Šeldons Sidnijs

Ienaidnieks bez sejas

Sidnijs Šeldons

Ienaidnieks bez sejas

Mana mūža sievietēm: Žoržai, Mērijai un Natālijai

1.   nodaļa

Bez desmit minūtēm vienpadsmitos no rīta debesis sabirza baltu pārslu virpuļos, kas ātri ietina pilsētu. Mīkstais sniegs pārvērta jau apledojušās Manhetenas ielas pelēkā šķīdonī, un asais decembra vējš dzina cilvēkus, kuri bija devušies iegādāties Ziemassvētku dāvanas, atpakaļ uz viņu siltajām mājām un dzīvokļiem.

Leksingtona avēnijā slaids vīrs dzeltenā vējjakā pievienojās steidzīgajam pūlim pēc sava iekšējā ritma. Viņš gāja straujā solī, bet ne tik steidzīgi kā citi gājēji, kuri centās izbēgt aukstajam vējam. Viņa galva bija augsti pacelta, un likās, ka vīrs nemana garāmgājējus, kuri tam bridi pa brīdim uzgrūdās. Beidzot viņš bija brīvs no murga, kas to bija mocījis ilgus gadus, un devās mājās, lai pateiktu Mērijai, ka tas viss ir beidzies. Pagātne tiks aizmirsta, un nākotne likās daudzsološa un saulaina. Virs domāja, kā iemirdzēsies sievas seja, kad viņš tai pavēstīs jaunumus. Kad tas bija sasniedzis krustojumu ar Piecdesmit devīto ielu, luksofors pārslēdzās uz sarkano gaismu, tā ka viņš bija spiests apstāties reizē ar nepacietīgo pūli. Dažus soļus nostāk ap lielu katlu līkņāja Pestīšanas armijas salavecītis. Vīrs iebāza roku kabatā, meklējot sīknaudu, ko varētu ziedot saticības un līdzjūtības Dievam. Tajā pašā mirklī kāds tam iesita pa muguru, un viņš nodrebēja. Tas droši vien bija kāds pār mēru ieķēris dzērājs, kurš Ziemassvētku gaidās centās būt draudzīgs.

Vai arī Brūss Boids. Brūss, kurš nekad nebija apzinājies savu lielo spēku un vienmēr bija bērnišķi priecājies, ja kādu varēja fiziski ievainot. Vīrs nebija sastapis Brūšu jau ilgāk nekā gadu. Viņš atskatījās, lai redzētu, kas tam iesitis. Pārsteigumā viņa ceļgali saļodzījās. Lēni, it kā vērodams sevi no liela attāluma, viņš manīja sevi saļimstam uz trotuāra. Mugurā pulsēja asas sāpes, kas pamazām pārņēma visu augumu. Kļuva grūti elpot. Vīrs vēroja kurpju parādi, kas, gluži it kā būtu atdzīvojušās, klikstināja garām viņa sejai. Vaigs, kas bija piespiests noledojušajam asfaltam, bija kļuvis nejutīgs. Vīrs saprata, ka tam te nav jāguļ. Viņš pavēra muti, lai palūgtu kādu palīgā, bet pa to ārā kūstošajā sniegā sāka mutuļot karsta, sarkana straume. Viņš pārsteigti vēroja, kā tā tek pa trotuāru un tad ieplūst notekā. Sāpes bija kļuvušas asākas, bet vīrs tās neievēroja, jo piepeši atkal atcerē

jās labās ziņas. Viņš bija brīvs! Viņš pateiks Mērijai, ka ir brīvs! Vīrs aizvēra acis, lai ļautu tām atgūties no žilbinošā sniega baltuma. Sniegs saplaka aukstā ūdenī, bet viņš to vairs nejuta.

2.       nodaļa

Karola Robertsa dzirdēja, kā atveras un aizveras uzgaidāmās telpas durvis un tajā ienāk vīrieši. Pat nepaceļot galvu viņa varēja pateikt, kas tie tādi ir. Viņi bija divi. Viens no vīriem bija gadus četrdesmit piecus vecs. Viņš bija īsts milzenis — aptuveni sešas pēdas trīs collas garš. Un muskuļains. Viņam bija masīva galva, iekritušas tēraudzilas acis un drūmi saviebta mute. Otrs vīrs bija jaunāks. Viņa vaibsti bija smalkāki un jutekliskāki un brūnās acis bija možas, un, kaut arī abi vīri bija ārkārtīgi dažādi, taču Karolai tas bija vienalga — tikpat labi viņi varēja būt Siāmas dvīņi.

Viņi bija ļoti klusi — tieši tas Karolu uztrauca. Abiem vīriem tuvojoties, Karola juta, ka padusēs pretsviedru līdzekļa kārtiņai cauri sāk sūkties sviedru straumītes. Viņa aši pārdomāja visas savas vājās vietas. Čiks? Dieva dēļ — viņš taču jau vairāk nekā sešus mēnešus bija uzvedies rātni! Tas sākās tajā naktī Čika dzīvoklī, kad viņš bija lūdzis Karolu kļūt par viņa sievu un apsolījies pamest bandu.

Semijs? Viņš atradās kaut kur otrpus okeānam Gaisa Spēkos. Ja ar brāli kaut kas būtu noticis, neviens nesūtītu šos tēvaiņus paziņot par notikušo. Nē, viņi noteikti bija ieradušies, lai apcietinātu Karolu pašu. Viņa savā somiņā glabāja zālīti — varbūt kāds pārgudrs narkomāns būs to izpļāpājis. Bet kāpēc viņi bija divi? Karola centās sev iegalvot, ka policisti nedrīkst tai pieskarties. Viņa j^air^ nebija nekāda Hārlemas melnādainā narkomāne, kuru nesodīti varēja piekaut. Vairs ne. Tagad Karola bija reģistratore vienam no pasaules dižākajiem psihoanalītiķiem. Tomēr, abiem vīriem tuvojoties, sievietes panika pieauga. Zemapziņā glabājās drūmas atmiņas par daudzajiem gadiem, kas bija pavadīti, slapstoties smirdīgos, pārapdzīvotos dzīvokļos un gaidot, kad tur ielauzīsies balto cilvēku likumu aizstāvji, lai savāktu tēvu, māsu vai brālēnu.

Tomēr Karolas sejā neparādījās ne ēna no viņas uztraukuma. Pirmo reizi uzmetot skatienu, abi izmeklētāji redzēja tikai jaunu un skaistu nēģerieti, tērpušos izskatīgā smilškrāsas kostīmā. Viņas balss bija vēsa un atturīga.

—    Kā varu jums palīdzēt? — Karola pavaicāja.

Tad leitnants Endrjū Makgrīvijs, vecākais no abiem policistiem, pamanīja sviedru plankumus, kas pletās reģistratores kostīma žaketes padusēs. Ciluži automātiski viņš to iegaumēja kā interesantu informāciju, kuru varbūt varēs izmantot nākotnē, — ārsta reģistratore par kaut ko bija uztraukta. Makgrīvijs izvilka maku ar nobružātu policista nozīmīti, kas bija iestiprināta saplaisājušā ādas imitācijā. — Leitnants Makgrīvijs, deviņpadsmitais policijas iecirknis. — Tad viņš norādīja uz savu partneri. — Izmeklētājs Andželi. Mēs esam no slepkavību izmeklēšanas nodaļas.

“Slepkavība?” Karolai neviļus sāka trīcēt rokas. “Čiks! Viņš kādu nogalinājis! Viņš lauzis savu solījufnu un atgriezies bandā! Droši vien noorganizējis kādu laupīšanu un nošāvis kādu vai arī… pats ir nošauts… Miris? Vai to viņi gatavojās tai pavēstīt?” Karola juta, ka sviedru plankumi padusēs kļūst plašāki, un tos piepeši arī pamanīja. Lai gan Makgrīvijs lūkojās viņai sejā, Karola skaidri zināja, ka arī viņš to ir pamanījis. Viņai un šīs pasaules “makgrīvijiem”, lai saprastos, nebija vajadzīgi vārdi. Viņi viens otru atpazina jau pēc izskata vien. Tādi kā viņi viens otru pazina jau simtiem gadu.

—    Mēs vēlētos satikt doktoru Džūdu Stīvensu, — sacīja jaunākais izmeklētājs. Policista tonis bija silts un pieklājīgs un atbilda viņa izskatam. Karola tikai tagad pamanīja, ka tā rokās atrodas brūnā papīrā ietīts un ar auklu pārsiets neliels sainis.

Pagāja vairāki mirkļi, kamēr viņa aptvēra policista teikto. Tātad tam nebija nekāda sakara ne ar Čiku, ne Semiju, ne ari zālīti.

—   Man ļoti žēl, — viņa sacīja, neveikli slēpda

ma savu atvieglojumu. — Pie doktora Stīvensa ir pacients.

—   Tam būs nepieciešamas tikai dažas minūtes laika, — iestarpināja Makgrīvijs. — Mēs vēlamies uzdot viņam dažus jautājumus. — Viņš ieturēja pauzi. — To var izdarīt ne tikai šeit, bet ari policijas iecirknī.

Karola samulsusi pavērās abos policistos. Ko gan izmeklētāji no slepkavību izmeklēšanas dienesta varētu vēlēties no doktora Stīvensa? Lai ko tie arī nedomātu, doktors neko sliktu nav izdarījis. Viņa taču to pazina ļoti labi. Cik ilgi tad viņi bija pazīstami? Četrus gadus. Viss bija sācies naktī tiesas zālē…

Pulkstenis jau rādīja trešo nakts stundu, un no

l iesas zāles griestiem plūstošā gaisma vērta visu nedabiski bālu. Telpa bija veca, noplukusi un nemājīga. Šeit vēdīja gandrīz taustāma baiļu smaka, kas hija uzkrājusies gadu gaitā gluži kā vecas krāsas kārtas.

Karolai veicās, jo pie prokurora galda atkal sēdēja tiesnesis Mērfijs. Viņa jau bija ar to tikusies pirms divām nedēļām un tikusi cauri ar brīdinājumu, jo tā bija pirmā reize. Respektīvi, tā bija pirmā reize, kad šie bastardi bija Karolu pieķēruši. Viņa zināja, ka šoreiz tiesnesis tai piespriedīs cietumsodu.

Lieta, kas tika izskatīta pirms viņas, jau bija 11

gandrīz beigusies. Slaids atturīga izskata vīrs, kurš stāvēja pie prokurora galda, kaut ko stāstīja par savu klientu — resnu vīru rokudzelžos, kurš visu laiku drebēja. Karolai likās, ka slaidais vīrs ir advokāts. Viņam piemita kaut kas īpatnējs, likās, ka viņam var uzticēties, un Karola juta, ka resnais ir laimīgs par šo aizstāvi. Karolai nebija neviena.

Tad abi vīri atbrīvoja apsūdzēto solu, un Karola izdzirda savu vārdu. Viņa piecēlās, cieši saspiezdama kopā trīcošos ceļgalus. Uzraugs viegli pagrūda Karolu uz apsūdzēto sola pusi. Tiesas zāles klerks pasniedza tiesnesim apsūdzības rakstu.

Tiesnesis Mērfijs palūkojās Karolā, tad apsūdzības rakstā.

—   Karola Robertsa. Uzmākšanās garāmgājējiem, klaiņošana, marihuānas lietošana un pretošanās arestam.

Pēdējais gan bija tīrā neģēlība. Policists bija viņai uzbrucis, tāpēc Karola aizsargājoties iespērusi tam pa kājstarpi. Viņa taču galu galā bija Savienoto Valstu pilsone.

—   Tu jau šeit biji pirms pāris nedēļām, vai ne tā, Karola?

Viņa centās atbildēt pēc iespējas bijīgāk: — Liekas, ka tā, jūsu godība.

—    Un es tevi atlaidu ar brīdinājumu.

—   Jā, kungs.

—    Cik tad tev patiesībā ir gadu?

Viņa jau bija paredzējusi, ka tai to jautās.

Sešpadsmit. Šodien ir mana sešpadsmitā dzimšanas diena. Daudz laimes man manā dzimšanas dienā! — viņa sacīja un izplūda rūgtās asarās. Meitenes augums raustījās aizturētās elsās.

Slaidais vīrs stāvēja turpat pie galda, vākdams kopā savus papīrus un kārtodams tos ādas diplomātā. Karolai sākot raudāt, viņš pacēla galvu un bridi nolūkojās tajā. Tad kaut ko sacīja tiesnesim Mērfijam.

Tiesnesis izziņoja pārtraukumu, un abi vīri nozuda prokurora telpās. Pēc piecpadsmit minūtēm uzraugs ieveda Karolu pie tiesneša, kurš dedzīgi sarunājās ar slaido vīru.

—    Tev šodien ļoti veicas, Karola, — tiesnesis Mērfijs sacīja. — Tev tiks dota vēl viena iespēja, liesa nodod tevi doktora Stīvensa personīgā uzraudzībā.

Tātad slaidais vīrs nebija advokāts — viņš bija ārsts. Tomēr Karolai viss bija vienalga, kaut arī viņš būtu Džeks Uzšķērdējs. Viņa vēlējās tikai vienu — pēc iespējas ātrāk izkļūt ārā no šīs smirdošas tiesas zāles, pirms tiesnesis vēl nav atklājis, ka šodien nav viņas dzimšanas diena.

Ārsts aizveda Karolu uz savu dzīvokli, pa ceļam uzturot nelielu sarunu, kas neprasīja no Karolas nekādas atbildes, un ļaujot meitenei sakārtot savas domas. Viņš apturēja mašīnu modernas dzīvojamās ēkas priekšā Septiņdesmit pirmajā ielā, no kuras pavērās skats uz īstriveru. Ēkā dežurēja naktssargs un lifta operators, un Karolai, vērojot viņu pieklājīgo sasveicināšanos, likās, ka tos nemaz neizbrīni tas, ka ārsts pārrodas mājās trijos naktī kopā ar sešpadsmit gadus vecu melnādainu klaidoni.

Karola nekad vēl nebija redzējusi dzīvokli, kas līdzinātos ārsta dzīvoklim. Dzīvojamā istaba bija ieturēta baltā krāsā, un abi garie, zemie dīvāni bija pārvilkti ar auzu pelēku tvīdu. Starp abiem dīvāniem atradās milzīgs kafijas galds ar bieza stikla virsu. Uz tā stāvēja liels šaha galdiņš ar grebtām venēciešu stila šaha figūrām. Pie sienām karājās slavenas gleznas. Gaitenī atradās monitors, kas rādīja vestibila ieeju. Vienā no dzīvojamās istabas stūriem atradās matēta stikla bārs un plaukti ar kristāla glāzēm un šķīvjiem. Pa logu Karola pamanīja pa īstriveru burājam mazas laivas.

—   Tiesas zāles man vienmēr liek justies izsalkušam, — Džūds sacīja. — Kāpēc gan mums nepagatavot nelielas dzimšanas dienas pusdienas? — Un Džūds ieveda Karolu virtuvē, kur tā noraudzījās, kā ārsts meistarīgi pagatavo omleti meksikāņu gaumē, ceptus kartupeļus franču gaumē, angļu smalkmaizītes, salātus un kafiju. — Viena no vecpuišu priekšrocībām ir tā, — viņš atzinās, — ka es varu gatavot, kad to vēlos.

Tātad ārsts bija vecpuisis bez mājās lutināmas daiļavas. Ja Karola tagad pareizi izspēlētu savas kārtis, tad varētu ieņemt šīs mīļākās vietu. Kad abi

I>ija beiguši pusdienot, ārsts viņu aizveda uz viesu guļamistabu. Guļamistabas mēbeles bija zilas, pat gultas pārvalku rotāja zili rūtots raksts. Te bija arī /rina spāņu stila kumode ar misiņa rokturiem.

—   Vari te pavadīt nakti, — viņš sacīja. — Es Irv sameklēšu kādu pidžamu.

Aplūkojot gaumīgi iekārtoto istabu, Karola domaja: “Karola, mazulīt, tu esi atradusi zelta bedri! šim vīrišķim ir vajadzīga viena melna pakaļa — un tu vari viņam to dāvāt!”

5

Viņa izģērbās un nākamo pusstundu pavadīja dušā. Kad Karola, ietinusi savu slaido, vizošo aul’.umu dvielī, iznāca no vannasistabas, viņa pamanīja, ka ārsts uz gultas nolicis vienu no savām pidžamām. Karola zinoši iesmējās un atstāja pidžamu, kur tā bija. Tad nosvieda dvieli un devās uz dzīvojamo istabu. Ārsta tur nebija. Karola palūkojās pa durvīm, kas veda uz darbistabu. Ārsts sēdēja pie liela, ērta galda, pār kuru liecās vecmodīga lampa. Darbistaba līdz pašiem griestiem bija piekrauta grāmatām. Karola piegāja vīrietim no mugurpuses un noskūpstīja viņu uz kakla. — Sāksim, draudziņ… — viņa nočukstēja. — Tu mani padari tik gribošu, ka es to nespēju izturēt. — Karola pieglaudās viņam cieši klāt. — Ko tu gaidi, lielais papuci? Ja tu mani tūlīt neizdrātēsi, es sajukšu prātā.

Ārsts mirkli uzlūkoja meiteni ar savām domīgajām, tumši pelēkajām acīm. — Vai tad tev jau tā nepietiek nepatikšanu? — viņš mierīgi pavaicāja.

—    Tu nespēj mainīt to, ka esi piedzimusi melna, bet kas gan ir teicis, ka tev jābūt paklīdušai, zālīti smēķējošai, sešpadsmit gadus vecai melnai slampai?

Karola samulsusi lūkojās ārstā un centās saprast, ko bija izdarījusi nepareizi. Varbūt viņš, lai uzbudinātos, sita savas partneres? Vai arī piederēja pie mācītāju tipa? Tādā gadījumā viņš tagad pesteļos, pāraudzinot Karolu, un tikai tad liksies ar viņu gultā. Meitene mēģināja vēlreiz. Pieliekusies Karola sāka glāstīt viņa vīrietību un čukstēja:

—    Uz priekšu, mīļais! Izdari to manis dēļ.

Ārsts vieglītēm atbrīvojās no Karolas apskāviena un apsēdināja viņu klubkrēslā. Viņa vēl nekad nebija jutusies tik apjukusi. Viņš neizskatījās pēc geja, bet neko jau nekad nevarēja skaidri zināt. — Kas tev padomā, mazais? Pasaki, kā tev patīk izlādēties, un es tev palīdzēšu.

—    Labi, — ārsts atteica, — patenkosim!

—   Tu domā — runāsim?

—   Tieši tā!

Un viņi sarunājās. Visu nakti. Tā bija savādākā nakts, kādu Karola jebkad bija piedzīvojusi. Doktors Stīvenss visu laiku pārgāja no vienas tēmas pie otras, pētot un pārbaudot viņas viedokli. Viņš pavaicāja tās domas par Vjetnamu, geto un studentu dumpjiem. Katru reizi, kad Karolai likās, ka viņa beidzot ir atminējusi, ko īsti ārsts vēlas

panākt, viņš aizsāka citu tēmu. Viņi runāja par tādām lietām, par kādām Karola nekad nebija dzirdējusi, un tādām, kurās tā sevi uzskatīja par labāko eksperti pasaulē. Daudzus mēnešus vēlāk viņa bieži pavadīja naktis nomodā, cenšoties atminēties to vārdu, domu, burvju teikumu, kas bija viņu pārvērtis, taču nespēja. Un visbeidzot Karola aptvēra, ka šāda burvju vārda nemaz nav bijis. Doktora Stīvensa veiktais bija pavisam vienkāršs — viņš bija parunājies ar Karolu. Patiešām parunājies. Nekad pirms tam neviens to nebija darījis. Ārsts pret viņu bija izturējies kā pret cilvēku, līdzvērtīgu būtni, kuras domas un jūtas tam bija nozīmīgas.

Tonakt pēc ilgās sarunas Karola piepeši aptvēra savu kailumu un devās uz guļamistabu uzvilkt pidžamu. Ārsts ienāca pie viņas, apsēdās uz gultas malas, un viņi vēl turpināja sarunu. Tie diskutēja par Mao Dzedunu, havajiešu dejām un narkotikām. Un arī par Karolas tēvu un māti, kuri tā arī nekad nebija apprecējušies. Viņa tam atklāja pārdzīvojumus, par kuriem nekad nevienam nebija stāstījusi. Domas, kas līdz šim bija glabājušās kaut kur dziļi, dziļi zemapziņā. Kad Karola beidzot aizmiga, viņa jutās pilnībā iztukšota. Bija gluži tā, it kā viņai būtu veikta liela operācija un no tās būtu aiztecējusi vesela upe indes.

No rīta pēc brokastīm ārsts viņai pasniedza simt dolāru.

Karola saminstinājās, tad beidzot sacīja: — Es

samelojos — vakar nebija mana dzimšanas diena.

—    Es zinu, — viņš iesmējās. — Bet tiesnesim’ mēs to neteiksim. — Tad ārsta izturēšanās mainījās. — Tu vari ņemt šo naudu un doties prom no šejienes, un neviens tevi netraucēs līdz nākamajai reizei, kad tevi atkal noķers policija. — Viņš uz mirkli apklusa, tad piebilda: — Man ir vajadzīga reģistratore. Domāju, ka tu lieliski spētu tikt galā ar šo darbu.

Karola neticīgi palūkojās ārstā. — Jūs mani vērtējat pārāk augsti. Es nemāku ne stenografēt, ne rakstīt uz rakstāmmašīnas.

—   Tu to iemācītos, ja dotos atpakaļ uz skolu.

Karola mirkli lūkojās ārstā, tad kaismi sacīja:

—    Es par to nekad neesmu domājusi. Tas izklausās lieliski. — Viņa nespēja vien sagaidīt, kad beidzot tiks ārā no šī dzīvokļa ar ārsta dotajiem simt dolāriem un varēs tos iesviest sejā puišiem un meitenēm, kas Hārlemā pulcējās pie Fišmena zālīšu veikala, kur apgrozījās arī mafijas darboņi. Viņai pietiktu naudas, lai sapirktos zālīti veselai nedēļai.

Kad Karola iegāja Fišmena zālīšu veikalā, viņa jutās tā, it kā būtu bijusi te visu laiku. Viņa redzēja tās pašas drūmās sejas un dzirdēja to pašu aizsmakušo balsu murdoņu. Karola beidzot atkal bija mājās, tomēr visu laiku domāja par ārsta dzīvokli. Ne jau mēbeles bija tās, kas radīja lielo atšķirību. Viņa dzīvoklis bija tik… tīrs. Un kluss. Tas bija gluži kā maza saliņa kādā citā pasaulē, uz ku-

Hi ,irsis tai bija piedāvājis caurlaidi. Ko gan Karo11 v.īrēja zaudēt? Viņa varēja pamēģināt… smiekla pn , lai pierādītu, ka ārstam nav taisnība, ka viņa

11 > nespēj.

Pašai par lielu pārsteigumu, Karola iestājās vāktu skolā. Viņa pameta savu mēbelēto istabiņu ar l.is sarūsējušo izlietni, smirdošo tualeti, zaļpelēko Inļ’ii un čīkstošo dzelzs gultiņu, kurā bija mīlējusies un ķīvējusies. Dažkārt viņa te bija bijusi skaisl,i bagātniece, kas ieradusies Parīzē, Londonā vai l'omā, un vīrietis, kas viņu mīcīja, — bagāts, iz••U.itīgs princis, kurš gluži vai mira no vēlēšanās k.irolu apprecēt. Bet, kad katrs vīrietis bija sasnietl/is ilgoto un novēlies no viņas, Karolas sapnis izausa. Līdz nākamajai reizei.

Karola pat neatskatīdamās pameta savu dzīvoklīti un visus prinčus un devās atpakaļ dzīvot I >ie vecākiem. Doktors Stīvenss solījās pabalstīt viņu, kamēr tā mācīsies, un Karola beidza koledžu rtr visaugstākajām sekmēm. Ārsts ieradās uz tās '

i/laidumu, un viņa pelēkajās acīs mirdzēja lepnums.

Karolai bija kāds, kas tai ticēja. Viņa vairs nebija “nekas”. Pa dienu Karola strādāja “Nedick's” veikalā, bet vakaros apmeklēja sekretāru kursus. Nākamajā dienā pēc kursu beigšanas viņa iestājās dārki pie doktora Stīvensa un nu varēja atļauties īrēt pati savu dzīvokli.

Turpmākajos četros gados doktors Stīvenss pret viņu vienmēr izturējās ar tādu pašu iecietību,

kādu bija izrādījis viņu pirmajā tikšanās reizē. Sākumā Karola gan gaidīja, ka ārsts kādreiz atgādinās tai pagātni un to, par ko tā tagad ir kļuvusi. Bet visbeidzot Karola nonāca pie secinājuma, ka ārsts viņu vienmēr ir saskatījis tādu, kāda viņa bija pašreiz. Viņš bija tikai palīdzējis tai pilnveidot sevi. Kad vien Karolai radās problēmas, viņš vienmēr bija atradis laiku ar to aprunāties. Tagad meitene vēlējās viņam pastāstīt par sevi un Ciku, bet arvien atlika šo sarunu uz vēlāku laiku. Karola vēlējās, lai viņas doktors Stīvenss varētu lepoties ar viņu. Ārsta dēļ viņa būtu spējīga izdarīt absolūti visu — pārgulēt ar viņu, nogalināt viņa dēļ…

Un tagad te stāvēja šie divi bastardi no slepkavību izmeklēšanas nodaļas un vēlējās satikt ārstu.

Makgrīvijs kļuva nepacietīgs. — Kā tad īsti būs, mis? — viņš pavaicāja.

—    Man ir dots rīkojums nekad netraucēt ārstu, kad pie viņa atrodas pacients, — Karola atbildēja, taču tad pamanīja Makgrīvija acīs nozibsnam dusmas. — Es viņam piezvanīšu. — Viņa pacēla telefona klausuli un nospieda savienojuma pogu. Pēc trīsdesmit sekundēm klusuma klausulē ieskanējās doktora Stīvensa balss: — Jā?

—   Te ir ieradušies divi izmeklētāji un vēlas jūs satikt, doktor. Viņi ir no slepkavību izmeklēšanas nodaļas.

Karola centās saklausīt ārsta balsī uztraukumu… nervozitāti… bailes. Taču nekā tāda nesaklaum|.i. — Viņiem nāksies pagaidīt, — viņš sacīja. Tad Nitvicnojums pārtrūka.

Karola juta lepnumu. Izmeklētāji varēja iebaidu viņu, bet nespēja piespiest ārstu zaudēt savu •i.iju. Viņa izvairīgi pavērās viņos.—Jūs paši dzirdcļāt.

—    Cik ilgi pie viņa vēl būs šis pacients? — pav.ucāja Andželi, jaunākais no vīriem.

Karola palūkojās pulkstenī, kas stāvēja uz galda. — Vēl kādas divdesmit piecas minūtes. Tas šodien ir viņa pēdējais pacients.

Abi vīri saskatījās.

—    Mēs gaidīsim… — Makgrīvijs nopūtās.

Viņi apsēdās krēslos. Makgrīvijs vēroja Karolu. — Jūs man liekaties pazīstama, — viņš sacīja.

Tātad Karola nebija nodota. Šis tips tikai cen-

i.       is kaut ko izokšķerēt. —Jūs taču zināt, kā ļaudis mēdz teikt, — Karola atbildēja. — Visas medmāsas šķiet līdzīgas.

Precīzi pēc divdesmit piecām minūtēm Karola dzirdēja aizcērtamies blakustelpas durvis, kas veda no ārsta kabineta uz gaiteni. Pēc mirkļa kabineta durvīs parādījās doktors Džūds Stīvenss. Ieraudzījis Makgrīviju, viņš saminstinājās. — Mēs jau esam tikušies, — doktors sacīja, taču nespēja atcerēties, kur.

Makgrīvijs nevērīgi pamāja ar galvu. — Jā… Leitnants Makgrīvijs. — Tad norādīja uz savu biedru. — Izmeklētājs Frenks Andželi.

Džūds un Andželi sarokojās. — Ienāciet, lūdzu!

Vīri iegāja Džūda kabinetā, un durvis aiz viņiem aizvērās. Karola nolūkojās tiem pakaļ, cenzdamās nomierināties. Makgrīvijs likās noskaņots pret doktoru Stīvensu naidīgi. Bet varbūt tāda bija viņa daba vispār? Karola bija pārliecināta tikai par vienu — piesvīdušo kostīmu nāksies nest uz tīrītavu.

Džūda kabinets bija iekārtots franču stilā — kā lauku mājas dzīvojamā istaba. Te nebija rakstāmgalda. Tā vietā telpā bija izkārtoti ērti krēsli un mazi galdiņi, virs kuriem greznojās autentiskas antīkas lampas. Telpas otrā galā privātas durvis veda uz gaiteni. Grīdu klāja bagātīgi izrakstīts Edvarda Fīldsa paklājs, un kaktā stāvēja ērts, ar damastu pārvilkts stūra dīvāns. Makgrīvijs pamanīja, ka pie sienām nekarājas diplomi. Pirms došanās šurp viņš bija pārbaudījis — ja doktors Stīvenss to vēlētos, viņš varētu ar diplomiem un sertifikātiem noklāt visas sienas.

—   Šis ir pirmais psihiatra kabinets, kurā es jebkad esmu bijis, — Andželi, manāmi pārsteigts, sacīja. — Es vēlētos, kaut mana māja izskatītos šāda.

—   Tas nomierina manus pacientus, — Džūds nepiespiesti atbildēja. — Starp citu, es esmu psihoanalītiķis.

—   Atvainojiet, — Andželi pavaicaja, — kada ir atšķirība?

—  Apmēram piecdesmit dolāri stundā, — Makgrīvijs iejaucās. — Mans partneris tā īsti nepazīst šo vidi.

Partneris. Un piepeši Džūds atcerējās — Makgrīvija partneris tika nošauts, bet Makgrīvijs pats ievainots kāda dzērienu veikala aplaupīšanas laikā pirms četriem vai varbūt pieciem gadiem. Arestēts tika kāds sīks laupītājs Eimoss Zifrens. Zifrena advokāts bija lūdzis apžēlot viņa klientu kā garā vāju. Džūds tika uzaicināts kā aizstāvības eksperts, lūdzot tam noteikt Zifrena stāvokli. Viņš konstatēja, ka Zifrens ir neglābjami slims, tāpēc noziedznieks izbēga nāvessodam un tika nosūtīts uz psihiatrisko slimnīcu.

—     Tagad es jūs atceros, — Džūds sacīja.

—    Zifrena lieta. Jūs dabūjāt trīs lodes, bet jūsu partneris tika nošauts.

—    Un es atceros jūs, — Makgrīvijs atbildēja.

-       Jūs izglābāt slepkavu.

—    Kā varu jums palīdzēt?

—   Mums ir nepieciešama šāda tāda informāi ija, doktor. — Viņš pamāja Andželi, un tas sāka .itraisīt auklu, ar kuru bija pārsiets sainis. — Mēs vēlētos, lai jūs identificējat kādu lietu, — Makgrīvijs turpināja. Viņa tonis bija piesardzīgs, taču ne-

lo neļāva nojaust.

Andželi attina saini un izņēma dzeltenu vaska23

drānas vējjaku. — Vai kādreiz esat redzējis šo vējjaku?

—    Tā izskatās gluži kā mana, — Džūds pārsteigts sacīja.

—     Tā arī ir jūsu. Vismaz tajā ir iešūts jūsu vārds.

—    Kur jūs to atradāt?

—    Kāpēc jūs domājat, ka mēs to atradām? — Abi vīri vairs nelikās nevērīgi. Viņu izturēšanās bija gandrīz nemanāmi mainījusies.

Džūds mirkli vēroja Makgrīviju, tad paņēma no galda pīpi un sāka to piepildīt ar tabaku no tabakas dozītes. — Domāju, ka jums pienāktos pastāstīt man, kas īsti ir noticis, — viņš klusi sacīja.

—    Par to vējjaku, doktor… — Makgrīvijs turpināja. — Ja tā ir jūsu, mēs vēlētos zināt, kā jūs no tās šķīrāties.

>

—   Tas nav nekāds noslēpums. Kad es šorīt devos uz šejieni, mirgoja sīks lietutiņš. Mans lietusmētelis atrodas tīrītavā, tāpēc es uzvilku dzelteno vējjaku. Es to glabāju saviem zvejas braucieniem. Sāka stipri snigt, bet viens no maniem pacientiem nebija paņēmis līdzi lietusmēteli, tāpēc es tam ļāvu paņemt manu vējjaku… — Piepeši ārsts uztraukti aprāvās. — Kas ar viņu ir noticis?

—    Par ko jūs runājat? — Makgrīvijs pavaicāja.

—    Par manu pacientu — Džonu Hansonu.

—   Paskat! — Andželi klusi sacīja. — Jūs esat trāpījis taisni desmitniekā. Iemesls, kāpēc misters I lansons nevarēja pats jums atdot jūsu vējjaku, ir t.is, ka viņš ir miris.

Džūds juta, ka pār muguru pārskrien šausmu drebuļi. — Miris?

—    Kāds viņam iegrūdis mugurā nazi, — Makl’i īvijs paskaidroja.

Džūds neticīgi pavērās viņā. Makgrīvijs izņēma Andželi no rokām vējjaku un pagrieza to tā, lai Džūds varētu saskatīt lielo, netīro plankumu. Vējjakas aizmugure bija notraipīta tumšā hennas brūnā krāsā. Džūdam kļuva slikti.

—    Kas gan varēja vēlēties viņu nogalināt?

—     Mēs cerējām, ka jūs mums to pavēstīsiet, doktor, — sacīja Andželi. — Kurš gan to varētu zināt labāk par viņa psihoanalītiķi?

Džūds bezpalīdzīgi papurināja galvu. — Kad tas notika?

—    Šorīt pulksten vienpadsmitos. Leksingtona avēnijā, tikai kvartālu no jūsu biroja, — Makgrīvijs atbildēja. — Vairāki desmiti cilvēku redzējuši, ka viņš nokrīt, taču bijuši pārāk aizņemti, steidzoties mājās, lai sagatavotos Ziemassvētku vakaram, tāpēc atstājuši viņu tur sniegā noasiņojam līdz nāvei.

Džūds satvēra galda malu, un viņa pirkstu kauliņi no ciešā tvēriena kļuva balti.

—     Cikos Hansons šeit bija? — pavaicāja Andželi.

—   Pulksten desmitos.

—    Cik ilgas ir jūsu nodarbības, doktor?

—   Piecdesmit minūtes.

—   Vai viņš devās prom, tiklīdz nodarbība bija beigusies?

—   Jā. Mani jau gaidīja nākamais pacients.

—    Vai Hansons devās prom cauri reģistratūras istabai?

—   Nē. Mani pacienti ienāk cauri reģistratūrai, bet dodas prom pa šīm durvīm. — Viņš norādīja uz durvīm, kas veda uz gaiteni. — Tādā veidā viņi nekad nesatiek cits citu.

Makgrīvijs pamāja. —Tātad Hansons tika nogalināts dažas minūtes pēc tam, kad bija atstājis jūsu kabinetu. Kāpēc viņš pie jums nāca?

Džūds saminstinājās. — Man ļoti žēl, bet es nevaru apspriest ārsta un pacienta attiecības.

—   Kāds viņu ir nogalinājis, — Makgrīvijs iebilda. — Jūs varētu mums palīdzēt atrast slepkavu.

Džūda pīpe bija izdzisusi, un viņš novilcināja laiku, to aizdedzinot no jauna.

—   Cik ilgi viņš nāca pie jums? — Šoreiz jautātājs bija Andželi. Policisti vienmēr strādāja divatā.

—   Trīs gadus, — Džūds atbildēja.

—   Kāda bija viņa problēma?

Džūds samulsa. Viņš atcerējās, kāds šorīt bija Džons Hansons — uztraukts, smaidošs, nepacietīgs izbaudīt savu jauno brīvību. — Viņš bija ho-

Ilioseksuālis.

—    Ak tad atkal būs darīšana ar kādu no šiem skaistulīšiem, — Makgrīvijs rūgti novilka.

—    Viņš bija homoseksuālis, — Džūds sacīja.

—  Bet nu bija izārstēts. Es viņam šorīt sacīju, ka

i.          un nav vairs pie manis jānāk. Viņš gribēja atgriezties pie savas ģimenes. Viņam ir… bija sieva un divi bērni.

—   Mīkstais ar ģimeni? — Makgrīvijs pavaicāja.

—   Tā bieži gadās.

—    Varbūt viens no viņa draudziņiem nevēlētas zaudēt savu partneri. Viņi saķildojās. Tad šis draudziņš zaudēja savaldīšanos un iegrūda Hansi >uam mugurā nazi.

Džūds apdomāja dzirdēto. — Tas ir iespēta ms, — viņš domīgi sacīja, — taču es tam neticu.

—     Kāpēc gan ne, doktor? — pavaicāja Andželi.

—    Hansonam jau gadu nebija nekādas homoseksuālas attiecības. Vairāk gan iespējams, ka kāds ( i enties viņu aplaupīt. Hansons bija no tiem cilvē-

kiem, kas viegli ielaižas kautiņos.

—    Varonīgs mīkstais ar ģimeni… — Makgrīvijs drūmi piebilda. Tad izņēma cigāru un aizdedzināja to. — Tomēr šajā laupīšanas versijā kaut kas nesakrīt — viņa maks nebija aizskarts. Tajā bija vairāk nekā simt dolāru. — Viņš gaidīja Džūila reakciju.

—    Ja mums ir darīšana ar traku, tad tas visu

padara daudz vienkāršāku, — Andžcli izteica savas domas.

—    Nebūt ne, — Džūds iebilda, pieiedams pie loga. — Palūkojieties uz šo pūli tur lejā. Katrs divdesmitais ir bijis vai ari vēl tiks ievietots trakonamā.

—    Bet ja jau cilvēks ir traks…

—     Viņam nemaz nav obligāti jāizskatās tādam, — Džūds paskaidroja. — Uz katru acīm redzamu vājprāta gadījumu ir desmit tādu, kurus nav iespējams noteikt.

Makgrīvijs nopētīja Džūdu ar atklātu interesi.

—   Jūs daudz zināt pārcilvēkā dabu, vai ne tā, doktor?

—     Nav tāda jēdziena kā “cilvēka daba”, — Džūds atbildēja. — Vēl jo vairāk nav “dzīvnieka dabas”. Pamēģiniet vienādot trusīti un tīģeri! Vai arī vāveri un ziloni.

—   Cik ilgi jūs jau praktizējat psihoanalīzē? — pavaicāja Makgrīvijs.

—    Divpadsmit gadus. Kāpēc jūs tā vaicājat?

Makgrīvijs paraustīja plecus. —Jūs esat izskatīgs vīrietis. Varu saderēt, ka daudzi no jūsu pacientiem jūsos iemīlas, vai tā nav?

Džūda skatiens atsala. — Es nesaprotu jūsu teiktā jēgu.

—   Ak, izbeidziet, dok! Protams, ka jūs saprotat. Mēs abi esam pietiekami ilgi dzīvojuši šajā pasaulē. Mīkstais ienāk šajā kabinetā un atrod priekšā

I.iimu, izskatīgu ārstu, kuram var izsūdzēt visu, kas 11/ sirds. — Izmeklētāja maniere kļuva draudzīga.

Vai tiešām jūs man gribēsiet iestāstīt, ka šajos trijos gados, guļot uz jūsu dīvāna, Hansons ne reizi nav jums atzinies mīlestībā?

Džūds lūkojās viņā trulu skatienu. — Vai tā |iis saprotat dzīves pieredzi, leitnant?

Makgrīvijs tomēr turpināja: — Tā būtu varē11s notikt. Un es jums pateikšu, kas vēl būtu varējis notikt. Jūs teicāt, ka esat pavēstījis Hansonam, ka l.ini vairs nav jānāk pie jums. Varbūt viņam tas ik patika, jo šajos trijos gados bija kļuvis atkarīgs no jums. Varbūt jūs sakāvāties…

Džūda seja pietvīka dusmās.

Andželi centās novērst saspīlētās attiecības.

-         Varbūt jūs varat iedomāties kādu, kam būtu iemesls ienīst Hansonu, doktor? Vai varbūt kādu, 1 uru viņš būtu ienīdis?

—   Ja tāda persona būtu, — Džūds sacīja, — es ļiims to pateiktu. Man liekas, ka es zinu visu par I >žonu Hansonu. Viņš bija laimīgs vīrs. Viņš nevienu neienīda, un es arī nezinu nevienu, kas būtu ienīdis viņu.

—     Cik labs raksturojums! Jūs noteikti esat viens sasodīts ārsts, — Makgrīvijs sacīja. — Mēs paņemsirh līdzi viņa failu.

’ — Nē.

—    Mēs varam dabūt prokurora atļauju.

—    Tad dariet to! Šajā failā nav nekā tāda, kas

varētu jums palīdzēt.

—   Tad kādu gan ļaunumu varētu radīt tas, ka jūs mums to iedotu? — pavaicāja Andželi.

—   Tas varētu aizvainot Hansona sievu un bērnus. Jūs neesat uz pareizajām pēdām. Jūs atklāi siet, ka Hansonu nogalinājis svešinieks.

—   Es tā nedomāju, — Makgrīvijs iešņācās.

Andželi ietina vējjaku un apsēja saini ar aukļ

lu. — Mēs jums to atdosim, kad būsim izdarījuši dažas analīzes.

—    Varat to paturēt, — Džūds atteica.

Makgrīvijs atvēra durvis, kas veda uz gaiteni.

—    Mēs vēl ar jums sazināsimies, doktor. — Viņš devās prom. Andželi pamāja ārstam un sekoja Makgrīvijam.

Kad kabinetā ienāca Karola, Džūds vēl arvien domīgi stāvēja pie loga. — Vai viss ir kārtībā? — viņa vilcinādamās pavaicāja.

—   Kāds ir nogalinājis Džonu Hansonu.

—   Nogalinājis?

—   Viņš ir nodurts.

—   Ak Dievs! Bet kāpēc?

—    Policija to nezina.

—     Cik briesmīgi! — Karola pamanīja sāpes Džūda acīs. —Vai varu jums kaut kā palīdzēt, doktor?

—    Vai tu, lūdzu, neaizslēgtu kabinetu, Karola? Es došos apraudzīt misis Hansoni. Es vēlos pats viņai to pavēstīt.

-Neuztraucieties, es par visu parūpēšos.

— Paldies!

I )žūds devās prom.

I’ēc trīsdesmit minūtēm Karola jau bija beigum s.ikārtot failus un pašreiz aizslēdza savu galdu, 1' .111 atvērās gaiteņa durvis. Pulkstenis bija jau pāri Nēšiem, un ēka bija slēgta. Karola, uzmetusi skatienu, ieraudzīja smaidošu vīrieti, kurš tai tuvojās.

3.       nodaļa

Mērija Hansonc bija gluži kā lellīte — maza auguma, skaista un smalki veidota. Ārēji viņa likās maiga rakstura dienvidu skaistule, bet savā būtībā bija nesalaužama. Džūds bija ticies ar Mēriju nedēļu pēc viņas vīra terapijas uzsākšanas. Mērija histēriski bija cīnījusies pret ārstēšanos, un Džūds bija izlūdzies sarunu ar viņu.

—     Kāpēc gan jūs tik ļoti nevēlaties, lai jūsu vīrs sāk ārstēties? — viņš bija vaicājis.

—    Es nevēlos, ka mani draugi saka, ka esmu precējusies ar traku, — viņa sacīja Džūdam. — Pasakiet viņam, lai viņš dod man šķiršanos, tad varēs darīt visu, ko vien vēlas.

Džūds viņai paskaidroja, ka šķiršanās varētu pavisam sagraut Džona veselības stāvokli.

—   Vairs nav palicis nekas, ko sagraut, — Mērija kliedza. — Būtu es zinājusi, ka viņš ir mīkstais, — kā jums liekas, vai tad es būtu viņu precējusi? Viņš ir sieviete!

—    Katrā vīrietī ir daļa sievietes, — Džūds atbildēja. — Gluži tāpat, kā katrā sievietē ir daļa vīrieša. Jūsu vīra gadījumā ir radušās dažas psiholuftiskas problēmas, kuras ir jāpārvar. Tomēr viņš mis.is, misis Hansone. Domāju, ka jums savam Vil.un jāpalīdz gan viņa paša, gan arī bērnu dēļ.

1 >/.ūds bija strīdējies ar Mēriju vairāk nekā trīs ’dimdas, un beigu beigās viņa bija negribīgi piekritusi nogaidīt ar laulības šķiršanu. Turpmākajos mēnešos viņa ieinteresējās un vēlāk arī pati iesaisties cīņā par vīra dvēselisko mieru. Džūds gan bijti sevī apņēmies nekad neārstēt precētus pārus, bet Merija bija lūgusi atļauju arī viņai kļūt par tā pai lenti, un tas bija izrādījies svētīgi. Kopš Mērija vika saprast pati sevi un to, kur tā bija kļūdījusies I i sieva, Džons sāka atveseļoties.

Un tagad Džūds bija ieradies, lai Mērijai pavēstītu, ka viņas vīrs ir nežēlīgi noslepkavots. Viņa liikojās ārstā, nespēdama noticēt tikko dzirdētaļ.im, būdama pārliecināta, ka tas ir sava veida lulbs joks. Un tad pār sievieti nāca atklāsme.

-         Viņš vairs nekad neatgriezīsies pie manis! — Merija kliedza. — Viņš vairs nekad neatgriezīsies pie manis! — Sāpēs un izmisumā viņa gluži kā tāds ievainots dzīvnieks sāka plosīt savu apģērbu. Tad istabā ienāca sešgadīgie dvīņi, un pēc mirkļa tajā jau valdīja haoss. Džūdam izdevās nomierināt bērnus, un viņš tos aizveda uz kaimiņu māju. Iedevis misis Hansonei nomierinošu līdzekli, viņš izsauca ģimenes ārstu. Kad Džūds bija pārliecinājies, ka vairs nekādi nespēj palīdzēt, tas devās prom. Viņš iekāpa savā mašīnā un, domās iegrimis, bezmērķīgi braukāja pa pilsētu. Hansons bija izcīnījies ārā no elles, bet tobrīd, kad viņš svinēja uzvaru… Tā bija tik bezjēdzīga nāve. Vai tas varēja būt kāds homoseksuālis, kas viņam bija uzbrucis? Kāds agrākais mīlnieks, kurš bija saniknots par to, ka Hansons to pametis? Tas, protams, bija iespējams, taču Džūds tam neticēja. Leitnants Makgrīvijs bija teicis, ka Hansons bija nogalināts tikai kvartālu no viņa biroja. Ja slepkava būtu bijis kāds naida pārpilns homoseksuālis, viņš būtu norunājis ar Hansonu tikšanos kādā nomaļā vietā, lai vai nu piespiestu viņu atgriezties, vai arī pirms nogalināšanas vēl izkliegtu visus savus pārmetumus. Viņš nebūtu tam uzbrucis ar nazi ļaužu pārpilnā ielā un tad aizbēdzis.

