. Saruna ilga desmit minūtes. Tad viņa apģērbās Helsinkos Stockmann pirktajās drēbēs. Virtuvē viņa atrada bloknotu un pildspalvu. Pagāja piecpadsmit minūtes, lai viņa varētu sacerēt pāris īsu teikumu. Viņa atgriezās guļamistabā tikai vēl reizi, apstājoties durvīs, līdz acīs sariesās asaras. Tad viņa nolika zīmīti uz grīdas un izgāja no istabas.

Bija divdesmit pāri četriem, kad viņa izgāja laukā no mājas. Lietus joprojām lija. Uz ielas viņu gaidīja tumši zils BMW. Stefānija atvēra pasažieru puses durvis un iekāpa.

-    Man jau likās, ka tā varētu būt tu.

Rozija Šaudhuri līdzjūtīgi pasmaidīja. Viņas brauca klusēdamas, līdz šķērsoja Triboro tiltu.

-    Man jau vajadzēja to pašā sākumā zināt. Tu tik ļoti atšķīries. Ne tikai slaidāka un labāka fiziskā formā, bet arī vairāk pārliecināta. Un kad redzēju tevi Cīrihē - nobrāzts labais vaigs, apsējs ap labo roku. Tu teici, ka tas no karatē stundām, vai ne?

-Jā.

-    Kaut kāds klubs Septiņu Māsu ielā?

-    Tieši tā.

Stefānija vārgi pasmaidīja.

-    Nespēju noticēt, ka palaidu to garām.

Rozija, sieviete, kas zināja, ka tas, ko viņa dara, ir riebīgi, tik un tā to darīja. Tāpat kā to bija darījusi Stefānija, kad viņa bija tēlojusi Lisu, no narkotikām atkarīgu prostitūtu. Atšķirība bija tajā, ka Rozija kaut kam ticēja. Stefānija neticēja, tomēr viņa tik un tā apbrīnoja Roziju. Tas šķita pretrunīgi. Bet - nu un tad? Viņa bija vienas vienīgas pretrunas.

Rozija sacīja:

-    Neticēju, ka viņš tam piekritīs.

-    Es arī ne.

-    Negadās bieži, ka veco kretīnu kāds pārsteidz.

-    Es nebūtu mēģinājusi, ja nebūtu tevis.

-    Tiešām?

Stefānija papurināja galvu.

-    Es būtu mēģinājusi riskēt un bēgt.

-    Es priecājos, ka to nedarīji. Tas nebūtu sanācis.

-    Droši vien., Tu taču netaisies man pierādīt, ka tev ir taisnība, vai ne?

Rozija tikai pasmaidīja.

Astoņi simti četrdesmit četri, izlidošanas zāle British Airways terminālā JFK lidostā. Man rokā ir iekāpšanas biļete lidojumam BA178, kas izlidos pēc astoņpadsmit minūtēm. Vairums pasažieru jau ir iekāpuši. Man ir daudz atmiņu, ar kurām salīdzināt šīs savas izjūtas, bet patiesībā man šķiet, ka vēl nekad agrāk neesmu jutusies tik satriekta.

Es to atstāju līdz pēdējam brīdim, jau ver ciet vārtus. Es būšu pēdējā, kas iekāps. Es pasniedzu biļeti un atpakaļ saņemu tikai daļu no tās. Pēdējais skatiens pār plecu, tad lejā pa gaiteni uz lidmašīnu. Priekšā parādās atvērtas durvis. Tad viņš. Es apstājos. Viņam pie sāniem ir divi lidostas darbinieki. Boriss Bergsteins man reiz stāstīja, ka Kostjam JFK ir savi cilvēki. Viņš nekad neizplūda sīkumos, bet te nu ir pierādījums šim apgalvojumam.

-    Tu man atstāji zīmīti?

Viņa niknumu nav iespējams noslēpt.

-    Es nezināju, kā lai rīkojas. Man likās, ka nevarēšu tev to pateikt aci pret aci.

Lidostas darbinieki atstāja uz brīdi mūs vienus.

-    U11 kā būs ar nākotni, Stefānija?

-    Nav nekādās nākotnes. Mums abiem tādas nav.

-    Vai vakar tāda bija? -jā.

-    Bet tagad nav? -Nē.

-    Kāpēc ne?

Es papurinu galvu.