Priekšā pie pagrieziena Džūds pamanīja telefona būdiņu un piepeši atcerējās, ka bija apsolījis doktoram Pīteram Hadlijam un viņa sievai Norai kopā papusdienot. Viņi bija Džūda tuvākie draugi, bet pašreiz viņš nebija noskaņots tikties ar kādu. Apturējis mašīnu ceļa malā, Džūds iegāja telefona būdiņā un uzgrieza Hadliju numuru. Klausu

li   pacēla Nora. — Tu kavē! Kur tu esi?

—   Nora, — Džūds sacīja, — baidos, ka es šovakar nevarēšu ierasties.

—    Tu nedrīksti neierasties, — viņa, burtiski, īdēja. — Esmu sameklējusi tev vienu seksīgu blondīni, kura ilgoties ilgojas iepazīties ar tevi.

—     Nāksies to atlikt uz kādu citu vakaru, —

I >/mis atteicās. — Es patiesi nejūtos labi. Lūdzu, iti v.unojies manā vietā.

—               Ārsti! — Nora iešņācās. — Pagaidi mirklī-

ii,   mlīt es iedošu klausuli tavam draudziņam.

Klausulē ieskanējās Pītera balss. — Vai kaut 1' 4»s ir noticis, Džūd?

Džūds saminstinājās. — Vienkārši smaga die-

ii.      i, Pīt… Es tev par to pastāstīšu rīt no rīta.

—  Tu palaidīsi garām vienu skaistu zviedrieti. Viņa patiešām ir vienreizēja.

—  Es iepazīšos ar viņu kādu citu reizi, — Džūds apsolīja. Viņš dzirdēja steidzīgu sačukstēšanos, tad ļ<K telefona atkal pienāca Nora. — Viņa šeit būs iii i Ziemassvētkos, Džūd. Vai tu ieradīsies?

Viņš atkal samulsa. — Mēs par to parunāsim vclāk, Nora. Man ļoti žēl, ka tā šovakar sanāca. — I >/iids nolika klausuli. Viņš vēlējās, kaut zinātu kadu taktisku veidu, kā apturēt Noras kā savedē|as plānus.

Džūds bija apprecējies augstskolas pēdējā ga>l.i. Elizabete specializējās sociālajās zinātnēs. Viņa bija jautra, jauka un atsaucīga, viņi abi bija ļoti l.uini un ļoti iemīlējušies. Abi loloja grandiozus plānus, kā pārveidot pasauli un radīt bērnus. Un tad viņu laulības pirmajā gadā Elizabete un viņu vēl nedzimušais bērns Ziemassvētku vakarā gāja bojā autoavārijā. Džūds pilnībā iegremdējās darbā un ar laiku kļuva par vienu no izcilākajiem valsts psihoanalītiķiem. Un tomēr viņš vēl arvien nespēja kopā ar citiem cilvēkiem svinēt Ziemassvētkus. Kaut kādā ziņā — kaut arī viņš centās sevi pārliecināt, ka tā nav pareizi, — Džūds uzskatīja, ka pieder Elizabetei un viņu bērnam.

Atvēris telefona būdiņas durvis, viņš pamanīja meiteni, kura jau ilgāku laiku bija gaidījusi ārpusē. Viņa bija jauna un glīta, ģērbusies apspīlētā džemperī, minisvārciņos un košā lietusmētelī. Viņš steidzīgi izgāja no būdiņas. — Atvainojiet, lūdzu!

—    Nekas… — Meitene tam veltīja siltu smaidu, tomēr viņas seja palika skumja. Viņš jau reiz bija redzējis šādu skatienu. Tās bija vientuļa cilvēka ilgas, kas meklēja ceļu pāri barjerai, kuru viņš neapzināti bija uzcēlis starp sevi un citiem cilvēkiem.

Ja Džūds arī apzinājās, ka viņam piemīt pievilcība, kas piesaista sieviešu uzmanību, šī doma bija dziļi apslēpta zemapziņā un viņš nekad nepārdomāja, kāpēc tā ir. Tas, ka sieviešu kārtas pacienti mēdza viņā iemīlēties, nepalīdzēja, bet apgrūtināja. Dažreiz tas viņa dzīvi ļoti sarežģīja…

Džūds, draudzīgi pamājis ar galvu, pagāja garām meitenei, taču juta, ka tā paliek stāvam lietū un nolūkojas, kā viņš aizbrauc.

Džūds vadīja mašīnu pa īstriveras ceļu, braukdams “Merritt Parkway” virzienā. Pēc pusotras stundas viņš jau bija sasniedzis Konektikutas maģistrāli. Sniegs, kas Ņujorkā bija pārvērties netīrā

šķīdonī, kā pasakā bija pārvērtis Konektikutas apkārtni, atgādinot ainavu no Kurjē un Iva pastkartītēm.

Džūds pabrauca garām Vestpointai un Danburijai, apzināti piespiežot sevi koncentrēties uz ceļu, kas vizmoja zem mašīnas riteņiem, un ziemas ainām, kas slīdēja gar mašīnas logu. Katru reizi, kad viņa domas aizklīda pie Džona Hansona,

Džūds piespieda sevi domāt par kaut ko citu. Viņš turpināja braukt cauri tumsai pa Konektikutas ceļiem, līdz vairākas stundas vēlāk, galīgi nomocījies, pagrieza mašīnu mājup.

Maiks — sarkansejainais durvju sargs, kurš parasti sveicināja Džūdu ar smaidu, šoreiz likās nervozs un atturīgs. “Ģimenes problēmas,” Džūds nodomāja. Parasti Džūds aprunājās ar durvju sargu par viņa padsmitgadīgo dēlu un precētajām meitām, taču šovakar viņš nejutās spējīgs ar kādu sarunāties. Viņš tikai palūdza Maiku parūpēties par to, lai mašīna tiek nogādāta garāžā. <

—   Labi, doktor. — Likās, ka Maiks vēlas vēl kaut ko piebilst, tomēr pārdomā.

Džūds iegāja mājā. Bens Kacs, ēkas administrators, gāja cauri vestibilam. Pamanījis Džūdu, viņš nervozi pamāja un steidzīgi nozuda savā dzīvoklī.

“Kas gan šonakt visiem lēcies?” Džūds nodomāja. “Varbūt man tikai tā liekas?” Viņš iegāja liftā.

Edijs, lifta operators, pamāja. — Labvakar, doktor!

—    Labvakar, Edij!

Edijs nopūtās un domigi novērsās.

—    Vai kaut kas noticis? — Džūds pavaicāja. Edijs ātri papurināja galvu, tomēr tā skatiens

bija novērsts sānis.

“Mans Dievs!” Džūds domāja. “Vēl viens kandidāts manai viesu guļamistabai.” Piepeši ēka šķita pilna ar tādiem.

Edijs atvēra lifta durvis, un Džūds izgāja gaiteni. Viņš devās uz sava dzīvokļa pusi, bet, nedzirdēdams aizveramies lifta durvis, pagriezās atpakaļ. Edijs vēl arvien nolūkojās viņam nopakaļ, bet, kad Džūds gribēja kaut ko sacīt, steidzīgi aizcirta lifta durvis. Džūds atslēdza sava dzīvokļa durvis un iegāja.

Dzīvoklī bija ieslēgtas visas gaismas. Leitnants Makgrīvijs pašreiz dzīvojamajā istabā pārbaudīja skapja atvilktņu saturu, bet Andželi nāca ārā no guļamistabas. Džuds juta, ka viņu pārņem dusmas.

—   Ko jūs darāt manā dzīvoklī?

—    Gaidām jūs, doktor Stīvens, — Makgrīvijs sacīja.

Džūds pagāja viņam garām un aizcirta atvilktni, gandrīz iecirzdams tajā leitnanta pirkstus.

—    Kā jūs te iekļuvāt?

—   Mums ir kratīšanas orderis, — Andželi apliecināja.

Džūds neticīgi palūkojās viņā. — Kratīšanas orderis? Manā dzīvoklī?

—    Pareizāk būs, ja mēs jautājumus uzdosim jums, doktor, — sacīja Makgrīvijs.

—   Jums uz tiem nav jāatbild, — iejaucās Andželi, — bez sava advokāta klātbūtnes. Tāpat jums jāzina, ka jebkas, ko jūs tagad sacīsiet, var tikt izmantots kā pierādījums pret jums.

—   Vai jūs vēlaties izsaukt advokātu? — pavaicāja Makgrīvijs.

—    Man nav vajadzīgs advokāts. Es jau jums sacīju, ka aizdevu savu vējjaku Džonam Hansonam šorīt no rīta un netiku to redzējis līdz pat tam brīdim, kad jūs man to šajā pēcpusdienā atnesāt uz biroju. Es nevarēju viņu nogalināt, jo visu dienu pavadīju ar pacientiem. Mis Robertsa var to apliecināt.

Makgrīvijs un Andželi klusējot saskatījās.

—   Kurp jūs devāties pēc tam, kad pēcpusdienā atstājāt biroju? — Andželi pavaicāja.

—    Apraudzīt misis Hansoni.

—   To mēs zinām, — sacīja Makgrīvijs. — Bet pēc tam?

Džūds saminstinājās. — Braukāju ar mašīnu.

—    Kur?

—    Braucu Konektikutas virzienā.

—    Kur jūs apstājāties papusdienot? — Makgrīvijs vaicāja.

—    Es neēdu pusdienas. Nebiju izsalcis.

—   Tātad neviens jūs neredzēja?

Džūds mirkli domāja. — Liekas, ka ne.

—   Varbūt jūs kaut kur apstājāties uzpildīt degvielu? — Andželi iejautājās.

—    Nē, — Džūds sacīja. — Es neapstājos. Kāda gan jums daļa, kur es šovakar atrados? Hansons taču tika nogalināts no rīta.

—   Vai jūs atgriezāties savā birojā pēc tam, kad bijāt devies prom? — Makgrīvija tonis bija nevērīgs.

—    Nē. Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Tur notikusi ielaušanās.

—    Ko? Kas ielauzies?

—     Mēs nezinām. Būtu vēlams, lai jūs mums brauktu līdzi uz turieni. Jūs varēsiet pateikt, vai kaut kas nav pazudis.

—    Protams, — Džūds atbildēja. — Kas paziņoja par ielaušanos?

—   Naktssargs, — atbildēja Andželi. — Vai jūs savā birojā glabājāt kaut ko vērtīgu, doktor? Naudu? Narkotikas? Kaut ko tamlīdzīgu?

—    Sīknaudu. Nekādu apdullinošu narkotiku. Tur patiešām nav ko zagt. Tam nav nekādas jēgas.

—    Labi, — Makgrīvijs bilda. — Iesim!

Liftā Edijs uzmeta Džūdam skumju skatienu. Džūds šo skatienu notvēra un pamāja, ka ir sapratis.

“Protams,” Džūds domāja, “policija taču ne40

var turēt mani aizdomās par ielaušanos savā birojā.” Likās, ka Makgrīvijs ar savu partneri ir nolēmuši piesiet viņam kādu lietu, lai atriebtos par savu bojāgājušo draugu. Bet tas taču bija noticis pirms pieciem gadiem! Vai Makgrīvijs būtu klaiņojis visus šos gadus, vainojot doktoru? Gaidot iespēju atriebties?

Dažus soļus no ēkas ieejas stāvēja mašīna bez policijas atšķirības zīmēm. Viņi sakāpa mašīnā un klusēdami brauca biroja virzienā.

Kad viņi sasniedza biroju ēku, Džūds parakstījās reģistrācijas grāmatā. Bigelovs, sargs, savādi nolūkojās viņā. Bet varbūt Džūdam tikai tā likās?

Viņi uzbrauca ar liftu līdz piecpadsmitajam stāvam un devās pa gaiteni uz Džūda biroju. Biroja durvju priekšā stāvēja bruņots sargs. Tas pamāja Makgrīvijam un atkāpās sānis. Džūds iebāza roku kabatā pēc atslēgas.

—   Durvis nav aizslēgtas, — sacīja Andželi, atvērdams tās. Ar Džūdu pa priekšu viņi iegāja iekšā.

Reģistratūras istabā valdīja haoss. Visas atvilktnes bija izrautas un papīri izmētāti pa grīdu. Džūds neticīgi vērās apkārt, uztverdams šo nekārtību kā personisku apvainojumu.

—    Ko, pēc jūsu domām, viņi meklēja, doktor? — pavaicāja Makgrīvijs.

—   Nav ne jausmas, — Džūds atbildēja un devās pie otrām durvīm, kas veda uz kabinetu. Makgrlvijs viņam cieši sekoja.

Kabinetā abi galdiņi bija apgāzti, uz grīdas mētājās saplēsta lampa, un Fīldsa paklājs bija piesūcies asinīm.

Tālākajā telpas galā, groteski izstiepta un kaila, gulēja Karola Robertsa. Viņas rokas bija sasietas aiz muguras ar klavieru stīgu, bet seja, krūtis un gurni bija aplieti ar skābi. Labās rokas pirksti bija salauzti. Seja sadauzīta un uztūkusi. No mutes rēgojās netīrs kabatlakats.

Abi izmeklētāji vēroja Džūdu, kurš lūkojās uz

līķi.

—    Jūs liekaties bāls, — ieminējās Andželi.

—    Apsēdieties!

Džūds nolieca galvu un pāris reižu dziļi ievilka elpu. Kad viņš ierunājās, tā balsī viedās naids:

—    Kas… kas ir varējis to izdarīt?

—     Tieši tas jums jāpasaka mums, doktor,

—    sacīja Makgrīvijs.

Džūds palūkojās viņā. — Neviens nespētu vēlēt Karolai šādas mocības. Viņa savā dzīvē nevienu nav aizvainojusi.

—   Domāju, ka pienācis laiks sākt dziedāt citu dziesmu, — sacīja Makgrīvijs. — Neviens nevēlējās aizskart Hansonu, bet kāds tomēr iegrūda viņam mugurā nazi. Neviens nevēlējās mocīt Karolu, bet kāds tomēr aplēja viņu ar skābi un nomocīja līdz nāvei. — Viņa balss kļuva metālskarba.

—    Un jūs te stāvat un cenšaties man iegalvot, ka

neviens viņiem nav vēlējis ļaunu! Kas, pie velna, jūs esat — akls, stulbs un kurls? Meitene strādāja pie jums četrus gadus. Jūs esat psihoanalītiķis. Vai jūs gribat man iestāstīt, ka ne reizi neesat painteresējies par viņas personisko dzīvi?

—   Protams, es par to interesējos, — Džūds cieti atcirta. —Viņai bija draugs, ar kuru tā gatavojās precēties…

—    Čiks. Mēs ar viņu jau runājām.

—    Bet viņš neko tādu nespētu izdarīt. Viņš ir pieklājīgs jauneklis un mīlēja Karolu.

—     Kad pēdējoreiz jūs redzējāt Karolu dzīvu? — pavaicāja Andželi.

—    Es jau jums teicu. Kad devos prom, lai apciemotu misis Hansoni. Es palūdzu Karolu aizslēgt biroju. — Džūda balss aizlūza, un viņš visiem spēkiem centās atgūt mieru.

—    Vai jums šodien bija paredzēti vēl kādi pacienti?

—    Nē.

—   Kā jums liekas — vai to būtu varējis izdarīt kāds maniaks? — pavaicāja Andželi.

—    Tam jābūt maniakam. Tomēr… arī maniaks to nedarītu bez iemesla.

—    Tieši tā domāju arī es, — piebalsoja Makgrīvijs.

Džūds palūkojās uz to pusi, kur gulēja Karolas līķis. Tas atgādināja saplēstu lupatu lelli, kas nu kļuvusi nekam nederīga. — Cik ilgi jūs viņu vēl tā atstāsiet? — Džūds nikni pavaicāja.

—   Viņu tūlīt pat aizvāks, — Andželi atbildēja.

—    Ārsts un zēni no slepkavību izmeklēšanas nodaļas līķi jau ir aplūkojuši.

Džūds pagriezās pret Makgrīviju. — Jūs viņu atstājāt šādi manis dēļ?

—   Jā, — uzrunātais atbildēja. — Es jums jautāšu vēlreiz — vai šajā kabinetā atrodas kaut kas tāds, kā dēļ kāds būtu spējīgs izdarīt kaut ko tādu? — un viņš norādīja uz Karolu.

—   Nē.

—    Jūs neesat īpaši atsaucīgs, doktor, vai ne tā? — Makgrīvijs norūca.

—    Vai tad jums liekas, ka es nevēlos uzzināt, kas to izdarījis? — Džūds atcirta. —Ja manos failos būtu kaut kas tāds, kas jums varētu palīdzēt, es jums to pateiktu. Es pazīstu savus pacientus. Starp tiem nav neviena, kurš spētu viņu nogalināt. To ir izdarījis kāds svešinieks.

—    Kāpēc jūs domājat, ka šis kāds nevēlējās iegūt jūsu failus?

—    Mani faili nav aizskarti.

Makgrīvija skatienā piepeši pavīdēja interese.

—    Kā jūs to zināt? Jūs taču neesat pat palūkojies!

Džūds piegāja pie sienas un, abiem vīriem vērojot, nospieda paneļa apakšējo daļu. Siena atvirzījās — parādījās iebūvēts skapis ar plauktiem, kuros rindojās kasetes. — Es ierakstu katru nodarbību ar saviem pacientiem, — Džūds skaidroja.

—    Un glabāju kasetes šeit.

—    Varbūt viņi spīdzinājuši Karolu tāpēc, lai viņa pateiktu, kur atrodas kasetes?

—   Šajās kasetēs nav nekā tāda, kas kādam varētu likties vērtīgs. Slepkavībai jābūt kādam citam motīvam.

Džūds vēlreiz palūkojās uz Karolas izkropļoto augumu, un viņu pārņēma bezpalīdzīgas, aklas dusmas. — Jums jāatrod cilvēks, kas to ir izdarījis!

—    Es to darīšu, — Makgrīvijs atsaucās, cieši nolūkodamies Džūdā.

Vējainajā, klusajā ielā biroju ēkas priekšā Makgrīvijs lika Andželi aizvest Džūdu mājās. — Man vēl šis tas šodien jāpārbauda, — Makgrīvijs sacīja. Viņš pagriezās pret Džūdu: — Ar labu nakti, doktor!

Džūds nolūkojās, kā attālinās leitnanta lielais, neveiklais stāvs.

—   Brauksim! — aicināja Andželi. — Man kļūst auksti.

Džūds apsēdās priekšējā sēdeklī blakus Andželi, un mašīna uzņēma ātrumu.

—     Man tas jāpavēsta Karolas ģimenei, — Džūds ierunājās.

—    Mēs tur jau bijām.

Džūds nevērīgi pamāja. Viņš tik un tā vēlējās pats viņus apraudzīt, taču tas nebija tik steidzīgi.

Iestājās klusums. Džūds prātoja, kurp gan leit45

nants Makgrīvijs būru varējis doties tik vēlā nakts stundā.

Gluži kā lasīdams Džūda domas, Andželi ierunājās: — Makgrīvijs ir labs policists. Viņš domā, ka Zifrenam par viņa partnera nogalināšanu būtu jāsēž uz elektriskā krēsla.

—    Zifrens bija nenormāls.

Andželi paraustīja plecus. — Ticēšu jums uz vārda, doktor!

“Bet Makgrīvijs netic,” Džūds nodomāja. Viņa domas pievērsās Karolai. Cik viņa bija jautra un gudra! Viņš atcerējās meitenes lepnumu par to, ko tā bija sasniegusi, taču viņa domu pavedienu pārrāva Andželi, kurš kaut ko sacīja. Džūds pamanīja, ka viņi ir piebraukuši pie mājas, kurā tas dzīvoja.

Pēc piecām minūtēm Džūds jau bija savā dzīvoklī. Par miegu nevarēja būt ne runas. Viņš pagatavoja sev brendiju un devās uz darbistabu. Tad atcerējās nakti, kad Karola bija šeit ienākusi — kaila un skaista, pieglaužot silto, mīksto augumu viņējam. Džūds bija izturējies vēsi un atturīgi, jo tas bija vienīgais veids, kā viņai palīdzēt. Meitene tā arī nekad nenojauta, cik daudz gribasspēka tam vajadzēja, lai nemīlētu viņu. Bet varbūt tomēr nojauta? Viņš satvēra brendija glāzi un to iztukšoja.

Pilsētas morgs izskatījās kā jau visi morgi pulksten trijos naktī, vienīgi virs durvīm kāds bija pakāris āmuļu zariņu. “Kāds,” nodomāja Makgrīvijs, “kuram ir pārlieku liels prieks par svētkiem vai arī slikta humora izjūta.”

Izmeklētājs pacietīgi gaidīja gaitenī, līdz tika pabeigta līķa sekcija. Kad ārsts pamāja viņam, leitnants iegāja nomācoši baltajā sekcijas telpā. Ārsts mazgāja rokas lielā, baltā izlietnē. Viņš bija mazs putnam līdzīgs vīrs ar spiedzošu balsi un ātrām, nervozām kustībām. Ārsts atbildēja uz Makgrīvija jautājumiem ašā, satrauktā manierē, tad devās prom. Makgrīvijs vēl dažas minūtes uzkavējās telpā, apdomādams dzirdēto. Tad viņš devās ārā aukstajā naktī meklēt taksometru. Apkārtnē neviena nemanīja. Tie bastardi droši vien atpūtās kaut kur Bermudu salās, kamēr viņš te varēja stāvēt, līdz apsaldētu savu nelaimīgo pakaļu. Tad leitnants pamanīja patruļas mašīnu un apturēja to. Uzrādījis savu apliecību pie stūres sēdošajam jaunulim, viņš lika sevi aizvest uz deviņpadsmito iecirkni. Tas gan bija pret noteikumiem, bet kurš gan par tiem uztraucas! Šī būs gara jo gara nakts.

Kad Makgrīvijs ieradās iecirknī, Andželi viņu jau gaidīja.

—   Viņi tikko pabeidza Karolas Robertsas sekciju, — Makgrīvijs sacīja.

—    Un?…

—    Viņa bija stāvoklī.

Andželi pārsteigti palūkojās viņā.

—   Trešajā mēnesī. Nedaudz par vēlu, lai varētu taisīt drošu abortu, un nedaudz par agru, lai to varētu pamanīt.

—    Vai tev liekas, ka tam ir kāds sakars ar viņas slepkavību?

—                Tas ir labs jautājums, — Makgrīvijs atrūca.

—    Ja Karolas draugs padarīja viņu grūtu un viņi abi gatavojās precēties — kāda gan tur atšķirība? Viņi apprecētos un pēc dažiem mēnešiem piedzimtu sīkais. Tādi gadījumi notiek katru dienu. Un otrādi — ja viņš to padarīja grūtu, bet nevēlējās precēties — arī tad nav nekā briesmīga. Tad jaunkundzei ir bērns, bet nav vīra. Tā notiek vēl biežāk.

—   Mēs runājām ar Čiku. Viņš vēlējās Karolu precēt.

—     Es zinu, — atteica Makgrīvijs. — Tātad mums sev jāuzdod jautājums — pie kā mēs ar visu to esam nonākuši? Esam nonākuši pie “krāsainas” meitenes, kura ir stāvoklī. Viņa dodas pie bērna tēva un pavēsta tam jaunumus — un viņš to nogalina.

—   Tad viņam jābūt trakam.

—    Vai arī ļoti viltīgam. Padomā pats! Varbūt Karola devusies pie bērna tēva, paziņojusi tam jaunumus un sacījusi, ka netaisīs abortu, jo vēlas bērnu. Varbūt viņa to izmantoja kā šantāžas līdzekli, lai piespiestu sevi apprecēt. Pieņemsim, ka viņš to nevarēja precēt tāpēc, ka jau bija precējies. Vai ari viņš ir baltais. Varbūt tas ir labi pazīstams ārsts ar plašu praksi… Ja atklātos šāds gadījums, tas viņu iznīcinātu. Kurš gan grieztos pie psihiatra, kurš izdrātējis savu reģistratori un pēc tam viņu apprecējis?

—     Stīvenss ir ārsts, — Andželi iebilda. — Ir vismaz ducis dažādu veidu, kā viņš varētu meiteni nogalināt, nesaceļot pret sevi nekādas aizdomas.

—    Varbūt. Bet varbūt arī ne. Ja rastos kādas aizdomas un tās varētu pierādīt, viņam grūti nāktos izkļūt no šīs ķezas. Viņš nopērk indi… kādam saglabājas ieraksts. Viņš nopērk virvi vai nazi — tam var sadzīt pēdas. Bet palūkojies uz šo jauko izrādi! Kāds maniaks bez kāda noteikta iemesla ielaužas un nogalina reģistratori, bet mūsu ārsts pārvēršas par bēdu sagrauztu darba devēju, kurš pieprasa, lai mēs atrodam slepkavu.

—    Izklausās gan ļoti neticami!

—   Es vēl neesmu beidzis. Atcerēsimies viņa pacientu — Džonu Hansonu. Vēl viens šī nezināmā maniaka upuris. Divas šādas sakritības vienas dienas laikā padara mani nervozu. Tāpēc es sev vaicāju — kāda gan varētu būt saikne starp Džona Hansona un Karolas Robertsas nāvi? Un piepeši tas viss nemaz vairs neliekas tik neloģiski. Pieņemsim, ka Karola ieiet ārsta kabinetā un paziņo, ka viņš nu būs laimīgais tēvs. Viņi saplēšas, un meitene cenšas ārstu šantažēt. Viņa saka tam, lai viņš to apprec, iedod naudu vai kaut ko tamlīdzīgu. Džons Hansons, gaidīdams uzgaidāmajā telpā, to visu dzird. Stīvenss nav pārliecināts, vai Hansons kaut ko nav dzirdējis, kamēr tas neapguļas uz dīvāna. Tad Hansons draud viņu nodot vai arī mēģina izmantot situāciju, lai piespiestu ārstu pārgulēt ar viņu.

—   Tie ir ļoti vāji minējumi.

—     Tomēr. Kad Hansons aiziet, doktors izšmauc viņam pakaļ un nokārto visu tā, lai šis vairs nespētu parunāt. Tad viņš atgriežas un tiek vaļā no Karolas. Un visu izkārto tā, it kā to būtu izdarījis kāds maniaks. Tad dodas pie misis Hansones un aizbrauc līdz Konektikutai. Un nu viņa problēmas it kā ir atrisinātas. Viņš atrodas drošībā, bet policija vajā kaut kādu nezināmu vājprātīgo.

—    Es tam nespēju noticēt, — Andželi protestēja. — Tu centies izveidot slepkavības teoriju bez jebkādiem lietiskajiem pierādījumiem.

—      Ko tu dēvē par lietiskajiem pierādījumiem? — Makgrīvijs atvaicāja. — Mums ir divi līķi. Viens no tiem ir grūta meitene, kura strādājusi Stīvensam. Otrs ir viens no viņa pacientiem, kurš noslepkavots kvartāla attālumā no ārsta kabineta. Viņš nācis pie tā ārstēties, jo bijis homoseksuālis. Kad es lūdzu noklausīties ierakstus, viņš to neļāva. Kāpēc? Kuru tad doktors Stīvenss īsti aizstāv? Viņš noliedz, ka kādam būtu iemesls ielauzties vai meklēt kaut ko viņa birojā. Tad varbūt mums būtu jauka teorija, ka Karola viņus pieķērusi un tic viņu spīdzinājuši, lai uzzinātu, kur atrodas šis mis

tiskais kaut kas. Un vai zini ko? Nav nekā mistiska. Viņa ieraksti nevienam nav vajadzīgi. Birojā neatrodas ne nauda, ne narkotikas. Tātad mēs meklējam kaut kādu sasodītu maniaku, vai ne tā? Bet es uz tā neuzķeršos. Man liekas, ka mums jāmeklē doktors Džūds Stīvenss.

—     Man liekas, ka tu centies viņam atriebties, — Andželi klusi sacīja.

Makgrīvija seja dusmās pietvīka. —Jā, tāpēc, ka viņš ir vainīgs!

—    Vai tu viņu arestēsi?

—   Es pametīšu doktoram Stīvensam virvi. Un, kamēr viņš pats sevi nepakārs, es rakšos viņa netīrajā veļā. Kad es viņu atmaskošu, viņš vairs nespēs atrunāties. — Makgrīvijs aši apcirtās un devās prom.

Andželi klusējot nolūkojās tam pakaļ. Ja viņš neko nedarīs, bija pilnīgi iespējams, ka Makgrīvijs gluži vienkārši piesies doktoram Stīvensam šo lietu. Un to nu nedrīkstēja pieļaut. Andželi nolēma otrā rītā runāt ar kapteini Bertelli.

4.        nodaļa

Rīta avīzes vēstīja par sensacionālo Karolas Robertsas noslepkavošanu. Džūds vēlējās likt telefonu centrāles darbiniekiem apzvanīt visus tā pacientus un atcelt paredzētās tikšanās. Ārsts tā arī nebija aizmidzis, un viņa acis bija aizpampušas un apsārtušas. Tomēr, kad Džūds pārlūkoja savu pacientu sarakstu, viņš nolēma, ka divi no tiem ir pārāk slimi, lai atceltu viņu nodarbības, trīs citi ļoti apvainotos, bet ar pārējiem viņš vēl spētu tikt galā. Tāpēc Džūds nolēma turēties pie ierastās dienas kārtības. Daļēji pacientu dēļ, daļēji tāpēc, ka darbs bija vislabākais veids, kā novērst domas no notikušā.

Džūds ieradās savā birojā ļoti agri, bet gaitenī jau pulcējās žurnālisti un fotogrāfi no laikrakstiem un televīzijas. Viņš atteicās tos ielaist savā kabinetā, kā arī sniegt jebkādu paziņojumu, un visbeidzot Džūdam izdevās no viņiem atbrīvoties. Iekšēji notrīsot, viņš ļoti lēni atvēra sava kabineta durvis, taču asinīm notraipītais paklājs jau bija aizvākts un viss atradās savās vietās. Telpā nekas nebija mainījies. Taču smaidošā un dzīvespriecīgā Ka

rola nekad te vairs nestaigās…

Džūds dzirdēja atveramies ārējās durvis. Bija ieradies viņa pirmais pacients.

Harisons Bērks bija īpatnējs sirms virs, kurš atgādināja liela uzņēmuma vadītāju, kas viņš patiesībā arī bija — Starptautiskās tērauda korporācijas viceprezidents. Kad Džūds pirmo reizi bija saticis Bērku, viņš sāka prātot, vai vadītājs bija radījis savu imidžu vai arī imidžs radījis vadītāju. Kādu dienu viņš cerēja sarakstīt grāmatu par cilvēka ārējo izskatu un tā vērtību — par ārsta mierinošo ietekmi, par advokāta pārliecīgo greznību tiesas zālē, aktrises seju un figūru — tas viss tika uzskatīts par dabisku, bet vairāk gan bija ārējs imidžs nekā patiesa vērtība.

Bērks jau bija apgūlies uz dīvāna, un Džūds sakoncentrējās darbam. Bērku pie viņa pirms diviem mēnešiem bija atsūtījis doktors Pīters Hadlijs, un Džūdam bija vajadzīgas tikai desmit minūtes, lai pārliecinātos, ka Harisons Bērks ir paranoiķis ar slepkavas tieksmēm. Rīta avīzes bija pilnas ar kliedzošiem rakstiem par notikušo viņa kabinetā, bet Bērks to pat nepieminēja. Cik raksturīgi viņa stāvoklim! Viņš kā jau arvien bija pārlieku iegrimis sevī.

—                  Agrāk jūs man neticējāt, — Bērks sacīja,

—     bet tagad man ir pierādījums, ka viņi cenšas mani novākt.

—   Atcerieties — vakar mēs norunājām būt ša-

jā ziņā skeptiskiem, Harison, — Džūds mierīgi atgādināja. — Un mēs nonācām pie slēdziena, ka iztēle var izspēlēt…

—    Tā nav mana iztēle! — Bērks kliedza. Sažņaudzis dūres, vīrs piecēlās sēdus. — Viņi cenšas mani nogalināt!

—   Kāpēc gan jums neatgulties un neatslābināties? — Džūds mierinoši ieteica.

Bērks pielēca kājās. — Vai tas ir viss, ko jūs varat man pateikt? Jūs pat neuzklausījāt manus pierādījumus! — Viņa acis sašaurinājās. — Kā gan lai es zinu, vai jūs neesat viens no viņiem?

—    Jūs ļoti labi zināt, ka es neesmu viens no viņiem, — Džūds atteica. — Es esmu jūsu draugs. Es cenšos jums palīdzēt. — Ārsts jutās nepatīkami vīlies. Viss progress, ko tie bija sasnieguši pēdējā mēneša laikā, bija pilnībā zudis. Viņš tagad lūkojās uz tādu pašu pārbijušos paranoiķi, kāds tas pirmoreiz bija pie tā ieradies pirms diviem mēnešiem.

Bērks bija sācis savu karjeru kā pasta zēns Starptautiskajā tērauda korporācijā. Divdesmit piecos gados viņa izcilā āriene un personība bija to novedušas līdz pat karjeras kāpņu augšgalam. Viņš bija nākamais vadītājs pēc prezidenta. Taču pirms četriem gadiem viņu vasarnīcā Sauthemptonā ugunsgrēkā bija gājuši bojā viņa trīs bērni un sieva. Bērks tajā laikā atradās Bahamu salās kopā ar savu mīļāko. Traģēdiju viņš uzņēma smagāk, nekā kāds to bija spējis paredzēt. Uzaudzis kā pārliecināts kato

lis, viņš nespēja atbrīvoties no vainas sajūtas. Nokāvies ar savām bēdām, viņš sāka retāk tikties ar draugiem, pavadīdams vakarus mājās un atkal un atkal pārdzīvodams sievas un bērnu drausmīgās nāves agoniju tajā laikā, kamēr tas gulējis ar savu mīļāko. Tā bija gluži kā filmas lente, kuru viņš visu laiku pārtina savās domās. Tuvinieku nāvē viņš vainoja tikai un vienīgi sevi. Ja viņš būtu bijis kopā ar tiem, tad būtu varējis tos izglābt. Šī doma pamazām pārvērtās par apsēstību. Viņš bija monstrs! Un Bērks bija pārliecināts, ka Dievs to zina. Arī citi to noteikti manīja! Viņi Bērku noteikti ienīda tāpat, kā viņš ienīda sevi. Ļaudis viņam uzsmaidīja un izteica līdzjūtību, bet, kā tam šķita, visu laiku gaidīdami mirkli, kad viņš sevi nodos un varēs to sodīt. Bet viņš bija pārāk gudrs. Viņš pārtrauca apmeklēt vadītāju pusdienu zāli un sāka pusdienot sava kabineta četrās sienās. Viņš vairījās no cilvēkiem, cik vien tas bija iespējams.

Pirms diviem gadiem, kad kompānijai bija vajadzīgs jauns prezidents, darbinieki bija noraidījuši Harisona Bērka kandidatūru un nolīguši svešinieku. Gadu vēlāk atbrīvojās viceprezidenta vieta, un atkal šis postenis tika piešķirts citam. Tagad Bērkam bija visi pierādījumi, ka pret viņu briest sazvērestība. Viņš sāka izspiegot apkārtējos cilvēkus. Naktīs tas citu vadītāju kabinetos paslēpa magnetofonus, bet pirms sešiem mēnešiem-tika pieķerts. Tikai viņa ilgā darba stāža un ieņemamā

amata dēļ Bčrks netika atlaists.

Vēlēdamies palīdzēt Bērkam un atņemt tam daļu lielās darba slodzes, kompānijas prezidents sāka ierobežot Bērka pienākumus. Taču tas nepalīdzēja, bet tikai pārliecināja Bērku, ka viņi grasās to nogalināt. Viņi baidījās no tā, jo Bērks tiem šķita pārāk gudrs. Ja viņš kļūtu par prezidentu, tie zaudētu savu darbu, jo viņi bija muļķi. Bērks sāka pieļaut arvien vairāk un vairāk kļūdu. Kad tam tika aizrādīts par šīm kļūdām, viņš stūrgalvīgi noliedza, ka būtu tās pieļāvis. Viņaprāt, kāds apzināti samainīja viņa ziņojumus, sajauca aprēķinus un statistikas datus, mēģināja viņu diskreditēt. Drīz vien Bērks pamanīja, ka viņu izseko ne tikai firmas darbinieki, bet arī gluži sveši cilvēki. Viņam sekoja uz ielas, noklausījās tā telefona sarunas un lasīja tā pastu. Bērks baidījās ēst, domādams, ka ēdiens ir saindēts. Viņš strauji nokritās svarā. Uztrauktais prezidents sarunāja viņam tikšanos ar doktoru Pīteru Hadliju un uzstāja, lai Bērks apmeklētu ārstu. Pavadījis kopā ar Bērku stundu, doktors Hadlijs bija piezvanījis Džūdam. Pēdējam jau tā bija daudz pacientu, bet, kad doktors Hadlijs pastāstīja, cik tas ir nopietni, viņš bija negribīgi piekritis ārstēt Bērku.

Tagad Harisons Bērks sasprindzis gulēja uz ar damastu pārvilktā dīvāna, turēdams dūrēs sažņaugtās rokas cieši piespiestas sāniem.

—    Pastāstiet man par savām aizdomām.

—    Pagājušajā naktī viņi ielauzās manā mājā.

Viņi nāca mani nogalināt. Bet es biju pārāk gudrs.

Es guļu darbistabā aiz vairākām atslēgām, tāpēc vini netiek man klāt.

—   Vai jūs policijai paziņojāt par ielaušanos? —

Džūds pavaicāja.

—   Protams — ne! Policija taču ir uz vienu roku ar viņiem. Tiem ir dota pavēle mani nošaut.

Bet viņi to neuzdrošinās, kamēr ap mani ir citi cilvēki, tāpģf^s vienmēr uzturos pūlī.

—   Priecājos, ka jūs man to atklājāt, — Džūds sacīja.

—   Ko jūs darīsiet ar šo informāciju? — Bērks dedzīgi pavaicāja.

—    Es ļoti uzmanīgi klausos visā, ko jūs man stāstāt, — Džūds apliecināja, norādot uz magnetofonu. — Es visu ierakstu, lai tad, ja viņi jūs patiešām nogalinātu, mums būtu sazvērestības pierādījums.

Bērka seja iemirdzējās. — Mans Dievs, tas tik <

ir labi! Ieraksts! Tas viņiem ieriebs!

—   Varbūt jūs vēlaties atgulties? — Džūds pajautāja.

Bērks pamāja un atlaidās uz dīvāna. Viņš aizvēra acis. — Es esmu noguris. Mēnešiem ilgi neesmu izgulējies. Es neuzdrošinos aizvērt acis. Jūs jau nezināt, kā tas ir, kad visi jūs medī.

“Vai es to nezinu?” Džūds atcerējās Makgrīviju.

—   Vai tad jūsu durvju sargs nedzirdēja, ka kāds ielaužas mājā? — Džūds pavaicāja.

—    Vai tad es jums jau neteicu? Es viņu pirms divām nedēļām atlaidu.

Džūds steigšus centās atcerēties pēdējās tikšanās reizes ar Harisonu Bērku. Tikai pirms trim dienām Bērks bija aprakstījis kautiņu, kas tam bija sanācis ar durvju sargu. Tātad Bērka laika izjūta bija nepareiza. — Es neatceros, ka jūs to būtu pieminējis, — Džūds atturīgi atzinās. — Vai esat pārliecināts, ka tas notika pirms divām nedēļām?

—    Es nekad nekļūdos, — atcirta Bērks. — Kāpēc gan, pie velna, es būtu varējis kļūt par vienas no pasaulē lielākās kompānijas viceprezidentu? Tāpēc, ka man ir izcila atmiņa, doktor. Neaizmirstiet to!

—    Kāpēc jūs viņu atlaidāt?

—   Viņš mēģināja mani noindēt.

—    Kā?

—    Ar speķi un olām. Tajā bija iekaisīts arsēniks.

—    Vai jūs tās pagaršojāt?

Bērks iešņācās. — Protams, ne.

—   Kā tad jūs zinājāt, ka ēdiens ir saindēts?

—    Es saodu indi.

—   Ko jūs viņam teicāt?

Bērka sejā parādījās apmierināts smaids. — Es viņam neko neteicu. Vienkārši piekāvu viņu.

Džūdu pārņēma dziļas vilšanās sajūta. Ja tam 58

būtu bijis laiks, viņš spētu palīdzēt Harisonam Bērkam. Bet laika vairs nebija. Psihoanalīzē vienmēr pastāv briesmas, ka brīvās apziņas plūsmā cilvēka šaurā saikne ar zemapziņu piepeši var pārvērsties platā upē, jaujot vaļu visām primitīvajām tieksmēm un emocijām, kas zemapziņā glabājušies visdziļākajos slāņos gluži kā drausmi nakts briesmoņi. Pirmais solis ceļā uz izārstēšanos bija sarunas ar pacientu. Bērka gadījumā viņa pūles un centieni gluži kā bumerangs tika atsviesti atpakaļ. Viņu nodarbības bija palaidušas brīvībā visas velnišķās dziņas, kas bija mājojušas Bērkā. Ar katru nodarbību likās, ka Bērka stāvoklis uzlabojas, — viņš piekrita Džūdam, ka neeksistē nekāda sazvērestība, ka viņš gluži vienkārši ir pārguris un pārstrādājies.

Džūdam likās, ka viņi ir tuvu tai robežai, kad varētu sākt dziļo analīzi un censties iznīdēt problēmas saknes. Bet Bērks visu laiku bija ļoti prasmīgi melojis. Viņš bija pārbaudījis Džūdu, visu laiku cenzdamies to pieķert melos — tikai tāpēc, lai pār- <

liecinātos, ka viņš ir viens no viņiem. Harisons Bērks bija bumba ar laika degli, kas jebkuru mirkli varēja eksplodēt. Un nebija iespējams noteikt, kas īsti ar viņu notiek. Vai Džūdam vajadzētu piezvanīt uz kompāniju un paziņot par savu neveiksmi? Ja viņš to izdarīs, Bērka karjera un nākotne tiks sagrauta. Viņš tiks ievietots garīgi vājprātīgo iestādē. Vai viņa diagnoze bija pareiza — paranoiķis ar slepkavas tieksmēm? Džūds vēlētos dzirdēt

vēl kāda ārsta viedokli, pirms zvanīt uz kompāniju, bet Bērks nekad nepiekristu tikties ar citu ārstu. Tāpēc viņš labi apzinājās, ka tagad tam vienam pašam jāpieņem lēmums.

—   Harison, es vēlos, lai jūs man kaut ko apsolītu, — Džūds ieminējās.

—    Ko? — Bērks piesardzīgi vaicāja.

—   Ja viņi mēģinās jūs piespiest izdarīt kaut ko vardarbīgu, lai varētu jūs ieslēgt… Bet jūs jau tam esat par gudru. Lai kā arī viņi jūs provocētu, vēlos, lai jūs man apsolītu, ka neko viņiem nedarīsiet. Tādā veidā arī viņi jums neko nespēs nodarīt.

Bērka acīs pavīdēja liesmiņas. — Augstais Dievs, jums taisnība! — viņš iesaucās. — Tad, lūk, kāds ir viņu plāns! Nu, mēs esam gudrāki par viņiem, vai ne?

Džūds dzirdēja, kā atveras un aizveras reģistratūras istabas durvis. Viņš palūkojās pulkstenī. Bija ieradies nākamais pacients.

Džūds klusi izslēdza magnetofonu. — Man liekas, ka šodienai pietiks.

—   Vai jūs to visu ierakstījāt magnetofonā? — Bērks bažīgi pavaicāja.

—   Jā, katru vārdu. Neviens nevarēs jūs ievainot. — Nedaudz vilcinādamies, viņš piebilda:

—    Man liekas, ka jums šodien nevajadzētu iet uz darbu. Labāk dodieties mājās un atpūtieties.

—   Es nevaru, — Bērks nočukstēja, un viņa balsī ieskanējās izmisums. —Ja manis kabinetā nebūs, viņi var no durvīm noņemt plāksnīti ar manu vārdu un tās vietā uzlikt citu. — Viņš paliecās uz Džūda pusi. — Esiet uzmanīgs! Ja viņi uzzinās, ka jūs esat mans draugs, tie mēģinās novākt arī jūs. — Bērks piegāja pie durvīm, kas veda uz gaiteni. Viņš pavēra mazu šķirbiņu un palūrēja pa to, tad aši izslīdēja ārā.

Džūds nolūkojās tam pakaļ, un viņa sirdi pildīja sāpes par to, ka nav spējis palīdzēt savam pacientam. Ja vien Bērks būtu ieradies sešus mēnešus agrāk… Piepeši viņu pārņēma saltas bailes. Un ja nu Harisons Bērks jau ir slepkava? Vai ir iespējams, ka viņš iejaukts Džona Hansona un Karolas Robertsas slepkavībās? Gan Bērks, gan Hansons bija Džūda pacienti, un abi ļoti viegli varēja satikties. Vairākas reizes pēdējo divu mēnešu laikā Bērka nodarbības bija sekojušas Hansona nodarbībām, un Bērks bija nokavējies vairāk nekā vienu reizi. Viņš būtu varējis sastapt Hansonu gaitenī. Vairākas reizes redzot vienu un to pašu cilvēku, Bērks varbūt ir uzbudinājies, sācis domāt, ka Hansons tam seko un apdraud to. Kas attiecas uz Karolu, Bērks viņu sastapa katru reizi, kad ieradās pie Džūda. Vai viņa slimajā prātā būtu dzimušas kādas aizdomas, kuras apmierināt varēja tikai slepkavība? Cik ilgi Bērks bija garīgi slims? Viņa sieva un trīs bērni bija gājuši bojā nejaušā ugunsgrēkā. Nejaušā? Tas Džūdam vēl bija jānoskaidro.

Viņš piegāja pie durvīm, kas veda uz reģistra61

tūras istabu, un atvēra tās. — Ienāciet!

Anne Bleika graciozi piecēlās no krēsla un nāca viņam pretī. Tās sejā rotājās silts smaids. Džūds atkal sajuta tās sirdi plosošās trīsas, kas to bija pārņēmušas viņu pirmajā tikšanās reizē. Tā bija pirmā reize pēc Elizabetes nāves, kad viņš pret kādu sievieti juta līdzīgas jūtas.

Viņas nemaz nebija līdzīgas. Elizabete bija blonda, maza auguma un zilacaina. Annei Bleikai bija melni mati un neticami violetas acis ar tumšām, garām skropstām. Viņai bija graciozs, slaiks augums. Šajā sievietē apvienojās izteikta inteliģence un klasisks patriciešu skaistums, kas viņu padarītu neaizsniedzamu, ja vien tās acis silti nemirdzētu. Sievietes balss bija zema un maiga ar nedaudz aizsmakušu notoni.

Annei varēja būt apmēram divdesmit pieci gadi. Viņa neapstrīdami bija visskaistākā sieviete, kādu Džūds jebkad bija saticis. Tomēr ne jau tikai viņas skaistums saistīja Džūdu. Starp viņiem vēdīja savādas, spēcīgas strāvas, tādēļ Džūdam šķita, ka viņā pamodušās ilgu laiku mirušās jūtas. Un tās viņu pārsteidza ar savu dziļumu.

Anne bija ieradusies Džūda birojā bez iepriekšējas pieteikšanās pirms trim nedēļām. Karola viņai paskaidroja, ka ārsta grafiks jau ir tik pārslogots, ka tas vairs nevar pieņemt jaunus pacientus. Bet Anne bija klusi pavaicājusi, vai tā nevar pagaidīt. Gaidot viņa nosēdēja divas stundas, līdz Karola beidzot apžēlojās un ieveda to Džūda kabinetā.

Džūds bija jutis tik spēcīgu saviļņojumu, ka vēlāk tam nebija ne mazākās nojausmas par to, ko viņa tam bija sacījusi pirmajās minūtēs. Viņš atcerējās, ka bija lūdzis to apsēsties un ka viņa pateikusi savu vārdu. Anne Bleika. Mājsaimniece. Džūds pavaicāja, vai tai ir kāda problēma. Sieviete saminstinājās un atbildēja, ka pati neesot īsti pārliecināta, vai tāda pastāv. Kāds viņas draugs — arī ārsts — pieminējis, ka Džūds esot viens no labākajiem valsts psihoanalītiķiem, bet, kad Džūds pavaicāja šī drauga vārdu, Anne tikai kaut ko nomurmināja. Džūds noprata, ka viņa tikpat labi bija varējusi atrast viņa adresi telefonu grāmatā.

Džūds bija mēģinājis tai izskaidrot, cik viņš ir aizņemts, ka nespēj pieņemt vairs jaunus pacientus. Ārsts piedāvāja tai citu labu psihoanalītiķu adreses, bet Anne klusi iebilda, ka vēlas, lai viņu ārstē tieši viņš. Beigu beigās Džūds bija piekāpies. Viņš bija pārliecināts, ka, izņemot nelielu stresu, viņai nekas nekaitēja, ka tās problēma nevar būt sevišķi nopietna. Viņš pārkāpa ieradumu nepieņemt nevienu pacientu bez citu ārstu rekomendācijas un Annes ārstēšanai atvēlēja savu pusdienas pārtraukumu. Anne šo trīs nedēļu laikā bija ieradusies divreiz nedēļā, bet Džūds par viņu zināja tikpat maz, cik zināja pirmajā reizē. Taču viņš kaut ko bija atklājis pats par sevi. Viņš bija iemīlējies — pirmo reizi pēc Elizabetes nāves.

Pirmajā nodarbībā Džūds bija pavaicājis, vai Anne mīl savu vīru, un ienīda sevi par to, ka vēlējās dzirdēt noraidošu atbildi. Bet viņa sacīja:

—   Jā. Viņš ir ļoti jauks un ļoti stiprs.

—    Vai jums liekas, ka viņš izturas pret jums kā tēvs? — Džūds pavaicāja.

Anne pievērsa viņam savu neticami violeto acu skatienu. —Nē, es nemeklēju tēva aizbildniecību. Man bija ļoti laimīga bērnība.

—    Kur jūs esat dzimusi?

—     Riverā — nelielā pilsētiņā netālu no Bostonas.

—    Vai jūsu vecāki vēl ir dzīvi?

—    Tēvs ir dzīvs. Māte nomira ar sirdstrieku, kad man bija divpadsmit gadu.

—    Vai starp jūsu vecākiem pastāvēja labas attiecības?

—   Jā. Viņi ļoti mīlēja viens otru.

“Tas jau arī parādās tevī,” Džūds priecīgi nodomāja. Pēc visām ciešanām un posta, ko viņš bija pieredzējis, Anne bija gluži kā svaiga aprīļa vēsma.

—    Vai jums ir brāļi un māsas?

—     Nē. Es biju vienīgais bērns. Izlutināts līdz pēdējam. — Viņa uzsmaidīja Džūdain. Tas bija atklāts, draudzīgs smaids bez liekulības vai pārspīlējuma.

Viņa tam pastāstīja, ka bieži dzīvojusi ārzemēs kopā ar savu tēvu, kas kalpojis Valsts departamentā. Kad tēvs apprecējies otrreiz un aizbraucis dzīvot uz Kaliforniju, Anne sākusi strādāt par tulku Apvienoto Nāciju Organizācijā. Viņa brīvi runāja franču, itāliešu un spāņu valodā. Savu nākamo vīru tā sastapusi Bahamu salās, kur pavadījusi brīvdienas. Viņam piederējusi celtniecības firma. Anne nebija viņā iemīlējusies, bet viņš izrādījies uzstājīgs precinieks. Divus mēnešus pēc viņu satikšanās abi apprecējušies. Nu jau tie bija precējušies sešus mēnešus un dzīvoja Ņūdžersijā.

Un tas arī bija viss, ko Džūds bija spējis no viņas izdibināt šo sešu apmeklējumu laikā. Tam vēl arvien nebija ne mazākās nojausmas par to, kāpēc viņa bija pie tā nākusi. Anne nespēja pārvarēt sevi un apspriesties par to. Džūds atcerējās, kā bija mēģinājis izvilināt no viņas patiesību.

—   Vai jūsu problēma skar jūsu vīru, misis Blei-

ka?

Nekādas atbildes.

—   Vai jūs ar vīru atbilstat viens otram fiziskā ziņā?

—   Jā. — Atbilde šķita nervoza.

—   Vai jums liekas, ka jūsu vīram ir kāda cita sieviete?

—    Nē. — Anne likās uzjautrināta.

—    Vai jums ir romāns ar kādu citu vīrieti?

—    Nē! — Atbilde izskanēja dusmīgi.

Viņš pārdomāja, mēģinādams rast labāko pieeju, kā palīdzēt pārvarēt sievietes nedrošību. Džūds nolēma uzdot visus svarīgākos jautājumus, cerot kaut ko atklāt.

—   Vai jūs strīdaties par naudu?

—    Nē, viņš ir ļoti dāsns.

—    Vai ir kādas problēmas ar piederīgajiem?

—    Viņš ir bārenis, bet mans tēvs dzīvo Kalifornijā.

—    Vai jūsu vīrs ir bijis narkomāns?

—    Nē.

—   Vai jums liekas, ka viņš ir homoseksuālis?

Atskanēja klusi, sirsnīgi smiekli. — Nē.

Džūds juta, ka tam jābūt uzstājīgākam. —Vai

jums nekad nav bijušas intīmas attiecības ar sievieti?

—    Nē! — Tas izskanēja ļoti pārmetoši.

Viņš bija pieskāries alkohola un frigiditātes tēmām, grūtniecībai, no kuras viņa varētu baidīties, — visam, ko vien tas spēja iedomāties. Katru reizi Anne bija tikai viegli papurinājusi galvu. Un katru reizi, kad viņš centās piespiest runāt Anni pašu, viņa to pārtrauca. — Lūdzu, esiet pacietīgs ar mani! Ļaujiet man darīt tā, kā es to vēlos.

Ja tas būtu kāds cits pacients, Džūds jau sen būtu pārtraucis ārstēšanu, bet viņš zināja arī to, ka jāpalīdz šai sievietei. Un vēl viņš zināja, ka vēlas to satikt.

Džūds ļāva Annei runāt par jebkuru tēmu, kuru tā izvēlējās. Viņa kopā ar savu tēvu bija apceļojusi desmitiem valstu un satikusi apbrīnojamus cilvekus. Viņai bija ass prāts un neticami laba humora izjūta. Džūds atklāja, ka viņiem patīk vienas un tās pašas grāmatas, mūzika un izrādes. Anne bija atklāta un draudzīga, bet Džūds nespēja notvert nevienu mirkli, kad viņa attiektos pret to kaut kā citādi kā pret ārstu. Tā bija rūgta dzīves ironija — Džūds gadiem ilgi neapzināti bija meklējis tādu sievieti kā Anne, bet tagad, kad tā bija ienākusi viņa dzīvē, Džūda uzdevums bija tai palīdzēt, lai tā varētu būt laimīga ar savu vīru.

Tagad, kad Anne ienāca viņa kabinetā, Džūds piegāja pie krēsla, kas atradās blakus dīvānam, un nogaidīja, kad viņa apgulsies.

—   Šodien ne… — Anne klusi sacīja. — Es tikai atnācu, lai pārliecinātos, vai nevaru jums kaut kādā veidā palīdzēt.

Džūds lūkojās viņā, nespēdams rast vārdus atbildei. Pēdējo divu dienu emocijas bija kļuvušas tik saspringtas, ka negaidītā līdzjūtība padarīja to nervozu. Lūkojoties Annē, Džūds piepeši sajuta vēlēšanos izstāstīt viņai visu, kas bija noticis. Pastāstīt par murgu, kurā viņš bija iekļuvis, par Makgrīviju un viņa idiotiskajām aizdomām. Tomēr Džūds zināja, ka nedrīkst to darīt. Viņš bija ārsts, bet Anne — paciente. Vēl ļaunāk — Džūds bija viņā iemīlējies, bet Anne bija sieva vīrietim, kuru viņš pat nepazina.

Anne stāvēja un vērās viņā. Džūds, neuzticēdamies savai balsij, pamāja ar galvu.

—                 Man Karola tik ļoti patika, — Anne sacīja.

—    Kāpēc gan kādam vajadzēja viņu nogalināt?

—    Es nezinu, — Džūds teica.

—    Vai tad policijai nav ne mazākās nojausmas, kas to.izdarījis?

“Ir jau gan…” Džūds rūgti nodomāja. “Ja vien Anne zinātu!”

Anne ziņkārīgi lūkojās viņā.

—   Policijai ir dažas teorijas, — Džūds atbildēja.

—    Es zinu, cik briesmīgi jūs jūtaties. Es tikai vēlējos atnākt un pateikt jums, cik ļoti jūtu jums līdzi. Es pat nebiju pārliecināta, ka jūs šodien šeit būsiet.

—    Es nevēlējos nākt, bet… te nu es esmu. Ja jau jūs esat ieradusies, varbūt nedaudz parunāsim par jums?

Anne samulsa. — Es gan nezinu, vai vēl ir palicis kaut kas tāds, par ko mēs varētu runāt.

Džūds juta savu sirdi salecamies. “Ak Dievs, lūdzu, neļauj viņai teikt, ka es vairs nekad to neredzēšu!”

—   Nākamnedēļ kopā ar vīru es braukšu uz Eiropu.

—   Tas ir ļoti jauki… — Džūds piespieda sevi pateikt.

—   Baidos, ka esmu velti izniekojusi jūsu laiku, doktor, un vēlos atvainoties par to.

—    Lūdzu, nevajag! — Džūds atsacīja. Viņa balss bija aizsmakusi, bet viņa to, protams, nemanīja. Viņš jutās bezspēcīgs. Džūds centās Annes teikto uztvert mierīgi, bet dziļi sevi sajuta gluži fiziskas sāpes par to, ka Anne aiziet. Uz visiem laikiem.

Viņa atvēra maciņu un izņēma naudu. Annei atšķirībā no citiem Džūda pacientiem, kuri tam nosūtīja čekus, bija paradums par katru apmeklējumu maksāt skaidrā naudā.

—   Nē… — Džūds steidzīgi sacīja. — Jūs atnācāt kā draugs. Esmu par to pateicīgs.

Un tad Džūds pasacīja to, ko nekad neatļāvās ar citiem pacientiem. — Es vēlētos, lai jūs vēlreiz ierodaties pie manis.

Viņa uzmeta tam ašu skatienu. — Kāpēc?

“Tāpēc, ka es nespēju tik ātri sķirties no tevis,” Džūds domāja. “Tāpēc, ka es nekad vairs nesastapšu tādu sievieti kā tu. Tāpēc, ka es vēlos, kaut būtu tevi saticis pirmais. Tāpēc, ka es tevi mīlu.” Skaļi viņš sacīja: — Es domāju, ka mums vajadzētu… nobeigt mūsu kursu. Nedaudz aprunāties, lai pārliecinātos, ka jūs patiešām esat atrisinājusi savu problēmu.

Anne nerātni pasmaidīja. —Jūs vēlaties, lai es nokārtoju tādu kā beigu eksāmenu?

—                Jā, kaut ko tamlīdzīgu, — Džūds attrauca.

—    Vai jūs atnāksiet?

—   Ja jūs to vēlaties — protams. — Anne piecēlās kājās. — Es tā arī neesmu devusi jums iespēju ārstēt mani, bet zinu, ka jūs esat brīnišķīgs ārsts.

Ja man kādreiz būs nepieciešama palīdzība, es noteikti nākšu pie jums.

Viņa sniedza roku, un Džūds to satvēra. Annes delna bija mīksta un silta. Džūds atkal sajuta spēcīgās strāvas, kas virmoja starp viņiem, un brīnījās, ka Anne tās nejūt.

—   Es atnākšu pie jums piektdien, — viņa solīja.

—    Labi.

Džūds nolūkojās, kā Anne iziet pa durvīm, kas veda uz gaiteni, tad atslīga krēslā. Vēl nekad savā dzīvē tas nebija juties tik vientuļš. Tomēr viņš nedrīkstēja šeit tā sēdēt un neko nedarīt. Uz slepkavību bija jārod kāda atbilde, un, ja Makgrīvijs nemaz nevēlējās to meklēt, Džūdam pašam tā bija jāatrod, pirms izmeklētājs to iznīcina. Pie tam leitnants Makgrīvijs to turēja aizdomās par divām slepkavībām, bet Džūds nespēja pierādīt, ka nav tās izdarījis. Viņu jebkurā mirklī varēja arestēt, kas nozīmētu arī viņa karjeras beigas. Džūds bija iemīlējies precētā sievietē, kuru satiks vairs tikai vienu reizi. Viņš mēģināja domāt par kaut ko jaukāku, taču nespēja.

5.      nodaļa

)

Pārējā dienas daļa pagāja kā miglā. Reti kurš no pacientiem pieminēja Karolas nāvi, bet vairums bija tik slimi un nodarbināti ar sevi, ka spēja domāt tikai par savām problēmām. Džūds mēģināja koncentrēties, bet viņa domas arvien biežāk aizklīda citus ceļus, mēģinot rast atbildi uz notikušo. Viņam nācās pārskatīt visus ierakstus, lai pārbaudītu, vai kaut ko nav atstājis nepamanītu.

Pulksten septiņos, kad Džūds bija izvadījis pēdējo pacientu, viņš devās pie prasmīgi noslēptā bāra un sajauca sev skotu viskiju. Jau pirmais malks viņu apdullināja, un tas piepeši atcerējās, ka visu dienu neko nav ēdis. Doma par ēdienu izraisīja nelabumu. Džūds apsēdās un atkal sāka prātot par abām slepkavībām. Nevienā no viņa ierakstiem nebija nekā tik vērtīga, lai pamudinātu kādu slepkavot. Tos vēl varētu mēģināt nozagt kāds šantāžists, bet šantāžisti mēdza būt bailīgi un citu vājības pētīt slepus. Ja Karola būtu šādu personu pieķērusi un tā Karolu būtu nogalinājusi, tas būtu izdarīts ar vienu vienīgu sitienu. Šantāžists viņu nebūtu spīdzinājis. Bija jābūt kādam citam izskaidrojumam.

Džūds vēl ilgi sēdēja, atcerēdamies pēdējo divu dienu notikumus. Beidzot viņš nopūtās un meta prātojumiem mieru. Palūkojies pulkstenī, tas izbrīnīts atklāja, ka ir jau ļoti vēls.

Kad viņš atstāja savu biroju, pulkstenis jau rādīja devīto stundu. Iznākot no vestibila uz ielas, Džūdu pārsteidza ledaina vēja pūsma. Atkal bija sācis snigt. Sniegs virpuļoja gaisā, maigi pārklādams visu apkārtni, un pilsēta šķita kā ainava, kas uzgleznota uz kanvas. Krāsas vēl nebija nožuvušas un liegi iezīmēja ielas un debesskrāpjus baltos un bāli pelēkos toņos. Otrpus ielai izkārtne veikala logā atgādināja: Ziemassvētki! Džūds neapzināti novirzīja savas domas uz citu tēmu un devās pa ielu uz leju.

Iela bija klusa un tukša. Tikai kāds vēlīns gājējs steidzās mājās pie sievas vai mīļākās. Džūds atklāja, ka prāto par to, ko šobrīd dara Anne. Viņa droši vien pašreiz ir mājās kopā ar vīru un pārrunā tā aizvadīto darbadienu — ieinteresēta, norūpējusies. Bet varbūt viņi jau ir likušies gultā un… “Izbeidz šo spriedelēšanu!” Džūds sev pavēlēja.

Uz ielas nemanījās neviena mašīna, tāpēc Džūds, vēl nesasniedzis krustojumu, devās tai šķērsām pāri uz garāžu, kur pa dienu turēja savu mašīnu. Sasniedzis ielas vidu, viņš izdzirdēja aizmugurē troksni un atskatījās. Uz viņa pusi traucās liels, melns limuzīns ar izslēgtām gaisinām. Plānajā sniega kārtā švīkstēja riepas, limuzīns atradās vairs tikai desmit pēdu attālumā. “Iereibušais muļķis!” Džūds nodomāja. “Mašīna slīd — viņš nositīsies!” Džūds steidzās nokļūt ielas malā, kur būtu drošībā, bet mašīna brāzās tieši uz viņa pusi. Džūds pārāk vēlu saprata, ka vadītājs tīšām cenšas tam uzbraukt.

Pēdējais, ko viņš spēja atcerēties, bija trieciens krūtīs un skaļš troksnis, kas likās kā pērkons. Tumšā iela piepeši iemirdzējās tūkstoš brīnumsvecītēs, kas viņu, burtiski, apžilbināja. Šajā apgaismības mirklī Džūds piepeši aptvēra atbildes uz visiem jautājumiem. Viņš saprata, kāpēc tika nogalināti Džons Hansons un Karola Robertsa, un juta lielu atvieglojumu. Tas viss jāpastāsta leitnantam Makgrīvijam. Bet tad gaismas apdzisa, iestājās klusums un mikla tumsa.

No ārpuses deviņpadsmitais policijas iecirknis atgādināja senu, laika zoba sagrauztu četrstāvu skolas ēku — brūnu ķieģeļu apmetums, plaša fasāde un karnīzes, kuras bija izraibinājušas neskaitāmas baložu paaudzes. Deviņpadsmitais iecirknis bija atbildīgs par to Manhetenas daļu, kas aptvēra platību no Piecdesmit devītās ielas līdz Astoņdesmit sestajai ielai, no Piektās avēnijas līdz īstriverai.

Zvans no slimnīcas, paziņojot par notriektu cilvēku, policijas centrālē atskanēja dažas minūtes pēc desmitiem un tika noraidīts tālāk uz izmeklētāju biroju. Deviņpadsmitajā iecirkni tonakt gāja karsti. Sliktā laika dēļ stipri bija pieaudzis zādzību un laupīšanu skaits. Sniegs bija pārvērties sasalušu dubļu skrīnēs. Klusajās ielās marodieri uzglūnēja neaizsargātiem gājējiem.

Gandrīz visi izmeklētāji atradās izsaukumā, tā ka birojs bija gandrīz tukšs. Vienīgi Andželi un seržants nopratināja kādu, kurš tika turēts aizdomās par ļaunprātīgu dedzināšanu.

Kad iezvanījās telefons, klausuli pacēla Andželi. Zvanīja medmāsa, kura bija nogādājusi slimnīcā notriekto vīru. Pacients bija lūdzis sarunu ar leitnantu Makgrīviju, bet tas tobrīd atradās arhīvā. Kad medmāsa nosauca pacienta vārdu, Andželi tai paziņoja, ka nekavējoties ieradīsies.

Andželi patlaban nolika klausuli, kad ienāca Makgrīvijs. — Mums tūlīt pat jādodas uz slimnīcu, — Andželi piebilda, kad bija savam darbabiedram pavēstījis par medmāsas zvanu.

—   Tas var pagaidīt. Vispirms es vēlos aprunāties ar tā iecirkņa kapteini, kurā notika šis nelaimes gadījums.

Andželi vēroja, kā Makgrīvijs uzgriež numuru, un prātoja, vai kapteinis Bertelli ir pastāstījis Makgrīvijam par viņu abu sarunu, kas bija ļoti īsa un konkrēta.

—   Leitnants Makgrīvijs ir labs policists, — Andželi bija sacījis, — bet man liekas, ka viņu ietekmē pirms pieciem gadiem notikušais.

Kapteinis Bertelli bija uzmetis tam ilgu, vēsu skatienu. — Vai jūs vainojat viņu par doktora Stlvensa nepamatotu vajāšanu?

—    Es viņu nevainoju, kaptein. Man vienkārši liekas, ka jums jāpārzina esošā situācija.

—    Labi, tagad es to zinu. — Tā viņu saruna ari bija beigusies.

Makgrivijs runāja pa telefonu trīs minūtes, visu laiku kaut ko rūkdams un atzīmēdams savā piezīmju grāmatiņā. Andželi tikmēr nepacietīgi staigāja šurpu turpu. Pēc desmit minūtēm abi izmeklētāji policijas mašīnā devās uz slimnīcu.

Džūda palāta atradās sestajā stāvā gara, šaura gaiteņa galā, kur valdīja visām slimnīcām raksturīgā salkanā smarža. Medmāsa, kura bija zvanījusi uz policiju, pavadīja izmeklētājus līdz Džūda palātai.

—    Kā viņš jūtas, māsa? — pavaicāja Makgrī-

vijs.

—   To jums var pateikt tikai pats ārsts, — viņa atturīgi noteica, bet tad turpināja daudz dedzīgākā tonī: — Tas ir brīnums, ka viņš palicis dzīvs. Viņam ir dažas apskādētas ribas, savainota kreisā roka un, iespējams, arī smadzeņu satricinājums.

—    Vai viņš ir pie samaņas? — pavaicāja Andželi.

—Jā, mums tik tikko izdodas viņu noturēt gultā. — Māsa pagriezās pret Makgrīviju. — Viņš visu laiku atkārto, ka vēlas jūs redzēt.

Viņi iegāja palātā, kurā atradās sešas gultas, un visas bija aizņemtas. Medmāsa norādīja uz telpas tālāko daļu, kur gultu aizsedza aizslietnis. Makgrīvijs un Andželi šķērsoja istabu un ielūkojās aiz aizslietņa.

>

Atbalstījies pret spilvenu, Džūds sēdēja gultā. Viņa seja bija bāla un pieri rotāja liels plāksteris. Kreisā roka bija pakārta saitē.

Makgrīvijs uzsāka sarunu. — Dzirdēju, ka ar jums noticis nelaimes gadījums.

—   Tas nebija nelaimes gadījums, — Džūds atbildēja. — Kāds mēģināja mani nogalināt. — Viņa balss skanēja klusi, tikko dzirdami.

—    Kurš? — pavaicāja Andželi.

—     Es nezinu, bet viss saskan… — Džūds pagriezās pret Makgrīviju. — Slepkavass netiecās pēc Džona Hansona un Karolas dzīvībām, tie vēlējās nogalināt mani.

Makgrīvijs pārsteigts nolūkojās viņā. — Kāpēc jūs tā domājat?

—    Hansons tika nogalināts tāpēc, ka bija uzvilcis manu dzelteno vējjaku. Viņi noteikti bija redzējuši mani ieejam ēkā šajā vējjakā. Kad Hansons iznāca no mana biroja, viņi to noturēja par mani.

—   Tas ir iespējams, — Andželi sacīja.

—    Protams, — atcirta Makgrīvijs. — Un, kad viņi atklāja, ka nogalinājuši citu vīru, tie ieradās pie jums birojā, norāva jums apģērbu un atklāja, ka jūs patiesībā esat melnādaina meitene. Tad viņi kļuva tik nikni, ka piekāva jūs līdz nāvei.

—    Karola tika nogalināta tāpēc, ka viņa atradās birojā, kad tie tur meklēja mani, — Džūds skaidroja.

Makgrīvijs no mēteļa iekškabatas izvilka piezīmju grāmatiņu. — Es tikko runāju ar tā iecirkņa kapteini, kurā notika šī nelaime ar jums.

—   Tas nebija nelaimes gadījums.

—    Kā liecina policijas ziņojums, jūs valkājāties pa ielas vidu.

Džūds izbrīnīti palūkojās viņā. — Pa ielas vidu?

—   Jūs ielu šķērsojāt neatļautā vietā, doktor.

—   Tur nebija mašīnu, un es…

—   Tur bija mašīna, — Makgrīvijs viņa teikto izlaboja. — Tikai jūs to neredzējāt. Sniga, tāpēc redzamība bija slikta. Jūs parādījāties uz ielas ļoti negaidīti. Mašīnas vadītājs spieda uz bremzēm, mašīna sāka slīdēt un notrieca jūs. Tad viņš nobijās un aizbēga.

—   Tā tas nenotika, pie tam mašīnas ugunis nebija ieslēgtas.

—    Un jums liekas, ka tas ir pierādījums, ka tieši viņš nogalinājis Džonu Hansonu un Karolu Robertsu?

—    Kāds mēģināja mani nogalināt, — Džūds uzstājīgi atkārtoja.

Makgrīvijs papurināja galvu. — Tas nepalīdzēs, doktor.

—    Kas nepalīdzēs? — Džūds satraucās.

—   Vai jūs patiešām vēlaties, lai es sāktu blandīties pa krūmiem, meklējot kaut kādu mistisku maniaku, kamēr jūs mierīgi atpūšaties? — Makgrīvija balss piepeši kļuva asa. — Vai jūs zinājāt, ka jūsu reģistratore bija stāvoklī?

Džūds aizvēra acis un ļāva galvai atslīgt spilvenā. Tad, lūk, par ko Karola bija vēlējusies aprunāties ar viņu! Viņš to jau bija nojautis. Un tagad Makgrīvijs noteikti domā, ka… Džūds atvēra acis.

—    Nē, — viņš vāri noteica, — es to nezināju.

Džūds atkal sajuta pulsējošās sāpes galvā. Viņš norija siekalas, lai apspiestu piepeši uznākušo nelabumu, un vēlējās piezvanīt medmāsai, taču nevēlējās sagādāt Makgrīvijam šādu prieku.

—     Es palūkojos mūsu arhīva ierakstos, — Makgrīvijs turpināja. — Vai man jums jāatgādina, ka jūsu mazā reģistratore, pirms sāka strādāt pie jums, bija klaidone? — Džūda galvassāpes kļuva asākas. — Vai jūs to zinājāt, doktor? Jums man nav jāatbild, jo es jau zinu atbildi. Jūs to zinājāt, jo pats pirms četriem gadiem savācāt viņu no tiesas zāles, kur tā tika apsūdzēta par uzmākšanos garāmgājējiem. Vai nav nedaudz savādi, ka cienījams ārsts nolīgst klaidoni par reģistratori tik augstas klases birojam?

—   Neviens nepiedzimst par klaidoni, — Džūds protestēja. — Es centos palīdzēt sešpadsmit gadus vecai meitenei rast savu vietu dzīvē.

—   Un pie reizes dabūt savā gultā viņas melno pakaļu?

—   Tu nolādētais bastard!

Makgrīvijs ļauni pasmaidīja. — Kurp jūs vedāt Karolu pēc tam, kad savācāt viņu no tiesas zāles?

—   Uz savu dzīvokli.

—   Un viņa tur nakšņoja?

-Jā-

Makgrīvijs iesmejas. — Cik jūs esat jauks! Jus tiesas zālē savācāt izskatīgu jaunu slampu un aizvedāt to uz savu dzīvokli pavadīt nakti. Ko tad jūs īsti meklējāt — partneri šaha partijai? Ja patiešām neesat ar viņu gulējis, tad ir pilnīgi iespējams, ka jūs esat homoseksuālis. Un pie kā gan mēs tādā gadījumā nonākam? Tieši tā — pie Džona Hansona. Bet, ja jūs gulējāt ar Karolu, tad ir pilnīgi iespējams, ka to turpinājāt darīt, kamēr viņa nepalika stāvoklī. Un jums vēl pietiek drosmes melot man par kaut kādu sasodītu maniaku, kas skraida apkārt, slepkavojot cilvēkus? — Makgrīvijs, dusmās pietvīcis, pagriezās un izgāja no palātas.

Sāpes Džūda galvā bija pārvērtušās mokošā agonijā.

Andželi uztraukti vēroja viņu. — Vai nejūtaties labi?

—    Palīdziet man! — Džūds lūdza. — Kāds mēģina mani nogalināt. — Piepeši viņam pašam šķita, ka tas skan neīsti.

—   Kam gan būtu vajadzība jūs nogalināt, doktor?

—    Es nezinu.

—    Vai jums ir ienaidnieki?

—    Nē.

—    Vai jūs neesat pārgulējis ar kāda sievu vai draudzeni?

Džūds papurināja galvu, tūlīt pat nožēlodams, ka to darījis.

—    Vai jūsu ģimene ir bagāta? Varbūt ir kādi radi, kuri vēlētos jūs novākt no ceļa?

—    Nē.

Andželi nopūtās. — Labi, tātad nav neviena, kas vēlētos jūs nogalināt. Kā ir ar jūsu pacientiem? Vai jūs nesastādītu sarakstu, lai mēs varam viņus pārbaudīt?

—    Es to nedrīkstu darīt.

—    Es taču lūdzu tikai viņu vārdus.

—   Man ļoti žēl… — Pat tik īsas atbildes izraisīja milzīgu piepūli. —Ja es būtu zobārsts vai ķirurgs, es to varētu darīt. Jums tas ir jāsaprot — šiem ļaudīm ir problēmas. Vairumam pat ļoti nopietnas problēmas. Ja jūs sāktu viņus izprašņāt, tas tos ne tikai satrauktu, bet pat iznicinātu viņu uzticēšanos man. Es vairs nespētu viņus ārstēt, tāpēc patiesi nevaru nosaukt viņu vārdus. — Džūds pārguris atslīga spilvenā.

Andželi klusēdams nolūkojās viņā, tad pavaicāja: — Kā jūs saucat cilvēku, kas domā, ka visi vēlas viņu nogalināt?

—     Par paranoiķi, — Džūds paskaidroja. Pamanījis Andželi sejas izteiksmi, viņš piebilda:

—   Jūs taču nedomājat, ka es…

—    Iedomājieties sevi manā vietā… Ja es gulētu šajā gultā un sacītu to visu, bet jūs būtu mans ārsts, ko gan tad jūs domātu? — Andželi iekarsis jautāja.

Džūds atvēra acis. — Pagaidiet… Dodiet man iespēju pierādīt, ka es runāju patiesību.

—    Kā?

—    Lai arī kurš tas būtu, viņš to centīsies izdarīt vēlreiz. Es vēlos, lai kāds mani apsargā. Nākamreiz mēs to bastardu ņoķersim.

Andželi drūmi nolūkojās Džūdā. — Doktor, ja kāds vēlas jūs nogalināt, tad visi pasaules policisti nespēs viņu apturēt. Ja viņi jūs nenogalinās šodien, tad izdarīs to rīt. Ja viņi jūs nenovāks šeit, izdarīs to kaut kur citur. Nav svarīgi, vai jūs esat prezidents vai arī kaut kāds nevienam nepazīstams Džons Do. Dzīve ir ļoti trausls pavediens. Lai to pārrautu, nepieciešama tikai sekunde.

—    Vai patiešām jūs neko… pilnīgi neko nevarat darīt?

—   Es varu dot jums padomu. Ielieciet sava dzīvokļa durvīm jaunas atslēgas, pārbaudiet logu slēģus, vai tie ir kārtīgi aizvērti. Nelaidiet nevienu savā dzīvoklī, ja vien labi nepazīstat. Nepieņemiet nevienu izsūtāmo, ja vien pats kaut ko neesat pasūtījis.

Džūds pamāja.

—    Jūsu mājai ir durvju sargs un lifta operators, — Andželi turpināja. — Vai varat viņiem uzticēties?

—     Durvju sargs strādā jau desmit gadu, bet lifta operators — astoņus. Domāju, ka varētu uzticēt tiem pat savu dvēseli.

Andželi uzmundrinoši pamāja. — Labi! Palūdziet, lai tie ir uzmanīgi. Ja viņi būs modri, slepkavām būs grūti nokļūt līdz jūsu dzīvoklim. Kā būs ar jūsu biroju? Vai pieņemsiet jaunu reģistratori?

Džūds iedomājās svešinieci sēžam Karolas vietā, un viņu pārņēma nevarīgas dusmas. — Pagaidām vēl ne.

—   Jūs varētu nolīgt vīrieti, — Andželi ieteica.

—    Es par to padomāšu.

Andželi jau pagriezās, lai dotos prom, bet tad apstājās. — Man ir kāda doma, — viņš vilcinādamies sacīja, — bet tas ir ļoti nosacīti.

—   Jā? — Džūds savā balsī saklausīja dedzību.

—   Tas vīrs, kurš nogalināja Makgrīvija iepriekšējo partneri…

—    Zifrens.

—   Vai viņš patiešām bija garīgi slims?

—    Jā. Viņš tika nosūtīts uz Metevana slimnīcu, kur tiek turēti garīgi slimi noziedznieki.

—    Varbūt viņš jūs vaino par to, ka tur nonācis. Es to pārbaudīšu, kaut vai tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka viņš nav izbēdzis vai palaists brīvībā. Piezvaniet man rīta pusē.

—    Paldies! — Džūds sirsnīgi pateicās.

—    Tas ir mans darbs. Bet, ja jūs izrādīsieties vainīgs notikušajā, es palīdzēšu Makgrīvijam jūs pakārt. — Andželi, jau dodamies prom, vēlreiz piestāja. — Nesakiet Makgrīvijam, ka es noskaidrošu par Zifrenu.

—    Es to nedarīšu.

Abi vīri uzsmaidīja viens otram, un Andželi aizgāja. Džūds atkal palika viens.

No rīta situācija bija vēl drūmāka. Džūds zināja, ka pagaidām nav arestēts tikai viena iemesla dēļ — Makgrīvija rakstura dēļ. Pēdējais alka pēc atriebības un alka to tik ļoti, ka vēlējās, lai pret Džūdu būtu savākti visi pierādījumi līdz pēdējam sīkumam. Vai tad tas patiešām nevarēja būt nelaimes gadījums? Bet kāpēc tādā gadījumā mašīnas gaismas bija izslēgtas? Un no kurienes tā mašīna tik piepeši parādījās?

Džūds bija pārliecināts, ka tas bija slepkavas rokudarbs un ka slepkava mēģinās vēlreiz. Ar šo domu Džūds iegrima miegā.

Agri no rīta viņu slimnīcā apciemoja Pīters un Nora Hadliji. Viņi par notikušo bija uzzinājuši rīta ziņās.

Pīters bija apmēram Džūda vecumā, nedaudz mazāka auguma un neizsakāmi kārns. Viņi abi bija dzimuši vienā Nebraskas štata pilsētiņā un kopā studējuši.

Nora bija angliete. Viņa bija blonda un trauksmaina sieviete ar kuplām krūtīm, kas bija nedaudz par lielām viņas piecas pēdas un trīs collas garajam augumam. Šī sieviete bija tik miermīlīga un jautra, ka jau pēc piecu minūšu sarunas ļaudīm likās, ka pazīst viņu veselu mūžību.

—   Tu izskaties paplucināts, — Pīters izsacījās, kritiski nopētīdams Džūdu. —Tas man patīk, doktor! Gultas režīms!

Džūda galvassāpes jau bija gandrīz pārgājušas, bet sāpes ķermenī bija pārvērtušās trulā smeldzē.

Nora viņam pasniedza neļķu pušķi. — Mēs tev atnesām dažus ziedus, mīļais… Ak tu nabaga mazulīt! — Viņa noliecās un noskūpstīja Džūdu uz vaiga.

—    Kā tas notika? — Pīters vēlējās zināt.

Džūds vilcinājās ar atbildi. — Vienkāršs nelaimes gadījums…

—   Un visas nelaimes reizē, vai ne tā? Es lasīju par nabaga Karolu.

—   Tas ir šausmīgi, — Nora piebalsoja. — Man viņa tik ļoti patika.

Džūds juta, ka kaklā sakāpj kamols. — Man tāpat.

—     Vai ir iespējams, ka tas bastards tiks notverts? — Pīters pavaicāja.

—    Policija to meklē.

—    Šīrīta avīzē es lasīju, ka leitnants Makgrīvijs ir tikpat kā gatavs arestēt vainīgo. Vai tu par to neko nezini?

—                  Tikai nedaudz, — Džūds sausi atbildēja.

—    Makgrīvijam patīk turēt mani neziņā.

—   Nekad nezini, cik “jauki” ir policisti, kamēr ar tiem nav nekādu darīšanu, — Nora prātoja.

—   Doktors Hariss ļāva man aplūkot tavus rentgena uzņēmumus. Dažas nejaukas brūces, bet lūzumu nav. Tu tiksi no šejienes ārā jau pēc dažām dienām.

Bet Džūdam nebija laika.

Viņi vēl pusstundu sarunājās, taktiski izvairīdamies pieminēt Karolas nāvi. Pīters un Nora nebija zinājuši, ka Džons Hansons bijis Džūda pacients. Kaut kādu iemeslu dēļ Makgrīvijs šo stāsta daļu žurnālistiem bija noklusējis.

Kad Hadliji piecēlās, lai dotos prom, Džūds palūdza Pīteru nedaudz aizkavēties. Kad viņi bija palikuši vienatnē, tas pastāstīja Pīteram par Harisonu Bērku.

—   Man ļoti žēl, — sacīja Pīters. — Kad es viņu sūtīju pie tevis, jau zināju, ka nekas vairs nav glābjams, tomēr cerēju, ka tev tas izdosies. Protams, tev viņš jāievieto kādā vājprātīgo iestādē. Kad tu to gatavojies darīt?

—   Tiklīdz rikšu no šejienes ārā, — Džūds apsolīja, lai gan skaidri apzinājās, ka melo. Džūds nevēlējās sūtīt Harisonu Bērku prom. Vismaz pagaidām vēl ne. Un vēlējās noskaidrot, vai uz Bērka sirdsapziņas nav divas slepkavības.

—   Ja es tev kaut kādā veidā varu palīdzēt, veco zēn, piezvani man! — Un Pīters jau bija prom.

Džūds gulēja un apdomāja savu nākamo gājienu. Tā kā nevienam nebija nekāda racionāla motīva to nogalināt, būtu prātīgi domāt, ka slepkavības izdarījis kāds garīgi nelīdzsvarots cilvēks, kurš pret Džūdu sajutis iedomātu naidu. Vienīgie vīri, kuri būtu varējuši turēt uz to ļaunu prātu, bija Harisons Bērks un Eimoss Zifrens — vīrs, kurš bija nogalinājis Makgrīvija partneri. Ja Bērkam nebūs alibi, viņš lūgs izmeklētāju Andželi pārbaudīt viņu kā nākamo aizdomās turamo. Ja Bērkam būs alibi, viņš visu savu uzmanību veltīs Zifrenam. Depresija, kas uz laiku to bija pārņēmusi savā varā, atkāpās. Džūds juta sevī augam vēlmi rosīties. Piepeši viņš izmisīgi vēlējās izkļūt no slimnīcas.

Piezvanījis medmāsai, viņš pavēstīja, ka vēlas satikt doktoru Harisu. Pēc desmit minūtēm palātā parādījās doktors Seimors Hariss. Viņš vairāk atgādināja rūķi, nevis cilvēku. Ārstam bija zilas acis un no ausīm rēgojās ārā melni spalvu kušķi. Džūds šo ārstu pazina jau ilgu laiku un ļoti to respektēja.

—   Skat! Guļošais skaistulis beidzot pamodies! Tu izskaties briesmīgi!

Džūdam jau bija apnicis klausīties vienu un to pašu. — Es jūtos labi, — viņš meloja. — Un vēlos tikt no šejienes ārā.

—    Kad?

—   Tūlīt.

Doktors Hariss nosodoši palūkojās viņā. — Tu taču tikko te nokļuvi. Kāpēc gan tev pāris dienu nepavārtīties pa gultu? Es tev atsūtīšu pāris nimfomāņu—medmāsu, kas tev pakavēs laiku.

—     Paldies, Seimor! Bet man patiešām jātiek

ārā.

Doktors Hariss nopūtās. — Labi. Tu taču pats esi ārsts, doktor. Personīgi es tādā stāvoklī neļautu skraidīt apkārt pat savam kaķim. — Viņš vērīgi palūkojās Džūdā. — Vai varu tev kaut kā palīdzēt?

Džūds papurināja galvu.

—   Tad es likšu mis Bedpanai atnest tavas drēbes.

Pēc pusstundas slimnīcas reģistratūrā dežurējošā medmāsa izsauca Džūdam taksometru. Piecpadsmit minūtes pāri desmitiem viņš jau bija savā birojā.

6.      nodaļa

Džūda pirmā paciente — Terija Vašburna — jau gaidīja viņu gaitenī. Pirms divdesmit gadiem Terija bija viena no spožākajām zvaigznēm pie Holivudas debesīm. Vienas vienīgas nakts laikā viņas karjerai bija pienācis gals, un Terija, apprecējusi kādu Oregonas kokrūpnieku, vairs neiekļuva žurnālu lappusēs. Kopš tā laika viņa bija precējusies jau piecas vai sešas reizes un tagad dzīvoja Ņujorkā kopā ar savu pēdējo vīru — kādas importētājfirmas prezidentu. Džūdam nākot pa gaiteni uz savu kabinetu, viņa dusmīgi pavērās uz tā pusi.

—    Vai zināt… — Ieskatīdamās ārsta sejā, Terija aizmirsa savu sakāmo. — Kas ar jums noticis? — viņa pavaicāja. — Vai esat iekļuvis gaļasmašīnā?

—    Tikai neliels nelaimes gadījums. Atvaino, ka nokavējos. — Atslēdzis durvis, viņš ieveda Te* riju reģistratūras istabā. Džūda skatiens pārslīdēja tukšajam Karolas galdam un krēslam.

—     Es lasīju par Karolas noslepkavošanu, — Terija sacīja. — Vai vainīgs ir kāds seksa maniaks?

—   Ne! — Džūda atbilde izskanēja strupi. Viņš atslēdza sava kabineta durvis. — Uzgaidi, lūdzu,

kādas desmit minūtes.

Iegājis savā kabinetā un palūkojies dienas vizīšu sarakstā, viņš sāka apzvanīt pacientus, atceļot visas nodarbības. Izņemot trīs pacientus, Džūdam izdevās visus sazvanīt. Viņa krūtis un roka pie katras kustības iesāpējās un atsākās arī pulsējošās sāpes galvā. Sameklējis atvilktnē divas pretsāpju tabletes, viņš tās norija, uzdzerdams glāzi ūdens. Tad tas, piegājis pie reģistratūras telpas durvīm, ieaicināja kabinetā Teriju. Nākamās piecdesmit minūtes viņš piespieda sevi aizmirst visas savas problēmas un sakoncentrēt uzmanību sarunai ar pacienti. Terija, sarāvusi uz augšu svārkus, apgūlās uz dīvāna un sāka pļāpāt.

Pirms divdesmit gadiem tā bija izcila skaistule, un to vēl arvien varēja manīt. Viņai bija vislielākās, maigākās un nevainīgākās acis, kādas Džūds jebkad bija redzējis. Ap muti ar pilnīgajām lūpām bija ievilkušās dažas dziļas rievas, bet tā arvien vēl likās kārdinoša, un Terijas krūtis bija apaļas un stingras zem Puči raibās kleitas. Džūdam gan bija aizdomas, ka tai bija izdarīta silikona injekcija, bet viņš vēlējās, lai Terija pati sāk par to runāt. Viss viņas augums bija saglabājis jaunavīgo svaigumu, un tās kājas bija vienkārši lieliskas.

Agrāk vai vēlāk vairums Džūda sieviešu kārtas pacienšu iedomājās, ka ir viņā iemīlējušās. Tā

bija gluži dabiska pāreja no pacienta-ārsta attiecībām uz pacienta-aizsargātāja-mīļākā attiecībām. Bet Terijas gadījumā viss bija gluži savādāk. Viņa jau kopš paša pirmā mirkļa, kad bija ienākusi Džūda kabinetā, centās piespiest viņu likties gultā. Viņa bija izmēģinājusies uzbudināt to visos veidos, kādus vien spēja iedomāties, — un Terija šajā ziņā bija eksperte. Beigu beigās Džūdam nācās brīdināt Teriju, ka, ja viņa neuzvedīsies pieklājīgi, viņš to nosūtīs pie cita ārsta. Kopš tā laika Terija uzvedās samērā ciešami — aprobežojās ar Džūda pētīšanu, meklējot viņa Ahileja papēdi. Teriju pēc liela skandāla Antibu salās pie Džūda bija nosūtījis kāds slavens angļu ārsts. Franču dzeltenās preses žurnālists bija apvainojis Teriju, ka tā pavadījusi nedēļas nogali uz liela grieķu kuģu būvētavas magnāta jahtas. Tā bijusi ar viņu saderināta, bet, kad jahtas saimnieks devies uz Romu noslēgt jaunu līgumu, pārgulējusi ar viņa trim brāļiem. Stāsts ļoti ātri tika pieklusināts, žurnālists nopublicēja raksta atsaukumu un vēlāk tika nemanāmi atlaists. Jau pirmajā nodarbībā Terija bija Džūdam paziņojusi, ka tas viss esot patiesība.

—    Tas ir savādi, — viņa toreiz sacīja. — Es visu laiku ilgojos pēc seksa. Man nekad nav diezgan. — Terija pārlaida rokas gurniem, saraujot uz augšu kleitu, tad nevainīgi palūkojās Džūdā.

—    Vai tu saproti, par ko es domāju, saldumiņ?

Kopš viņu pirmās tikšanās reizes Džūds par 90

Teriju bija uzzinājis ļoti daudz. Viņa bija dzimusi nelielā ogļraču pilsētiņā Pensilvānijas štatā.

“Mans tēvs bija stulbs polis. Katru sestdienas vakaru viņš piedzērās un sita māti.”

Kad Terijai bija trīspadsmit gadu, viņai jau bija sievietes augums un eņģeļa sejiņa. Viņa uzzināja, ka, paslēpjoties kopā ar ogļračiem aiz ogļu grēdām, ir iespējams nopelnīt vara sīknaudu. Kad to uzzināja tēvs, viņš, kaut ko neskaidri aurodams poļu valodā, ieradās viņu nelielajā mājiņā un izmeta Terijas māti aiz durvīm. Tad viņš noņēma savu smago siksnu un sāka slānīt Teriju. Pēc tam viņš to izvaroja.

Džūds vēroja Teriju, kad viņa stāstīja par šiem notikumiem, bet viņas sejā neparādījās nekādas emocijas.

“Tā bija pēdējā reize, kad redzēju savus vecākus.”

“Jūs aizbēgāt?”

Terija pārsteigta pagriezās pret viņu. “Ko?” “Pēc tam, kad jūsu tēvs bija jūs izvarojis…” “Aizbēgu?” Terija pārvaicāja, tad atmeta galvu un skaļi iesmējās. “Tas man patīk! Nē, tā kuce — mana māte — izdzina mani.”

Tagad Džūds ieslēdza magnetofonu. — Par ko jūs vēlētos šodien runāt? — viņš pavaicāja.