-    Tās gluži vienkārši nav.

-    Ar to nepietiek.

-     Piedod…

-   Mums jāaprunājas. -Nē.

-    Lido ar nākamo lidmašīnu!

-    Es nevaru.

-     Vari gan. - Viņš pamāj vīriešiem sev aiz muguras. - Viņi var…

-    Tu nesaproti. Šī ir daļa no vienošanās.

-    Kādas vienošanās?

-    No tās, kuru es noslēdzu no rīta, kamēr tu gulēji.

-    Par ko tu runā?

-    Šis ir vienīgais veids, kā varu būt pārliecināta, ka tu paliksi dzīvs, Kostja.

-    Kā?

-    Braucot atpakaļ.

-    Uz Londonu? -Jā.

Viņa skatiens pauž neticību.

-    Uz Magentas Māju? -Jā.

-Nē!

-    Cita ceļa nav.

-     Tu nedrīksti! Es tev neļaušu. Ne jau pēc tā, ko tu man izstāstīji.

Viens no darbiniekiem ieklepojas.

-    Atvainojiet…

Kost ja viņam nepacietīgi pamāj ar roku.

-    Vienu mirkli, lūdzu!

-    Mēs nevaram bēgt, - es viņam saku. - Mēs jau zinām, ka tāda dzīve ilgi neturpinās. Mēs jau to mēģinājām. Tu vari aizbēgt uz īsu laiciņu, bet ilgi gan ne. Beigās ir jāapstājas. Tāpēc tu arī to dari. Tu atrodi kādu vietu, kur apmeties uz dzīvi, mēģini izveidot jaunu dzīvi. Un tad tevi atrod.

-    Nav noteikts, ka tā notiek.

-     Ir gan. Tu nezini, kādi viņi ir. Viņi ir nenogurdināmi, viņi nekad nebeidz meklēt. Mēs varam aizbēgt uz vienu mēnesi, uz gadu, varbūt pat pieciem. Bet beigās viņi tik un tā mūs atrod.

-    Esmu gatavs riskēt.

-    Es neesmu.

-    Kāpēc ne?

Mana balss kļūst arvien klusāka.

-    Tas ir pārāk savtīgi. - Es viņu satveru aiz rokas. - Ir cilvēki, kas uz tevi paļaujas. Tu viņiem esi vajadzīgs, Kostja. Vīrieši un sievietes patversmē. Ludmila, Andrejs, Makss. Muhameds Sajevs un bērni Izmailovā. Un visi pārējie, kurus es pat neesmu satikusi. Es nedrīksu tevi viņiem atņemt. Piedod! Bet es nedrīkstu…

-    Mēs varam kaut ko izdomāt, Stefānija. -Nē.

-    Lido vēlāk!

Es papurinu galvu.

-    Ja es neizkāpšu no šīs lidmašīnas Hītrovā, viņi tevi nogalinās.

Uz to viņam atbildes nav. Ar acs kaktiņu es redzu blakus mīņājamies lidostas ierēdni. Viņš atkal ieklepojas, un es viņam saku, ka jau eju. Man ļoti jācenšas, lai es nesāktu raudāt.

-    Es glābju tavu dzīvību, Kostja. Es to visu pārdzīvošu vienīgi ar šo apziņu. Tu esi pārāk svarīgs, lai tevi zaudētu. Viņi gribēja dzīvību pret dzīvību. Tavējo pret Māršala. Viņi dabū mani pret Mār- šalu. Tāda ir vienošanās.

-    Bet tu nevari uzticēties Aleksandram. Tu pati man to teici.

Es skumji pasmaidu.

-    Tagad es varu, jo viņš zina, ka var uzticēties man, ja vien tu esi dzīvs. Un tas arī ir vienīgais, kas ir svarīgi.

-    Tas ir neprāts.

-    Es zinu. Bet tādā pasaulē dzīvojam. Mēs neesam tādi kā pārēji. Vai atceries?

-    Es tev nejaušu tā rīkoties.

-    Tu nevari to izlemt.

Es viņu noskūpstu pēdējo reizi, cieši piespiežot lūpas pie viņējām. Es gribu iemūžināt šo mirkli; viņa sajūtu, viņa smaržu, viņa garšu.

Manas lūpas pieskaras viņa ausij.