—   Par mīlēšanos, — viņa atbildēja. — Varbūt paanalizēsim tevi un pamēģināsim noskaidrot, kāpēc tu esi tik atturīgs?

Džūds ignorēja viņas teikto. — Kāpēc tev liekas, ka Karolu būtu varējis nogalināt kāds seksa maniaks?

—   Tāpēc, ka man viss atgādina par seksu, saldumiņ… — Viņa sagrozījās tā, ka tās svārki atkal uzslīdēja augstāk.

—    Sakārto savus svārkus, Terij!

Viņa uzmeta tam nevainīgu skatienu. — Atvaino… Tu, doktor, sestdien palaidi garām lielisku vakaru.

—    Pastāsti man par to!

Torija saminstinājās. Viņas balsī ieskanējās līdz šim nedzirdēts norūpējies tonis. —Jūs mani neienīdīsiet?

—    Es jau tev esmu teicis, ka tev nav nepieciešama mana piekrišana. Vienīgais cilvēks, kuru tev jāņem vērā, esi tu pati. To, kas ir labs un ļauns, mēs izlemjam paši — tā rodas spēles noteikumi, pēc kuriem cilvēki vadās savās attiecībās ar citiem. Bez šiem noteikumiem nevar būt spēles, bet neaizmirsti — noteikumus var mainīt.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad Terija ierunājās. — Tas bija deju vakars. Mans vīrs nolīga sešu instrumentu orķestri.

Džūds klusēja.

Viņa pagriezās, lai palūkotos viņā. — Vai esat pārliecināts, ka nezaudēsiet cieņu pret mani?

—   Es vēlos jums palīdzēt. Mēs visi esam pieļāvuši kļūdas, par kurām kaunamies, bet tas nenozīmē, ka mums jāturpina tās pieļaut.

Terija mirkli pētija Džūda seju, tad atkal atlaidās uz dīvāna. — Vai es jums jau esmu stāstījusi, ka man liekas, ka mans vīrs Harijs ir impotents.

-Jā.

Viņa taču pastāvīgi par to runāja.

—    Viņš, kopš mēs esam precējušies, nevienu reizi nav spējis mani apmierināt. Viņam vienmēr rodas kāds attaisnojums… Un… — Terijas lūpas rūgti savilkās. — Un… Sestdien es mīlējos ar visiem orķestra muzikantiem, kamēr Harijs to visu vēroja. — Viņa sāka raudāt.

Džūds pasniedza viņai dažas papīra salvetes un klusēdams vēroja viņu.

Neviens Terijai Vašburnai nebija devis neko tādu, par ko tai netiktu prasīts pretī divreiz vairāk. Kad Terija ieradās Holivudā, viņa sāka strādāt par oficianti kādā iebrauktuvē un lielāko daļu algas veltīja mācībām trešās šķiras dramatiskajā pulciņā. Nebija pagājusi ne nedēļa, kad pulciņa vadītājs piespieda Teriju pāriet dzīvot pie viņa un uzņemties rūpes par tā saimniecību un guļamistabu. Tikai pēc vairākām nedēļām Terija uzzināja, ka šis pulciņa vadītājs pat tad, ja gribētu, nespētu tai sagādāt lomu. Tad Terija to pameta un sāka strādāt Beverlihilsas viesnīcas aptiekā par kasieri. Ziemassvētku vakarā tur parādījās filmu režisors, kurš vēlējās nopirkt savai sievai nelielu prieciņu. Viņš atstāja Terijai savu vizītkarti un lika tam piezvanīt. Pēc nedēļas Terija jau sāka iet uz kinoprovērn. Viņa gan bija neveikla un neizglītota kā aktrise, taču tās labā bija trīs lieli plusi — Terijai bija satriecoši skaista seja un figūra, viņa bija ļoti fotogēniska un ar viņu gulēja studijas galvenais režisors.

Pirmajā gadā Terija parādījās neskaitāmās filmās, tomēr tikai nelielās lomās. Tad viņa sāka saņemt pielūdzēju vēstules un arī lomas pamazām kļuva lielākas. Gada beigās Terijas labdaris nomira ar sirdstrieku, un viņa jau nobijās, ka studija to atlaidīs, taču jaunais studijas režisors iesauca Teriju savā kabinetā un paziņoja tai, ka viņam padomā lieli plāni. Terija noslēdza jaunu kontraktu, saņēma algas pielikumu un lielāku dzīvokli ar guļamistabu, kuras sienas klāja spoguļi. Terija pakāpeniski saņēma arvien lielākas lomas “B” kategorijas filmās un visbeidzot, kad publika sāka tai izrādīt savu dievināšanu, atstājot kinoteātru kasē daudz naudas, lai tikai noskatītos filmu ar Teriju Vašburnu, viņa sāka filmēties arī “A” kategorijas filmās.

Bet tas viss jau sen bija pagājis, un Džūds juta līdzi šai sievietei, kura pašreiz gulēja uz viņa dīvāna un centās apspiest šņukstus.

—    Vai nevēlies ūdeni? — viņš pavaicāja.

—   N-nē… — Terija šņukstēja. — Ar mani viss ir kārtībā… — Viņa izņēma no somiņas kabatlakatiņu un izšņauca degunu. — Es atvainojos, ka uzvedos kā pēdējā muļķe. — Terija piecēlās sēdus.

Džūds klusēdams sēdēja un gaidīja, kamēr sieviete nomierināsies.

—    Kāpēc gan es vienmēr apprecu tādus vīriešus kā Harijs?

—     Tas ir ļoti nozīmīgs jautājums. Vai tu zini — kāpēc?

—   Kā gan, pie velna, es to varētu zināt! — Terija iespiedzās. — Tu taču esi psihiatrs! Ja es būtu zinājusi, ka viņi ir tādi, kā tev liekas — vai es tos precētu?!

—    Kā tev pašai liekas?

Terija šokēta palūkojās ārstā. —Tu domā, ka es to patiešām darītu? — Viņa saniknojusies pielēca kājās. — Ak tu nešķīstais mērkaķi! Tātad tev liekas, ka man patika drātēties ar muzikantiem!

—   Vai patika?

Satrakojusies Terija paķēra vāzi un svieda ar to viņam. Vāze sašķīda pret galdu. — Vai tagad tev ir skaidra mana atbilde?!

—   Nē. Tā vāze maksāja divsimt dolāru. Es tos ieskaitīšu tavā rēķinā.

Viņa bezpalīdzīgi lūkojās Džūdā. — Vai man patiesi tas patika? — viņa nočukstēja.

—   Tev pašai tas jāzina.

Terijas balss kļuva vēl dobjāka. — Es droši vien esmu slima. Ak Dievs! Es esmu slima… Lūdzu, palīdzi man, Džūd! Palīdzi man!

Džūds piegāja pie viņas. — Tev jāpalīdz man, lai es varētu palīdzēt tev.

Terija mēmi pamāja ar galvu.

—     Es vēlos, lai tu dodies mājās un apdomā savas izjūtas, Terij. Ne tad, kad dari šis lietas, bet gan pirms tam. Padomā, kāpēc tu vēlies to darīt. Kad būsi to sapratusi, uzzināsi par sevi daudz jauna.

Terija palūkojās viņā, un tās seja atmaiga. Viņa paņēma kabatlakatiņu un vēlreiz izšņauca degunu.

—   Tu esi viens sasodīts vīrs, Čarlij Braun! —Terija paņēma savu somiņu un cimdus. — Vai mēs tiekamies nākamnedēļ?

—  Jā, — Džūds atteica. — Līdz nākamajai nedēļai! — Viņš atvēra durvis, un Terija aizgāja.

Džūds zināja Terijas nelaimes cēloni, bet viņai vajadzēja pašai to atklāt. Terijai bija jāsaprot, ka mīlestību nevar nopirkt, ka tā jādāvā brīvi, neuzstādot nekādus nosacījumus. Viņa nespēs aprast ar domu, ka kāds spēj viņu mīlēt, ja nesapratīs, ka ir cienīga saņemt šo mīlestību. Bet līdz tam Terija atkal un atkal mēģinās to nopirkt, izmantojot vienīgo, kas tai pieder — savu augumu. Džūds saprata, kādas sāpes tā pārdzīvo, pazina to bezgalīgo izmisumu un naidu, kuru tā juta pret sevi, un viņš juta tai līdzi. Tomēr vienīgais veids, kā tas Terijai varēja palīdzēt, bija būt bezpersoniskam un atturīgam. Džūds zināja, ka pacientiem tas liekas nevērīgs, ka bārsta savas gudrības gluži vai no Olimpa augstumiem, bet tā bija tikai daļa terapijas. Patiesībā viņš pat ļoti uztraucās par savu pacientu

problēmām. Viņi justos uzjautrināti, ja zinātu, cik bieži tie nakts dēmoni, kas mēģināja sagraut viņu psihi, vajāja to.

Pirmo sešu mēnešu laikā, kad Džūds bija sācis strādāt par psihiatru, lai pēc diviem gadiem varētu saņemt atļauju praktizēt psihoanalīzē, viņu bija mocījušas apdullinošas galvassāpes. Džūds neglābjami pārņēma visus savu pacientu simptomus, un viņam bija vajadzīgs gandrīz gads, lai iemācītos kontrolēt savas izjūtas.

Tagad, noliekot Terijas Vašburnas kaseti, viņa domas atgriezās pie paša problēmām. Džūds piegāja pie telefona un uzgrieza deviņpadsmitā policijas iecirkņa numuru.

Iecirkņa operators savienoja viņu ar izmeklētāju biroju. Klausulē ieskanējās Makgrīvija dobjais bass. — Leitnants Makgrivijs.

—    Izmeklētāju Andželi, lūdzu.

—    Uzgaidiet!

Džūds dzirdēja, kā Makgrivijs nomet klausuli, un pēc mirkļa atskanēja Andželi balss. — Izmeklētājs Andželi klausās.

—   Te Džūds Stīvenss. Es vēlētos uzzināt, vai jūs kaut ko jau esat noskaidrojis.

Andželi vilcinājās ar atbildi. — Es to pārbaudīju… — viņš piesardzīgi sacīja.

—   Jums tikai jāpasaka “jā” vai “nē”. — Džūda sirds nevaldāmi dauzījās. Viņš tikai ar piespiešanos spēja uzdot nākamo jautājumu. — Vai Zifrens vēl arvien atrodas Metevana slimnīcā?

Likās, ka paiet vesela mūžība, kamēr Andželi atbildēja: — Jā. Viņš vēl arvien ir tur.

Džūdu pārņēma dziļa vilšanās. — Ak tā…

—   Man ļoti žēl.

—    Paldies! — Džūds lēni nolika klausuli.

Tātad palika vairs tikai Harisons Bērks. Hari-

sons Bērks — bezcerīgi neārstējamais paranoiķis, kurš bija pārliecināts, ka visi vēlas to nogalināt. Vai Bērks būtu nolēmis sist pirmais? Džons Hansons bija atstājis Džūda kabinetu desmitos piecdesmit un tika nogalināts pēc dažām minūtēm. Džūds vēlējās uzzināt, vai Harisons Bērks tajā laikā atradies savā kabinetā. Viņš sameklēja Bērka biroja numuru un uzgrieza to.

—    Starptautiskā tērauda kompānija. — Operatora balss šķita trula, gluži kā automātam.

—   Misteru Harisonu Bērku, lūdzu.

—    Misters Harisons Bērks… Pateicos… Vienu mirklīti, lūdzu…

Džūds lūdza Dievu, kaut atbildētu Bērka sekretāre. Ja viņa būtu uz brīdi izgājusi un Bērks pats paceltu klausuli… — Mistera Bērka birojs, — klausulē ieskanējās meitenes balss.

—    Šeit zvana Džūds Stīvenss. Es vēlētos uzzināt, vai jūs man varētu palīdzēt…

—    Jā, protams, doktor Stīvens! — Sekretāres balsī ieskanējās atvieglojums un prieks. Viņa noteikti zināja, ka Džūds ir Bērka ārsts. Vai viņa paļāvās uz Džūda palīdzību? Ko gan Bērks bija darījis, lai viņu aizvainotu?

—   Tas ir sakarā ar mistera Bērka rēķinu… — Džūds iesāka.

—   Vina rēķinu?! — Sekretāre nemaz necentās slēpt savu vilšanos.

Džūds'steidzīgi turpināja: — Mana reģistratore ir… Viņas vairs nav, un es cenšos savest kārtībā grāmatvedību. Man te reģistrācijas grāmatā ir pierakstīts, ka Bērks pagājušajā pirmdienā mani apmeklējis deviņos trīsdesmit, un es vēlējos noskaidrot, vai tas ir tiesa.

—    Mirklīti uzgaidiet! — sekretāre sacīja. Viņas balsī nu jau jautās nosodījums. Džūds spēja uzminēt viņas domas — tās darba devējs juka prātā, bet ārsts uztraucās tikai par savu naudu! Pēc dažām minūtēm sekretāre atgriezās pie telefona.

—    Baidos, ka jūsu reģistratore ir pieļāvusi kļūdu, doktor Stīvens, — viņa salti sacīja. — Misters Bērks nevarēja pirmdien no rīta atrasties jūsu birojā.

—   Vai esat par to pārliecināta? — Džūds uzstāja. — Man te grāmatā ir pierakstīts — no deviņiem trīsdesmit līdz…

—   Mani neinteresē, kas ir rakstīts jūsu grāmatā, doktor… — Sekretāre bija noskaitusies par viņa bezjūtību. — Misters Bērks pirmdien visu rītu pavadīja darbinieku sapulcē. Tā sākās pulksten astoņos.

—   Vai viņš nevarēja uz kādu stundu to pamest?

—   Nē, doktor! — viņa atcirta. — Misters Bērks nekad dienas laikā neatstāj savu kabinetu. — Sekretāres balsī skaidri bija dzirdams pārmetums. “Vai tad jūs nesaprotat, cik viņš ir slims? Ko jūs darāt, lai viņam palīdzētu?”

—    Vai man viņam pateikt, ka jūs zvanījāt?

—                 Tas nav nepieciešams, — Džūds atbildēja.

—     Paldies jums! — Viņš vēlējās piebilst kaut ko mierinošu, jauku, bet nespēja rast vārdus un nolika klausuli.

Džūds bija nonācis strupceļā. Ja jau ne Zifrens, ne Harisons Bērks nebija mēģinājuši viņu nogalināt, tad nebija vairs neviena, kam to darīt būtu bijis kāds iemesls. Džūds nebija ticis tālāk par sākumu. Viena vai vairākas personas bija nogalinājušas viņa reģistratori un vienu no pacientiem. Satiksmes negadījums varēja būt gan tīšs, gan netīšs, lai gan tad, kad tas notika, Džūds bija pārliecināts, ka tas bija tīšs. Tagad gan, apdomādams notikušo ar vēsu prātu, Džūds sev atzinās, ka pēdējo dienu notikumi to ir stipri satraukuši. Šādā stāvoklī viņš viegli būtu varējis uztvert parastu nelaimes gadījumu kā kaut ko daudz ļaunāku. Patiesība bija tāda, ka nevienam nebija iemesla mēģināt Džūdu nogalināt. Viņam bija izcili labas attiecības ar saviem pacientiem un draugiem. Viņš nekad, cik vien pats to spēja aptvert, nevienu nebija aizvainojis. Iezvanījās telefons. Džūds acumirklī atpazina Annes dobjo, samtaino balsi.

—    Vai esat aizņemts?

—    Nē, es varu runāt.

Annes balsī ieskanējās rūpes. — Es lasīju, ka jūs notriekusi mašīna. Vēlējos piezvanīt ātrāk, bet nezināju, kur jūs meklēt.

Džūds mēģināja izlikties nevērīgs. — Tas nebija nekas nopietns. Beidzot būšu iemācījies nešķērsot ielu neatļautās vietās.

—   Avīzē rakstīts, ka automašīnas vadītājs esot aizbēdzis.

-Jā-

—   Vai policija viņu ir atradusi?

—    Nē. Tas visticamāk bija kāds savā vaļā izkļuvis pusaudzis… — “Melnā limuzīnā ar izslēgtām gaismām,” viņš nodomāja.

—    Vai esat par to pārliecināts? — Anne pavaicāja.

Jautājums Džūdu pārsteidza. — Kāpēc jūs tā vaicājat?

—    Es patiesi nezinu… — Anne domīgi novilka. — Vienkārši… Vispirms Karolas slepkavība… bet tagad šis…

Tātad arī viņai bija radušās aizdomas.

—   Gluži vai liekas, ka apkārt blandās kāds maniaks, — viņa turpināja.

—   Ja tas patiesi ir tā, — Džūds centās to pārliecināt, — policija drīz vien viņu noķers.

—    Vai jums nedraud briesmas?

Džūda sirds iesila. — Protams, ne. — Iestājās neveikls klusums. Džūdam būtu tik daudz, ko sacīt, bet viņš nedrīkstēja to darīt. Viņš nedrīkstēja iztēloties Annes draudzīgo zvanu par kaut ko vairāk kā tikai dabiskām pacientes rūpēm par savu ārstu. Anne bija no tiem cilvēkiem, kas ikvienam piezvanītu, lai piedāvātu savu palīdzību. Tātad veltas cerības…

—    Mēs tiekamies piektdien, vai tā? — Džūds pavaicāja.

—    Jā… — Viņas balss ieskanējās domīgi. Vai viņa grasījās pārdomāt?

—     Tad mums ir sarunāts randiņš, — Džūds aši turpināja, bet tas, protams, nebija randiņš. Tā bija pavisam vienkārša ārsta tikšanās ar pacienti.

—   Jā. Uz redzēšanos, doktor!

—    Uz redzēšanos, misis Bleika! Un paldies, ka piezvanījāt. Liels paldies! — Džūds nolika klausuli, taču nespēja nedomāt par Anni. Vai viņas vīrs maz nojauta, cik ļoti tam paveicies?

Kāds īsti bija Annes vīrs? No tā mazumiņa, ko Anne par viņu bija stāstījusi, Džūdam par to bija radies priekšstats kā par gudru un izskatīgu vīru. Viņš bija sportists un izcils darījumu kārtotājs, kurš ziedoja daudz naudas mākslai. Viņš likās gluži tāds cilvēks, kādu Džūds vēlētos sev par draugu. Protams, ne šādos apstākļos.

Kāda gan varēja būt Annes problēma, kuru tā bijās apspriest ar savu vīru un ārstu? Ņemot vērā Annes raksturu, tā noteikti bija pārspīlēta vainas apziņa par kādu mīlas dēku, ko tā bija pieļāvusi pirms vai pēc laulībām. Džūds nespēja iedomāties Anni ielaižamies gadījuma rakstura sakaros. Varbūt viņa to atklās piektdien? Un tā būs pēdējā reize, kad Džūds viņu satiks…

Pārējā dienas daļa pagāja ļoti ātri. Džūdu apmeklēja tie nedaudzie pacienti, ar kuriem viņš nebija spējis atcelt tikšanos. Kad pēdējais no viņiem atstāja tā kabinetu, Džūds izņēma Harisona Bērka pēdējās nodarbības ierakstu un noklausījās to, izdarot dažas atzīmes.

Pabeidzis analizēt ierakstu, Džūds izslēdza magnetofonu. Viņam nebija citas iespējas — vajadzēs rīt no rīta piezvanīt Bērka darba devējam un paziņot par viņa slimību. Džūds palūkojās ārā pa logu un pārsteigts atklāja, ka jau ir iestājusies nakts. Pulkstenis rādīja jau gandrīz astoņi. Tagad, apdarījis visus dienas darbus, Džūds piepeši jutās ārkārtīgi noguris. Viņa satriektās ribas atgādināja sevi, sākot sūrstēt, un nogurusī roka trīcēja. Viņš vēlējās doties mājās un iegrimt siltā vannā.

Džūds ievietoja plauktā visas kasetes, izņemot Bērka, kuru ieslēdza sava galda atvilktnē. To vajadzēs nodot tiesas ieceltajam psihiatram. Tad Džūds uzvilkā mēteli. Jau esot pusceļā uz durvīm, iezvanījās telefons. Viņš atgriezās pie galda un pacēla klausuli. — Doktors Stīvenss.

Neviens neatbildēja. Klausulē bija dzirdama ti103

kai smaga nazāla elpošana.

—    Hallo?

Atbildes nebija. Džūds nolika klausuli un sadrūmis mirkli stāvēja uz vietas. Tad nolēma, ka kāds būs kļūdījies. Viņš izslēdza gaismu, aizslēdza kabineta durvis un devās uz lifta pusi. Visi jau sen bija aizgājuši, bet vēl bija par agru, lai ierastos apkopēji, tāpēc, izņemot naktssargu Bigelovu, visā ēkā neviena nebija.

Džūds piegāja pie lifta un nospieda izsaukuma pogu. Lifta indikators nepakustējās. Viņš nospieda pogu vēlreiz — atkal nekā.

Nākamajā mirklī gaitenī nodzisa gaisma.

7.      nodaļa

Džūds stāvēja pie lifta durvīm un gluži fiziski juta, kā to apņem tumsa. Viņš sajuta, ka pamirst sirds, bet tad sāk sisties mežonīgā ritmā. Džūdu pārņēma piepešas nenosakāmas šausmas, un viņš sāka kabatās meklēt sērkociņus. Tie bija palikuši birojā. Varbūt citos stāvos dega gaisma? Lēni un uzmanīgi Džūds aiztaustījās līdz durvīm, kas veda uz kāpņu telpu, un atvēra tās. Kāpņu telpa tāpat grima tumsā. Uzmanīgi turēdamies pie kāpņu margām, viņš sāka kāpt lejup. No pašas lejas pa kāpnēm augšup virzījās gaismas stars. Džūdu pārņēma atvieglojums. Tas noteikti bija naktssargs Bigelovs! — Bigelov! — viņš iesaucās. — Bigelov! Te doktors Stīvenss! — Viņa balss atsitās pret kailajām kāpņu telpas sienām un spokaini sajaucās tūkstoš atbalsīs. Cilvēks, kas turēja rokā lukturi, turpināja klusi un nenovēršami virzīties augšup.

—   Kas tur ir? — Džūds uzstājīgi iesaucās. Vienīgā atbilde bija viņa paša vārdu atbalss.

Un piepeši Džūds aptvēra, kas viņam tuvojas. Viņa slepkavas. Viņi bija vismaz divi — viens apakšējā stāvā bija izslēdzis strāvu, bet otrs nogrieza

Džūdam atkāpšanās ceļu.

Gaismas stars arvien vairāk tuvojās — nu jau vairs tikai divus trīs stāvus zemāk. Slepkava bija sācis skriet. Džūds bailēs sastinga. Viņa sirds sitās kā veseris un locekļi bija kļuvuši ļengani. Džūds steigšus metās atpakaļ uz savu stāvu. Viņš atvēra gaiteņa durvis un ieklausījās. Ja nu kāds tumšajā gaitenī viņu jau gaidīja?

Soļi kāpnēs jau kļuva skaļāki. Sausu muti Džūds devās uz priekšu pa piķa melno gaiteni. Sasniedzis liftu, viņš sāka skaitīt biroju durvis. Nokļuvis līdz savam birojam, tas dzirdēja, kā atveras gaiteņa durvis. Atslēgas izslīdēja no trīsošajiem pirkstiem un nokrita uz grīdas. Džūds izmisīgi sāka taustīties pa grīdu, atrada atslēgas un atslēdza reģistrācijas telpas durvis. Iemeties iekšā, viņš cieši ieslēdzās — neviens nevarēja pa šīm durvīm iekļūt bez īpašas atslēgas.

Džūds dzirdēja, kā pa gaiteni tuvojas soļi. Iegājis savā kabinetā, tas nospieda gaismas slēdzi. Tā pati tumsa. Elektrības nebija visā ēkā. Džūds aizslēdza iekšējās durvis, tad devās pie telefona. Sataustījis telefona ripu, viņš piezvanīja operatoram. Atskanēja trīs gari stiepti signāli un tad operatora balss, kas bija Džūda vienīgā saikne ar ārpasauli.

Viņš klusi sacīja: — Operator, tas ir ļoti steidzami. Te zvana doktors Džūds Stīvenss. Es vēlos runāt ar izmeklētāju Frenku Andželi no deviņpa

dsmitā policijas iecirkņa. Lūdzu, pasteidzieties!

—   Labi. Kāds, lūdzu, ir jūsu telefona numurs?

Džūds to nosauca.

—    Mirkli uzgaidiet!

Džūds dzirdēja, ka kāds gaitenī taustās pie tā privātā kabineta durvīm. Viņi nevarēja iekļūt, jo tām no ārpuses nebija roktura.

—    Operator, pasteidzieties!

—    Uzgaidiet, lūdzu! — atbildēja tā pati vēsā, nesteidzīgā balss.

Atskanēja signāls, un tad ierunājās policijas iecirkņa operators. — Deviņpadsmitais iecirknis.

Džūda sirds iegavilējās. — Izmeklētāju Andželi! Tas ir ļoti steidzami!

—    Izmeklētāju Andželi… Brīdi uzgaidiet!

Ārā gaitenī kaut kas notika. Džūds dzirdēja

apslāpētas balsis. Kāds bija pievienojies pirmajam slepkavniekam. Par ko gan viņi apspriedās?

Klausulē atskanēja pazīstama balss. — Izmeklētāja Andželi šeit nav. Runā viņa partneris leitnants Makgrīvijs. Kā varu jums…

—    Te Džūds Stīvenss. Patlaban atrodos savā kabinetā. Nekur nav gaismas, un kāds cenšas ielauzties un nogalināt mani!

Iestājās nomācošs klusums. — Paklausieties, doktor… Kāpēc gan jums neatbraukt šurp, lai mēs varam mierīgi aprunāties…

—   Es nevaru aizbraukt pie jums! — Džūds gandrīz kliedza. — Kāds mēģina mani nogalināt!

Atkal iestājās klusums. Makgrivijs viņam neticēja un nemaz negrasījās palīdzēt. Džūds dzirdēja, ka ārpusē atveras durvis un reģistratūras istabā atskan balsis. Viņi bija tikuši reģistratūras istabā! Kā gan viņi varēja tajā iekļūt bez īpašas atslēgas! Un tomēr Džūds dzirdēja viņu soļus tuvojamies tā kabinetam.

Telefona klausulē vēl skanēja Makgrīvija balss, bet Džūds jau vairs neklausījās. Bija par vēlu. Viņš nolika klausuli. Pat tad, ja Makgrivijs piekristu atbraukt, tas vairs nebūtu svarīgi. Slepkavas bija šeit! “Dzīve ir ļoti trausls pavediens. Lai to pārrautu, nepieciešama tikai sekunde. ” Bailes, kas bija viņu pārņēmušas, pārvērtās aklās dusmās. Viņš neļaus sevi noslepkavot kā Hansonu vai Karolu. Viņš cīnīsies! Džūds taustījās tumsā, meklējot kādu ieroci. Pelnutrauks… papīra nazis… viss velti! Slepkavām bija šaujamie. Nakts bija pārvērtusies par murgu Kafkas stilā. Viņu nāvei bija nolēmuši ļaudis, kurus tas pat nepazina.

Džūds dzirdēja tos pie sava kabineta durvīm un saprata, ka dzīvot palikušas varbūt tikai dažas minūtes. Ar savādu mieru viņš sāka analizēt savas sajūtas tā, it kā pats būtu kļuvis par savu pacientu. Džūds atcerējās Anni, un viņu pārņēma asas šķiršanās sāpes. Tad viņš atcerējās savus pārējos pacientus un to, cik ļoti bija tiem nepieciešams. Harisons Bērks… Piepeši Džūds ar nožēlu atminējās, ka nav paziņojis Bērka darba devējam, ka tas

ir jāizolē. Viņam Vajadzēja novietot ierakstus, kur tos… Džūda sirds pamira. Varbūt viņam tomēr bija ierocis, ar ko cīnīties!

Džūds dzirdēja, kā pagriežas durvju rokturis. Durvis gan bija aizslēgtas, tomēr nebija izturīgas. Viņi pavisam viegli varētu tās uzlauzt. Džūds steidzīgi devās pie galda, kurā bija ieslēdzis Bērka kaseti. Viņš dzirdēja kādu atspiežamies pret durvīm, tad atsākās darbošanās ap atslēgu. “Kāpēc viņi vienkārši neuzlauž durvis?” viņš nodomāja. Zemapziņā Džūds apzinājās, ka atbilde ir ļoti svarīga, tomēr tagad nebija laika par to domāt. Drebošiem pirkstiem viņš atslēdza atvilktni, kurā glabājās kasete. Izņēmis to no vāciņiem, tas devās pie magnetofona un mēģināja kaseti tajā ievietot. Tā gan bija vāja cerība uz glābiņu, tomēr vienīgā, kas bija palikusi.

Džūds stāvēja pie magnetofona, cenzdamies sakoncentrēties un precīzi atcerēties savu sarunu ar Bērku. Trieciens pret durvīm kļuva stiprāks. Džūds klusi noskaitīja lūgšanu. — Man ļoti žēl, ka izdzisa gaisma, — viņš skaļi sacīja. — Esmu pārliecināts, ka tā drīz tiks atjaunota, Harison. Kāpēc gan jums ncapgulties un nenomierināties?

Troksnis aiz durvīm piepeši apklusa. Džūdam beidzot bija izdevies ielikt magnetofonā kaseti. Viņš nospieda “on” pogu. Klusums. Protams! Visā ēkā taču nebija elektrības! Džūds dzirdēja, kā ārpusē atsākas darbošanās ap atslēgu, un viņu pārņēma izmisums. — Tā jau ir labāk! — viņš tomēr skaļi sacīja. — Iekārtojieties tā, kā jums ir ērtāk! — Džūds taustījās pa galdu, meklējot sērkociņu kārbiņu, atrada to, izņēma sērkociņu un aizdedzināja. Pietuvinājis liesmiņu magnetofonam un, sameklējis slēdzi, kas pārslēdza magnetofonu uz bateriju darbību, nospieda to. Tad vēlreiz nospieda “on” pogu. Tajā pašā mirklī noskrapstēja atslēga — durvis bija vaļā! Pēdējā cerība bija zudusi!

Piepeši telpā atskanēja Bērka nervozā balss. “Vai tas ir viss, ko jūs varat man pateikt? Jūs pat neuzklausījāt manus pierādījumus! Kā gan lai es zinu, vai jūs neesat viens no viņiem?”

Džūds pamira uz vietas, baidīdamies pakustēties, bet viņa sirdī plosījās emociju vētra.

“Jūs ļoti labi zināt, ka es neesmu viens no viņiem,” sacīja Džūda balss. “Es esmu jūsu draugs. Es cenšos jums palīdzēt… Pastāstiet man par savām aizdomām.”

“Pagājušajā naktī viņi ielauzās manā mājā,” Bērka balss sacīja. “Viņi nāca mani nogalināt. Bet es biju pārāk gudrs. Es guļu darbistabā aiz vairākām atslēgām, tāpēc viņi netiek man klāt.” Troksnis blakustelpā bija noklusis.

Atkal atskanēja Džūda balss: “Vai jūs policijai paziņojāt par ielaušanos?”

“Protams — ne! Policija taču ir uz vienu roku ar viņiem. Tiem ir dota pavēle mani nošaut. Bet viņi to neuzdrošinās, kamēr ap mani ir citi cilvēki, tāpēc es vienmēr uzturos pūlī.”

“Priecājos, ka jūs man to atklājāt”

“Ko jūs darīsiet ar šo informāciju?”

“Es ļoti uzmanīgi klausos visā, ko jūs man stāstāt,” turpināja skanēt Džūda balss. “Es visu…” Tajā pašā mirklī Džūda zemapziņa to brīdināja. Nākamais vārds bija — “ierakstu”!

Viņš pielēca pie magnetofona un to izslēdza.

—    …paturu savā prātā, — Džūds skaļi nobeidza teikumu. — Un abi divi mēs izdomāsim labāko veidu, kā visu nokārtot. — Viņš apklusa. Magnetofonu tas ieslēgt vairs nevarēja, jo nezināja, kādus sarunas vārdus tas atskaņos. Džūda vienīgā cerība bija, ka tam varbūt izdevies vīrus pārliecināt, ka pie viņa atrodas pacients. Tomēr, ja arī viņi tā domātu, vai tas tos atturētu?

—     Šādi gadījumi, — Džūds turpināja, runādams skaļāk, — ir daudz biežāk sastopami, nekā jums liekas, Harison. — Tad viņš nepacietīgi iesaucās: — Kaut taču beidzot atkal iedegtos gaisma! Es zinu, ka jūs ārā gaida šoferis. Viņš, iespējams, sāks uztraukties, kas noticis, un nāks augšā.

Džūds apklusa un ieklausījās. Viņš dzirdēja čukstus otrpus durvīm. Ko gan viņi izlems? Piepeši ārā uz ielas atskanēja tāla policijas sirēna. Sačukstēšanās apklusa. Džūds centās saklausīt ārējo durvju aizvēršanos, bet neko nedzirdēja. Vai viņi vēl arvien stāvēja turpat? Tuvojošās sirēnas kaucoņa kļuva arvien skaļāka un apklusa ēkas priekšā.

Un tad piepeši iedegās gaisma.

8.      nodaļa

—    Vai nevēlaties dzērienu?

Makgrīvijs drūmi papurināja galvu un klusējot turpināja vērot Džūdu, kurš sev piepildīja jau otro glāzi ar skotu viskiju. Džūda rokas drebēja, bet, dzēriena siltumam ieplūstot locekļos, viņš pamazām sāka nomierināties.

Makgrīvijs bija ieradies viņa kabinetā tikai divas minūtes pēc tam, kad atkal iedegās gaisma. Tam līdzi bija flegmatisks policijas seržants, kurš tagad sēdēja un stenografēja viņu sarunu.

Makgrīvijs sacīja: — Sāksim visu no sākuma, doktor.

Džūds dziļi ievilka elpu un atsāka savu stāstu, tīši saglabājot vēsu un mierīgu balsi. — Es aizslēdzu sava biroja durvis un devos uz liftu. Gaitenī izdzisa gaisma. Es nodomāju, ka apakšējos gaiteņos gaisma vēl deg, tāpēc devos lejā. — Džūds aprāvās, no jauna pārdzīvodams šausmas, kas to tobrīd bija pārņēmušas. — Es redzēju, ka kāds ar kabatas lukturīti nāk augšup pa kāpnēm, un iesaucos, jo domāju, ka tas ir sargs Bigelovs,„bet tas nebija viņš.

—    Kas tas bija?

—   Es jau jums teicu, ka nezinu, — Džūds sacīja. — Viņi neatbildēja.

—    Kāpēc jums liekas, ka viņi bija ieradušies jūs nogalināt?

Pār Džūda lūpām gandrīz atskanēja niknas lamas, bet viņš savaldījās. Bija ļoti svarīgi, lai Makgrīvijs viņam noticētu. — Viņi sekoja man nopakaļ uz manu biroju.

—  Jums liekas, ka tie divi vīri gribēja jūs nogalināt?

—   Vismaz divi, — Džūds attrauca. — Es dzirdēju, ka tie sačukstas.

—   Jūs teicāt, ka tad, kad iegājāt birojā, aizslēdzāt durvis ūz gaiteni, vai ne?

-Jā-

—     Un, kad iegājāt savā kabineta, aizslēdzāt durvis arī uz reģistratūras istabu.

-Jā-

Makgrīvijs piegāja pie kabineta durvīm. — Vai viņi mēģināja izgāzt šīs durvis?

—   Nē, — Džūds atzina, atcerēdamies, cik ļoti tas viņu bija pārsteidzis.

—    Labi! — Makgrīvijs atsaucās. — Vai ir vajadzīga īpaša atslēga, lai atslēgtu durvis starp reģistratūru un gaiteni?

Džūds saminstinājās. Viņš nojauta, ko Makgrīvijs cenšas panākt. — Jā.

—    Kam bija šo durvju atslēgas?

Džūds juta, ka pietvīkst. — Karolai un man.

Makgrīvija balss bija tikpat neemocionāla kā iepriekš. — Un kā tad ar apkopējiem? Kā tie iekļūst?

—    Mums ar viņiem ir īpaša noruna. Karola trīs reizes nedēļā ieradās agrāk un ielaida viņus. Viņi pabeidza uzkopšanu pirms mana pirmā pacienta ierašanās.

—   Vai tas bija ērti? Kāpēc tie nevarēja ienākt šajā birojā tad, kad uzkopa citus?

—   Tāpēc, ka faili, kurus es šeit glabāju, ir ļoti kanfidenciāli. Es labāk pieciešu neērtības nekā to, ka pa manu kabinetu ložņā svešinieki.

Makgrīvijs palūkojās uz seržantu, lai pārliecinātos, vai viņš visu paspējis pierakstīt. Apmierināts viņš atkal pievērsās Džūdam. — Kad mēs ienācām reģistratūrā, tās durvis bija atslēgtas. Nevis uzlauztas, bet atslēgtas.

Džūds neko nesacīja.

Makgrīvijs turpināja: —Jūs mums tikko sacījāt, ka vienīgi jums un Karolai bija atslēgas, bet Karolas atslēga glabājas pie mums. Padomājiet vēlreiz, doktor Stīvens! Kam vēl bija šo durvju atslēgas?

—    Nevienam.

—    Kā, pēc jūsu domām, tad tie vīri iekļuva iekšā?

Džūdam prātā iešāvās kāda doma. — Varbūt viņi nokopēja Karolas atslēgu, kad to nogalināja.

—    Tas ir iespējams, — Makgrīvijs atzina, bet uz viņa lūpām parādījās sājš smaidiņš. — Ja viņi to ir darījuši, uz atslēgas būs parafīna pēdas. Es likšu laboratorijai to pārbaudīt.

Džūds pamāja. Viņš nedaudz jutās kā uzvarētājs, taču tā prieki bija pāragri.

—   Tātad, pēc jūsu domām, — Makgrīvijs turpināja, — divi vīri — uz brīdi pieņemsim, ka nav iesaistīta neviena sieviete,— nokopējuši atslēgu, lai varētu iekļūt jūsu birojā un jūs nogalināt, vai tā?

-Jā.

—   Jus teicat, ka, iegājis sava kabineta, aizslēdzāt arī tā durvis. Vai pareizi?

-Jā.

Makgrīvija tonis bija kļuvis gandrīz draudzīgs.

—    Un tomēr arī tās durvis bija atslēgtas!

—   Viņiem droši vien bija arī to durvju atslēga.

—    Kāpēc tad, atslēguši durvis, viņi jūs nenogalināja?

—    Es jau jums teicu! Viņi dzirdēja balsis no ieraksta un…

—   Tātad šie divi asins alkstošie slepkavas, pārvarējuši tik daudz šķēršļu, lai izslēgtu strāvu, atdzītu jūs uz šejieni, ielauztos jūsu kabinetā, piepeši izkūpēja gaisā, neskāruši uz jūsu galvas ne matiņu? — Makgrīvija balsī jautās nicināšana.

Džūds juta, ka viņu pārņem auksts naids.

—    Kā to saprast?

—    Es jums to pateikšu, doktor. Man neliekas, ka kāds šeit ir bijis, un es neticu, ka kāds mēģina jūs novākt.

—  Jums taču nav jātic man uz vārda! — Džūds nikni sacīja. — Kā tad ar gaismu? Un kas noticis ar naktssargu Bigelovu?

—    Viņš ir vestibilā.

Džūda sirds uz mirkli pamira. — Miris?

—   Viņš bija dzīvs, kad ielaida mūs iekšā. Galvenajā elektrības pārslēdzējā bija pārtrūcis kāds vads, ko viņš pagrabā mēģināja salabot. Viņam tas izdevās tieši tajā brīdī, kad mēs ieradāmies.

Džūds mēmi nolūkojās leitnantā. — Ak tā…

—     Es nezinu, ko jūs mēģināt panākt, doktor, — Makgrīvijs noteica, — bet kopš šī brīža varat ar mani vairs nerēķināties. — Viņš devās uz durvīm. — Un esiet tik laipns… nezvaniet man! Es pats jums piezvanīšu!

Seržants aizcirta piezīmju kladi un sekoja Makgrīvijam.

Viskija iespaids bija zudis un līdz ar to arī eiforija, kura uz brīdi bija pārņēmusi Džūdu, un nu tas iegrima depresijā. Viņam nebija ne mazākās nojēgas, ko tagad darīt. Viņš bija nonācis pie rēbusa, kuram nebija dota atslēga. Džūds jutās kā bērns, kuram rēgojas vilki, taču viņa vilki bija nāvīgi ienaidnieki, taču katru reizi, kad ieradās Makgrīvijs, tie nozuda. Tad jau tie patiešām bija tikai spoki vai arī… Tomēr bija vēl cits variants. Tik biedējošs, ka Džūds tik tikko uzdrošinājās par to

domāt. Un tomēr bija jādomā.

Varbūt viņš pats ir paranoiķis?

Pārkairināts prāts varēja radīt ilūziju, kas likās pilnīgi reāla. Pēdējā laikā viņš bija pārāk daudz strādājis un jau vairākus gadus nebija devies brīvdienās. Bija pilnīgi iespējams, ka Hansona un Karolas nāves bija kļuvušas par katalizatoru, kas paātrināja viņa sajukšanu prātā, un tagad visi notikumi tika uztverti pārspīlēti un mistiski. Cilvēki, kuri slimo ar paranoju, dzīvo zemē, kurā pat visparastākie ikdienas notikumi pārvēršas klusos draudos. Kaut vai tā autoavārija… Ja tā būtu bijusi tīša, vadītājs noteikti būtu izkāpis no mašīnas, lai pārliecinātos, vai viņš tiešām ir miris. Un tie divi vīri, kuri bija te šonakt ieradušies? Džūds taču īstenībā nemaz nezināja, vai viņiem ir ieroči. Tikai paranoiķis varēja tūlīt nodomāt, ka tie ieradušies viņu nogalināt. Daudz loģiskāk būtu domāt, ka tie ir parasti zagļi. Izdzirduši balsis kabinetā, viņi aizbēga. Protams, ja tie būtu bijuši slepkavas, viņi atvērtu neaizslēgtās durvis un nogalinātu viņu. Kā gan viņš lai tagad izzina patiesību? Džūds saprata, ka būtu bezjēdzīgi vēlreiz griezties policijā. Nebija neviena, kam viņš varētu lūgt palīdzību.

Un tad dzima ideja. Tā radās no izmisuma, bet, jo vairāk Džūds par to domāja, jo prātīgāka tā viņam likās. Paņēmis telefongrāmatu, viņš sāka šķirstīt dzeltenās lapas.

9.       nodaļa

Nākamajā pēcpusdienā pulksten četros Džūds atstāja savu biroju un devās uz kādu adresi Vestsaidas nomalē. Tā bija veca, apdrupusi dzīvojamā māja, celta no brūna akmens. Kad Džūds apturēja savu mašīnu grūstošās ēkas priekšā, viņu sāka mocīt ļaunas priekšnojautas. Varbūt adrese nebija pareiza, taču tad viņa skatienu piesaistīja plakāts kādā no pirmā stāva logiem.

Normens Z. Mūdijs Privātdetektīvs Apmierinājums garantēts!

Džūds izkāpa no mašīnas. Diena bija drēgna un vējaina, laika ziņās bija solīts sniegs. Džūds neveikli pārsteberēja pāri apledojušajam trotuāram un iegāja ēkas vestibilā.

Vestibilā jaucās piedeguša ēdiena un atejas smakas. Džūds nospieda pogu pie plāksnītes “Normens Z. Mūdijs 1”. Mirkli vēlāk durvis atvērās. Viņš iegāja un sameklēja 1. A dzīvokli, uz kura durvīm atradās uzraksts:

Normens Z. Mūdijs Privātdetektīvs Piezvaniet pie durvīm un nāciet iekšā!

Džūds piezvanīja un iegāja iekšā.

Mūdijs pavisam noteikti nebija cilvēks, kurš radis izšķiest naudu par greznu iekārtu. Viņa birojs izskatījās tā, it kā to būtu iekārtojusi kāda akla vācējžurka. Visu telpu pārblīvēja dažādi krāmi. Vienā telpas stūrī atradās noskrandis japāņu aizslietnis. Tam blakus — Austrumindijas lampa, bet tās priekšā — nobružāts dāņu stila galds. Visapkārt ķīpās slējās veci žurnāli un avīzes.

Atvērās kādas durvis — parādījās pats Normens Z. Mūdijs. Viņš bija aptuveni piecas pēdas piecas collas garš un svēra vismaz trīssimt mārciņu. Mūdijs nevis gāja, bet, burtiski, ripoja, atgādinot Džūdam atdzīvojušos Būdas statuju. Viņam bija apaļa, dzīvespriecīga seja un platas, bāli zilas acis, kurās jautās godīgums. Mūdija pilnīgi plikais pakausis atgādināja olu, bet viņa vecumu nebija iespējams noteikt.

—   Misters Stīvensons? — Mūdijs viņu sveicināja.

—   Doktors Stīvenss.

—   Apsēdieties, apsēdieties! — Buda runāja ar dienvidnieka akcentu.

Džūds palūkojās apkārt, tad novāca apdriskātu sporta un nūdistu žurnālu kaudzi no sapluskāta izskata ādas klubkrēsla, kas gandrīz juka ārā, un neveikli apsēdās.

Mūdijs iemetās milzīgā Šūpuļkrēslā. — Nu tad tā! Ar ko varu jums palīdzēt?

Džūds skaidri apzinājās, ka ir pieļāvis kļūdu. Sarunā pa telefonu viņš Mūdijam bija nosaucis savu vārdu. Vārdu, kas pēdējā laikā greznoja visu Ņujorkas laikrakstu pirmās lappuses. Un viņam bija izdevies atrast vienīgo privātdetektīvu visā pilsētā, kurš par viņu neko nebija dzirdējis. Džūds mēģināja rast kādu aizbildinājumu, lai dotos prom.

—   Kas jums mani rekomendēja? — Mūdijs viņu mudināja runāt.

Džūds, nevēlēdamies viņu aizvainot, atzinās:

—    Es jūsu vārdu atradu dzeltenajās lapās.

Mūdijs zobgalīgi iesmējās. — Nemaz nezinu, ko es iesāktu bez šīm dzeltenajām lapām! Tas ir vislabākais izgudrojums tūlīt pēc viskija. — Viņš atkal iesmējās.

Džūds piecēlās kājās. Viņam laikam bija darīšana ar pilnīgu idiotu. — Man ļoti žēl, ka es aizņēmu jūsu laiku, mister Mūdij, — viņš atvainojās.

—    Es vēl vēlētos to visu kārtīgi apdomāt, pirms…

—   Lūdzu, lūdzu, es saprotu! — Mūdijs pamāja. — Jums tomēr nāksies samaksāt man par vizīti.

—   Protams! — Džūds, iebāzis roku kabatā, izvilka no tās vairākas naudaszīmes. — Cik esmu jums parādā? «

—    Piecdesmit dolāru.

—    Piecdesmit dolāru! — Džūds ļauni pašķielēja uz apaļo vīreli, tad noskaitīja naudu un iespieda to Mūdijam saujā. Pēdējais rūpīgi pārskaitīja naudaszīmes.

—   Liels paldies! — viņš noteica. Džūds, juzdamies kā pēdējais muļķis, devās uz durvīm.

—    Doktor…

Džūds atskatījās. Mūdijs viņam draudzīgi uzsmaidīja un iebāza naudu vestes kabatā. — Tā kā jūs esat aptīrīts par piecdesmit dolāriem, — viņš miermīlīgi sacīja, — jūs tikpat labi varētu apsēsties un pastāstīt man par savu problēmu. Es vienmēr saku, ka nekas tā neatvieglo dzīvi kā savu problēmu uzticēšana kādam citam.

Ironija, kas izskanēja šī jocīgā, resnā vīreļa vārdos, gandrīz lika Džūdam iesmieties. Visa Džūda dzīve bija veltīta tam, lai klausītos, kā citi cilvēki atklāj viņam savas problēmas. Džūds mirkli uzlūkoja Mūdiju. Ko gan viņš varētu zaudēt? Varbūt aprunāšanās ar šo svešinieku patiesi varētu palīdzēt? Džūds lēni atgriezās un apsēdās.

—     Liekas, ka jums būtu uzgūlušas visas pasaules bēdas, dok. Es vienmēr saku, ka četri pleci ir daudz vairāk nekā divi.

Džūds nezināja, cik daudzus Mūdija aforismus vēl spēs paciest.

Detektīvs viņu vēroja. — Kas jūs šurp atdzinis? Sievietes, varbūt nauda? Es vienmēr saku — ja iznicinātu sievietes un naudu, tad būtu atrisinā-

ta lielākā tiesa pasaules problēmu. — Mūdijs, gaidīdams atbildi, nenovērsa no Džūda skatienu.

—    Man… man liekas, ka kāds vēlas mani nogalināt.

Zilās acis iedzalkstījās. —Jums liekas?

Džūds ignorēja viņa jautājumu. — Varbūt jūs man varētu ieteikt kādu, kas specializējas šādos jautājumos.

—                 Protams, ka es to varu, — Mūdijs atbildēja.

—    Normens Z. Mūdijs. Vislabākais visā valstī!

Džūds izdvesa izmisušu nopūtu.

—     Kāpēc gan jūs man par to nepastāstāt, dok? — Mūdijs ierosināja. — Palūkosimies, vai mēs abi nevaram ar to tikt galā.

Džūds pretēji savam noskaņojumam pasmaidīja. Tas izklausījās gluži kā viņa paša teiktie vārdi: “Vienkārši atgulieties un sakiet visu, kas jums ienāk prātā.” Kāpēc gan ne? Viņš dziļi ievilka elpu un, cik vien īsi bija iespējams, atstāstīja Mūdijam beidzamo dienu notikumus. Runādams viņš aizmirsa Mūdija klātbūtni. Patiesībā viņš runāja pats ar sevi, ietērpjot vārdos briesmīgos pārdzīvojumus. Tomēr neko neminēja par bailēm no savas iespējamās plānprātības. Kad Džūds bija beidzis, Mūdijs viņu priecīgi uzrunāja.

—   Jums nu patiesi ir sasodīti sarežģīta problēma! Vai nu kāds cenšas jūs novākt, vai arī jūs baidāties, ka esat kļuvis par šizofrēnisku paranoiķi.

Džūds pārsteigts pacēla skatienu. Normens Z.

Mīīdijs bija nopelnījis sev pirmo lielo punktu.

Mūdijs turpināja: — Jūs teicāt, ka šo gadījumu izmeklē divi izmeklētāji. Vai atceraties viņu vārdus?

Džūds vilcinājās. Viņš nevēlējās pārāk uzticēties šim vīram. Un vēl vairāk viņš vēlējās doties no šejienes projām. — Frenks Andželi un leitnants Makgrīvijs, — viņš tomēr sacīja.

Mūdija sejas izteiksme pavisam nedaudz izmainījās.

—    Vai kādam varētu būt iemesls jūs novākt, dok?

—    Man nav ne jausmas! Cik zinu, man nav ienaidnieku.

—    Ak, izbeidziet! Katram cilvēkam ir ienaidnieki. Es vienmēr saku, ka ienaidnieki padara dzīvi daudzveidīgāku.

Džūds centās nesaviebties.

—    Vai esat precējies?

—    Nē.

—    Vai esat zilais?

Džūds nopūtās. — Paklausieties, es to visu jau izrunāju ar policiju un…

—  Jā, atšķirība ir vienīgi tā, ka jūs man par to maksājat, — Mūdijs nesatricināmā mierā atbildēja. — Vai esat kādam parādā?

—   Tikai parastos ikmēneša maksājumus.

—    Kā ir ar jūsu pacientiem?

—    Kādā ziņā?

—    Nu, es vienmēr saku, ka, ja kāds grib atrast gliemežvākus, tam jādodas uz jūras krastu. Daudzi jūsu pacienti ir psihi, vai ne tā?

—    Nē! — Džūds asi attrauca. — Tie ir cilvēki ar problēmām.

—   Emocionālām problēmām, kuras tie paši nespēj atrisināt. Vai kāds no viņiem netur uz jums ļaunu prātu? Varbūt pat ne kāda nopietna iemesla, bet savu iedomu dēļ?

—   Tas ir iespējams. Tomēr ņemiet vērā, ka vairums pacientu pie manis ārstējas gadu vai vairāk. Šajā laikā es viņus esmu iepazinis tik labi, cik vien kāds cilvēks var iepazīt otru.

—     Vai viņi nekad nekļūst uz jums nikni? — Mūdijs nevainīgi pavaicāja.

—     Dažreiz tā gadās. Tomēr mēs nemeklējam saniknotu cilvēku. Mēs meklējam slepkavnieciski noskaņotu paranoiķi, kurš nogalinājis vismaz divus cilvēkus un jau vairākkārt mēģinājis noslepkavot mani. — Džūds saminstinājās, taču piespieda sevi turpināt. — Ja man ir šāds pacients un es pats par to neko nezinu, tad jūs tagad redzat visnekompetentāko psihoanalītiķi, kāds jebkad dzīvojis.

Džūds pamanīja, ka Mūdijs viņu pētoši noskata.

—   Es vienmēr saku, ka vispirms jānokārto svarīgākās lietas, — detektīvs jautri sacīja. — Vispirms mums jānoskaidro, vai kāds patiešām cenšas jūs novākt vai arī jūs esat nojucis. Vai ne tā, dok? — Viņš izplūda platā smaidā — laikam lai apslāpētu savu vārdu skarbumu.

—    Kā? — Džūds pavaicāja.

—     Pavisam vienkārši. Jūs atrodaties uz tāda kā biljarda galda, jums apkārt ripo bumbiņas, bet jūs nezināt, vai kāds tās ripina. Vispirms mums jāuzzina, vai tā ir īsta spēle, un tad mēs varēsim arī uzzināt, kas tajā piedalās. Vai jums ir mašīna?

-Jā.

Džuds jau bija aizmirsis savu velmi doties prom un meklēt citu privātdetektīvu. Tagad viņš aiz Mūdija atklātās, nevainīgās sejas izteiksmes un neveikli resnajām miesas formām bija saskatījis patiesu un labi slēptu inteliģenci.

—     Man liekas, ka jūsu prāts ir nedaudz satraukts, — Mūdijs sacīja. — Es vēlos, lai jūs dodaties negarās brīvdienās.

—    Kad?

—    Rīt no rīta.

—                  Tas nav iespējams, — Džūds protestēja.

—    Man ir tikšanās ar pacientiem…

Mūdijs noraidīja viņa argumentus. — Atceliet

tās!

—    Bet kā gan…

—   Vai man gan jāmāca, kā kārtot jūsu darīšanas? — Mūdijs pavaicāja. — Vēlos, lai jūs tiešā ceļā no šejienes dotos uz ceļojumu aģentūru. Lieciet rezervēt sev viesnīcas numuru, teiksim… —viņš mirkli domāja, — Grosingerā. Sanāks diezgan pamatīgs brauciens cauri Ketskilai… Vai mājai, kur jūs dzīvojat, ir garāža?

-Jā-

—    Labi! Palūdziet garāžas meistariem sagatavot jūsu mašīnu ceļojumam. Jūs taču nevēlaties, ka uz ceļa notiek kāda avārija?

—   Vai to nevarētu darīt nākamnedēļ? Rīt man

ir…

—    Pēc tam kad būsiet rezervējis sev numuru, dodieties atpakaļ uz savu biroju un piezvaniet pacientiem. Paskaidrojiet, ka jums radusies ārkārtēja situācija un būsiet atpakaļ pēc nedēļas.

—   Es patiesi to nevaru darīt, — Džūds iebilda.

—    Tas ir…

—   Un piezvaniet arī Andželi! — Mūdijs turpināja. — Nevēlos, ka policijā nodomātu, ka esat aizbēdzis, un sāktu jūs meklēt.

—    Kāpēc man tas viss ir jādara?

—    Lai atpelnītu savus piecdesmit dolārus. Ak jā! Man sākumam vajadzēs vēl divus simtus, kā arī piecdesmit dolāru dienā dažādiem izdevumiem.

Mūdijs pieslējās kājās no milzīgā šūpuļkrēsla.

—    Es vēlos, lai jūs rit agri pieceltos, — viņš sacīja,

—     lai varam tikt galā vēl pirms saules rieta. Vai varat doties prom pulksten septiņos?

—   Man… man liekas, ka jā. Kādēļ man jābrauc uz turieni?

—   Ja veiksies, atbrīvosieties no sava murga.

Pēc piecām minūtēm Džūds domīgi iesēdās savā mašīnā. Viņš gan bija teicis, ka nevar doties prom un pamest savus pacientus tik mazsvarīga iemesla dēļ, taču labi apzinājās, ka to darīs. Viņš, burtiski, ielika savu dzīvību šī mazā apaļā detektīva rokās. Braukdams prom, viņš vēlreiz pamanīja plakātu Mūdija logā.

Apmierinājums garantēts!

“Cerams, ka tā ir patiesība,” Džūds drūmi nodomāja.

Ceļojuma nokārtošana pūles nesagādāja. Džūds iegriezās ceļojumu aģentūrā, kas atradās Medisona avēnijā. Aģentūra rezervēja Džūdam viesnīcas numuru un apgādāja to ar apvidus karti un daudzām krāsainām Ketskilas brošūrām. Pēc tam viņš piezvanīja savai telefona centrālei un palūdza apzvanīt visus tā pacientus. Viņš piezvanīja arī uz deviņpadsmito policijas iecirkni un palūdza pasaukt izmeklētāju Andželi.

—   Andželi guļ mājās slims, — atskanēja bezpersoniska operatora balss. — Vai vēlaties viņa mājas numuru?

-Jā.

Pēc dažām minūtēm Džūds jau sarunājās ar Andželi. No pēdējā balss varēja noprast, ka viņš ir pamatīgi saaukstējies.

—    Esmu nolēmis uz dažām dienām aizbraukt no pilsētas, — Džūds sacīja. — Es došos prom rīt no rīta, tikai vēlējos saskaņot to ar jums.

Uz brīdi iestājās klusums. — Andželi apdomāja dzirdēto. — Tā nemaz nav slikta doma. Kurp jūs brauksiet?

—    Es domāju doties uz Grosingeru.

—    Labi! — Andželi piekrita. — Neuztraucieties, es Makgrīvijam visu paskaidrošu. — Viņš mirkli pieklusa. — Es dzirdēju par to, kas pagājušajā naktī noticis jūsu birojā.

—    Jūs gribējāt teikt, ka dzirdējāt Makgrīvija versiju? — Džūds nedaudz dzēlīgi noprasīja.

—    Vai jūs redzējāt tos vīrus, kas gribēja jūs noslepkavot?

—    Nē.

—    Vai nemanījāt neko tādu, kas varētu mums palīdzēt viņus atrast? Ādas krāsu? Vecumu? Auguma garumu?

—   Man ļoti žēl… — Džūds atteica. — Bija pārāk tumšs.

Andželi nošņaukājās. — Labi, es mēģināšu okšķerēt. Varbūt, kad atgriezīsieties, būs jau kādi jaunumi. Esiet uzmanīgs, doktor!

Džūds pateicās un nolika klausuli.

Pēc tam viņš piezvanīja Harisona Bērka darba devējam un īsi aprakstīja Bērka stāvokli. Nebija citas iespējas kā to izolēt — pie tam cik ātri vien iespējams. Tad Džūds piezvanīja Pīteram, paskaid

roja, ka uz pāris dienām aizbrauks no pilsētas, un palūdza viņu parūpēties par Bērku. Pīters piekrita.

Viss bija nokārtots.

Džūdu visvairāk uztrauca tas, ka viņš nākamajā piektdienā nevarēs tikties ar Anni. Iespējams, ka viņš to nekad vairs neredzēs…

>

Braukdams atpakaļ uz savu dzīvokli, Džūds domāja par Normenu Z. Mūdiju. Viņš nojauta, ko detektīvs iecerējis. Likdams brīdināt par aizceļošanu visus tā pacientus, viņš, izmantojot Džūdu par ēsmu, izlika lamatas tam, kurš bija slepkava.

Mūdijs bija licis atklāt ceļojuma maršrutu gan telefona centrālē, gan arī dzīvojamās mājas durvju sargam. Viņš vēlējās, lai visi zinātu, kurp Džūds dodas.

Kad Džūds piebrauca pie mājas, viņu sveicināja Maiks.

—   Es rīt došos ceļojumā, Maik, — Džūds tam paziņoja. — Vai tu, lūdzu, neparūpētos, lai garāžas meistari pārbauda manu mašīnu un piepilda benzīnbāku?

—    Es par to parūpēšos, doktor. Cikos jums mašīna būs nepieciešama?

—    Es došos prom septiņos. — Dodamies uz vestibila durvīm, Džūds juta, ka Maiks nolūkojas tam nopakaļ.

Iegājis savā dzīvoklī, viņš aizslēdza durvis un vērīgi pārbaudīja logus. Viss likās kārtībā. Pēc tam tas iedzēra divas kodeīna tabletes, izģērbās un lēni

iekāpa karstā vannā. Saspringtā mugura un skausts pamazām atslāba. Džūds gulēja šajā paradīzes siltumā un domāja. Kāpēc gan Mūdijs bija brīdinājis likt pārbaudīt mašīnu? Vai tāpēc, ka klusajos Ketskilas ceļos bija visvieglāk uzbrukt? Un ko gan Mūdijs iesāktu, ja Džūdam uzbruktu? Mūdijs bija atteicies izpaust tam savu plānu… ja tāds vispār bija. Jo vairāk Džūds par to domāja, jo vairāk tam šķita, ka slazdi ir izlikti viņam pašam. Lai gan Mūdijs bija apgalvojis, ka tas viss tiek darīts viņa paša interesēs, tomēr, lai arī cik reižu Džūds visu nepārdomātu, atbilde bija viena un tā pati: slazdi bija izlikti viņam. Bet kāpēc? Ko gan Mūdijs iegūtu, nogalinot viņu? “Ak Dievs!” Džūds domāja. “Es gluži netīšām izvēlējos viņa vārdu Manhetenas telefonu grāmatas dzeltenajās lapās un tagad jau esmu sācis ticēt, ka viņš vēlas mani nogalināt. Es patiešām neesmu vesels!”

Viņš juta, ka acis sāk vērties ciet. Zāles un karstā vanna darīja savu. Džūds gurdi izkāpa no vannas, ar pūkainu dvieli uzmanīgi noslaucīja savu apskādēto augumu un uzvilka pidžamu. Tad apgūlās gultā un uzstādīja modinātāju uz pulksten sešiem. “Ketskila…”[1] viņš vēl nodomāja. “Cik piemērots vārds!” Un tad iegrima dziļā pārguruša cilvēka miegā.

Pulksten sešos, kad atskanēja modinātāja zvans, Džūds tūlīt bija nomodā. Un gluži tā, it kā viņš nemaz nebūtu gulējis, tā pirmā doma bija: “Es neticu nelaimes gadījumu virknēm un es neticu, ka kāds no maniem pacientiem ir masu slepkava. Es vai nu jau esmu paranoiķis, vai arī par tādu kļūstu.” Viņam nekavējoties vajadzētu apmeklēt kādu citu psihoanalītiķi. Viņš varētu piezvanīt doktoram Robijam. Džūds apzinājās, ka tas nozīmētu viņa profesionālās karjeras beigas, taču citas iespējas nebija. Viņš nošķirams no citiem… Vai Mūdijam bija radušās aizdomas, ka tam ir darīšana ar garīgi slimu cilvēku? Vai tāpēc viņš bija ieteicis doties brīvdienās? Ne tāpēc, ka tic, ka kāds mēģina Džūdu noslepkavot, bet gan tāpēc, ka pamanījis viņā pašā garīgu nelīdzsvarotību? Varbūt tiešām būtu prātīgi uz pāris dienām doties uz Ketskilu? Vienatnē, bez ikdienas slodzes viņš varētu sevi mierīgi izvērtēt, mēģināt saprast, kurā mirklī prāts uzsācis ar to rotaļu, kurā mirklī tas zaudējis saikni ar reālo dzīvi. Atgriezies viņš sarunās tikšanos ar doktoru Robiju un nodos sevi tā gādībā.

Tas bija ļoti sāpīgs lēmums, bet, to pieņēmis, Džūds jutās labāk. Viņš apģērbās, sakravāja mazo ceļasomu ar visu nepieciešamo piecu dienu ceļojumam un devās uz liftu.

Edijs vēl arvien nebija ieradies darbā, un lifts bija atstāts pašu braucēju ziņā. Džūds devās lejā uz pagrabstāva garāžu. Viņš palūkojās apkārt cerībā ieraudzīt Viltu — garāžas pārzini, bet nekur to nemanīja. Garāža bija tukša.

Džūds pamanīja savu mašīnu, kas bija novietota stūrī pie cementa sienas. Viņš novietoja ceļasomu uz aizmugures sēdekļa, tad atslēdza priekšējās durvis un iekārtojās vadītāja sēdeklī. Sniedzoties pēc aizdedzes atslēgas, Džūds pamanīja, ka piepeši mašīnai blakus parādās vīrieša stāvs, un viņa sirds pamira.

—   Jūs esat ļoti precīzs. —Tas bija Mūdijs.

—   Es nezināju, ka jūs ieradīsieties mani pavadīt. — Džūds bija pārsteigts.

Mūdijs viņam uzsmaidīja, un viņa lielā apaļā seja izplūda platā smaidā. — Man nebija nekā cita ko darīt, un es nespēju aizmigt.

Džūds jutās pateicīgs par šo taktisko veidu, kādā Mūdijs bija nokārtojis radušos situāciju. Ne vārda par Džūda garīgo slimību, tikai nevainīgs ieteikums doties uz laukiem un atpūsties. Tagad Džūdam tikai atlika izlikties, ka viss ir kārtībā.

—   Es nolēmu jums piekrist. Došos prom no pilsētas un mēģināšu rast šai spēlei atrisinājumu.

—   Ak, tāpēc vien jau jums nekur nav jābrauc, — Mūdijs sacīja. — Par to jau kāds ir parūpējies.

Džūds apstulbis palūkojās detektīvā. — Es jūs nesaprotu.

—    Tas ir vienkārši. Es vienmēr saku, ka tad, kad esat nonācis pie kaut kāda pamata, ir jāsāk rakt.

—    Mister Mūdij…

Mūdijs atbalstījās pret mašīnas durvīm. —Vai zināt, kas man likās intriģējošs jūsu gadījumā, dok? Liekas, ka ik katras piecas minūtes kāds cenšas jūs novākt — varbūt. Un šis “varbūt” mani ieintriģēja. Mums nebija neviena pieturpunkta, kamēr nebijām izdibinājuši, vai jūs neesat nojūdzies vai arī kāds cenšas jūs padarīt par līķi.

—    Bet Ketskila… — Džūds vāri iesāka.

—    Ak, jūs jau nemaz nedosieties uz Ketskilu, dok! — Mūdijs atvēra mašīnas durvis. — Izkāpiet ārā!

Džūds uztraukts paklausīja.

—   Saprotiet jel — tā bija tikai reklāma! Es vienmēr saku, ka, ja kāds vēlas noķert haizivi, tam vispirms jāpadara ūdens asiņains.

Džūds vērīgi lūkojās detektīvā.

—    Baidos, ka jūs nekad tā arī nenonāktu līdz Ketskilai, — Mūdijs nevainīgi turpināja. Viņš piegāja pie mašīnas priekšpuses un atvēra motora pārsegu. Džūds nostājās viņam blakus. Pie sadalītāja bija piesieti trīs saišķi dinamīta, un no aizdedzes karājās divi atvienoti vadiņi.

—    Bērnu rotaļlieta, — Mūdijs noteica.

Džūds pārsteigts lūkojās viņā. — Bet kā gan

jūs…

Mūdijs iesmējās. — Es jau jums teicu, ka man nenāca miegs, tāpēc samaksāju pārvaldniekam, lai viņš dotos prom izklaidēties, un noslēpies gaidīju.

Pārvaldniekam būs jāsamaksā vēl divdesmit dolāri, — viņš piebilda. — Nevēlējos, ka jūs liekaties lēts.

Džūds piepeši sajuta uzticību pret šo mazo, resno vīreli. — Vai jūs redzējāt, kas to izdarīja?

—    Nē, tas tika paveikts, pirms es te ierados. Sešos no rīta nolēmu, ka neviens vairs neparādīsies, tāpēc aplūkoju mašīnu. — Viņš norādīja uz mazajiem vadiņiem. — Jūsu draugi gan ir jauki! Viņi uzstādīja otru vadiņu, lai šis mazulis varētu eksplodēt arī tad, ja jūs pirms došanās prom nolemtu mašīnu pārbaudīt. Gan aizdedzes ieslēgšana, gan vāka pacelšana uzspridzinātu dinamītu. Te tās mantas ir pietiekami, lai izslaucītu pusi garāžas.

Džūds juta, ka tam paliek slikti, un Mūdijs līdzcietīgi palūkojās viņā. — Esiet taču jautrāks! — viņš sacīja. — Palūkojieties, cik daudz mēs esam sasnieguši. Mēs esam uzzinājuši divas lietas. Pirmkārt, to, ka jūs neesat sajucis prātā, un, otrkārt, — smaids Mūdija sejā izdzisa, — mēs zinām, ka kāds trakoti vēlas jūs novākt, doktor Stīvens.

10.    nodaļa

)

Viņi sēdēja Džūda dzīvokļa dzīvojamajā istabā un sarunājās. Mūdija milzīgais augums bija piezemējies uz lielākā dīvāna. Viņš bija uzmanīgi sadalījis bumbu pa sastāvdaļām un novietojis to savas mašīnas bagāžniekā.

—    Vai mums tā nebūtu jāparāda policijai? — Džūds pavaicāja.

—   Es vienmēr saku, ka pati drausmīgākā lieta pasaulē ir informācijas pārbagātība.

—    Bet tas pierādītu leitnantam Makgrīvijam, ka es runāju patiesību.

—    Vai tiešām?

Džūds saprata viņa domu. Makgrīvijs vienkārši nospriestu, ka Džūds pats uzstādījis bumbu, un tomēr likās savādi, ka privātdetektīvs vēlējās slēpt policijai pierādījumus. Džūdam Mūdijs šķita kā milzīgs aisbergs. Lielākā daļa šī cilvēka personības slēpās aiz miermīlīga, ar dzīvi apmierināta mazpilsētas okšķera ārienes. Tagad, klausoties Mūdija runāšanā, Džūdu pildīja milzīgs atvieglojums. Viņš nebija paranoiķis — un pasaule vairs nebija pilna ļaunu sakritību. Džūdu vajāja slepkava. Slepkava, kuram bija gan miesa, gan asinis un kurš kaut kāda nezināma iemesla dēļ bija izvēlējies Džūdu par savu mērķi. “Ak Dievs,” Džūds domāja, “cik viegli ir sagraut mūsu pašapziņu!” Pirms nedaudzām minūtēm viņš bija gatavs noticēt, ka ir kļuvis par paranoiķi, un tagad apzinājās, ka ir parādā Mūdijam ārkārtīgi daudz.

—   Jūs esat ārsts, — Mūdijs runāja, — es esmu tikai vecs zābaks. Bet es vienmēr saku — ja vēlies medu, dodies pie bišu stropa.

Džūds sāka saprast Mūdija aforismus. — Jūs vēlaties dzirdēt manas domas par to cilvēku vai cilvēkiem, kurus mēs meklējam?

—    Tieši tā! — Mūdijs staroja. — Vai mums ir darīšana ar kādu slepkavu-maniaku, kurš ir izbēdzis no psihenes…

“Psihiatriskās slimnīcas,” Džūds automātiski nodomāja.

—    … vai arī mums ir darīšana ar kaut ko nopietnāku?

—    Noteikti ar kaut ko nopietnāku, — Džūds pārliecināti atbildēja.

—    Kāpēc jūs tā domājat, dok?

—    Pirmkārt, tas, ka pagājušajā naktī manā birojā iebruka divi vīri. Es vēl varētu piekrist teorijai par vienu trako, bet divi mēnessērdzīgie ir tā kā par daudz manai fantāzijai.

Mūdijs piekrītoši pamāja. — Skaidrs, turpiniet!

—    Otrkārt, slimības skarts prāts gan var būt

nekontrolējams, bet tomēr darbojas noteiktā secībā. Es nezinu, kāpēc tika nogalināti Džons Hansons un Karola Robertsa, bet, ja vien nekļūdos, man būtu jākļūst par trešo un pēdējo upuri.

—   Kāpēc jums liekas, ka jūs būtu pēdējais? — Mūdijs ziņkārīgi ievaicājās.

—   Tāpēc, — Džūds atbildēja, — ka, ja slepkavam būtu vēl citi mērķi, pirmajā reizē, kad viņam neizdevās novākt mani, viņš būtu mēģinājis noslepkavot nākamo savā sarakstā. Taču tā vietā viņi visu laiku vajā mani.

—   Ziniet, — Mūdijs ar apbrīnu sacīja, — jums ir dabas dotas dotības, lai strādātu par detektīvu.

Džūds sadrūma. — Tomēr ir dažas lietas, kurām es neredzu nekādu jēgu.

—    Piemēram — kas?

—     Vispirms jau motīvs. Es nezinu nevienu, kas…

—    Pie tā mēs vēl atgriezīsimies. Kas vēl?

—   Ja kāds patiešām tik ļoti vēlas mani nogalināt, tad toreiz, kad mani notrieca mašīna, vadītājam bija tikai jāpadod atpakaļ mašīna un jāpiebeidz mani. Es taču biju bez samaņas.

—    Lūk, te parādās misters Bensons.

Džūds apmulsis pavērās Mūdijā.

—    Misters Bensons ir jūsu nelaimes gadījuma aculiecinieks, — Mūdijs nevainīgi paskaidroja.

—    Es atradu tā vārdu policijas ziņojumā un, kad jūs bijāt aizbraucis no mana biroja, devos viņu apraudzīt. Tas būs vēl trīs piecdesmit par taksometru, labi?

Džūds, nespēdams izdvest ne vārda, pamāja ar galvu.

—   Misters Bensons, starp citu, ir kažokādu ģērētājs. Burvīgi kažoki! Ja kādreiz kaut ko izdomāsiet iegādāties savai mazulītei, varu dabūt jums atlaidi. Lai arī kā, naktī, kad notika nelaimes gadījums, Bensons devās mājās no ēkas, kur strādāja viņa svaine, kam tas bija aiznesis kaut kādas zāles, jo viņa brālim Metjū, kurš pārdod Bībeles, ir gripa un svaine solījusies tās zāles viņam aiznest.

Džūds centās apspiest savu nepacietību. Viņš klausītos pat tad, ja Normens Z. Mūdijs viņam gatavotos pārstāstīt visu cilvēktiesību rulli.

—    Tā misters Bensons aiznesa viņai tās zāles un nāca ārā no tās ēkas. Un tad ieraudzīja to limuzīnu braucam jums virsū. Tobrīd viņš, protams, vēl nezināja, kas jūs esat.

Džūds pamāja.

—   Mašīna braukusi nedaudz iešķībi, un Bensonam licies, ka tā slīd. Kad viņš sapratis, ka tā jums uzbraukusi, viņš meties klāt cerībā, ka varēs palīdzēt. Limuzīns pagriezies, lai vēlreiz jums uzbrauktu, bet tad vadītājs pamanījis misteru Bensonu un aizdrāzies projām tā, it kā tam būtu uguns pakulās.

Džūds norija kaklā sakāpušo kamolu. — Tātad, ja blakus nebūtu gadījies misters Bensons…

—    Jā… — Mūdijs klusi atbildēja. — Varētu teikt, ka mēs nekad nebūtu satikušies. Tie puiši nespēlējas. Viņi patiešām cenšas jūs novākt.

—    Bet kā tad ar iebrukumu manā birojā? Kāpēc viņi neuzlauza durvis?

Mūdijs, mirkli klusējot, domāja. —Tā patiesi ir mīkla. Viņi būtu varējuši uzlauzt durvis un nogalināt gan jūs, gan to, kurš bija kopā ar jums, un aizlaisties tā, ka neviens viņus pat nemanītu. Bet tad, kad viņi nodomāja, ka pie jums ir pacients, tie devās prom… Tas nesaskan ar visu pārējo. — Mūdijs kodīja savu apakšlūpu. —Ja vien… — viņš iesāka.

—   Ja vien… kas?

Mūdija sejā pavīdēja domīga izteiksme. Viņš izdvesa: — Es vēlētos uzzināt…

—    Ko?

—     Es to paglabāšu vēlākam laikam. Man ir radusies kāda doma, bet tai nav jēgas, kamēr mēs neuzzināsim motīvu.

Džūds bezpalīdzīgi pamāja ar galvu. — Es nezinu nevienu, kam būtu iemesls vēlēties mani nogalināt.

Mūdijs mirkli domāja. — Dok, vai jums nevarētu būt kāds noslēpums, kuru būtu zinājis arī tas jūsu pacients — Džons Hansons — un Karola Robertsa? Kaut kas tāds, ko jūs visi trīs būtu varējuši zināt?

Džūds papurināja galvu. — Vienīgie noslēpu139

mi, kādi man ir, attiecas tikai uz maniem pacientiem. Tomēr nevienam no viņiem pagātnē nav noticis nekas tāds, kas rosinātu izdarīt slepkavību. Neviens no maniem pacientiem nav slepenais aģents, ārzemju spiegs vai izbēdzis notiesātais. Tie ir gluži parasti ļaudis — mājsaimnieces, strādnieki, klerki. Viņiem ir problēmas, ar kurām tie paši nespēj tikt galā.

Mūdijs atklāti palūkojās viņā. — Un jūs esat pārliecināts, ka jūsu mazajā grupiņā nav ieviesies kāds slepkava—maniaks?

Džūda balss bija nelokāma. — Protams. Vakar es par to vēl nemaz nebiju tik pārliecināts. Patiesību sakot, es sāku domāt, ka esmu kļuvis par paranoiķi un ka jūs mani tikai āzējat.

Mūdijs pasmaidīja. — Arī es par to tiku domājis, — viņš sacīja. — Pēc tam, kad jūs man piezvanījāt un lūdzāt tikšanos, es nedaudz paokšķerēju. Piezvanīju dažiem saviem draugiem, kuri arī ir ārsti. Jums ir ļoti laba reputācija.

Tātad “misters Stīvensons” arī bija tikai daļa no tā teātra, kuru Mūdijs bija Džūdam nospēlējis.

—    Ja mēs tagad dotos uz policiju, — Džūds sacīja, — ar to, ko mēs tagad zinām, mēs vismaz varētu pamudināt tos sākt rīkoties.

Mūdijs pārsteigti un vēsi palūkojās Džūdā.

—     Jums tā liekas? Mēs jau patiesībā nemaz tik daudz nezinām, vai ne tā, dok?

Tā bija patiesība.

—   Es tomēr nemestu plinti krūmos, — Mūdijs piebilda. — Domāju, ka kaut ko mēs tomēr esam sasnieguši. Esam apzinājuši aizdomās turamo loku.

Džūda balsī ieskanējās izmisums. — Protams, tas var būt jebkurš Savienoto Valstu pilsonis.

Mūdijs mirkli sēdēja un vērās griestos. Beidzot viņš palūkojās Džūdā. — Ģimenes… — viņš nopūtās.

—    Ģimenes?

—    Dok… Es jums ticu, ja jūs man sakāt, ka labi pazīstat savus pacientus. Ja jūs man sakāt, ka viņi nevarētu neko tādu izdarīt, man jums jāpiekrīt. Tas ir jūsu bišu strops, un jūs esat medus īpašnieks. — Mūdijs paliecās uz priekšu. — Bet pasakiet man, lūk, ko! Kad jūs pieņemat pacientu, vai jūs aprunājaties arī ar viņa ģimeni?

—   Nē. Dažreiz ģimene nemaz nezina, ka kāds no viņiem tiek pakļauts psihoanalīzei.

Mūdijs apmierināts iztaisnoja muguru. — Te nu mēs esam! — viņš domīgi nosacīja.

Džūds palūkojās viņā. — Vai jums liekas, ka mani grib nogalināt kāds no manu pacientu ģimenes loceļiem?

—   Tā tas varētu būt.

—     Bet viņiem jau nav vairāk iemeslu kā pašiem pacientiem. Varbūt pat mazāk.

Mūdijs pietrausās kājās. — Nekad neko nevar zināt, vai ne tā, dok? Lūk, ko es vēlos, lai jūs izda

rāt. Sastādiet man to pacientu sarakstu, kuri jūs ir apmeklējuši pēdējo četru piecu nedēļu laikā. Vai varat to izdarīt?

Džūds vilcinājās. — Nē… — viņš beidzot sacīja.

—    Ak tā konfidenciālā ārsta un pacienta padarīšana! Man liekas, ka ir pienācis laiks nedaudz atlaist grožus. Uz kārts ir likta jūsu dzīvība.

—    Man liekas, ka jūs esat nonācis uz nepareiza ceļa. Tas, kas šobrīd notiek, nav saistīts ne ar maniem pacientiem, ne arī ar viņu ģimenēm. Ja to ģimenēs būtu kāds trakais, viņi to noteikti nodarbību laikā būtu pastāstījuši. — Džūds papurināja galvu. — Man ļoti žēl, mister Mūdij… bet man jāaizsargā savi pacienti.

—   Vai jūs teicāt, ka tajos failos nav nekā svarīga?

—    Nekā svarīga mums. — Džūds atcerējās ar pacientiem notikušās sarunas. Džons Hansons Trešajā avēnijā geju bāros uzsāka pazīšanos ar jūrniekiem. Terija Vašburna mīlējās ar muzikantiem vīra acu priekšā. Četrpadsmit gadus vecā Evelīna Varšaka, kura mācījās devītajā klasē, nodarbojās ar prostitūciju… — Man ļoti žēl… — viņš vēlreiz sacīja. — Es nevaru jums rādīt failus.

Mūdijs paraustīja plecus. — Labi. Tad jums tas darbs būs jādara manā vietā.

—    Ko jūs vēlaties, lai es daru?

—   Savāciet visas kasetes, kas tikušas ierakstīi.is pēdējā mēneša laikā un uzmanīgi rās noklausieties. Tikai šoreiz neklausieties kā ārsts, bet gan ka detektīvs. Meklējiet vismazāko novirzi no parastā ritma.

—    Es to jau esmu izdarījis. Tas ir mans darbs.

—   Izdariet to vēlreiz un turiet acis vaļā! Es nevēlos jūs zaūdēt, kamēr neesmu atrisinājis šo gadījumu. — Viņš paņēma savu lietusmēteli un uzstīvēja to mugurā, atgādinādams ziloni—baletdejotāju. Resni cilvēki parasti mēdzot būt ļoti graciozi, taču uz misteru Mūdiju tas neattiecās. — Vai zināt, kas visā šajā jūklī ir pats dīvainākais? — Mūdijs domīgi nomurmināja.

—   Kas?

—   Jūs pats uz to norādījāt, kad sacījāt, ka bija divi vīri. Varbūt vienam ir degoša vēlme jūs novākt… bet kāpēc divi?

—    Es nezinu.

Mūdijs mirkli vēroja viņu. — Ak Dievs! — viņš beidzot iesaucās.

—    Kas ir?

—   Mani laikam pārņēmusi apgaismība! Ja nekļūdos, tad varbūt ir daudz vairāk nekā tikai divi slepkavas.

Džūds neticīgi palūkojās detektīvā. — Vai jūs domājat, ka man pakaļ dzenas vesels bars maniaku? Bet tas taču ir absurds!

Mūdijs kļuva arvien uztrauktāks. — Doktor, man liekas, ka zinu, kas ir šīs spēles vadītājs. —

Viņš pievērsa Džūdam savu spožo acu skatienu.

—    Es gan pagaidām vēl nezinu, kā… un kāpēc… bet es zinu, kurš tas ir.

—    Kurš?

Mūdijs papurināja galvu. —Ja es jums to pateiktu, jūs mani taisnā ceļā nosūtītu uz slimnīcu. Es vienmēr saku, ka jātur mute, kamēr neesi īsti pārliecināts par to, vai tev ir ko teikt. Ļaujiet man nedaudz viņus patrenkāt. Ja man izrādīsies taisnība, es jums to pateikšu.

—   Ceru, ka tā būs! — Džūds dedzīgi atsaucās.

Mūdijs viņu mirkli uzlūkoja. — Nē, dok! Ja

jums kaut nedaudz rūp jūsu dzīvība, lūdziet Dievu, kaut tā nebūtu!

Un Mūdijs devās prom.

Uz biroju viņš brauca ar taksometru.

Bija piektdienas pusdienlaiks. Ziemassvētku iepirkumiem bija palikušas vairs tikai trīs dienas. Ielas bija pilnas ļaužu, kuri lauzās uz priekšu pret nikno vēju, kas pūta no Hadsona upes. Veikalu skatlogi mirdzēja spoži un jautri — tajos rotājās eglītes un dažādas Ziemassvētku ainas. Miers virs zemes… Ziemassvētki… Un Elizabete… Un viņu nedzimušais bērns… Gan kādu dienu, ja vien viņš izdzīvos, tas radīs pats savu mieru, atbrīvosies no pagātnes valgiem. Viņš zināja, ka kopā ar Anni viņš varētu… Džūds sevi stingri aprāja. Kāda gan jēga fantazēt par precētu sievieti, kura nekad nepamestu savu viru, jo to mīl?

Taksometrs apstājās biroja ēkas priekšā, un Džūds, nervozi lūkodamies apkārt, izkāpa. No kā gan viņam vajadzēja uzmanīties? Viņš taču nezināja ne to, kāds izskatās viņa slepkava, ne arī to, kā viņš uzbruks.

Sasniedzis savu biroju, Džūds aizslēdza ārējās durvis, tad devās pie sienas, kas slēpa skapi ar kasetēm, un atvirzīja to. Kasetes bija sakārtotas hronoloģiskā secībā zem katra pacienta vārda. Izvēlējies visjaunākās, Džūds piegāja pie magnetofona. Tā kā visas vizītes bija atceltas, viņam bija pietiekami daudz laika, lai sakoncentrētos un mēģinātu atrast kādu saistību starp slepkavībām un pacientu ģimenēm. Viņš juta, ka Mūdija pravietojums ir ļoti nenoteikts, taču nespēja to ignorēt.

Ielikdams magnetofonā pirmo kaseti, viņš atcerējās pēdējo reizi, kad bija to lietojis. Vai tas tiešām bija pagājušajā naktī? Atmiņā pazibēja pārdzīvotās šausmas. Kāds bija ieplānojis to nogalināt tieši šajā pašā istabā, kur bija nogalināta Karola.

Džūds piepeši apjauta, ka vispār nav domājis par saviem pacientiem klīnikā, kur strādāja reizi nedēļā. Tas droši vien bija tāpēc, ka slepkavības bija notikušas saistībā ar viņa biroju, ne klīniku. Un tomēr… Viņš devās pie nodalījuma, virs kura atradās uzraksts “Klīnika”, pārlaida skatienu kasetēm un izvēlējās kādu duci. Tad ielika vienu no

tām magnetofonā.

Roza Grahama.

“… nelaimes gadījums, doktor. Nensija tik bieži raud. Viņa vienmēr ir bijis čīkstošs bērns, tāpēc, ja es viņu situ, tas ir viņas pašas labā.”

“Vai jūs nekad neesat mēģinājusi noskaidrot, kāpēc Nensija tik bieži raud?”

“Tāpēc, ka viņa ir samaitāta. Tās tēvs viņu izlutināja, bet tad aizgāja no mums. Nensija vienmēr domāja, ka ir tētuka meitiņa. Bet vai tad Harijs viņu mīlēja, ja tik vienkārši pameta?”

“Jūs ar Hariju tā arī neapprecējāties, vai ne?” “Nu… Civillaulība — tā laikam jūs to saucat. Mēs gribējām precēties…”

“Cik ilgi jūs dzīvojāt kopā?”

“Četrus gadus.”

“Cik ilgs laiks ir pagājis, kopš Harijs jūs pameta un jūs salauzāt Nensijai roku?”

“Apmēram nedēļa — liekas. Bet es nemaz negribēju viņai salauzt roku. Viņa vienkārši nevēlējās beigt pinkšķēt, tāpēc es paņēmu to aizkara stangu un sāku viņu dauzīt.”

“Kā jums liekas, vai Harijs Nensiju mīlēja vairāk nekā jūs?”

“Nē, Harijs bija gluži vai traks pēc manis.” “Tad kāpēc viņš jūs pameta?”

“Tāpēc, ka viņš ir vīrietis. Vai zināt, kādi ir vīrieši? Viņi ir dzīvnieki! Jūs visi! Jūs vajadzētu apkaut kā cūkas!” Šņuksti.

Džūds izslēdza magnetofonu un domāja par Rozu Grahamu. Viņa bija tipiska cilvēku nīdēja un jau divas reizes gandrīz nogalinājusi savu sešgadīgo meitu. Bet viņa nespētu izdarīt aukstasinīgas slepkavības.

Tad Džūds ielika nākamo kaseti.

Aleksandrs Felons.

“Policija apgalvo, ka jūs misteram Čempionam esot uzbrucis ar nazi, mister Felon.”

“Es tikai darīju to, ko man lika.”

“Vai kāds jums lika nogalināt misteru Čempionu?”

“Viņš man to lika.”

“Viņš?”

“Dievs.”

“Kāpēc Dievs jums lika viņu nogalināt?”

“Tāpēc, ka Čempions ir ļauns cilvēks. Viņš ir aktieris. Es viņu redzēju uz skatuves. Viņš skūpstīja to sievieti. To aktrisi. Visas auditorijas priekšā.

Viņš viņu noskūpstīja un…” \

Klusums.

“Turpiniet!”

“Viņš glāstīja viņas… viņas dibenu.”

“Vai tas jūs apbēdināja?”

“Protams! Tas mani ļoti apbēdināja. Vai tad jūs nesaprotat, ko tas nozīmē? Viņš ar to bija gulējis! Kad es izgāju no teātra, es jutos tā, it kā būtu bijis Sodomā un Gomorā. Viņus vajadzēja sodīt!”

I

“Un tā jūs nolēmāt viņus nogalināt?”

“To nenolēmu es. Dievs to nolēma. Es tikai izpildīju viņa pavēles.”

“Vai Dievs bieži runā ar jums?”

“Tikai tad, kad ir jāpilda viņa rīkojumi. Viņš ir izvēlējies mani par savu instrumentu, jo es esmu šķīsts. Vai zināt, kas mani šķīsta? Vai zināt, kas ir vislabākā lieta pasaulē? Slikto sodīšana!”

Aleksandrs Felons. Trīsdesmit piecus gadus vecs maiznieka palīgs. Viņš pavadījis psihiatriskajā slimnīcā sešus mēnešus un tad ticis palaists. Vai Dievs viņam būtu licis nogalināt Hansonu, kurš bija homoseksuālis, un Karolu, bijušo prostitūtu, kā arī Džūdu, viņu labdari? Džūdam tas likās neiespējami. Felona domāšana risinājās sāpīgi, līdzīgi spazmām, bet tas, kurš bija noorganizējis visas šīs slepkavības, domāja ļoti skaidri.

Džūds noklausījās vēl dažas kasetes, kas bija ierakstītas klīnikā, tomēr nevienā no tām neatrada nekā aizdomīga. Nē! Tas nebija klīnikas pacients.

Džūds vēlreiz pārlūkoja savus failus, un viņa uzmanību piesaistīja kāds vārds.

Skīts Gibsons.

Viņš ielika kaseti magnetofonā.

“Labrīt, dokij! Kā tev patīk šī bri-nu-mai-nā diena, kuru esmu tev uzcepis?”

“Jūs šodien jūtaties labi.”

“Ja es nejustos tik labi, viņi jau sen mani būtu iespundējuši slimnīcā. Vai redzēji manu vakarnakts

sovu ?

“Nē. Man ļoti žēl, es to nevarēju noskatīties.” “Tā tik bija ākstīšanās! Džeks Goulds mani nosauca par “pasaules iemīļotāko komediantu”, un kas gan es tāds esmu, lai strīdētos ar Džeku Gouldu? Jums vajadzēja dzirdēt publiku. Viņi aplaudēja tā, it kā tas izietu no modes. Vai zināt, ko tas nozīmē?”

“To, ka viņi māk lasīt “aplausu” kartītes?” “Tu esi ass, tu, sasodītais dakter. Tas man patīk — psihiatrs ar humora izjūtu. Pēdējais, ko es apmeklēju, bija īsts monstrs. Viņam bija liela bārda, un man visu laiku nāca smiekli.”

“Kāpēc?”

“Patiesībā tā bija vecene!”

Skaļi smiekli.

“Vienreizēji, vai ne, vecais gaili? Patiesībā viens no iemesliem, kāpēc es jūtos labi, ir tas, ka tikko izsviedu miljons dolāru — paskaitiet… vienu miljonu dolāru —, lai palīdzētu bērniem Biafrā.” “Tad nav nekāds brīnums, ka jūtaties labi.” “Varat uz to saderēt. Mana bilde parādījās avīžu pirmajās lappusēs visā pasaulē.”

“Vai tas ir tik svarīgi?”

“Kā to lai saprot — “vai tas ir tik svarīgi?”? Cik gan daudzi izsviež tādu naudu? Tev, Pīter Pen, savi graši jānopelna pašam, bet es priecājos, ka varu atļauties izsviest naudu.”

“Jūs visu laiku sakāt “izsviest”. Jūs domājat

“dot”?”

“Izsviest… dot… kāda atšķirība? Tu izsvied miljonu… iedod pāris lielu banknošu… un viņi laiza tev pakaļu… Vai es tev jau teicu, ka šodien man ir kāzu jubileja?”

“Nē. Apsveicu!”