-    Es tevi mīlu, Kostja! Un vienmēr mīlēšu.

Tad es atraujos. Man šķiet, viņš arī pasaka, ka mani mīl. Bet es neesmu pārliecināta, jo esmu jau projām. Es tik stipri kožu apakšējā lūpā, ka tā sāk atkal asiņot. Tomēr, par spīti visam, man krūtis deg neliela, silta liesmiņa. Es zinu par sevi kaut ko tādu, ko agrāk nezināju. Esmu spējīga uz to, ko agrāk uzskatīju par neiespējamu un kas ir daudz spēcīgāks par jebkuru Petras Reiteres talantu.

Es dodos pretim atvērtajām lidmašīnas durvīm. Smaidošā stjuarte man ir asarainā miglā tīta. Viņa mani sveicina un norāda ceļu augšup.

Es neatskatos.

MASKAVA

Pamatīgi sniga, turpinājās pēdējais no daudzajiem ziemas sniegputeņiem. Agrākajā valsts bērnunamā, kam reiz bija nosaukums "Bērnunams nr. 23", otrajā stāvā, Konstantīns Komarovs vadīja celtnieku grupu, kas pašreiz iebūvēja jaunas dušas telpas. Kopējā vannas istaba bija otrā telpa, kuru ēkā atjaunoja. Dzīvojamās telpas bija pabeigtas janvāra beigās; sienas pārklātas ar jaunu apmetumu, ierīkota jauna instalācija, ieliktas jaunas grīdas, uz tām paklāji, priežu koka gultas, jaunas mēbeles, logi ar dubultstikliem, centrālā apkure.

Komarovs paskatījās pulkstenī. Pusdivpadsmit. Viņš bija piecēlies jau pussešos. Bija laiks tējai. Viņš nogāja lejā pa pagalma puses kāpnēm līdz pirmajam stāvam un devās garām savam kabinetam, bet ieraudzīja tajā uz galda aploksni. Un slapjus pēdu nospiedumus uz grīdas. Viņš paskatījās gaitenī. Pēdas veda uz ārdurvīm; sniegs bija izkusis, veidojot nelielas pejķītes. Viņš tām sekoja ārā, bet nevienu neredzēja. Ienācis atpakaļ savā kabinetā, viņš paņēma aploksni. Uz tās bija uzrakstīts viens vārds: Kostja. Viņš atvēra aploksni. Iekšā bija divas salocītas papīra lapas. Pirmajā bija detalizēta informācija par bankas kontu Guderian Maier bankā Cīrihē. Otrā bija vēstule no Alberta Eihnera, kurš paskaidroja, ka konts atvērts Komarova lietošanai un kā rīkoties, lai viņš tam varētu piekļūt.

Aploksnē bija arī trešā lapa. Ar roku uzrakstīta zīmīte.

Kostja, tas domāts Tev. Viens miljons un astoņdesmit tūkstoši ASV dolāru. Nauda, ko Petra nopelnīja, strādājot Magentas Mājā. Aleksandrs gribēja, lai es to atdodu, un es viņam atbildēju, ka esmu to iztērējusi labiem mērķiem. Tev vajadzēja redzēt viņa seju; tās izskats bija katra centa vērts. Es zinu, ka Tu to izmantosi, cik vien labi iespējams. Baidos, ka citu tik samaitātu dolāru vairs nav visā pasaulē. Tiem nepieciešama vislabākā atmazgāšana, tāpēc nolēmu tos aizsūtīt ekspertam!

Starp citu, vai atceries, ko Tu man toreiz "Aragvi" sacīji? Es par to esmu daudz prātojusi. Tev nebija taisnība. Tā nav kļūda - uzskatīt Tevi par labu cilvēku. Tu tāds esi. Un, kad es šo te rakstu, ir pagājušas četrdesmit četras dienas, sešpadsmit stundas un divdesmit deviņas minūtes, kopš es tevi satiku. Un visā šajā laikā nav neviena brīža, kad mēs nebūtu bijuši kopā.

Marks Bernels

HAMELEONS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Anija Brice Operatore Ilona Smirnova Maketētāji Igors Iļjenkovs un Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27301383.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

M. Bernels

Be 633 Hameleons / No angļu vai. tulk. Guna Niedra. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 478 lpp.

Content

Bernels Marks Hameleons

PARĪZE

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

MASKAVA