“Paldies. Apaļi piecpadsmit gadi. Jūs taču nekad neesat saticis Salliju? Viņa ir visforšākā lēdija, kāda vien bijusi zemes virsū. Mana laulības dzīve patiešām ir izcila. Vai zināt, cik riebīgi dažkārt mēdz būt svaiņi? Nu, Sallijai ir divi brāļi — Bens un Čarlijs. Es jums par viņiem jau esmu stāstījis. Bens ir galvenais rakstītājs manam TV šovam, un Čārlijs ir mans producents. Viņi ir ģēniji. Es uzstājos jau septiņus gadus, un mēs nekad neesam bijuši ārpus pirmā desmitnieka Nīlsena tabulā. Vai es nebiju gudrinieks, ieprecoties tādā ģimenē, ko? Vairākums sieviešu, tiklīdz ir noķeksējušas sev vīru, uzreiz kļūst resnas un pretīgas. Bet Sallija — lai Dievs viņu svētī! — šodien ir vēl tievāka nekā bija tad, kad precējāmies. Kāda pakaļa!… Vai jums nav vienas cigaretes?”

“Te būs. Man likās, jūs atmetāt smēķēšanu.” “Es tikai gribēju sev pierādīt, ka manī vēl arvien mājo vecais gribasspēks, tāpēc atmetu. Tagad es smēķēju tāpēc, ka to vēlos… Es vakar noslēdzu jaunu līgumu ar televīzijas kanālu. Kā es viņus aptīrīju! Vai mans laiks jau beidzies?”

“Nē. Vai jūs esat nenogurdināms, Skītij?”

“Patiesību sakot, es esmu tik labā formā, ka nemaz nesaprotu, kāpēc pie jums nāku.”

“Vairs nav nekādu problēmu?”

“Man? Pasaule ir mana austere, un es esmu dimanta Džims Breidijs. Man jums jāpateicas. Jūs man patiešām palīdzējāt. Jūs man patīkat. Ja jau jūs pelnāt tik daudz naudas, vai man nevajadzētu pašam kļūt par psihiatru un ierīkot savu dziednīcu, ko?… Tas man atgādināja kādu stāstu par zelli, kas dodas pie ārsta, bet ir tik nervozs, ka tikai guļ uz kušetes un nesaka ne vārda. Kad pagājusi stunda, ārsts saka: “No jums — piecdesmit dolāru.” Tā tas turpinās veselus divus gadus, bet zellis nesaka ne vārda. Beidzot kādu dienu viņš atver muti un saka: “Doktor, vai drīkstu uzdot jums jautājumu?” — “Protams,” atbild ārsts. Un tad mazais saka: “Vai jums nav vajadzīgs partneris?””

Skaļi smiekli.

“Vai jums nebūtu aspirīns vai kaut kas tamlīdzīgs?”

“Protams, te būs. Vai tās atkal ir kārtējās galvassāpes?”

“Nekas tāds, ar ko es nespētu tikt galā, veco zēn… Paldies, tas palīdzēs.”

“Kas, pēc jūsu domām, izraisa šīs galvassāpes?” “Tā ir parasta spriedze pirms uzstāšanās. Man šovakar paredzēta noklausīšanās.”

“Vai tāpēc jūs kļūstat nervozs?”

“Es? Nervozs? Nē! Kāpēc gan lai es būtu ner151

vozs? Ja joks ir stulbs, es saviebjos, parādu publikai mēli, un viņi to spēj novērtēt. Lai arī cik briesmīga būtu izrāde, vecais mazais Skīts visiem patīk.”

“Kāpēc tad, pēc jūsu domām, jums katru nedēju ir šīs galvassāpes?”

“Kā, sasodīts, lai es to zinu? Jūs taču esat ārsts. Tad pasakiet to man! Es jums nemaksāju, lai jūs te dirnētu un veselu stundu uzdotu man muļķīgus jautājumus. Ak Dievs, ja jau tāds idiots kā jūs nevar izārstēt nieka galvassāpes, ārstiem nedrīkst ļaut skraidīt apkārt pa pasauli un gandēt cilvēkiem dzīvi. Kur jūs ieguvāt savu ārsta sertifikātu? Veterinārārstu skolā? Es jums neuzticētu pat savu kaķi. Jūs esat viens stulbs mērkaķis! Es uz šejieni nāku tikai tāpēc, ka mani to darīt piespieda Sallija. Tā bija vienīgā iespēja, kā dabūt viņu nost no kakla. Vai zināt, ko es saucu par elli? Piecpadsmit laulības gadus kopā ar riebīgu, kaulainu veceni. Ja jums ir vajadzīgi vēl kādi nenormālie, kurus āzēt, ņemiet viņas brāļus — Benu un Čārliju. Bens, mans galvenais scenāriju autors, nezina pat, ar kuru galu raksta pildspalva, bet viņa brālis ir vēl stulbāks. Kaut viņi visi nosprāgtu! Viņi man ir pamatīgi apnikuši… Kā jums liekas, vai jūs man patīkat? Jūs, ākst! Jūs esat tik sasodīti pretīgs — sēžat te un uz visiem nolūkojaties no augšas. Jums pašam nav nekādu problēmu, vai ne tā? Bet vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka jūs neesat īsts cilvēks. Jūs mākat tikai deldet savu krēslu un izkrāpt nabaga slimajiem naudu. Bet es to tā neatstāšu, tu, kuces dēls! Es par to ziņošu AMA…”

Šņuksti.

>

“Kaut man nebūtu jāiet uz to noklausīšanos.”

Klusums.

“Nu tad visu labu! Tiksimies nākamnedēļ, mazais!”

Džūds izslēdza magnetofonu. Skītu Gibsonu, Savienoto Valstu iemīļotāko komiķi, vajadzēja izolēt jau pirms desmit gadiem. Starp viņa vaļaspriekiem izcēlās jaunu, blondu šova meiteņu piekaušana un bāra traču sākšana. Skīts bija neliela auguma vīrs, taču kādreiz bija uzstājies kā bokseris un zināja, kā visstiprāk var nodarīt sāpes. Visvairāk viņam patika iegriezties geju bāros, ievilināt homoseksuāli, kurš neko nenojauta, vīriešu tualetē un piekaut līdz nemaņai. Policija jau vairākas reizes Skītu bija arestējusi, bet incidenti vienmēr tika pieklusināti, jo viņš taču bija Amerikas iemīļotākais komiķis. Skīts bija pietiekami slims, lai vēlētos nogalināt, un dusmās to ari spēja izdarīt, bet Džūdam nelikās, ka Skīts ir tik aukstasinīgs, lai sāktu šāda veida atriebību. Un Džūds bija pārliecināts, ka te meklējams mīklas atrisinājums. Tas, kurš mēģināja viņu nogalināt, to darīja metodiski un aukstasinīgi.

Vainīgs bija trakais, kurš pēc tāda nemaz neizskatījās.

11.    nodaļa

Iezvanījās telefons. Tas bija vīrs no telefona centrāles. Viņi bija sazvanījuši visus pacientus, izņemot Anni Bleiku. Džūds patencināja un nolika klausuli.

Tātad Anne šodien ieradīsies. Džūdu biedēja piepešā laimes sajūta. Viņam vajadzēja atcerēties, ka viņa nāk šurp tikai tāpēc, ka viņš to lūdzis kā ārsts. Viņš sēdēja un domāja par Anni. Cik labi… un tajā pašā laikā — cik slikti viņš to pazina.

Džūds ielika magnetofonā vienu no Annes kasetēm. Tā bija viena no viņas pirmajām vizītēm. “Vai jūtaties ērti, misis Bleika?”

“Jā, paldies.”

“Nomierinājusies?”

“Jā.”

“Jūs lauzāt rokas.”

“Varbūt esmu mazliet saspringta.”

“Kāpēc?”

Ilgs klusums.

“Pastāstiet man par savu laulības dzīvi. Jūs esat precējusies sešus mēnešus.”

“Jā.”

“Turpiniet.”

“Esmu precējusies ar brīnišķīgu vīrieti. Mēs dzīvojam skaistā mājā.”

“Kāda ir jūsu māja?”

“Lauku māja franču stilā… Ļoti veca un ļoti jauka. Uz to ved garš, plats iebraucamais ceļš. Uz mājas jumta atrodas smieklīgs bronzas gailis, kuram trūkst astes. Domāju, ka to kādreiz sabojājis kāds mednieks. Mums pieder pieci akri zemes, kuru pārsvarā klāj mežs. Es bieži dodos pastaigās. Tas ir gluži tā, it kā mēs dzīvotu laukos.”

“Vai jums patīk lauki?”

“Ļoti.”

“Un jūsu vīram?”

“Man liekas — jā.”

“Vīrieši parasti nemēdz pirkt piecus akrus zemes laukos, ja tos nemīl.”

“Viņš mīl mani. Viņš būtu varējis to nopirkt arī tikai manis dēļ. Viņš ir ļoti dāsns.”

“Parunāsim par viņu.”

Klusums.

“Vai viņš ir izskatīgs?”

“Antonijs ir ļoti skaists.”

Džūds juta nepamatotas, neprofesionālas greizsirdības uzliesmojumu.

“Vai fiziski jūs esat saderīgi?” Džūds jutās tā, it kā ar mēli aptaustītu sāpošu zobu.

“Jā.”

Viņš zināja, kāda Anne varētu būt gultā —

uztraucoša un sievišķīga, un ļoti atdevīga. “Jēziņ,” viņš nodomāja, “izbeidz taču šos prātojumus’.” “Vai jūs vēlaties bērnus?”

“Jā.”

“Un jūsu vīrs?”

“Jā, protams.”

Ilgu brīdi valdīja klusums un bija dzirdama tikai magnetofona dūkšana. Tad:

“Misis Bleika, jūs esat atnākusi pie manis tāpēc, ka uzskatāt: jums radusies nopietna problēma. Tā skar jūsu vīru, vai ne?”

Klusums.

“Acīmredzot. No tā, ko jūs man pastāstāt, var secināt, ka jūs viens otru mīlat, abi esat godīgi viens pret otru, abi vēlaties bērnus, dzīvojat brīnišķīgā mājā, jūsu vīram veicas biznesā, viņš ir skaists un lutina jūs. Un jūs esat precēti tikai sešus mēnešus. Baidos, ka tas sāk izklausīties pēc vecum vecā joka: “Kas man kaiš, doktor?””

Atkal klusums. Beidzot Anne ierunājās: “Man… man ir grūti par to runāt. Likās, ka es to spētu apspriest ar svešu cilvēku, bet…” Džūds dzīvi atcerējās, kā viņa bija sagrozījusies uz dīvāna, lai palūkotos viņā ar savām lielajām, skaistajām acīm. “… tas ir daudz grūtāk. Saprotiet…” Tagad Anne runāja daudz straujāk, gluži kā cenzdamās pārkļūt pāri kādai neredzamai barjerai, kas spieda viņu klusēt. “Es netīšām noklausījos kaut ko tādu, ko es… viegli varēju pārprast un nonākt pie nepareiza secinājuma.”

“Vai tas skar jūsu vīra personisko dzīvi? Sievietes?”

“Nē.”

“Viņa darījumus?”

“Jā.’..”

“Jums liekas, ka viņš ir melojis? Mēģinājis ar viltu gūt virsroku?”

“Kaut kas līdzīgs.”

Džūds jutās nonācis uz droša pamata. “Un tas jūs apbēdināja, un jūs sākāt zaudēt uzticību viņam. Tas jums atklāja to viņa personības daļu, par kuru agrāk nebijāt nojautusi.”

“Es… es nespēju to apspriest. Es jūtos vainīga viņa priekšā jau tādēļ vien, ka esmu šeit. Lūdzu, nevaicājiet man šodien vairs neko, doktor Stīvens.” Un ar to viņu tikšanās bija beigusies. Džūds izslēdza magnetofonu.

Tātad Annes vīrs darījumos nebija nekāds maigais. Viņš būtu varējis noblēdīties ar nodokļiem vai arī kādam radīt bankrotu. Anne, protams, justos apbēdināta, viņas ticība vīram būtu satricināta.

Džūds domāja par Annes vīru kā iespējamo aizdomās turamo. Viņš darbojās celtniecībā. Džūds nekad viņu nebija saticis, bet, lai arī kādas problēmas viņam būtu, tās nevarēja būt saistītas ar Džonu Hansonu, Karolu Robertsu vai Džūdu.

Bet kā tad ar Anni pašu? Vai viņa varētu būt psihopāte? Slepkava maniaks? Džūds atzvila krēslā un centās domāt objektīvi.

Viņš taču par Anni neko nezina, vienīgi to, ko viņa pati stāstījusi. Viņas pagātne varētu būt safantazēta, viņa varētu būt melojusi attiecībā uz savu tagadējo dzīvi, bet ko gan viņa ar to iegūtu? Ja arī tas viss ir tikai šarāde, lai apslēptu slepkavību, tad jābūt taču kādam iemeslam. Džūds atcerējās Annes seju un balsi un atzina, ka viņa neko tādu nebūtu spējusi izdarīt. Par to viņš varēja likt galvu ķīlā. Šīs domas ironija piespieda Džūdu iesmieties.

Viņš devās pēc Terijas Vašburnas kasetēm. Varbūt tomēr kaut kas bija palicis neievērots.

Terija pēdējā laikā pēc pašas vēlēšanās bija sākusi nākt uz nodarbībām arvien biežāk. Vai viņai radušās kādas grūtības, par kurām viņa tam vēl nav stāstījusi? Terijai ir tik nepārspējama interese par seksu, ka grūti noteikt viņas stāvokli. Un tomēr… kāpēc gan viņa tik pēkšņi un uzstājīgi bija lūgusi papildnodarbības?

Džūds uz labu laimi paņēma vienu no kasetēm un ielika magnetofonā.

“Parunāsim par jūsu laulībām, Terij. Jūs esat precējusies piecas reizes.”

“Sešas, bet kurš gan tās skaita.”

“Vai jūs bijāt godīga pret saviem vīriem?” Smiekli.

“Jūs mani uzbudināt. Pasaulē nav tāda vīrieša, kurš mani spētu apmierināt. Tā ir gluži fiziska padarīšana.”

“Ko jūs saprotat ar “fizisku padarīšanu”?” “Es esmu tā iekārtota, ka man ir karsts caurums, kas visu laiku jātur piepildīts.”

“Vai jūs tam ticat?”

“Ka tas ir jātur piepildīts?”

“Ka jūs fiziski esat savādāka nekā citas sievietes.”

“Protams. To man pastāstīja studijas ārsts. Tas saistīts ar dziedzeriem vai kaut ko tamlīdzīgu.” Pauze. “Viņš bija slikts mīļākais.”

“Esmu redzējis jūsu datus. Fiziski jūsu ķermenis visādā ziņā ir normāls.”

“Pie velna ar datiem, Čārlij! Kāpēc gan jums pašam to nepārbaudīt?”

“Vai esat kādreiz bijusi iemīlējusies, Terij?” “Es, iespējams, esmu iemīlējusies jūsos.” Klusums.

“Ak, aizvāciet to viepli no sava ģīmja. Es tur neko nevaru mainīt. Es jau jums teicu, ka esmu tā veidota. Es vienmēr esmu izsalkusi.”

“Es ticu. Bet ne jau jūsu augums ir izsalcis. Izsalkušas ir jūsu jūtas.”

“Es nekad neesmu mīlējusies ar jūtām. Vai nevēlaties to izmēģināt?”

“Nē.”

“Ko tad jūs vēlaties?”

“Palīdzēt jums.”

“Vai jūs nenāktu šurp un neapsēstos man blakus?”

“Tas šodien būtu viss.”

Džūds atkal izslēdza magnetofonu. Viņš atcerējās, ko Terija bija stāstījusi par savu lielas zvaigznes karjeru un ka viņš bija prasījis, kāpēc viņa pametusi Holivudu.

“Reiz ballītē, kurā visi bija apdzērušies, es iepļaukāju kādu lielībnieku,” Terija sacīja. “Bet izrādījās, ka viņš ir misters Lielais. Viņš lika mani izsviest no Holivudas, iesperot pa manu poļu pakaļu.”

Džūds nebija pētījis tālāk, jo tobrīd viņu neinteresēja viņas intīmā dzīve, un viņi par to nekad vairs nebija runājuši. Tagad viņā dzima šaubas. Džūdam jau toreiz vajadzēja papētīt to visu sīkāk. Viņam gan par Holivudu bija tikpat liela interese kā doktoram Luijam Līkijam vai Mārgaretei Mīdai par Patagonijas iedzimtajiem. Kurš gan varētu kaut ko zināt par Teriju Vašburnu, Holivudas zvaigzni?

Nora Hadlija bija Holivudas pielūdzēja. Džūds viņu mājā bija redzējis kinožurnālu kolekciju un šai sakarā ķircinājis Pīteru, bet Nora visu to vakaru pavadīja, dedzīgi aizstāvēdama Holivudu. Džūds pacēla klausuli un uzgrieza numuru.

Uz zvanu atbildēja Nora.

—    Sveiki! — Džūds sacīja.

—    Džūd! — Viņas balss kļuva silta un draudzīga. — Vai tu zvani, lai pateiktu, ka ieradīsies pie mums pusdienās?

—    Gan jau mēs vēl tās sarīkosim.

—   Dari gan tā, — viņa sacīja. — Es to apsolīju Ingrīdai. Viņa ir īsta skaistule.

Džūds bija pārliecināts, ka tā ir taisnība. Tomēr neviena nevarēja būt tik skaista kā Anne.

—     Ja tu lauzīsi vēl vienu norunu tikties,

Zviedrija mums pieteiks karu.

—    Es tā vairs nedarīšu.

—     Vai esi izveseļojies pēc tā sava nelaimes gadījuma?

—   Jā, protams.

—   Tas bija briesmīgi.

Noras balss ieskanējās kā vilcinādamās.

—    Džūd… par Ziemassvētkiem. Mēs abi ar Pīteru vēlētos, lai tu tos sagaidi kopā ar mums. Lūdzu!

Džūds juta pazīstamu sāpi krūtīs. Viņi to atkārtoja gadu no gada. Pīters un Nora bija viņa tuvākie draugi un nespēja paciest, ka Džūds katru gadu Ziemassvētkus pavada vienatnē, klaiņodams starp svešiem cilvēkiem, piespiezdams sevi iet <

arvien tālāk un tālāk, līdz beidzot ir tik noguris, ka vairs nespēj domāt. Tas bija gluži tā, it kā Džūds svinētu kādu briesmīgu melno mesu par godu mirušajiem, ļaujot sevi pārņemt sērām par aizgājušajiem un iesaistoties rituālā, pār kuru pašam nav nekādas varas. “Tu visu pārspīlē,”

Džūds sev gurdi sacīja.

—    Džūd…

Viņš ieklepojās. — Man ļoti žēl, Nora. —

Džūds zināja, cik ļoti Nora par viņu uztraucas.

—    Varbūt nākamajos Ziemassvētkos.

Nora centās apslēpt vilšanos. — Labi. Es to pateikšu Pīteram.

—     Paldies. — Piepeši Džūds atcerējās, kāpēc bija zvanījis. — Nora… vai tu pazīsti Teriju Vašburnu?

—     Teriju Vašburnu? Zvaigzni? Kāpēc tu tā jautā?

—   Es… es viņu šorīt sastapu Medisona avēnijā.

—     Patiešām? Tu nemānies? — Nora jutās aizgrābta kā mazs bērns. — Kā viņa izskatījās? Veca? Jauna? Tieva? Resna?

—    Viņa izskatījās labi. Viņa taču bija samērā liela zvaigzne, vai ne tā?

—     Samērā liela? Terija Vašburna bija vislielākā — un visādā ziņā, ja tu saproti, ko es ar to domāju.

—   Kāpēc gan tāda meitene pameta Holivudu?

—     Viņa jau to nepameta. Teriju no turienes izlidināja.

Tātad Terija bija sacījusi patiesību. Džūds uzreiz sāka justies labāk.

—   Jūs, ārsti, dzīvojat kā galvu smiltīs iebāzuši, vai tā nav? Terija Vašburna bija iesaistīta vienā no lielākajiem skandāliem, kādi vien Holivudā jebkad izcēlušies.

—     Patiesi? — Džūds sacīja. — Kas tad tur notika?

—    Viņa nogalināja savu draugu.

12.    nodaļa

Atkal bija sācis snigt. Uz ielas piecpadsmit stāvus zemāk mutuļoja satiksme, bet tās trokšņus slāpēja ziemeļvēja nestās mīkstās, baltās sniega pārslas. Logā otrpus ielai Džūds redzēja neskaidri pavīdam kādas sekretāres seju.

—    Nora, vai tu par to esi pārliecināta?

—   Ja ir runa par Holivudu, es šajā ziņā esmu staigājoša enciklopēdija, dārgais. Terija dzīvoja kopā ar “Continental Studios” prezidentu, bet tikās arī ar direktora asistentu. Kādu nakti Terija atklāja, ka asistents viņu krāpj, un sadūra to līdz nāvei. Studijas prezidents izmantoja visu savu ietekmi un samaksāja daudz naudas kukuļiem, lai šis incidents tiktu nosaukts par nelaimes gadījumu. Daļa no vienošanās bija tāda, ka Terijai jāpamet Holivuda un viņa nekad vairs nedrīkst atgriezties. Viņa to arī nav darījusi.

Džūds apstulbis vērās uz tālruņa aparātu.

—    Džūd, vai tu tur esi?

—   Jā-

—   Tu izklausies komisks.

—    Kur tu to visu esi dzirdējusi?

—   Dzirdējusi? Par to taču rakstīja visās avīzēs un žurnālos. Visi to zina.

Visi, izņemot Džūdu. — Paldies, Nora, — viņš sacīja. — Pasveicini Pīteru. — Džūds nolika klausuli.

Tad, lūk, kāds bijis viņas aiziešanas iemesls. Terija Vašburna bija nogalinājusi cilvēku un nebija Džūdam par to stāstījusi. Bet ja jau viņa ir nogalinājusi vienreiz…

Džūds domīgi paņēma bloknotu un ierakstīja tajā Terijas Vašburnas vārdu.

Iezvanījās telefons, un Džūds atkal pacēla klausuli. — Doktors Stīvenss…

—   Es tikai vēlējos pārbaudīt, kā jums klājas, — sacīja izmeklētājs Andželi. Viņa balss vēl arvien bija piesmakusi.

Džūdu pārņēma pateicības jūtas. Kāds tomēr viņam ticēja.

—    Vai ir kādi jaunumi?

Džūds saminstinājās. Viņš neredzēja iemeslu, kāpēc būtu jānoklusē gadījums ar bumbu.

—    Viņi mēģināja vēlreiz. — Džūds pastāstīja Andželi par Mūdiju un automašīnā ievietoto bumbu. — Tas varētu pārliecināt Makgrīviju, — viņš beigās piebilda.

—    Kur ir bumba? — Andželi balss skanēja satraukti.

Džūds vēlreiz saminstinājās. —Tā ir izjaukta.

—     Kas ar to izdarīts? — Andželi neticīgi

pavaicāja. — Kas to izdarīja?

—    Mūdijs. Viņam tas nelikās svarīgi.

—   Nelikās svarīgi? Kam tad, pēc viņa domām, ir paredzēts policijas departaments? Mēs būtu varējuši noteikt, kas to izgatavojis, tikai paskatoties vien. Tāpēc jau mums ir MO faili.

—    MO?

—    Modus operandi. Ļaudīm attīstās ieradumi. Ja viņi kaut ko izdara, tad ļoti iespējams, ka nākamreiz viņi darīs tieši tāpat… Man taču tas nav jums jāstāsta!

—     Nē, — Džūds domīgi atbildēja. Protams, ka Mūdijs to zināja. Vai viņam bija kāds iemesls nerādīt bumbu Makgrīvijam?

—    Doktor Stīvens, kā jūs nolīgāt Mūdiju?

—    Es viņa vārdu atradu dzeltenajās lapās. — Pat viņam pašam tas tagad likās stulbi.

Džūds, burtiski, dzirdēja, kā Andželi apspiež lāstu. — Patiesi, tad jau jūs par viņu neko nezināt.

—     Es zinu, ka uzticos viņam. Kāpēc jūs tā sakāt?

—    Man liekas, — Andželi teica, — ka tagad jūs nevienam nedrīkstētu uzticēties.

—   Bet Mūdijs nekādā ziņā nevar būt ar to visu saistīts. Dievs Tēvs! Es taču viņu uz labu laimi izvēlējos telefona grāmatā.

—    Mani neuztrauc tas, kur jūs viņu atradāt. Kaut kas te nav kārtībā. Mūdijs apgalvo, ka esot uzstādījis slazdu jūsu slepkavām, bet, kad tie jau

ir uzkodusies, viņš slazdu never ciet, un mēs nezinām, kas īsti tie slepkavas bijuši. Tad viņš parāda jums automašīnā ieliktu bumbu, kuru tikpat labi būtu varējis ielikt arī pats, un iegūst jūsu uzticību, vai ne tā?

—     Domāju, ka tas varētu būt iespējams, — Džūds sacīja. —Tomēr…

—   Var jau būt, ka jūsu draugs Mūdijs ir godīgs, bet tikpat labi ir iespējams, ka viņš gatavojas jūs nodot. Es vēlētos, lai jūs turpinātu sadarboties ar viņu, līdz mēs to uzzināsim.

Mūdijs varētu būt nostājies pret Džūdu? Bija grūti tam noticēt. Un tomēr viņš atcerējās savas agrākās aizdomas par to, ka Mūdijs gatavo viņam slazdus.

—    Kas man, jūsuprāt, būtu jādara? — Džūds pavaicāja.

—   Ko jūs sacītu par došanos prom no pilsētas? Es domāju — patiešām kaut kur aizbraukt.

—    Es nevaru pamest savus pacientus.

—    Doktor Stīvens…

—     Bez tam, — Džūds turpināja, — tas taču neko neatrisinātu, vai ne tā? Es pat nezinātu, no kā bēgu. Un, man atgriežoties, viss sāktos no sākuma.

Uz mirkli iestājās klusums. — Jums taisnība. — Andželi nopūtās, taču nopūta izvērtās klepus lēkmē. Viņš likās ļoti slims. — Kad jūs domājat atkal sazināties ar Mūdiju?

—       Es nezinu. Viņš doma, ka esot atminējis, kas aiz tā visa slēpjas.

—      Vai jums ir ienācis prātā, ka jūsu slepkava var samaksāt Mūdijam daudz vairāk nekā jūs? —

Andželi balsī ieskanējās uztraukums. —Ja viņš lūgs jūs ar viņu satikties, piezvaniet man. Es dažas dienas pavadīšu mājās gultā. Lai arī ko jūs darītu, doktor, netiecieties ar viņu vienatnē!

—     Jūs visu pārspīlējat, — Džūds pretojās.

—   Tikai tāpēc, ka Mūdijs izņēma no manas automašīnas bumbu…

—      Tur slēpjas daudz kas vairāk, — Andželi sacīja. — Man ir tāda nojauta, ka jūs esat izvēlējušies nepareizo vīru.

—       Es piezvanīšu, kad viņš mēģinās ar mani sazināties, — Džūds apsolīja. Tad apjucis nolika klausuli. Vai Andželi tiešām pārspīlē? Bija iespējams, ka Mūdijs izmantojis bumbu, lai iegūtu Džūda uzticību. Tad nākamais solis būtu pavisam

viegls — Mūdijam tikai jāpiezvana Džūdam un [

jāpalūdz satikties kādā nomaļā vietā, kā ieganstu minot to, ka atradis jaunu pierādījumu. Un tad…

Džūds nodrebēja. Vai viņš būtu kļūdījies attiecībā uz Mūdija raksturu? Džūds atcerējās savu pirmo iespaidu par šo mazo vīreli. Viņam bija licies, ka Mūdijs ir neveikls un neaptēsts, bet vēlāk atklājās, ka aiz šīs smieklīgās ārienes slēpjas ļoti ass prāts.

Taču tas vēl nenozīmēja, ka Mūdijam var uzticēties.

Un tomēr… Džūds izdzirdēja kādu troksni reģistra-

167

turas telpā un palūkojās pulkstenī. Anne! Viņš steidzīgi noglabāja ierakstus, tad devās pie privātā kabineta durvīm un tās atvēra.

Anne stāvēja gaitenī. Viņai mugurā bija tumši zils kostīms un galvā — cepurīte, kas izcēla smalko seju. Viņa bija iegrimusi domās un nemaz nemanīja, ka Džūds viņu vēro. Viņš pētīja sievieti, uzsūkdams sevī tās skaistumu, mēģinādams rast kādu nepilnību, kas viņam ļautu sevi pārliecināt, ka tā nav viņam domāta un kādu dienu tas atradīs vēl skaistāku un labāku. Lapsa un vīnogas. Ne jau Freids bija psihiatrijas pamatlicējs, bet gan Ēzops.

'■— Sveiki! — viņš sacīja.

Anne izbrīnīta pacēla galvu, tad pasmaidīja.

—    Sveiki!

—    Ienāciet, misis Bleika!

Viņa devās Džūdam garām iekšā kabinetā un gluži netīšām pieskārās viņam. Tad pagriezās un palūkojās ārstā ar savām neticami violetajām acīm.

—    Vai policija jau ir atradusi to, kurš jūs notrieca? — Annes sejā vīdēja patiesas rūpes.

—     Pagaidām vēl ne. — Džūds norādīja uz krēslu.

Anne vēroja viņa seju. —Jūs izskatāties noguris. Vai tad jums tik agri bija jābūt atpakaļ darbā?

Dievs debesīs! Džūdam nelikās, ka viņš spēs uzklausīt līdzjūtības apliecinājumus. Tikai ne tagad. Un ne no šīs sievietes. Džūds sacīja: — Ar mani viss ir kārtībā. Es šodien atcēlu visus apmeklējumus. Manas telefona centrāles darbinieki nevarēja jūs sazvanīt.

Annes sejai pārslīdēja nemiera ēna. Viņu darīja nemierīgu doma, vai viņa nav Džūdu iztraucējusi. Viņa — iztraucējusi… — Man ļoti žēl. Ja vēlaties, es iešu prom…

—   Lūdzu, nedariet to! — Džūds steidzīgi sacīja.

—    Es priecājos, ka viņi nevarēja jūs sazvanīt. — Šī taču bija pēdējā reize, kad viņš to varēja satikt.

—    Kā jūs jūtaties? — viņš pavaicāja.

Anne saminstinājās, gribēdama kaut ko sacīt, tad pārdomāja. — Esmu mazliet apjukusi.

Viņa savādi lūkojās Džūdā, un šajā skatienā bija kaut kas tāds, kas Džūdā aizskāra kādu sen neskanējušu stīgu. Viņš juta siltumu un maigumu, kas strāvoja no Annes, un neizmērojamas ilgas. Un piepeši Džūds sarāvās. Viņš taču tikai mēģināja sev iestāstīt, ka Anne jūt to pašu, ko viņš. Uz mirkli jūtas viņu bija piemānījušas gluži kā tādu pirmā kursa psihiatrijas studentu.

—    Kad jūs dodaties uz Eiropu? — viņš pavaicāja.

—    Ziemassvētku rītā.

—  Jūs un jūsu vīrs? — Džūds jutās kā pēdējais idiots, kas sācis teikt banalitātes.

—    Kurp jūs dosieties?

—    Stokholma… Parīze… Londona… Roma.

“Es vēlētos tev parādīt Romu,” Džūds nodomāja. Viņš tur bija pavadījis gadu, stažējoties Savienoto Valstu slimnīcā. Tur augstu kalnos, blakus pagānu svētvietai netālu no Tivoli dārziem atradās jauks veclaicīgs restorāns “Ķibele”, kur piesaulē varēja sēdēt stundām ilgi, vērojot, kā virs aizām lidinās simtiem meža baložu.

Un Anne dodas uz Romu kopā ar savu vīru…

—   Tas būs mūsu otrais medusmēnesis, — viņa sacīja. Viņas balsī ieskanējās slāpēts izmisums, kuru netrenēta auss nemaz nebūtu uztvērusi. Džūds pat nodomāja, ka tas viņam tikai izlicies.

Džūds palūkojās Annē daudz vērīgāk. No skata viņa likās mierīga, bet aiz šīs maskas bija jūtama spriedze. Ja tā ir iemīlējusies jauna meitene, kas dodas uz Eiropu otrajā medusmēnesī, tad šai ainai kaut kā trūkst.

Un piepeši Džūds aptvēra, kas tas ir.

Anne nepauda satraukumu. Ja arī tas viņā mājoja, to bija nomākušas kādas spēcīgākas jūtas. Skumjas? Nožēla?

Viņš pamanīja, ka lūkojas sievietē, nenovērsdams skatienu. — Cik… cik ilgi jūs būsiet prom? — Kārtējais idiotiskais jautājums!

Viņas lūpāspavīdēja smaids, it kā Anne nojaustu, ko viņš domā. — Es īsti nezinu, — viņa jautri sacīja. — Antonija plāni ir tik nenoteikti.

—     Saprotu. — Džūds izmisis palūkojās uz grīdsegu. Viņam tas ir jāizbeidz. Kaut arī Džūds jutās kā galīgs muļķis, nespējot šķirties no viņas, tomēr bija jāļauj Annei iet. — Misis Bieika… — viņš iesāka.

’ Jā?

Džūds centās saglabāt mieru. — Es patiešām jūs uz šejieni izsaucu neīsta iemesla dēļ. Jums nebija nepieciešams vēlreiz nākt pie manis. Es tikai vēlējos jums pateikt… ardievas.

Savādā kārtā likās, ka no sievietes sejas pazūd daļa nervozuma. — Es zinu, — viņa klusi sacīja.

—   Arī es jums vēlējos pateikt ardievas. — Un atkal Annes balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas saistīja Džūda uzmanību.

Anne piecēlās kājās. — Džūd… — Viņa palūkojās Džūdā un vairs nenovērsa skatienu. Viņš tās acīs ieraudzīja to pašu, ko Anne droši vien redzēja Džūda skatienā. Saikne starp viņiem bija kļuvusi tik stipra, ka to varēja sajust gluži fiziski. Džūds paspēra soli viņai pretim, tad apstājās. Viņš nedrīkstēja pakļaut mīļoto sievieti briesmām, kas draudēja viņam pašam.

Kad Džūds ierunājās, viņš jau gandrīz bija savaldījies. — Atsūtiet man kartīti no Romas.

Anne ilgi vērās viņā. — Lūdzu, esiet uzmanīgs, Džūd.

Viņš, neuzticēdamies savai balsij, pamāja ar galvu.

Un tad viņa devās prom.

Telefons iezvanījās vismaz trīs reizes, līdz Džūds to sadzirdēja. Viņš pacēla klausuli.

—     Vai tas esat jūs, dok? — Zvanītājs bija Mūdijs. Viņa balss, uztraukumā aizsmokot, burtiski, lauzās ārā no telefona aparāta. — Vai esat viens?

-Jā.

Mūdija satrauktajā balsī pavīdēja dīvains tonis, bet Džūds nespēja noteikt, kas tas īsti ir. Piesardzība? Bailes?

—    Dok, vai atceraties — es jums jau teicu, ka nojaušu, kas ir jūsu slepkava?

-Jā…

—    Man bija taisnība.

Džūds juta, ka pār muguru pārskrien aukstas tirpas. —Jūs zināt, kas nogalināja Džonu Hansonu un Karolu?

—   Jā, es zinu. Un zinu arī, kāpēc. Jūs esat nākamais, doktor.

—    Pasakiet man…

—   Ne jau pa telefonu, — Mūdijs sacīja. — Būs labāk, ja mēs kaut kur satiksimies un aprunāsimies. Nāciet viens pats!

Džūds mēmi blenza uz telefona klausuli, ko turēja rokā.

NĀCIET VIENS PATS!

—     Vai jūs mani dzirdat? — vaicāja Mūdija balss.

—   Jā, — Džūds steidzīgi atbildēja. Ko bija teicis Andželi? “Lai arī ko jūs darītu, doktor, netiecieties ar viņu vienatnē!” — Kāpēc mēs nevaram tikties

tepat? — viņš pavaicāja, cenšoties novilcināt laiku.

—   Man liekas, ka mani izseko. Man gan izdevās no viņiem aizbēgt. Es zvanu no Pieczvaigžņu gaļas iepakošanas kompānijas. Tā atrodas Divdesmit trešajā ielā, uz rietumiem no Desmitās avēnijas, netālu no dokiem.

Džūds vēl arvien nespēja noticēt, ka Mūdijs izlicis viņam slazdus, tāpēc nolēma pārbaudīt.

—    Es paņemšu līdzi Andželi.

Mūdija balss kļuva asa. — Neņemiet līdzi nevienu! Nāciet viens pats!

Te nu tas bija.

Džūds iztēlojās mazo budu vada otrā galā. Šo atklāto draugu, kas iekasēja piecdesmit dolāru dienā, kā arī naudu citiem izdevumiem, lai patiesībā sarīkotu Džūda slepkavību.

Džūds centās saglabāt mieru. — Ļoti labi, — viņš sacīja. — Es turp aizbraukšu. — Viņš izmēģināja vēl pēdējo iespēju. — Vai esat pārliecināts, ka zināt, kas aiz tā visa slēpjas, Mūdij?

—   Protams, dok. Vai esat kādreiz dzirdējis par Donu Vintonu? — Un Mūdijs nolika klausuli.

Džūds stāvēja pie telefona aparāta un mēģināja izanalizēt emociju vētru, kas viņu bija pārņēmusi. Tad sameklēja Andželi mājas telefona numuru un piezvanīja. Signāls atskanēja piecas reizes, un Džūdu pārņēma piepešas paniskas bailes, ka Andželi varētu nebūt mājās. Vai viņš viens pats uzdrošinātos tikties ar Mūdiju?

Tad Džūds izdzirda Andželi nazālo balsi.

—    Hallo!

—  Te zvana Džūds Stīvenss. Man tikko piezvanīja Mūdijs.

Andželi balss piepeši kļuva moža. — Ko viņš sacīja?

Džūds saminstinājās, juzdams pēdējos neizprotamas lojalitātes uzplūdus un… jā, arī pieķeršanos šim mazajam, apaļajam vīrelim, kas aukstasinīgi gatavoja viņa slepkavību. — Viņš aicināja mani tikties Pieczvaigžņu gaļas iepakošanas kompānijā. Tā atrodas Divdesmit trešajā ielā, netālu no Desmitās avēnijas. Viņš lika man nākt vienam pašam.

Andželi drūmi iesmējās. — Viņš to gribētu gan. Neejiet ārā no sava kabineta, doktor. Es piezvanīšu leitnantam Makgrīvijam. Mēs abi aizbrauksim jums pakaļ.

—   Labi, — Džūds sacīja un lēni nolika klausuli. Normens Z. Mūdijs. Jautrais buda no dzeltenajām lapām. Džūds juta neizskaidrojamas skumjas. Mūdijs bija viņam iepaticies. Viņš tam bija uzticējies.

Bet Mūdijs vēlējās viņu nogalināt.

13.       nodaļa

)

Pēc divdesmit minūtēm Džūds atvēra durvis un ielaida Andželi un leitnantu Makgrīviju. Andželi acis bija apsārtušas un asaroja. Balss bija aizsmakusi. Džūds mirkli nožēloja, ka izrāvis viņu no slimības gultas. Makgrīvijs sveicināja ar nelaipnu, strupu mājienu.

—    Es pastāstīju leitnantam Makgrīvijam par Normena Mūdija zvanu, — Andželi sacīja.

—   Jā, paskatīsimies, kas te īsti ellē notiek, — Makgrīvijs drūmi novilka.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi jau traucās ar policijas auto uz Vestsaidas pusi. Pie stūres sēdēja Andželi. Vieglā snigšana bija pārstājusi, un Man- <

hetenas debesīs starp smagajiem lietus mākoņiem iemirdzējās rietošās saules stari. Tālumā skaļi norībēja pērkons, tad pie apvāršņa uzplaiksnīja spožs zibens. Pret automašīnas vējstiklu sāka sisties lietus lāses. Virzienā uz pilsētas nomali augstos debesskrāpjus nomainīja nelielas padrūma izskata dzīvojamās mājas, kas bija saspiedušās kopā, it kā meklējot patvērumu no asā sala.

Automobilis iegriezās Divdesmit trešajā ielā un

175

devās uz rietumiem, kur plūda Hadsona upe. Viņi iebrauca autokapsētu, mašīndarbnīcu un nelielu bāru rajonā, pabrauca garām vairākiem garāžu kvartāliem, pārvadājumu kompānijām un noliktavām. Kad bija sasniegts krustojums ar Desmito avēniju, Makgrīvijs pamāja Andželi, lai tas pietur.

—    Te mēs izkāpsim. — Makgrīvijs pagriezās pret Džūdu. — Vai Mūdijs neteica, ka viņam līdzi būs vēl kāds?

—    Nē.

Makgrīvijs atpogāja mēteli un pārlika dienesta revolveri no maksts uz mēteļa kabatu. Andželi sekoja viņa piemēram. — Turieties mums aizmugurē! — Makgrīvijs pavēlēja Džūdam.

Visi trīs vīrieši sāka iet uz priekšu, pieliecot galvu pret vēja nestajām lietus šaltīm. Pēc puskvartāla viņi nonāca pie apdrupušas ēkas, virs kuras ieejas vīdēja pabalējis uzraksts:

“PĪECZ VAI GŽŅ U GAĻAS IEPAKOŠANAS KOMPĀNIJA ”

Pie ēkas nemanīja ne vieglās automašīnas, ne kravas auto, ne gaismu, itin nekādas dzīvības pazīmes.

Abi izmeklētāji, katrs no savas puses, piegāja pie durvīm. Makgrīvijs paraustīja durvju rokturi. Tās bija aizslēgtas. Viņš palūkojās apkārt, tomēr zvana pogu neatrada. Viņi ieklausījās. Klusums,

176

skanēja tikai lietus plīkšķēšana.

—    Izskatās, ka te ir slēgts, — Andželi sacīja.

—                 Iespējams, ka tā, — Makgrīvijs atbildēja.

—    Ir taču piektdiena pirms Ziemassvētkiem. Šajā dienā visi uzņēmumi atlaiž strādniekus mājās jau pusdienlaikā.

—   Vajadzētu būt otrai ieejai.

Džūds sekoja abiem izmeklētājiem, kuri uzmanīgi devās uz ēkas aizmuguri, cenzdamies neiekāpt peļķēs. Pienākuši pie aizmugures iebrauktuves un palūkojušies tajā, viņi varēja atšķirt pārstrādes platformu un tās priekšā atstātās kravas automašīnas. Nemanīja neviena cilvēka. Tad viņi devās tālāk, līdz sasniedza platformu.

—    Labi, — Makgrīvijs sacīja Džūdam. — Uzdziediet!

Džūds saminstinājās, juzdamies neizskaidrojami noskumis par to, ka jānodod Mūdijs. Tad viņš pacēla balsi. — Mūdij! —Vienīgā atbilde bija klaidoņa kaķa ieņaudēšanās — tas šeit bija radis patvērumu no lietus. — Mister Mūdij!

Virs platformas vīdēja lielas koka durvis, kuras izmantoja, lai nogādātu kastes no noliktavas uz kravas automašīnām. Uz platformu neveda trepes, tāpēc Makgrīvijs ar savam izskatam neraksturīgu vieglumu rāpās augšā pa stāvo sienu. Viņam sekoja Andželi un tad arī Džūds. Andželi piegāja pie durvīm un pagrūda. Tās nebija aizslēgtas. Durvis atslīdēja vaļā ar skaļu, spalgu protesta čīkstoņu. Klaiņojošais kaķis tai cerīgi atsaucās, aizmirsdams par savu patvērumu. Noliktavā valdīja piķa melna tumsa.

—   Vai paņēmi līdzi kabatas lukturīti? — Makgrīvijs pavaicāja Andželi.

—    Nē.

—    Nolādēts!

Viņi piesardzīgi devās iekšā tumsā. Džūds vēlreiz iesaucās: — Mister Mūdij! Te Džūds Stīvenss.

Atbildes nebija, tikai grīdas dēli iečīkstējās, vīriem virzoties uz priekšu. Makgrlvijs pavandījās kabatās un izvilka sērkociņu kastīti. Viņš aizdedzināja sērkociņu un pacēla to augšup. Tā vājā, trīsošā liesmiņa atblāzmojās pret kailajām sienām telpā, kas likās kā liela klinšu ala. Sērkociņš nodzisa. — Sameklē taču to sasodīto slēdzi, — Makgrīvijs sacīja. — Tas bija mans pēdējais sērkociņš.

Džūds dzirdēja, ka Andželi taustās gar sienām, meklēdams slēdzi. Džūds virzījās tālāk uz priekšu. Abus pārējos viņš vairs nemanīja. — Mūdij! — Džūds iesaucās.

Viņš dzirdēja no telpas otras malas atskanam Andželi balsi. —Te irtas slēdzis. —Tad atskanēja klikšķis, bet nekas nenotika.

—   Droši vien izslēgta elektrība, — Makgrlvijs sacīja.

Džūds atdūrās pret sienu. Izstiepis rokas, viņš sataustīja durvju rokturi. Džūds to nospieda un pagrūda durvis. Masīvās durvis atvērās, un Džūdam krūtīs iesitās auksta gaisa vilnis. — Es atradu durvis! — viņš iesaucās. Tad pārkāpa pāri slieksnim un devās iekšā. Džūds dzirdēja, ka durvis aiz viņa aizcērtas, un viņa sirds sāka sisties ātrāk. Ja vien tas bija iespējams, tad šeit bija vēl tumšāks nekā pirmajā telpā.

—   Mūdij! Mūdij!…

Baisms, draudīgs klusums. Mūdijam taču vajadzēja te būt. Džūds zināja, ko nodomās leitnants Makgrīvijs, ja viņa te nebūs. Tas būs gluži tā, it kā viņš atkal būtu nobijies no kāda spoka.

Džūds paspēra vēl vienu soli uz priekšu un piepeši sajuta sejai pieskaramies aukstu miesu. Viņš panikā atlēca sānis, juzdams, kā uz kakla saceļas īsie matiņi. Tikai tagad viņš samanīja, ka gaisā virmo asins un nāves smaka. Kaut kur apkārt klaiņoja ļaunums un gaidīja iespēju uzbrukt. Ausīs sāka zvanīt, un sirds sitās tik straujā ritmā, ka kļuva grūti elpot. Ar drebošiem pirkstiem viņš sataustīja mēteļa kabatā sērkociņu kastīti un uzrāva sērkociņu. Tā gaismā viņam pretī lūkojās milzīga, nedzīva acs, un pagāja brīdis, kamēr Džūds atguvās no šoka un aptvēra, ka lūkojas nokautā govī, kas karājas uz metāla āķa. Viņš ieraudzīja vēl vienu govs ķermeni un durvju apveidus tālākajā telpas sienā, tad sērkociņš nodzisa. Durvis, iespējams, veda uz biroju. Tur viņu varētu gaidīt Mūdijs.

Džūds devās cauri tumsai uz durvju pusi un atkal sajuta aukstas miesas pieskārienu. Viņš stei

dzīgi pakāpās sānis un turpināja ceļu uz durvīm.

—    Mūdij!

Viņš sāka uztraukties — kas gan aizkavējis Andželi un Makgrīviju!? Viņš virzījās garām ķermeņiem, juzdamies tā, it kā ar viņu kāds censtos izspēlēt drausmu joku. Taču viņš nespēja iedomāties, kas un kāpēc to dara. Tuvodamies durvīm, viņš uzdūrās vēl kādam ķermenim.

Džūds apstājās, lai sakoncentrētos. Viņš iededza savu pēdējo sērkociņu. Viņa priekšā, uzsprausts uz gaļas āķa un, kā šķita, riebīgi ņirgdams, karājās Normens Z. Mūdijs. Tad sērkociņš nodzisa.

14.        nodaļa

Policijas ārsta palīgi bija beiguši savu darbu un devušies prom. Mūdija līķis bija aizvests, un noliktavā vairs nebija neviena cita, izņemot Džūdu, Makgriviju un Andželi. Viņi sēdēja menedžera mazajā kabinetā, ko greznoja vairāki plakāti, kuros bija redzamas kailas sievietes. Pie veca galda stāvēja biroja krēsls un divi dokumentu skapji. Bija ieslēgta gan gaisma, gan elektriskā apkure.

Ražotnes menedžeris misters Pauls Moreti bija iztraucēts kādās pirmssvētku svinībās un atvests uz noliktavu, lai atbildētu uz jautājumiem. Viņš paskaidroja, ka sakarā ar svētku tuvošanos visi darbinieki atlaisti mājās jau ap pusdienlaiku. Viņš aiz- < slēdzis durvis divpadsmitos trīsdesmit, un, cik viņam zināms, tobrīd visā apkārtnē neviena neesot bijis. Misters Moreti bija diezgan pamatīgi piedzēries, un, kad Makgrīvijs juta, ka vairs neko no viņa neuzzinās, tas viņu lika aizvest mājās. Džūds tikai daļēji manīja, kas notiek apkārt. Viņa domas vijās ap Mūdiju — cik tas bija jautrs un dzīvespriecīgs un cik cietsirdīgā nāvē ir gājis bojā. Džūds notikušajā vainoja pats sevi. Ja viņš nebūtu iesais-

tījis Mūdiju savā murgā, mazais detektīvs tagad vēl būtu dzīvs.

Bija jau gandrīz pusnakts. Džūds vismaz desmit reižu bija vārā balsī atstāstījis, ko Mūdijs teica pa telefonu. Makgrīvijs, ietinies mētelī, sēdēja pretim un drūmi to vēroja, košļādams savu cigāru. Beidzot viņš ierunājās: — Vai jūs lasāt kriminālromānus?

Džūds pārsteigts palūkojās viņā. — Nē, kāpēc jūs tā jautājat?

—    Es jums pateikšu, kāpēc. Man liekas, ka jūs esat pārāk labs, lai būtu patiess, doktor Stīvens. Jau kopš paša sākuma es domāju, ka jūs šajā lietā esat iepinies līdz kaklam. Un kas notiek? Piepeši jūs no slepkavas pārvēršaties par viņa mērķi. Vispirms paziņojat, ka jūs notriecis auto un…

—   Bet auto patiešām viņu notrieca, — Andželi viņam atgādināja.

—    Tur varētu būt vainīgs kāds pusaudzis, — Makgrīvijs atcirta. — Bet tikpat labi to varēja sarīkot kāds, kas ir uz vienu roku ar mūsu doktoru.

—    Viņš pagriezās atpakaļ pret Džūdu. — Pēc tam jūs piezvanāt Andželi un izmisušā balsī paziņojat, ka pie jums kabinetā kāds laužas iekšā un mēģina jūs nogalināt.

—    Viņi patiešām ielauzās, — Džūds sacīja.

—    Nē, viņi neielauzās, — Makgrīvijs atcirta.

—   Viņi izmantoja īpašu atslēgu. — Viņa baiss kļuva asāka. — Jūs pats taču teicāt, ka bija tikai divas — jūsu un Karolas Robertsas atslēgas.

—   Tā ir taisnība. Es jau jums teicu — viņi nokopējuši Karolas atslēgu.

—    Es zinu, ko jūs man teicāt. Es liku izdarīt parafīna testu. Karolas atslēgai nekad nav taisīta kopija, doktor. — Viņš ieturēja pauzi, lai Džūds uztvertu viņa domu gājienu. — Un, tā kā viņas atslēga ir pie manis… paliek tikai jūsējā, vai ne?

Džūds klusējot lūkojās viņā.

—   Kad es neuzķēros uz jūsu teorijas par maniaku, jūs nolīgāt detektīvu no dzeltenajām lapām, un viņš tūlīt pat atrod jūsu automašīnā bumbu. Tikai es to nevaru aplūkot, jo tās te vairs nav. Tad jūs nolemjat, ka pienācis laiks piegādāt man vēl vienu līķi, tāpēc izspēlējat teātri ar Andželi par šķietamo telefona sarunu ar Mūdiju, kas it kā uzzinājis, kurš īsti vēlas jūs nogalināt. Bet kas notiek? Mēs ierodamies un ieraugām viņu karājoties uz gaļas āķa.

Džūds dusmās pietvīka. — Es neesmu atbildīgs par notikušo.

Makgrīvijs veltīja viņam ilgu, ciešu skatienu.

—    Vai zināt vienīgo iemeslu, kāpēc jūs vēl neesat arestēts? Tāpēc, ka es neesmu atradis šai mīklai motīvu. Bet es to atradīšu, doktor. Varat būt drošs. — Viņš piecēlās kājās.

Džūds piepeši kaut ko atcerējās. — Pagaidiet! — viņš sacīja. — Bet kā tad ar Donu Vintonu?

—    Kas ir ar viņu?

—    Mūdijs sacīja, ka viņš esot atbildīgs par visām slepkavībām.

—    Vai jūs pazīstat kādu, ko tā sauc?

—     Nē, — Džūds atbildēja. — Man likās, ka policijai gan viņš varētu būt pazīstams.

—    Nekad neesmu par tādu dzirdējis. — Makgnvijs palūkojās uz Andželi, bet arī tas papurināja galvu.

—    Labi. Izsūtiet pieprasījumu uz Dona Vintona vārda. FIB. Interpolam. Policijas šefiem visās lielākajās Savienoto Valstu pilsētās. — Tad viņš palūkojās uz Džūdu. — Vai tagad esat apmierināts?

Džūds pamāja. Tam, kas par to visu ir atbildīgs, noteikti ir krimināla pagātne. Nevajadzētu rasties grūtībām, noskaidrojot tā personību.

Džūds atkal atcerējās Mūdiju ar viņa dīvainajiem aforismiem un aso prātu. Viņam uz šejieni noteikti ir sekots. Nav iespējams, ka viņš būtu nolicis šeit tikšanos vēl kādam, jo ļoti skaidri bija paudis vēlēšanos pēc slepenības. Bet tagad viņi vismaz zina slepkavas vārdu.

Praemonitus, praemunitas.

Brīdināts — tātad apbruņots.

Ziņas par Normena Z. Mūdija slepkavību parādījās visu rīta laikrakstu pirmajās lapās. Džūds bija īsumā pieminēts kā aculiecinieks, kas kopā ar policiju atradis mirušo, bet stāsta lielāko daļu Makgrivijs bija veiksmīgi noklusējis. Viņam patika noslēpumainība. Džūds prātoja, ko gan tagad par viņu domā Anne.

»

Bija sestdiena, un parasti sestdienas rītā Džūds devās uz darbu klīnikā, taču šoreiz bija sarunājis, ka tiks aizvietots. Tāpēc Džūds devās uz savu biroju, braukdams liftā viens pats un uzmanīgi lūkodamies apkārt, vai gaiteņos nemanīs kādu svešu. Pat tā rīkodamies, viņš gudroja, cik gan ilgi cilvēks var šādu dzīvi izturēt.

Tajā rītā viņš vismaz divpadsmit reizes apspieda vēlēšanos pacelt klausuli un piezvanīt izmeklētājam Andželi, lai uzzinātu, vai ir kādas ziņas par Donu Vintonu. Gan jau Andželi pats viņam piezvanīs, tiklīdz kaut kas noskaidrosies. Džūds lauzīja galvu par to, kas varētu būt rosinājis Donu Vintonu sākt slepkavot. Tas varētu būt viens no pacientiem, kurus Džūds ārstēja pirms daudziem gadiem, iespējams, tad, kad bija vēl tikai praktikants. Kāds, kuram liekas, ka Džūds to atstājis novārtā vai kaut kā citādi aizvainojis. Tomēr Džūds nespēja atcerēties nevienu pacientu, kuru sauktu par Donu Vintonu.

Ap pusdienlaiku Džūds dzirdēja, ka gaitenī kāds cenšas atvērt durvis, kas veda uz reģistratūras istabu. Tas bija Andželi. Džūds nespēja atšifrēt izmeklētāja sejas izteiksmi, taču viņam likās, ka Andželi izskatās vēl vairāk sanīcis un novājējis. Tā deguns bija sarkans, un tas visu laiku šņaukājās.

Andželi ienāca Džūda kabinetā un vārgi atslīga krēslā.

—     Vai jūs esat uzzinājis, kas ir Dons Vintons? — Džūds dedzīgi ievaicājās.

Andželi pamāja. — Mēs saņēmām telegrammas no FIB, visu lielāko pilsētu policijas šefiem, kā arī Interpola. — Džūds gaidīja, baidīdamies pat elpot. — Neviens nekad nav dzirdējis par tādu Donu Vintonu.

Džūds neticīgi lūkojās Andželi, un piepeši tam sāka likties, ka viņš slīkst. — Bet tas taču nav iespējams! Man liekas… kādam taču viņš ir jāpazīst. Cilvēks, kas izdarījis tik daudz noziegumu, nevarēja rasties no zila gaisa!

—    Tieši to pašu sacīja Makgrīvijs, — vāri attrauca Andželi. — Doktor, es ar saviem vīriem visu nakti pavadīju, pārbaudot visus Donus Vintonus Manhetenā un citos Ņujorkas rajonos. Mēs pārbaudījām pat Ņūdžersiju un Konektikutu. — Viņš izņēma no kabatas salocītu papīra lapu un parādīja to Džūdam. — Telefonu grāmatā atradām vienpadsmit Donus Vintonus, kas savu vārdu izrunā kā “Tons”, četrus, kas to izrunā kā “Tens”, un divus, kas to izrunā kā “Tins”. Mēs pat izmēģinājām to kā vienu vārdu. Tādi atradās tikai pieci. Viens no viņiem ir paralizēts, otrs ir mācītājs, trešais — kādas lielas bankas prezidents. Vēl viens ir ugunsdzēsējs, kurš tajā laikā, kjid notika divas no slepkavībām, atradies dežūrā. Tātad

atliek tikai viens, bet tam pieder zooveikals, un tas ir vismaz astoņdesmit gadus vecs.

Džūds juta, ka ir izslāpis. Piepeši viņš aptvēra, cik ļoti bija paļāvies uz šo vārdu. Mūdijs, protams, nebūtu viņam to darījis zināmu, ja nebūtu bijis pārliecināts. Viņš jau neteica, ka Dons Vintons ir izpildītājs. Viņš sacīja, ka šis virs ir to visu izdomājis. Nevar būt, ka policijai nav nekādu ziņu par šādu cilvēku. Mūdijs tika nogalināts, jo bija atklājis patiesību. Un tagad, kad Mūdija vairs nav, Džūds ir palicis galīgi viens un cilpa ap viņa kaklu turpina savilkties.

—    Man ļoti žēl, — Andželi sacīja.

Džūds palūkojās izmeklētājā un piepeši atcerējās, ka Andželi visu nakti nav bijis mājās. — Es augsti vērtēju jūsu pūles, — viņš pateicīgi sacīja.

Andželi paliecās uz priekšu. — Vai esat pārliecināts, ka pareizi saklausījāt to, ko teica Mūdijs?

—  Jā. — Džūds koncentrēdamies aizvēra acis. Viņš bija vaicājis Mūdijam, vai tas patiešām zina, kas aiz visa slēpjas. “Protams, dok. Vai esat kādreiz dzirdējis par Donu Vintonu?” Dons Vintons. Viņš atvēra acis. —Jā, — Džūds apstiprināja.

Andželi nopūtās. — Tad mēs esam palikuši pie saviem līķiem. — Viņš drūmi iesmējās. — Tas nebija domāts nopietni. — Andželi nošņaukājās.

—   Jums labāk būtu likties gultā.

Andželi piecēlās. — Laikam gan.

Džūds saminstinājās. — Cik ilgi jūs jau esat

Makgrīvija partneris?

—    Šī ir mūsu pirmā kopīgā lieta. Kāpēc tā jautājat?

—    Kā jums liekas, vai viņš ir spējīgs mani apmelot slepkavībā?

Andželi atkal nošņaukājās. — Man liekas, ka jums varbūt pat ir taisnība, doktor. Es labāk došos uz gultu. — Viņš devās uz durvju pusi.

—     Iespējams, ka man tomēr ir kāds pavediens, — Džūds sacīja.

Andželi spēji apstājās un pagriezās atpakaļ.

—    Turpiniet]

Džūds viņam pastāstīja par Teriju, tad piebilda, ka gatavojas pārbaudīt dažus no Džona Hansona agrākajiem draugiem.

—     Tas nav daudz, — Andželi atklāti sacīja.

—    Tomēr, protams, ir vairāk nekā nekas.

—    Man jau ir apnicis būt par mērķi. Es sākšu cīnīties pretī. Es viņiem vēl parādīšu!

Andželi palūkojās viņā. — Bet kā gan? Mēs taču cīnāmies ar ēnām.

—    Kad aculiecinieki apraksta aizdomās turamo, policijas mākslinieks, pamatojoties uz visiem aprakstiem, uzzīmē vienotu attēlu, vai ne tā?

Andželi pamāja. —To sauc par fotorobotu.

Džūds uztraukti sāka soļot apkārt pa kabinetu. — Es jums iedošu tā vīra personības aprakstu, kurš aiz tā visa slēpjas.

—   Kā gan jūs to varēsiet? Jūs taču nekad viņu

neesat redzējis. Tas varētu būt jebkurš.

—     Nē, nevar vis, — Džūds viņu pārtrauca.

—    Vīrs, kuru mēs meklējam, ir ļoti, ļoti īpašs.

—   Kāds nenormālais.

—   Nenormālums ir ļoti neskaidrs jēdziens. Tas pat nav medicīnas termins. Normālums gluži vienkārši ir cilvēka prāta spēja pielāgoties apkārtējai videi. Ja nespējam pielāgoties, mēs vai nu slēpjamies no realitātes, vai arī paceļam sevi pāri citiem un radām sev dzīvi, kurā mēs esam pārcilvēki, kam nav jāievēro citiem domātie likumi.

—   Mūsu vīrs uzskata sevi par pārcilvēku.

—    Tieši tā. Bīstamā situācijā ir trīs izvēles iespējas: bēgt, rast kompromisu vai uzbrukt. Šis slepkava uzbrūk.

—   Tātad viņš ir vājprātīgs.

—     Nē, vājprātīgie reti kad nogalina, jo viņu prāta spējas ir ļoti ierobežotas. Mums ir darīšana ar daudz sarežģītāku personu. Tā var būt gan šizofrēnija, gan mizantropija vai vēl kas cits, vai arī dažādu slimību sajaukums. Pilnīgi iespējams, ka šis cilvēks pārcietis īslaicīgu atmiņas zudumu, kam seko iracionāla darbība. Bet būtiski ir tas, ka no ārienes viņš visiem liekas pilnīgi normāls.

—   Tātad mums nav nekā, uz ko balstīties.

—   Jūs maldāties. Mums ir zināms ļoti daudz. Varu sniegt pat viņa fizisko aprakstu, — Džūds sacīja, un viņa acis koncentrējoties sašaurinājās.

—    Dons Vintons ir nedaudz garāks par caurmēra

amerikāni, viņam ir samērīgi locekļi un atlēta augums. Viņš ir pievilcīgs un pedantiski izpilda līdz galam visu, ko iesācis. Viņam nav mākslinieka dotību. Viņš rieglezno, neraksta dzeju, nedz arī spēlē klavieres.

Andželi vērās Džūdā atplestu muti.

Džūds turpināja, tagad runādams jau daudz mierīgāk un pamazām iesildams. — Viņš nepieder pie sabiedriskiem klubiem vai organizācijām, ja vien pats tos nevada. Viņš ir vīrs, kas visu laiku vēlas par kaut ko rūpēties. Viņš ir neiecietīgs un nepacietīgs. Viņš plāno tikai lielas lietas. Piemēram, viņš nekad neielaistos mazās zādzībās. Ja arī viņam ir policijas ieraksts, tad tas ir par laupīšanu, nolaupīšanu vai slepkavību. — Džūda satraukums auga augumā. Aina viņa iztēlē kļuva arvien skaidrāka. — Kad jūs viņu notversiet, tad uzzināsiet, ka viņu, iespējams, jau bērnībā atstājis viens no vecākiem.

Andželi viņu pārtrauca. — Doktor, bet tikpat labi tas var būt kāds pusjucis narkomāns, kas…

—    Nē, mūsu slepkava nelieto narkotikas. — Džūda balsī skanēja noteiktība. — Es jums par viņu pastāstīšu vēl kaut ko. Viņš skolā spēlēja sadursmju spēles — futbolu vai hokeju. Viņu neinteresē ne šahs, ne krustvārdu mīklas vai rēbusi.

Andželi skeptiski vēroja viņu. — Tur bija vairāk nekā tikai viens vīrs, — viņš iebilda. — Jūs pats to apgalvojāt.

—    Es jums dodu Dona Vintona aprakstu, — Džūds atbildēja. — Tas ir vīrs, kas to visu izplānojis. Bet, lūk, kas vēl. Viņš ir latīņu izcelsmes.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   To var spriest pēc viņa darbības stila — nazis, skābe, bumba. Viņš ir dienvidamerikānis, itālietis vai spānis. — Džūds ievilka elpu. —Te jums būs viņa apraksts. Tāds ir vīrs, kas izdarījis visas šīs slepkavības un cenšas nogalināt mani.

Andželi sarauca pieri. — Kā, pie velna, jūs to visu zināt?

Džūds apsēdās un paliecās uz Andželi pusi.

—    Tāds ir mans darbs.

—   Mentālā puse, protams. Bet kā jūs varat aprakstīt vīru, kuru nekad neesat redzējis?

—     Es tikai izmantoju vispārzināmus faktus. Ārsts vārdā Krešmeijers atklājis, ka astoņdesmit pieciem procentiem cilvēku, kas slimo ar paranoju, ir izcils, spēcīgs augums. Mūsu vīrs ir nepārprotams paranoiķis. Viņu pārņēmusi lielummānija. Viņš ir megalomaniaks, kas uzskata, ka likumi uz viņu neattiecas.

—   Kāpēc tad viņš nav izolēts jau sen?

—   Tāpēc, ka viņš nēsā masku.

—    Ko viņš dara?

—   Mēs visi nēsājam maskas, Andželi. Jau kopš pašas bērnības mums tiek mācīts apslēpt patiesās izjūtas, bailes un naidu. — Džūda balsī ieskanējās pārākuma apziņa. — Bet stresa situācijā mūsu

Dons Vintons nometīs masku un atklās savu patieso seju.

—    Saprotu.

—   Visvieglāk ievainojamais punkts ir viņa pašapziņa. Ja tā tiks apdraudēta… patiešām apdraudēta… viņš sajuks prātā. Tagad viņš atrodas uz vājprāta robežas. Nemaz nevajag daudz, lai pārsūtītu viņu pāri otrā pusē. — Džūds saminstinājās, tad turpināja, it kā runādams pats ar sevi. — Viņam piemīt… mana.

—    Kas?

—     Mana. Tas ir termins, ko lieto primitīvās tautas, lai apzīmētu vīru, kuram uz citiem ir liela ietekme, jo pašā ieviesušies dēmoni, vīru ar ārkārtīgi spēcīgu personību.

—   Jūs teicāt, ka viņš neglezno, neraksta dzeju un nespēlē klavieres. Kā jūs to zināt?

—     Pasaule ir pilna ar māksliniekiem, kuri ir šizoīdi. Vairums no viņiem spēj nodzīvot visu mūžu bez vardarbības, jo darbs viņiem sniedz iespēju izlādēties un sevi izteikt. Mūsu slepkavam nav šādas iespējas. Viņš ir gluži kā vulkāns. Vienīgā iespēja izlādēties viņam ir — nogalināt: Hansons… Karola… Mūdijs.

—    Jūs gribat teikt, ka tās visas bijušas bezjēdzīgas slepkavības, kuras tas izdarījis vienīgi, lai…

—   Viņam pašam tās neliekas bezjēdzīgas. Gluži pretēji… — Džūda domas steidzās pa priekšu vārdiem, un atkal savas vietas ieņēma daži trūkstošie ķēdītes posmi. Viņš nolādēja sevi par agrāko aklību un bailēm, kas nebija ļāvušas tos pamanīt.

—    Es esmu vienīgais Dona Vintona mērķis. Džonu Hansonu nogalināja tāpēc, ka sajauca ar mani. Kad slepkava atklāja kļūmi, viņš devās uz biroju, lai mēģinātu vēlreiz. Es biju aizgājis, bet viņš atrada Karolu. — Džūda balss kļuva dusmīga.

—   Viņš to nogalināja, lai tā nevarētu viņu uzrādīt?

—    Nē, vīrs, kuru mēs meklējam, nav sadists. Karola tika spīdzināta, jo viņš kaut ko no tās vēlējās. Teiksim, kādu lietisko pierādījumu viņa aizdomām. Un viņa negribēja… vai arī nespēja to sniegt.

—   Kādu pierādījumu? — Andželi uzstāja.

—   Nav ne jausmas, — Džūds atbildēja. — Tomēr tur slēpjas atrisinājums visai šai mīklai. Mūdijs atrada atbildi, un tāpēc viņu nogalināja.

—     Un tomēr kaut kas nesakrīt. Ja viņi būtu nogalinājuši jūs uz ielas, tad, iespējams, nebūtu ieguvuši savu pierādījumu. Tas nesaskan ar jūsu pārējo teoriju, — Andželi aizrādīja.

—   Un tomēr. Pieņemsim, ka pierādījums ir viena no manām kasetēm. Pati par sevi tā varētu būt nekaitīga, bet, ja es to saliktu kopā ar citiem pierādījumiem, tad viņi būtu apdraudēti. Tāpēc viņiem atlika tikai divas iespējas. Vai nu atņemt man kaseti, vai arī mani nogalināt, lai es to nevienam nevarētu atklāt. Vispirms viņi mēģināja mani novākt, bet kļūdījās un nogalināja Hansonu. Tad viņi izvēlējās otro iespēju un mēģināja dabūt kaseti no Karolas. Kad ari tas neizdevās, viņi nolēma pilnīgi nodoties manis medībām.

Andželi, domīgi saraucis pieri, lūkojās Džūdā.

—    Lūk, kāpēc slepkava nerimsies tikmēr, kamēr nebūs mani novācis, — Džūds klusi nobeidza.

—    Šī ir spēle uz dzīvību un nāvi, un mūsu Donam Vintonam netīk zaudēt.

Andželi pētīja Džūdu, apdomādams teikto.

—   Ja tā ir taisnība, — viņš beidzot sacīja, — jums būs nepieciešama aizsardzība. — Viņš izvilka savu revolveri un pārbaudīja, vai aptvere ir pilna.

—    Paldies, Andželi, bet man ierocis nav vajadzīgs. Es ar viņiem cīnīšos pats saviem ieročiem.

Ar skaļu troksni atvērās durvis.

—    Vai jūs kādu gaidāt?

Džūds papurināja galvu. — Nē, man šodien nav paredzēti pacienti.

Arvien vēl turēdams rokā ieroci, Andželi klusi tuvojās durvīm, kas veda uz reģistratūru. Viņš nostājās vienā pusē un atgrūda durvis vaļā. Aiz tām manāmi pārsteigts stāvēja Pīters Hadlijs. — Kas jūs tāds esat? — Andželi iešņācās.

Džūds devās pie durvīm. — Viss kārtībā, — viņš steidzīgi noteica. — Tas ir mans draugs.

—   Ei, kas, pie velna, te notiek? — Pīters vaicāja.

—   Atvainojiet, — Andželi sacīja un noglabāja ieroci.

—  Tas ir doktors Pīters Hadlijs — izmeklētājs Andželi.

—   Kādu psihiatrisko slimnīcu tu sev te esi ierīkojis? — Pīters vaicāja.

—   Noticis neliels pārpratums, — Andželi paskaidroja. — Doktora Stīvensa birojs tika… aplaupīts, un mēs domājām, ka vainīgais varētu atgriezties.

Džūds uztvēra Andželi pamesto pavedienu.

—   Jā, viņš nav atradis meklēto.

—    Vai tam ir kāds sakars ar Karolas slepkavību?

Andželi pasteidzās atbildēt pirmais. — Mēs par to vēl neesam pārliecināti. Bet pagaidām policija ir lūgusi doktoru Stīvensu šo lietu ne ar vienu neapspriest.

—    Es saprotu, — Pīters sacīja, tad pagriezās pret Džūdu. — Vai dosimies pusdienās?

Džūds aptvēra, ka tās viņš pavisam aizmirsis.

—   Protams, — viņš steidzīgi atbildēja un teica An- < dželi: — Domāju, ka esam visu jau izrunājuši.

—   Un vēl mazliet pa virsu, — Andželi piekrita. — Vai esat pārliecināts, ka nevēlaties… — Viņš norādīja uz revolveri.

Džūds papurināja galvu. — Nē, paldies.

—    Labi, uzmanieties! — Andželi sacīja.

—    Es to darīšu, — Džūds apsolīja.

Pusdienojot Džūds bija ļoti nomākts, un Pīters 195

necentās viņu iztaujāt. Viņi sarunājās par kopējiem paziņām un pacientiem. Pīters sacīja, ka runājis ar Harisona Bērka darba devēju un viņi klusi vienojušies veikt vēl dažas pārbaudes. Pagaidām Bērks esffit ievietots privātā pansijā.

Dzerot kafiju, Pīters sacīja: — Es nezinu, kādās grūtībās tu esi nokļuvis, bet, ja es kaut kā varu tev palīdzēt…

Džūds papurināja galvu. — Paldies, Pīter. Tas ir kaut kas tāds, par ko man jāparūpējas pašam. Es tev visu izstāstīšu, kad viss būs beidzies.

—     Ceru, ka tas notiks drīz, — Pīters draiski atbildēja, tad saminstinājās. — Džūd… tev taču nedraud briesmas?

—   Protams, ne, — Džūds atbildēja.

Ja vien neņem vērā kādu slepkavu-maniaku, kas jau izdarījis trīs slepkavības un gatavojas padarīt Džūdu par savu ceturto upuri.

15.       nodaļa

Pēc pusdienām Džūds atgriezās savā birojā, ievērodams ierastos piesardzības noteikumus, lai būtu pārliecināts, ka pēc iespējas mazāk atklāj savu neaizsargāto pusi.

Viņš atkal sāka pārlūkot ierakstus, mēģinādams atrast kādu pieturas punktu. Tas bija gluži tā, it kā viņš ieklausītos vārdisku grafiti vētrā. Balsu murdoņu pildīja naids… perversijas… bailes… pašnožēla… megalomānija… vientulība… tukšums… sāpes…

Pēc trīs stundu darba Džūds savam sarakstam pievienoja tikai vēl vienu vārdu: Brūss Boids — vīrs, ar kuru kopā Džons Hansons kādreiz bija dzīvojis. Viņš vēlreiz ieslēdza Hansona ierakstu.

“… domāju, ka iemīlējos Brūsā jau pirmajā reizē, kad viņu ieraudzīju. Tas bija visskaistākais vīrietis, kādu es jebkad biju redzējis.”

“Vai viņš bija pasīvais vai dominējošais partneris, Džon?”

“Dominējošais. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš mani tik ļoti saistīja. Viņš ir ļoti stiprs. Patiesību sakot, vēlāk, kad kļuvām mīļākie, mēs

par to bieži strīdējāmies.”

“Kāpēc?”

“Brūss neaptvēra savu spēku. Viņam patika piezagties no mugurpuses un iezvelt pa muguru. Viņš to domāja kā mīļu žestu, bet kādu dienu gandrīz salauza man mugurkaulu. Es vēlējos viņu nogalināt. Sarokojoties viņš otram gandrīz salauž pirkstus. Brūss gan vienmēr izlikās, ka nožēlo notikušo, taču patiesībā viņam patīk nodarīt otram sāpes. Viņam nav vajadzīga pletne, viņš ir ļoti stiprs…”

Džūds izslēdza ierakstu un apdomāja dzirdēto. Homoseksuālis neiederējās viņa izveidotajā slepkavas tēlā, bet, no otras puses, Boids bija saistīts ar Hansonu un ir sadists un egoists.

Džūds palūkojās uz abiem vārdiem: Terija Vašburna, kas Holivudā bija nogalinājusi cilvēku un to nekad nav pieminējusi, un Brūss Boids, Džona Hansona bijušais mīļākais. Ja slepkava ir viens no viņiem, tad — kurš?

Terija Vašburna dzīvoja piecstāvu mājā, kas atradās Sutoņā. Viss dzīvoklis bija veidots šokējoši rožainā krāsā: sienas, mēbeles, aizkari. Telpās blīvējās dārgi priekšmeti, un pie sienām karājās franču impresionistu darbi. Džūds atpazina vienu Renuāra, divus Manē un divus Degā darbus, bet tad ienāca Terija. Viņš bija zvanījis un izteicis vēlēšanos iegriezties pie tās, un Terija patiesi bija pa-

matlgi gatavojusies viņa apmeklējumam — ietērpusies liegi rožainā vieglā mājas tērpā, zem kura, protams, nebija nekā.

—    Jūs patiešām esat klāt! — viņa laimīgi iesaucās.

—    Es vēlētos parunāt ar jums.

—   Protams. Nevēlaties dzērienu?

—   Nē, paldies.

—   Tad es sajaukšu vienu sev, lai nosvinētu šo gadījumu, — Terija sacīja un devās pie koraļļiem klāta bāra, kas atradās lielās dzīvojamās istabas stūrī.

Džūds viņu domīgi vēroja.

Viņa atgriezās ar dzēriena glāzi un apsēdās viņam blakus uz rožainā dīvāna. — Tātad tavs gailēns beidzot tevi atveda gan šurp, saldumiņ, — viņa sacīja. — Es zināju, ka tu nevarēsi pretoties mazajai Terijai. Es esmu gluži vai sajukusi tevis dēļ,

Džūd. Es darīšu visu, ko vien vēlēsies, tikai pasaki. Kopš tā brīža, kad sastapu tevi, man visi ārsti ir i likušies atbaidoši. — Viņa novietoja glāzi un uzlika roku uz Džūda ceļgala.

Džūds satvēra viņas roku savējās. — Terij, — viņš sacīja. — Man ir nepieciešama tava palīdzība.

Viņas domas vijās tikai ap vienu. — Es zinu, mazais, — viņa ievaidējās. — Es tevi mīlēšu tā, kā tevi neviena vēl nav mīlējusi.

—   Terij, paklausies! Kāds mēģina mani noslepkavot!

Viņas skatiens pārsteigumā lēni pievērsās Džūdam. Terija tēloja… vai arī bija patiesa? Viņš atcerējās tās uzvedību viņu tikšanos laikā. Terija mācēja tēlot, bet ne jau tik labi.

—   Dieva dēļ! Kas… kas gan varētu vēlēties nogalināt tevi?

—    Tas varētu būt kāds, kurš saistīts ar maniem pacientiem.

—    Bet… Jēziņ!… Kāpēc gan?

—  Tieši to es cenšos noskaidrot, Terij. Vai kāds no taviem draugiem nav runājis par nogalināšanu… vai slepkavību? Varbūt kādās viesībās… tā, joka pēc?

Terija papurināja galvu. — Nē.

—    Vai pazīsti kādu vārdā Dons Vintons? — Džūds uzmanīgi vēroja viņas seju.

—    Dons Vintons? Nē. Vai man viņš būtu jāpazīst?

—    Terij, ko tu pati domā par slepkavību? — Viņš juta, ka Terija notrīc. Džūds turēja rokās viņas plaukstu locītavas un juta, ka viņas pulss kļūst arvien ātrāks. — Vai slepkavība tevi saista?

—    Es nezinu.

—    Padomā par to, — Džūds uzstāja. — Vai doma par slepkavību tevi uzbudina?

Terijas pulss kļuva neregulārs. — Nē, protams,

nē!

—   Kāpēc tu man nepastāstīji par to vīru, kuru nogalināji Holivudā?

Bez brīdinājuma Terijas nagi cirtās viņam sejā, bet Džūds laikus paspēja sagrābt viņas plaukstas.

—    Tu, nolādētais maita! Tas bija pirms divdesmit gadiem… Tad, lūk, kāpēc tu esi atbraucis! Vācies ārā no šejienes! Vācies ārā! — Sieyiete saļima histērijas lēkmē.

Džūds mirkli vēroja viņu. Terija varēja būt iejaukta nepārdomātā slepkavībā. Viņas nedrošība un galīgais pašapziņas trūkums deva iespēju ikvienam pakļaut viņu sev un izmantot. Viņa bija gluži kā mīksta māla gabals, kas guļ zemē. Cilvēks, kas to paceltu, varētu no tā izveidot brīnišķu statuju… vai arī nāvējošu ieroci. Jautājums bija, vai kāds viņu jau nav pacēlis? Piemēram, Dons Vintons.

Džūds piecēlās. — Man ļoti žēl, — viņš sacīja un devās prom no rožainā dzīvokļa.

Brūss Boids apdzīvoja parka ieskautu namu Griničā. Durvis atvēra baltā uzvalkā tērpts filipīniešu sulainis. Džūds nosauca tam savu vārdu un rika lūgts uzgaidīt vestibilā. Pagāja desmit minūtes, piecpadsmit. Džūds centās apvaldīt satraukumu. Iespējams, viņam vajadzēja paziņot izmeklētājam Andželi par to, ka dosies šurp. Ja viņš nemaldījās, tad drīz vien tiks izdarīts nākamais uzbrukums. Un šoreiz uzbrucējs centīsies būt drošs par galaiznākumu.

Parādījās sulainis. — Misters Boids jūs tagad 201

pieņems, — viņš sacīja un pavadīja Džūdu augšā uz gaumīgi iekārtotu darbistabu. Tad diskrēti nozuda.

Boids sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja. Viņš patiešām bija skaists vīrietis ar izteiktām, skaidrām sejas līnijām, ērgļa degunu un jutekliskām, pilnīgām lūpām. Viņa blondie mati vijās sprogās. Džūdam ienākot, Boids piecēlās. Viņš bija vairāk nekā sešas pēdas garš, ar futbolista krūtīm un pleciem. Džūds atcerējās savu priekšstatu par slepkavu. Boids tam atbilda, un Džūds klusībā vēlējās, kaut būtu aprunājies ar Andželi.

Boida balss bija maiga un kulturāla. — Atvainojiet, ka liku jums gaidīt, doktor Stīvens, — viņš pieklājīgi sacīja. — Es esmu Brūss Boids. — Viņš sniedza roku.

Džūds pasniedza pretī savējo, bet Boids iezvēla viņam pa muti ar savu granītcieto dūri. Sitiens bija pilnīgi negaidīts, un Džūds krizdams nogāza sev līdzi kādu stāvlampu.

—   Man ļoti žēl, doktor, — Boids sacīja, lūkodamies lejup uz viņu. — Jums vajadzēja to paredzēt. Jūs taču esat ass zēns, vai ne tā? Piecelieties, un es jums pagatavošu dzērienu.

Džūds vāri pamāja ar galvu un sāka slieties kājās. Kad viņš bija ticis līdz pusei, Boids ar zābaka purngalu iespēra viņam pa kājstarpi, un Džūds, locīdamies sāpēs, atkrita atpakaļ uz grīdas. — Es jau gaidīju jūsu zvanu, — Boids sacīja.

Džūds palūkojās cauri sāpju plīvuram uz masīvo augumu, kas slējās blakus. Viņš mēģināja kaut ko pateikt, bet vārdi nenāca pār lūpām.

—    Nemēģiniet runāt, — Boids līdzcietīgi sacīja. — Tas noteikti ir ļoti sāpīgi. Es zinu, kāpēc jūs esat ieradies. Jūs vēlējāties man pavaicāt par Džoniju.

Džūds pamāja, un Boids ieblieza viņam pa galvu. Cauri sarkanajai miglai kaut kur no tālienes skanēja Boida balss. Te tā parādījās, te izdzisa.

—    Mēs mīlējām viens otru, kamēr viņš neaizgāja pie jums. Jūs likāt viņam sākt domāt, ka viņa mīlestība ir netīra. Vai zināt, kas to padarīja netīru, doktor Stīvens? Jūs.

Džūds sajuta smagu bliezienu pa krūtīm, un visu tā augumu pārņēma asu sāpju vilnis. Apkārtējā pasaule tagad vizēja brīnumainās krāsās, it kā viņam galvā būtu iemirdzējušās neskaitāmas varavīksnes.

—    Kas jums devis tiesības noteikt cilvēkiem, kā ir pareizi mīlēt, doktor? Jūs sēžat savā kabinetā kā tāds Dievs, nosodot katru, kas nedomā tāpat kā jūs.

“Tā nav taisnība,” Džūds domās viņam atbildēja. “Džonam Hansonam nekad agrāk netika dota izvēle. Es viņam to devu, un viņš neizvēlējās tevi.”

—    Tagad Džonijs ir miris, — sacīja blondais milzis, noliekdamies pār viņu. — Tu nogalināji ma

nu Džoniju, un tagad es nogalināšu tevi.”

Džūds sajuta vēl vienu sitienu aiz auss un sāka slīgt bezsamaņā. Kāda bezpersoniska viņa gara daļa bezkaislīgi vēroja, kā viss pārējais iet bojā. Vēl darbojās neliela prāta daļa, kas sakoncentrējās atsevišķos domu fragmentos. Džūds sevi nosodīja par to, ka nav atklājis patiesību. Viņš bija gaidījis, ka slepkava būs tumsnējs latīņu tipa vīrs, bet tas izrādījās blondīns. Viņš bija bijis pārliecināts, ka slepkava nav homoseksuālis, un bija kļūdījies. Viņš bija atradis savu slepkavu-maniaku, bet tāpēc pats ies bojā.

Džūds zaudēja samaņu.

16.      nodaļa

Kāds tāls prāta nostūris centās viņam nosūtīt ziņu, pavēstīt kaut ko ļoti svarīgu, bet pulsējošās sāpes ķermenī bija tik apdullinošas, ka Džūds ne uz ko citu nespēja koncentrēties. Kaut kur tuvumā skanēja spalga, gluži vai dzīvnieciska gaudošana. Lēni, pārvarot sāpes, Džūds atvēra acis. Viņš gulēja gultā savādā istabā. Istabas kaktā izmisis raudāja Brūss Boids.

Džūds lēni mēģināja piecelties. Asās sāpes atsauca atmiņā pēdējos notikumus, un viņu piepeši pārpildīja akls naids.

Boids dzirdēja, ka Džūds sakustas, un pienāca pie gultas. — Tā ir jūsu vaina, — viņš šņukstēja.

—   Ja nebūtu jūsu, Džonijs tagad atrastos drošībā pie manis.

Bez vilcināšanās, kaut kādas sen aizmirstas atriebības kāres vadīts, Džūds satvēra Boida kaklu un no visa spēka to sažņaudza. Boids pat nemēģināja aizsargāties. Viņš nekustīgi stāvēja, un pār vaigiem lija asaras. Džūds ielūkojās viņa acīs un jutās tā, it kā būtu ieraudzījis elli. Lēni viņš atlaida rokas. “Ak Dievs,” viņš nodomāja. “Es esmu ārsts.

Man uzbrūk slims cilvēks, bet es vēlos viņu nogalināt.” Džūds palūkojās Boidā un saprata, ka iekšēji tas ir mazs, pārbaidīts bērns.

Un tad Džūds aptvēra, ko viņam bija mēģinājusi pavēstīt zemapziņa: Brūss Boids nav Dons Vintons. Citādi Džūds jau sen būtu miris. Boids nespēj izdarīt slepkavību. Tātad viņam tomēr bijusi taisnība attiecībā uz slepkavas izskatu. Džūds juta ironijas pilnu apmierinājumu.

—   Ja jūs nebūtu iejaucies, Džonijs tagad būtu dzīvs, — Boids šņukstēja. — Viņš būtu te kopā ar mani, un es viņu aizsargātu.

—   Es neliku Džonam Hansonam jūs pamest, — Džūds vāri attrauca. — Tā bija viņa paša ideja.

—   Jūs esat melis.

—   Jūsu un Džona attiecības satrūka vēl pirms tam, kad viņš ieradās pie manis.

Iestājās ilgs klusums. Tad Boids pamāja. —Jā. Mēs… mēs visu laiku strīdējāmies.

—    Viņš mēģināja atrast savu īsto “es”, un visi viņa instinkti tam sacīja, ka jādodas mājās pie sievas un bērniem. Dziļi savā sirdī Džons vēlējās būt heteroseksuāls.

—    Jā, — Boids nočukstēja. — Viņš visu laiku par to runāja, man likās, ka viņš to dara tikai tāpēc, lai mani sodītu. — Viņš palūkojās Džūdā.

—     Bet kādu dienu viņš mani pameta. Vienkārši ņēma… un aizgāja. Viņš pārstāja mani mīlēt. — Vīrieša balsī ieskanējās izmisums.

—   Viņš vienmēr ir jūs mīlējis, — Džūds sacīja.

— Bet tikai kā draugu.

Boids palūkojās viņā, un tā skatiens sastinga.

—   Vai jūs man palīdzēsiet? — Skatienā jautās izmisums. — P-palīdziet man. Jums man jāpalīdz!

Tas bija sauciens pēc glābiņa. Džūds mirkli lūkojās viņā. — Jā, — viņš sacīja. — Es jums palīdzēšu.

—   Vai es kļūšu normāls?

—     Nav ne normālu, ne nenormālu cilvēku. Katrs savā dvēselē ir normāls, bet nav divu vienādu cilvēku.

—   Vai varat mani padarīt par heteroseksuāli?

—    Atkarībā no tā, cik ļoti jūs tāds vēlaties būt. Mēs varam jums izveidot psihoanalīzes kursu.

—    Bet ja nu tas neiedarbojas?

—    Ja atklāsim, ka jūs esat radīts būt par homoseksuāli, jums vismaz būs vieglāk tam pielāgoties.

—   Kad mēs varam sākt? — Boids vaicāja.

Un tad Džūds attapās. Viņš te sēž un runā par

pacienta ārstēšanu, kaut gan nākamo divdesmit četru stundu laikā var tikt nogalināts. Un viņš taču vēl arvien nebija uzzinājis, kas ir Dons Vintons. Viņš bija pārbaudījis gan Teriju, gan Boidu — vienīgos aizdomās turamos, kas viņam bija. Un tomēr nezināja vairāk kā sākumā. Ja viņa priekšstats par slepkavu ir pareizs, šis vīrs tagad jau ir nokaitināts līdz neprātam. Nākamais uzbrukums notiks

ļoti, ļoti drīz.

—    Piezvaniet man pirmdien, — viņš sacīja

Braucot ar taksometru uz mājām, Džūds centās noteikt, cik lielas izredzes viņam ir izdzīvot. Tās bija ļoti vājas. Ko gan šis Dons Vintons tik izmisīgi meklēja? Un kas ir Dons Vintons? Kā gan policija varēja par viņu neko nezināt? Vai viņš varbūt izmanto citu vārdu? Nē. Mūdijs bija skaidri un gaiši sacījis: “Dons Vintons.”

Bija grūti sakopot domas. Katrs mazākais satricinājums lika viņam sāpēs sarauties. Džūds domāja par slepkavībām un slepkavību mēģinājumiem, kas līdz šim bija notikuši, un centās atrast kādas kopsakarības. Naža dūriens, spīdzināšana, “nelaimes gadījums”, bumba automašīnā, ielaušanās. Nekādu kopsakarību nebija, tikai bezgalīga, maniakāla vardarbība. Viņš nespēja paredzēt ne to, kādā veidā notiks nākamais uzbrukums, ne arī — kas to izdarīs. Džūda vājākie punkti bija viņa dzīvoklis un birojs. Viņš atcerējās Andželi ieteikumu. Vajadzēja nomainīt dzīvokļa atslēgas. Džūds nolēma brīdināt durvju sargu Maiku un lifta operatoru Ediju, lai ir modri. Tiem viņš varēja uzticēties.

Taksometrs apstājās dzīvojamās ēkas priekšā, un durvju sargs atvēra taksometra durvis.

Tas bija svešinieks.

17.         nodaļa

Tas bija liels, spēcīgs vīrs ar bakurētainu seju un dziļi iekritušām, melnām acīm. Pār kaklu stiepās gara sen sadzijusi rēta. Viņš bija uzvilcis Maika uniformu, kas tam bija daudz par šauru.

Kad taksometrs aizbrauca, Džūds palika vienatnē ar svešinieku, un viņu pārņēma piepešs sāpju vilnis. “Ak Dievs! Tikai ne tagad!” Džūds, sakodis zobus, pavaicāja: — Kur ir Maiks?

—    Brīvdienās, doktor.

Doktor! Tātad šis vīrs viņu pazina. Un Maiks devies brīvdienās? Decembrī?

Vīra sejā vīdēja apmierināts smaids. Džūds palūkojās uz kluso ielu, kurā ārdījās ziemas viesulis. Viņš varētu mēģināt aizbēgt, tomēr šadā stāvoklī tas diez vai izdotos. Džūda augums bija kā salauzīts un sāpēja pie katra elpas vilciena.

—   Jūs izskatāties tā, it kā būtu cietis nelaimes gadījumā. — Vīra balsī ieskanējās neīsta līdzjūtība.

Džūds neatbildējis pagriezās un devās uz dzīvojamo māju. Viņš cerēja uz Edija palīdzību.

Durvju sargs sekoja Džūdam vestibilā. Edijs stāvēja pie lifta, uzgriezis viņiem muguru. Džūds devās uz lifta pusi, ar katru soli izjuzdams asas sāpes. Viņš labi apzinājās, ka nedrīkst izrādīt nedrošību. Svarīgākais bija nepalikt ar šo vīru vienatnē, jo liecinieku klātbūtnē viņš to neuzdrošināsies aizskart.

—    Edij! — Džūds iesaucās.

Pie lifta stāvošais vīrs pagriezās.

Džūds viņu nekad agrāk nebija redzējis. Šis cilvēks pēc izskata bija durvju sarga kopija, tikai bez rētas un mazāka auguma. Bija skaidri redzams, ka abi vīri ir brāļi.

Džūds apstājās, nojauzdams, ka šie vīri to ir notvēruši slazdā. Vestibilā vairs neviena nebija.

—   Braucam augšā! — sacīja vīrs pie lifta. Viņa sejā vīdēja tāds pats apmierināts smaids kā brālim.

Tad, lūk, kādi izskatās viņa slepkavas! Džūds bija pārliecināts, ka neviens no viņiem nebūtu spējīgs kaut ko tādu izdomāt. Nē, tie bija profesionāli slepkavas. Vai viņi to nogalinās vestibilā vai arī vēlēsies to darīt Džūda dzīvoklī? Viņš saprata, ka tas notiks dzīvoklī, jo tad tiem būs daudz vairāk laika aizbēgt.

Džūds paspēra soli uz pārvaldnieka kabineta pusi. — Man jāparunā ar misteru Kacu par….

Garākais vīrs aizšķērsoja viņam ceļu. — Misters Kacs ir aizņemts, dok, — viņš klusi sacīja.

Tad ierunājās vīrs pie lifta. — Es jūs uzvedīšu augšā.

—   Nē! — Džūds iebilda. — Es…

—    Dari tā, kā viņš saka! — Slepkavas balss šķita monotona.

Piepeši vestibilā iešalca auksta gaisa brāzma, un pa atvērtajām durvīm iesteidzās divi vīri un divas sievietes. Tīstīdamies savos mēteļos, viņi skaļi čaloja.

—   Trakāk nekā Sibīrijā! — viena no sievietēm drebinājās.

Drukns vīrs, kurš turēja viņas roku, ar stipru rietumu akcentu piekrita: — Šī nav laba nakts ne cilvēkiem, ne lopiem.

Ļaužu pulciņš virzījās uz lifta pusi. Abi slepkavas klusējot saskatījās.

Tad ar izteiktu dienvidu akcentu ierunājās otra sieviete — miniatūra blondīne. — Šis patiesi bija vienreizēji brīnišķīgs vakars. Paldies jums par to! — Viņa raidīja visus prom.

Viens no vīriem sāka protestēt. — Vai tad tu mūs neuzcienāsi ar kādu dzērienu?

—   Ir jau ļoti vēls, Džordž… — iečinkstējās pirmā sieviete.

—    Bet ārā ir ļoti auksts, un man nepieciešams nedaudz “antifrīza”.

Viņam pievienojās arī otrais vīrs. —Tikai vienu dzērienu — un mēs dosimies mājās.

—   Nu…

Džūds, aizturējis elpu, klusībā lūdza, kaut viņa piekristu.

Blondīne padevās. — Labi, bet tikai vienu, — vai dzirdējāt?

Smiedamies viņi iegāja liftā. Džūds steidzīgi viņiem pievienojās. Durvju sargs kā šaubīdamies nolūkojās brālī. Tas paraustīja plecus, aizvēra durvis un iedarbināja lifta mehānismu. Džūda dzīvoklis atradās piektajā stāvā. Ja šie ļaudis izkāps ārā ātrāk, viņš nonāks taisni slepkavas rokās. Ja viņi brauks augstāk, viņš varbūt vēl paspēs aizkļūt līdz savam dzīvoklim, aizbarikādēties un izsaukt palīdzību.

—    Kurš, lūdzu, stāvs?

Mazā blondīne iesmējās. — Nezinu, ko gan teiktu mans vīrs, ja uzzinātu, ka ielaidu savā dzīvoklī divus svešus vīriešus. — Viņa pagriezās pret lifta operatoru. — Desmitais.

Džūds uzelpodams aptvēra, ka visu laiku bija aizturējis elpu. Viņš steidzīgi sacīja: — Piektais!

Lifta operators uzmeta viņam pacietīgu, zinošu skatienu un piektajā stāvā atvēra durvis. Džūds izkāpa. Lifta durvis aizvērās.

Džūds metās uz savu dzīvokli, mēģinādams ignorēt asās sāpes. Sameklējis atslēgu, viņš atslēdza durvis un drebošu sirdi iegāja iekšā. Līdz slepkavu ierašanās brīdim bija palikušas, augstākais, piecas minūtes. Kad viņš gribēja durvīm aizlikt priekšā ķēdi, tā tam palika rokā — ķēde bija pārkniebta. Nometis to zemē, Džūds metās pie telefona. Reiba galva, un viņš saguma, cīnīdamies ar nelabumu, bet tikmēr aizritēja tik ļoti dārgais laiks. Džūds saņēmās. Vienīgais cilvēks, kas tam varētu palīdzēt, bija Andželi, bet tas bija slims un gulēja mājās. Bez tam — ko gan viņš varēja sacīt? Ka ir parādījies gan jauns durvju sargs, gan jauns lifta operators un ka viņam liekas, ka tie vēlas viņu nogalināt? Džūds attapās, ka tur rokā telefona klausuli un klusēdams lūkojas tajā, būdams pārāk noguris, lai kaut ko darītu. “Smadzeņu satricinājums,” viņš nodomāja. Boids tomēr būtu varējis viņu nogalināt. Tagad slepkavas te ienāks un atradīs to pavisam bezpalīdzīgu. Viņš atcerējās garākā vīra skatienu. Vajadzētu tos pārspēt viltībā, apmānīt. Bet, augstais Dievs, kā gan to izdarīt?

Džūds pagriezās pret nelielo monitoru, kurā bija redzams vestibils. Tajā neviena nebija. Sāpes ar joni atgriezās, un Džūdam likās, ka viņš tūlīt, tūlīt paģībs, tomēr tas centās sakoncentrēt domas. Viņš atradās ārkārtas situācijā… Jā… Ārkārtas. Bija nepieciešama ātra palīdzība. Jā… Džūda acu priekšā viss kļuva neskaidrs. Skatiens pielipa telefonam. Ātra palīdzība… Viņš pacēla telefona aparātu pie acīm, lai varētu saskatīt ciparus. Lēni, ciezdams sāpes, uzgrieza numuru. Balss atsaucās tikai pēc piektā signāla. Džūds centās kaut ko pateikt, bet vārdi skanēja vāri un nesakarīgi. Viņa skatienu bija piesaistījis monitors. Divi vīri civildrēbēs, dodoties uz liftu, šķērsoja vestibilu.

Vairs nebija laika.

Abi vīri klusēdami sasniedza Džūda dzīvokli un nostājās katrs savā pusē durvīm. Garākais vīrs — Rokijs — viegli pamēģināja atvērt durvis. Tās bija aizslēgtas. Viņš izņēma no kabatas celuloīda plāksnīti un uzmanīgi ievietoja to virs atslēgas. Tad viņš pamāja brālim, un abi izvilka revolverus ar klusinātājiem. Rokijs ieslidināja plāksnītes malu aiz atslēgas un viegli atbīdīja aizslēgu. Turot paceltajās rokās ieročus, abi iegāja dzīvojamajā istabā, no kuras trīs durvis veda uz citām istabām. Džūda nebija. Mazākais brālis Niks nospieda pirmo durvju rokturi. Arī šīs durvis bija aizslēgtas. Uzsmaidījis brālim, viņš pielika ieroča stobru pie atslēgas cauruma un nospieda gaili. Durvis klusi atvērās uz guļamistabu. Abi vīri metās iekšā.

Neviena nebija. Niks pārbaudīja skapjus, bet Rokijs atgriezās dzīvojamajā istabā. Viņi rīkojās bez steigas, būdami pārliecināti, ka Džūds tepat kaut kur bezpalīdzīgi gaida. Brāļu kustībās pat jautās tāds kā prieks, it kā viņi izbaudītu mirkļus pirms slepkavības.

Niks paraustīja otrās durvis. Arī tās bija aizslēgtas. Viņš atkal pielika ieroča stobru pie atslēgas cauruma. Tā bija darbistaba. Neviena… Brāļi iesmējās, tad devās pie trešajām durvīm. Kad tie gāja garām monitoram, Rokijs piepeši satvēra brāļa roku. Monitorā varēja redzēt, kā vestibilā iesteidzas trīs vīri. Divi no viņiem, tērpušies baltajos sanitāru tērpos, stūma nestuves. Trešajam rokā bija ārsta soma.

—    Kas ellē…

—    Nomierinies, Rokij! Kāds ir saslimis. Šajā ēkā droši vien ir vismaz simt dzīvokļu.

Pārsteigti abi vēroja, kā abi sanitāri ieripina nestuves liftā. Tiem sekoja arī ārsts, un lifta durvis aizvērās.

—                 Nogaidīsim pāris minūšu, — ieteica Niks.

—    Varbūt noticis nelaimes gadījums. Tad te var parādīties arī policija.

—    Sasodīts!

—    Neuztraucies! Stīvenss nekur nespruks.

Piepeši atvērās dzīvokļa durvis un uz sliekšņa

parādījās ārsts un abi sanitāri ar nestuvēm. Brāļi steidzīgi noslēpa ieročus.

Ārsts pienāca tuvāk. — Vai viņš ir beigts?

—    Kas?

—   Tas pašnāvnieks. Beigts vai vēl dzīvs?

Abi slepkavas uztraukti saskatījās. —Jūs, puiši, laikam esat nokļuvuši nepareizajā…

Ārsts paspraucās abiem garām un piegāja pie guļamistabas durvīm. — Aizslēgtas! Palīdziet man tās uzlauzt.

Abi brāļi bezpalīdzīgi noraudzījās, kā ārsts un sanitāri uzlauž durvis. Ārsts iegāja istabā. — Nestuves! — Viņš uzsauca, pieiedams pie gultas, kurā gulēja Džūds. — Vai ar jums viss kārtībā?

Džūds lūkojās ārstā, cenzdamies safokusēt skatienu. — Slimnīca… — viņš nomurmināja.

—   Tūlīt jau brauksim…

Abi slepkavas izmisuši noraudzījās, kā sanitāri iestumj nestuves, veikli novieto uz tām Džūdu un ietin to palagos.

—    Pazūdam! — Rokijs čukstēja.

Ārsts nolūkojās, kā abi svešie aiziet, tad pagriezās pret Džūdu, kurš jau gulēja uz nestuvēm. Slimnieka seja bija bāla kā palags, kurā tas bija ietīts. — Vai ar tevi viss kārtībā, Džūd? —Jautātāja balsī skanēja nopietnas bažas.

Džūds mēģināja pasmaidīt, taču tas viņam neizdevās. — Lieliski! — viņš sacīja, pats tik tikko saklausīdams savu balsi. — Paldies, Pīt!

Pīters vēlreiz palūkojās draugā, tad pievērsās abiem sanitāriem: — Braucam!

18.       nodaļa

)

Slimnīcas palāta bija cita, bet medmāsa — tā pati. Viņa sēdēja pie gultas un bija pirmā, ko Džūds ieraudzīja, atverot acis. Medmāsas skatiens pauda nosodījumu.

—    Ak tad mēs beidzot esam pamodušies… — viņa vēsi noteica. — Doktors Hariss vēlējās jūs apraudzīt. Es viņam pateikšu, ka esat pamodies. — Viņa stīvi izgāja no istabas.

Džūds lēni piecēlās gultā sēdus. Viņš spēja kustināt rokas un kājas, tikai nedaudz palēnināti. Viņš palūkojās uz istabas pretējā pusē esošo krēslu — vispirms ar vienu, tad ar otru aci. Viss šķita nedaudz izplūdis.

—   Vēlies konsultāciju?

Džūds pacēla galvu. Palātā bija ienācis doktors Seimors Hariss.

—   Tu esi kļuvis par vienu no mūsu labākajiem klientiem, — doktors Hariss jautri sacīja. — Vai zini, cik tev izmaksās tavi pārsēji vien? Mums nāksies tev dot atlaides… Kā tu gulēji, Džūd? — Viņš apsēdās uz gultas malas.

—   Kā mazulis. Ko jūs man iedevāt?

—   Nātrija luminolu.

—    Cik ir pulkstenis?

—    Divpadsmit.

—   Ak kungs! — Džūds ievaidējās. — Man jātiek no šejienes ārā.

Doktors ielūkojās ārstu slēdzienā, ko tas bija paņēmis līdzi. — Par ko tu vēlētos runāt vispirms? Savu smadzeņu satricinājumu? Sasitumiem? Kontūziju?

—    Es jūtos labi.

Ārsta balss kļuva nopietna. — Džūd, tavs augums ir pārāk daudz cietis. Vairāk, nekā tu pats spēj iedomāties. Ja būsi gudrs, paliksi šajā gultā un pāris dienu atpūtīsies. Tad uz kādu mēnesi dosies brīvdienās.

—    Paldies, Seimor!

—   To laikam jāsaprot kā “nē, paldies”.

—   Man par kaut ko ir jāparūpējas.

Doktors Hariss nopūtās. — Vai zini, kas ir paši sliktākie pacienti pasaulē? Ārsti. — Tad viņš nomainīja sarunas tēmu, veikli slēpdams savu vilšanos. — Pīters šeit pavadīja visu nakti un tagad zvana ik pēc stundas. Viņš uztraucas par tevi. Viņam liekas, ka pagājušajā naktī kāds mēģinājis tevi nogalināt.

—   Tu jau zini, kādi ir ārsti, — viņiem ir pārāk attīstīta iztēle.

Hariss mirkli viņu uzlūkoja, tad paraustīja plecus un turpināja: — Tu esi psihoanalītiķis, bet es —

218

tikai Bens Keisijs. Var jau būt, ka tu zini, ko dari, bet es tam neticu. Vai esi pārliecināts, ka nevēlies pāris dienu pavadīt gultā?

—    Es nevaru.

—    Labi, tīģeri! Es rīt laidīšu tevi mājās.

Džūds gribēja iebilst, bet Hariss viņu pārtrauca: — Nestrīdies! Šodien ir svētdiena. Arī tiem puišiem, kas tevi piekāva, ir vajadzīga atpūta.

—    Seimor…

—   Vēl kas. Negribu likties uzbāzīgs, bet vai tu pēdējā laikā esi kaut ko ēdis?

—    Neko daudz, — Džūds atzinās.

—    Labi, tad es došu mis Bedpanai divdesmit četras stundas, lai tevi nobarotu. Un vēl, Džūd…

-Jā?

—    Esi uzmanīgs! Man negribetos zaudēt tik labu klientu. — Un doktors Hariss izgāja no palātas.

Džūds uz mirkli aizvēra acis, lai atpūstos. Izdzirdīs trauku šķindoņu, viņš tās atvēra un ieraudzīja skaistu īrieti — medmāsu, kura stūma ratiņus ar pusdienām.

—   Jūs esat pamodies, doktor Stīvens. — Viņa tam uzsmaidīja.

—    Cik ir pulkstenis?

—    Seši.

Džūds bija nogulējis visu dienu.

Medmāsa novietoja šķīvjus uz gultas galdiņa.

—     Šovakar jūs ēdīsiet īpašas pusdienas — tītaru. Rīt ir Ziemassvētku vakars.

—    Es zinu. — Džūdam negribējās ēst, kamēr tas nebija pamēģinājis pirmo kumosu. Viņš piepeši atklāja, ka ir izbadējies kā vilks. Doktors Hariss bija licis atteikt visus apmeklējumus, tāpēc Džūds netraucēti bija varējis gulēt un uzkrāt spēkus. Rīt tam būs nepieciešama visa enerģija, cik vien būs atlikusi.

Nākamajā rītā pulksten desmitos doktors Seimors Hariss, burtiski, ielidoja palātā. — Kā jūtas mans mīļākais pacients? — viņš staroja. — Tu beidzot izskaties pēc cilvēka!

—    Es arī jūtos gandrīz kā cilvēks, — Džūds atsmaidīja.

—    Labi. Pie tevis ieradies ciemiņš. Es nevēlētos, ka tu viņu nobiedē.

Pīters. Vai varbūt Nora. Likās, ka viņi pēdējā laikā to vien dara, kā apciemo Džūdu dažādās slimnīcās.

Doktors Hariss turpināja: — Tas ir leitnants Makgrīvijs.

Džūdam pamira sirds.

—    Viņš ļoti vēlas parunāt ar tevi un jau nāk šurp, taču vēlējās būt pārliecināts, ka esi pamodies.

Lai varētu viņu arestēt! Tagad, kad Andželi gulēja slimības gultā, viņam bija visas iespējas safabricēt pierādījumus pret to. Ja viņš nokļūs Makgrīvija rokās, tad vairs nebūs glābiņa. Džūds nolēma bēgt, kamēr tas vēl ir iespējams.

—    Vai tu nepalūgtu medmāsu, lai viņa atved bārddzini? — Džūds lūdza. — Es vēlētos noskūties. — Viņa balss droši vien bija izskanējusi savādi, jo Hariss dīvaini tajā paraudzījās. Varbūt Makgrīvijs Harisam jau kaut ko bija sastāstījis?

—    Protams, Džūd! — Hariss aizgāja.

Tikko durvis bija aizvērušās, Džūds izlēca no

gultas. Abas naktis, kuras tas bija pavadījis šajā gultā, bija darījušas brīnumus. Viņš gan nedaudz grīļojās, taču cerēja, ka tas pāries. Tagad bija ātrāk jātiek prom. Pēc trim minūtēm viņš jau bija apģērbies.

Pavēris šauru šķirbiņu, Džūds palūkojās pa durvīm. Ārpusē nebija neviena, kas to varētu aizkavēt, un Džūds devās uz personāla kāpnēm. Ticis līdz tām, Džūds pamanīja, ka pa lifta durvīm iznāk leitnants Makgrīvijs un dodas uz palātu, kuru Džūds tikko bija atstājis. Viņš manāmi steidzās, un tam sekoja formas tērpā ģērbies policists un divi izmeklētāji. Džūds noskrēja pa kāpnēm lejup un steidzās uz izeju. Kvartālu tālāk viņš apturēja taksometru.

Makgrīvijs, iegājis palātā un uzmetis vienu vienīgu skatienu tukšajai gultai un drēbju skapim, uzsauca pārējiem: — Pasteidzieties! Jūs vēl varat viņu noķert. — Tad viņš steidzīgi pacēla telefona

klausuli. Operators to savienoja ar policijas centrāli. — Te Makgrīvijs, — viņš uztraukti sacīja.

—   Vēlos, lai steidzīgi tiktu sākta meklēšana… Doktors Stīvenss, Džūds. Vīrietis. Kaukāzieša tips. Vecums…

Taksometrs apstājās Džūda biroja ēkas priekšā. Tagad viņam vairs nebija nevienas drošas vietas, kurp doties. Viņš nevarēja atgriezties savā dzīvoklī. Nāksies pierakstīties kādā viesnīcā. Atgriešanās birojā gan bija bīstama, tomēr tas bija jādara.

Džūdam bija nepieciešams telefona numurs.

Samaksājis taksometra vadītājam, Džūds iegāja vestibilā. Sāpēja visi muskuļi, tomēr viņš steidzās, jo zināja, ka tam ir ļoti maz laika. Lai gan bija maz ticams, ka to varētu meklēt birojā, tomēr viņš nedrīkstēja riskēt. Pašreiz jautājums bija tikai viens — kas viņu notvers pirmie: policija vai slepkavas?

L

Sasniedzis biroju, Džūds atslēdza durvis un, iegājis iekšā, tās aiz sevis atkal aizslēdza. Kabinets likās savāds un naidīgs. Džūds saprata, ka nekad vairs te neārstēs savus pacientus. Te viņš justos pārāk nervozs un aizdomīgs. Džūdu pārņēma dusmas — ar viņa dzīvi izrīkojās Dons Vintons! Viņš spēja iztēloties scēnu, kāda varbūt notikusi, kad abi brāļi tam paziņoja, ka nav spējuši Džūdu novākt. Ja viņš pareizi bija izpratis Dona Vintona rak-

sturu, tad šis cilvēks tagad jau ir nokaitināts līdz baltkvēlei. Nākamais uzbrukums varēja sekot kuru katru mirkli.

Džūds šķērsoja telpu, lai sameklētu Annes telefona numuru. Slimnīcā viņš bija atcerējies divas lietas.

Dažas no Annes vizītēm bija nozīmētas tieši pirms Džona Hansona vizītēm.

Un Anne un Karola dažkārt bija draudzīgi papļāpājušas. Karola Annei varēja gluži netīšām uzticēt kādu svarīgu informāciju. Ja tā, tad ari viņai tagad varēja draudēt briesmas.

Džūds izņēma no slēdzamas atvilktnes adrešu grāmatu, sameklēja Annes telefona numuru un piezvanīja. Atskanēja trīs signāli un pēc tam bezpersoniska balss.

—    Šeit reģionālais operators. Uz kādu numuru jūs, lūdzu, zvanāt?

Džūds nosauca numuru. Pēc dažiem mirkļiem atkal atskanēja operatora balss: — Man ļoti žēl, <

bet jūs zvanāt uz nepareizu numuru. Lūdzu, pārbaudiet savā telefona grāmatā vai piezvaniet uz Informācijas biroju!

—   Paldies! — Džūds noteica. Viņš nolika klausuli un atslīga krēslā, atcerēdamies, ko pirms dažām dienām tam bija teikuši telefona centrāles darbinieki. Viņi bija spējuši sazvanīt visus Džūda pacientus, izņemot Anni. Iespējams, ka numurs reģistrācijas grāmatā bija pierakstīts nepareizi. Džūds

izšķirstīja telefona grāmatu, bet tajā nebija ne Annes, ne viņas vīra telefona numurs. Piepeši Džūdu pārņēma skaudra nepieciešamība parunāt ar Anni. Viņš izrakstīja tās adresi: Vudsaidas avēnija 617, Bajona, Ņūdžersija.

Pēc piecpadsmit minūtēm Džūds kompānijā “Avis” noīrēja mašīnu. Tajā uz sienas bija lasāms uzraksts: “Mēs esam otrie, tāpēc cenšamies visu darīt daudz labāk par pirmajiem”. “Ar mani ir tāpat,” Džūds nodomāja.

Pēc dažām minūtēm viņš jau izbrauca no garāžas un, apbraucis kvartālu, lai pārliecinātos, vai neviens neseko, apmierināts brauca pāri Džordža Vašingtona tiltam uz Ņūdžersiju.

Sasniedzis Bajonu, viņš apstājās pie degvielas uzpildes stacijas, lai pavaicātu virzienu. — Nākamajā krustojumā grieziet pa kreisi… trešā iela.

—    Paldies! — Džūds turpināja ceļu. Iedomājoties, ka drīz satiks Anni, viņa sirds sāka sisties arvien straujāk. Ko gan viņš tai sacīs? Pie tam tā, lai to neuztrauktu… Vai tur būs arī viņas vīrs?

Džūds nogriezās pa kreisi uz Vudsaidas avēniju un sāka pētīt māju numurus. Pagaidām māju numuri sākās ar deviņsimt. Ēkas abās ielas pusēs bija mazas, vecas un noplukušas. Drīz Džūds sasniedza numurus, kas sākās ar septiņsimt. Likās, ka mājas kļūst arvien vecākas un mazākas.

Kā Džūds zināja, Anne dzīvoja brīnišķīgā meža ieskautā lauku īpašumā, bet te apkārt neredzē

jās pat neviens koks. Sasniedzis Annes doto adresi, Džūds jau bija sagatavojies nepatīkamam pārsteigumam.

617. numura vietā bija tikai nezālēm aizaudzis laukums.

19.      nodaļa

Džūds sēdēja mašīnā iepretim tukšajam laukumam un mēģināja nomierināties. Varētu pieļaut, ka telefona numurs nav pareizs. Un arī to, ka adrese pierakstīta nepareizi. Bet vai varēja kļūdīties divreiz! Anne tātad bija melojusi apzināti. Ja jau viņa samelojusi savu vārdu un dzīves vietu — tad kam gan vairs varēja ticēt? Džūds centās objektīvi apdomāt visu, ko par šo sievieti zināja. Izrādījās, ka viņš par to nezina gandrīz neko. Anne bija ieradusies bez pieteikuma un uzstājusi, ka vēlas kļūt par tā pacienti. Šajās četrās nedēļās, kuras Anne bija pavadījusi nodarbībās pie Džūda, tā ļoti rūpīgi bija slēpusi savu apmeklējumu iemeslu un tad piepeši paziņojusi, ka tās problēma ir atrisināta un ka vairs to neapmeklēs. Pēc katras vizītes viņa bija maksājusi skaidrā naudā — laikam tāpēc, lai tai nevarētu sadzīt pēdas. Kādēļ gan tai vajadzēja izlikties par pacienti un tad pazust? Atbilde varēja būt tikai viena… Džūdu pārņēma nelabums.

Ja kāds vēlējās viņu noslepkavot… uzzināt viņa darba grafiku… uzzināt viņa biroja telpu izkārtojumu… vai tad varēja būt vēl kaut kas vienkāršāks kā kļūt par pacientu? Lūk, kāds bija Annes iemesls! Viņu bija atsūtījis Dons Vintons. Anne bija izzinājusi visu, ko tai vajadzēja, un tad bez miņas nozuda.

Tātad viss bija tikai viltus un māņi! Un kā Džūds bija ļāvies sevi apmuļķot! Kā gan Anne bija smējusies, ziņodama Donam Vintonam par iemīlējušos muļķi, kurš sevi dēvē par analītiķi un izliekas esam cilvēku raksturu eksperts! Viņš bija līdz ausīm iemīlējies meitenē, kuras vienīgais mērķis bija to padarīt aukstu. Vai tad tā pienācās uzvesties analītiķim? Šo gadījumu noteikti ar ironiju sveiktu Savienoto Valstu Psihiatru asociācijā.

Un ja nu tomēr tā nebija? Varbūt Anne bija pie viņa ieradusies ar kādu nopietnu problēmu, izmantodama svešu vārdu un adresi tikai tāpēc, ka nevēlējās kādu kaitināt? Varbūt problēma bija atrisinājusies pati no sevis un Anne nolēmusi, ka tai vairs nav vajadzīga ārsta palīdzība? Tomēr Džūds saprata, ka tik vienkārši tas nevarēja būt. Annei piemita kaut kas tāds, ko vēl vajadzēja atklāt. Džūdam bija dziļas aizdomas, ka tieši neatklātajā slēpjas atbilde uz visu notiekošo. Varbūt Anne bija spiesta darboties pret savu gribu? Un tomēr Džūds skaidri apzinājās, ka cenšas Anni iztēloties par nelaimē nokļuvušu skaistuli, lai pats varētu kļūt par tās spožo bruņinieku. Vai Anne bija palīdzējusi slepkavām? Tas Džūdam vēl bija jānoskaidro.

No mājas ielas pretējā pusē iznāca kāda pave227

ca sieviete un aizdomīgi nolūkojās Džūdā. Viņš apmeta loku un brauca atpakaļ uz Džordža Vašingtona tiltu.

Aizmugurē brauca vesela virkne mašīnu, un jebkura no tām varēja būt sekotāja. Bet kādēļ gan lai viņam sekotu? Ienaidnieki taču zināja, kur to atrast. Džūds nespēja mierīgi nogaidīt, kamēr tie atkal tam uzbruks. Vajadzēja rīkoties pašam, izsist tos no sliedēm, saniknot Donu Vintonu tik ļoti, ka tas pieļautu kļūdu un to varētu atmaskot. Un tas Džūdam bija jāpaspēj, vēl pirms Makgrīvijs viņu notver un iebāž aiz restēm.

Džūds brauca uz Manhetenu. Vienīgi Annē slēpās šīs mīklas atrisinājums, bet tā bija pazudusi bez pēdām. Parīt viņa jau būs atstājusi valsti.

Un tad Džūds piepeši aptvēra, ka tam ir vēl viena iespēja Anni atrast.

Bija Ziemassvētku vakars. Pan-American birojā vēl kavējās daudzi ceļotāji un tie, kuri vēlējās vēl kaut kur doties. Tie mīņājās rindās, vēlēdamies dabūt vietas reisos uz visām pasaules malām.

Džūds izlauzās cauri gaidītāju drūzmai līdz letei un palūdza pasaukt menedžeri. Uniformā tērpta meitene uzsmaidīja viņam atturīgu smaidu un lūdza pagaidīt. Menedžeris runāja pa telefonu.

Gaidot Džūds ieklausījās satraukto balsu murdoņā. •

»

—   Lūdzu, piektajā datumā uz Indiju…

—  Vai Parīzē būs auksti?

—   Vēlos, lai Lisabonā mani sagaida mašīna.

Džūds juta izmisīgu vēlmi iesēsties kādā no šīm

lidmašīnām, lai tiktu prom. Tikai tagad viņš sajuta savu nogurumu —gan fiziski, gan garīgi. Likās, ka Dona Vintona rīcībā ir vesela armija, kamēr viņš ir viens pats.

—   Kā varu jums palīdzēt?

Džūds satrūkās. Viņpus letes stāvēja garš inteliģenta izskata vīrs. — Es esmu Draudzīgais, — viņš sacīja un vēroja, vai Džūds pasmaidīs par šo joku. Un Džūds pasmaidīja. — Čārlzs Draudzīgais. Kā varu jums palīdzēt?

—   Es esmu doktors Stīvenss un meklēju kādu savu pacienti. Viņai uz rītdienu ir rezervēta biļete uz Eiropu.

—   Vārds?

—   Anne. Anne Bleika. — Džūds saminstinājās. — Biļetes var būt rezervētas arī uz mistera Antonija Bleika vārda.

—  Uz kādu pilsētu viņa dosies?

—   Es… to īsti nezinu…

—  Vai viņi lidos ar rīta vai vakara reisu?

—   Es pat nemaz nezinu, vai viņi lidos ar iūsu kompānijas lidmašīnu, — Džūds atzinās.

Draudzīgais smaids mistera Draudzīgā sejā izzuda. — Tādā gadījumā baidos, ka nespēšu jums palīdzēt.

Džūdu pārņēma panika. —Tas patiešām ir stei-

229

dzami! Man viņa jāatrod, pirms tā nav aizbraukusi.

—  Doktor, Pan American katru dienu ir viens vai vairāki reisi uz katru no lielākajām Eiropas pilsētām: Amsterdamu, Barselonu, Berlīni, Briseli, Kopenhāgenu, Dublinu, Diseldorfu, Frankfurti, Hamburgu, Lisabonu, Londonu, Minheni, Parīzi, Romu, Šenonu, Štutgarti un Vīni. Tāpat ir arī citās starptautiskajās aviosabiedrībās. Jums nāksies interesēties katrā atsevišķi, tomēr šaubos, vai kāda spēs jums palīdzēt, ja nezināsiet galamērķi un izlidošanas laiku. — Draudzīgā vārdos jautās nepacietība. — Ar jūsu atļauju… — Viņš pagriezās, lai dotos prom.

—   Pagaidiet! — Džūds lūdza. Kā gan lai paskaidro, ka tā ir viņa pēdējā cerība palikt dzīvam? Pēdējā iespēja atrast cilvēku, kas cenšas to nogalināt.

Draudzīgais lūkojās viņā ar manāmu nepatiku.

-Jā?

Džuds izspieda smaidu, pats sevi par to ienīzdams, un pavaicāja: — Vai tad jums nav centralizēta pasažieru uzskaite, kurā ir iespējams uzzināt…

—   Tikai tad, ja jūs zināt reisa numuru, — misters Draudzīgais atbildēja un devās prom.

Džūds sadudzis stāvēja pie letes. Šahs un mats! Viņš bija sakauts. Vairs nebija neviena gājiena.

Birojā ienāca grupa mācītāju, kas savos mel-

230

najos tērpos un platajās, melnajās cepurēs šķita ieradušies no viduslaikiem. Viņi bija apkrāvušies ar lētiem čemodāniem, kastēm un augļu groziem. Viņi skaļi sarunājās itāliski un acīm redzami zobojās par savu jaunāko biedru, kurš likās ne vecāks par astoņpadsmit deviņpadsmit gadiem. Džūds, ieklausoties balsu čalā, nodomāja, ka viņi varbūt dosies mājup uz Romu pēc šeit pavadītām brīvdienām. Roma… kur Anne atkal varēs būt… Anne. Mācītāji virzījās uz letes pusi.

—  E molto bene di ritornare a casa.

—  Si, d’acordo.

—  Signore, per piacere, guardatemi.

—   Tuto va bene?

—  Si, ma…

—   Dio mio, dove sono i miet biglietti?

—   Cretino, bai perduto i biglietti.

—  Ab, eccoli.'

Mācītāji pasniedza savas biļetes jaunākajam biedram, kurš lepni devās pie meitenes, kas sēdēja aiz letes. Džūds palūkojās uz izejas pusi. Durvīs stāvēja garš vīrs pelēkā lietusmētelī.

Jaunākais mācītājs sarunājās ar meiteni aiz letes. — Dieci. Dieci/'

Meitene, neko nesaprazdama, mulsi nolūkojās viņā. Mācītājs apkopoja visas savas angļu valodas zināšanas un ļoti lēni pasacīja: — Desmit. Biļetes. — Viņš pavirzīja biļetes meitenei tuvāk. Viņa laimīgi pasmaidīja un sāka tās apzīmogot. Mācītāji, pliķēdami pa plecu, izplūda apmierinātos smieklos par sava biedra lingvistiskajām spējām.

Džūds juta, ka vairs nav iemesla te ilgāk uzturēties. Agrāk vai vēlāk viņam vajadzēs doties ārā un stāties pretī tam, kas to tur sagaida, tāpēc lēni sāka virzīties garām mācītāju grupai.

—   Guardate che ba fatto il Don Vinton.[2] Džūds pamira uz vietas, un tā galva sāka pulsēt. Viņš piesteidzās pie mazā, druknā mācītāja, kurš bija teicis šos vārdus, un satvēra tā roku. — Atvainojiet… — Džūda balss bija vāra un aizsmakusi. — Vai jūs teicāt “Dons Vintons”?

Priesteris izbrīnīts palūkojās viņā, tad papliķēja Džūda roku un atvirzījās.

Džūds sažņaudza viņa roku kā knaiblēs.

—   Pagaidiet! — viņš sauca.

Mācītājs uztraukti palūkojās viņā. Džūds centās runāt mierīgā balsī. — Dons Vintons… Kurš

tas ir? Parādiet man viņu!

Nu jau uz Džūdu nolūkojās visi mācītāji. Mazā auguma mācītājs pavērās savos biedros. — E un americano matto.[3]

Uztrauktie itālieši sāka skaļi protestēt. Neviļus Džūds ievēroja, ka aiz letes stāvošais misters Draudzīgais vēro viņus. Draudzīgais pameta savu vietu aiz letes un nāca uz viņu pusi. Džūds centās sevī apslāpēt augošo paniku. Viņš atlaida mācītāja roku, pieliecās tam tuvāk un lēni, mierīgi čukstēja:

—   Dons Vintons…

Mācītājs palūkojās Džūdam acīs, un tad tā seja atplauka smaidā. — Don Vinton!

Menedžeris strauji tuvojās un acīm redzami bija noskaņots naidīgi. Džūds uzmundrinoši pamāja mācītājam, un tas norādīja uz jaunekli. — Don Vinton — “lielais vīrs”.

Un piepeši viss tapa skaidrs.

20.           nodaļa

)

—   Lēnāk, lēnāk! — Andželi rūca aizsmakušā balsī. — Es nesaprotu ne vārda no tā, ko jūs man sakāt.

—            Atvainojiet! — Džūds dziļi ievilka elpu.

—   Es zinu, es zinu! — Viņš, dzirdēdams telefonā Andželi balsi, jutās tik atvieglots, ka, burtiski, bēra vārdus kā no automāta. — Es zinu, kas cenšas mani nogalināt! Es zinu, kas ir Dons Vintons!

Andželi balsī jautās skeptiska pieskaņa. — Mēs tādu Donu Vintonu nevarējām atrast.

—  Vai zināt — kāpēc? Tāpēc, ka tas nav cilvēka vārds. Tas ir nosaukums!

—   Vai jūs nerunātu nedaudz lēnāk?

Džūda balss uztraukumā drebēja. — Dons Vintons nav vārds, bet itāliešu izteiciens. Tas nozīmē “lielais vīrs”. Tieši to man centās pateikt Mūdijs. Mani vajā Lielais Vīrs.

—  Jūs man galīgi sajaucāt galvu, doktor!

—   Angļu valodā tas neko nenozīmē, — Džūds turpināja, — bet, ja jūs to sakāt itāliski… vai tas jums neko neatgādina? Slepkavu organizāciju, kuru vada Lielais Vīrs?

—   La Cosa Nostra?

—   Kurš gan cits spētu sakopot tik daudzus slepkavas un ieročus? Skābi, bumbas… šaujamos! Atcerieties — es jums sacīju, ka mums jāmeklē Dienvideiropas izcelsmes virs? Viņš ir itālietis.

—   Tam nav nekādas jēgas! Kāpēc gan lai La Cosa Nostra vēlētos jūs nogalināt?

—    Nav ne mazākās nojausmas! Tomēr es nemaldos. Es zinu, ka man ir taisnība. Un to ari sacīja Mūdijs. Viņš sacīja, ka mani vajā vesela banda.

—  Tā ir vistrakākā teorija, kādu jebkad esmu dzirdējis, — Andželi novilka. Pēc brīža viņš piebilda: —Tomēr liekas, ka tas varētu būt iespējams.

Džūdu pārņēma spēja atvieglojuma sajūta. Ja Andželi nebūtu vēlējies viņu uzklausīt, tam vairs nebūtu neviena, pie kā griezties.

—   Vai jūs to ar kādu jau esat apspriedis?

—   Nē!

—    Nedariet to! — Andželi balss skanēja trauksmaini. — Ja jums ir taisnība, jūsu dzīvībai draud briesmas. Netuvojieties ne savam dzīvoklim, ne birojam!

—   Es to nedarīšu, — Džūds apsolīja, piepeši kaut ko atcerēdamies. — Vai zināt, ka Makgrivijam ir orderis manis apcietināšanai?

—   Jā… — Andželi novilka. — Ja Makgrīvijs jūs noķers, tad nekad nenonāksiet līdz policijas

iecirknim dzīvs.

Ak Dievs! Tātad tā tomēr ir patiesība par Makgrīviju. Tomēr — vai Makgrīvijs būtu spējis to visu izdomāt? Kāds viņu vadīja… Dons Vintons — Lielais Vīrs.

—  Vai jūs mani dzirdat?

Džūds juta, ka tā mēle kļuvusi stīva. —Jā…

Būdiņas ārpusē stāvēja vīrs pelēkā lietusmētelī un lūkojās uz viņu. Vai tas bija tas pats cilvēks, kuru Džūds bija redzējis iepriekš? — Andželi?

-Jā?

—    Es nezinu, kas ir tie citi. Es nepazīstu tos pēc izskata. Kā gan lai es izturos, kamēr viņus noķer?

>

Vīrs ārpusē blenza viņam tieši sejā.

Klausulē ieskanējās Andželi balss. — Mēs dosimies taisnā ceļā pie FIB. Man ir draugs, kuram ir labi sakari. Viņš parūpēsies, lai jūs tiekat aizsargāts, labi? — Andželi balsī jautās uzmundrinājums.

—    Labi… — Džūds pateicīgi atteica. Viņam šķita, ka kājas to vairs nespēj noturēt.

—   Kur jūs esat?

—  Telefona būdā Pan-American ēkas apakšējā stāvā.

—   Neejiet nekur projām! Turieties starp cilvēkiem! Es jau braucu. — Atskanēja klikšķis — un savienojums pārtrūka.

Nomākts viņš nolika klausuli atpakaļ uz telefona aparāta, kas atradās uz policijas iecirkņa galda. Gadu gaitā viņš bija pieradis pie slepkavām, izvarotājiem, visdažādākajām perversijām. Laiks bija izveidojis čaulu, kas tam joprojām ļāva ticēt, ka cilvēkā pārsvarā mājo labais un humānais.

Bet pērkams policists bija kaut kas cits.

Pērkams policists bija kā inde, kas skāra visa iecirkņa personālu un iznīcināja to, par ko godīgi policisti bija cīnījušies un atdevuši savas dzīvības.

Iecirkni pildīja soļu un balsu troksnis, taču viņš neko no tā visa nedzirdēja. Garām pagāja divi formās tērpti policisti, vedot roku dzelžos saslēgtu milzīga auguma dzērāju. Vienam no policistiem bija zila acs, un pie asiņojošā deguna tas turēja kabatlakatiņu. Viņa formas tērpa piedurkne bija daļēji norauta. Policistam pašam būs jāmaksā par tās piešūšanu. Šie vīri augu dienu un nakti bija gatavi riskēt ar savām dzīvībām, tomēr tas avīžu pirmajās lapās nenonāca. Tur parādījās tikai tas, ko bija darījuši pērkamie policisti. Viens pērkams policists nodeva viņus visus. Viņa paša partneris.

Vāri pieslējies kājās, viņš devās pa senatnīgo gaiteni uz kapteiņa kabinetu. Pieklauvējis tas iegāja iekšā.

Pie galda, kura virsmu izraibināja brūni plankumi, kurus ilgos gados bija atstājuši cigāri, sēdēja kapteinis Bertelli. Kabinetā vēl atradās arī divi darba formās ģērbušies FIB izmeklētāji. Atveroties

durvīm, kapteinis Bertelli uzmeta ienācējam skatienu. — Nu?

Izmeklētājs pamāja ar galvu. — Viss sakrīt. Pierādījumu kameras uzraugs sacīja, ka viņš ienācis un paņēmis Karolas Robertsas atslēgu no pierādījumu skapja trešdienas pēcpusdienā un atlicis to atpakaļ piektdienas naktī. Tāpēc jau parafīna analīzes bija negatīvas — viņš iekļuva doktora Stīvensa kabinetā ar īsto atslēgu. Uzraugs to nepieminēja, jo zināja, ka viņš izmeklē šo lietu.

—    Vai zināt, kur viņš atrodas tagad? — jaunākais no FIB vīriem ievaicājās.

—   Nē, mēs viņu izsekojām, bet viņš izmuka. Viņš var būt jebkur.

—  Viņš noteikti vajā doktoru Stīvensu, — sacīja otrais FIB aģents.

Kapteinis Bertelli pievērsās FIB vīriem.

—   Kādas ir izredzes, ka doktors Stīvenss varētu palikt dzīvs?

Viens no tiem papurināja galvu. — Ja viņi to atradīs pirms mums, tad — nekādu.

Kapteinis Bertelli pamāja. — Mums jābūt pirmajiem! — Viņa balsī ieskanējās mežonīgs naids.

—  Un es vēlos, lai tiek atvests arī Andželi. Vienalga, kā jūs viņu saņemsiet ciet. — Viņš pievērsās izmeklētājam. — Vienkārši — jums jādabū viņu rokā, Makgrīvij!

Policijas radio pārraidīja pavēli: “Kods des-

238

mit… Kods desmit… Visām mašīnām… saņemt ciet piekto!…”

Andželi izslēdza radio. — Vai kāds zina, ka es jūs savācu? — viņš pavaicāja.

—   Neviens! — Džūds viņu pārliecināja.

—   Jūs taču nevienam neesat stāstījis par La Cosa Nostra?

—  Tikai jums.

Andželi apmierināts pamāja ar galvu.

Pārbraukuši Džordža Vašingtona tiltam, viņi devās tālāk uz Ņūdžersiju. Viss bija mainījies. Džūds vairs nejutās izmisis. Tagad, sēžot blakus Andželi, viņam vairs nelikās, ka tiek medīts. Viņš pats bija kļuvis par mednieku. Un šī doma pildīja tā sirdi ar dziļu apmierinājumu.

Pēc Andželi ieteikuma Džūds atstāja savu īrēto mašīnu Manhetenā un kopā ar Andželi brauca policijas mašīnā. Viņi brauca uz ziemeļiem pa starpštatu maģistrāli, tad Orandžburgā no tās nogriezās un tuvojās Oldtapanai.

—   Cik jūs bijāt gudrs, ka pamanījāt sakarību notiekošajā, doktor, — Andželi sacīja.

Džūds papurināja galvu. — Man to vajadzēja saprast jau tad, kad uzzināju, ka iesaistīti ir vairāki vīri. Tā bija organizācija, kas izmanto profesionālus slepkavas. Domāju, ka Mūdijs nojauta patiesību jau tad, kad atklāja manā mašīnā bumbu. Viņiem ir pieejami visu veidu ieroči.

Un Anne… Viņa bija palīdzējusi slepkavām, bet

239

Džūds juta, ka nespēj viņu ienīst. Viņš nekad nespētu to ienīst, lai ko arī viņa darītu.

Andželi nogrieza mašīnu no galvenā ceļa un iegriezās lauku ceļā, kas veda caur mežu.

—   Vai jūsu draugs zina, ka mēs braucam? — Džūds pavaicāja.

—   Es viņam zvanīju. Viņš mūs jau gaida.

Piepeši atklājās sānceļš un Andželi iegriezās tajā. Nobraucis vēl kādu jūdzi, tas apstājās automātisko vārtu priekšā. Virs vārtiem Džūds pamanīja nelielu televīzijas kameru. Atskanēja klikšķis — vārti atvērās un atkal aiz viņiem aizvērās. Viņi brauca pa garu līčlocu ceļu. Starp kokiem Džūds pamanīja milzīgas mājas jumtu. Augstu gaisā saulē vizēja bronzas gailis.

Gailim nebija astes.

■ n

21.          nodaļa

)

No ārpasaules skaņām izolētajā, neona gaismas apgaismotajā Policijas sakaru centrā ducis kreklos izmetušos policistu apkalpoja lielu komutatoru — pa sešiem katrā pusē. Komutatora centrā bija ierīkots pneimatiskais pasts. Tiklīdz atskanēja zvans un operators bija pierakstījis ziņojumu, viņš to ielika pastā un nosūtīja augšup dispečeram, kas to nekavējoties paziņoja iecirkņiem vai patruļas mašīnām. Zvani nekad nerimās. Tie skanēja dienu un nakti gluži kā traģēdiju vēstneši, nākdami no lielās metropoles iedzīvotājiem. Vīrieši un sievietes, kuri bija nobijušies… vientuļi… izmisuši… piedzērušies… ievainoti… apdraudēti… Tā bija kā drausma glezna, tikai krāsu vietā dominēja steidzīgi, uztraukuma pilni vārdi.

Šajā pirmdienas pēcpusdienā likās, it kā gaisā virmotu papildu spriedze. Katrs operators pilnībā koncentrējās savam darbam, tomēr katrs no tiem arī apzinājās daudzo izmeklētāju un FIB aģentu klātbūtni, kuri šaudījās iekšā un ārā, dodot un saņemot pavēles, klusi un saspringti dzenot pēdas doktoram Džūdam Stīvensam un izmeklētājam

Frenkam Andželi. Atmosfēra bija tik nokaitusi, it kā kāds nervozs režisors vadītu uzvedumu.

Kapteinis Bertelli patlaban runāja ar Allenu Salivanu — Iekšējo noziegumu komisijas locekli, kad viņa kabinetā ienāca Makgrīvijs. Makgrīvijs jau iepriekš bija ticies ar Salivanu, kurš bija skarbs, bet godīgs. Bertelli pārtrauca sarunu un pagriezās pret izmeklētāju. Viņa sejā bija lasāms jautājums.

—  Lieta pamazām kustas uz priekšu, — Makgrīvijs apliecināja. — Mēs atradām aculiecinieku — naktssargu, kurš strādā ēkā iepretim doktora Stīvensa biroja ēkai. Trešdienas naktī, kad kāds ielauzās doktora Stīvensa kabinetā, sargs tikko bija stājies savā vietā. Viņš redzēja, kā pretējā ēkā ieiet divi vīri. Ēkas parādes durvis bija slēgtas, un viņi tās atvēra ar īpašu atslēgu, tāpēc sargam likās, ka viņi tur strādā.

—   Vai viņš kādu no tiem atpazina?

—  Vienu no viņiem tas identificēja kā Andželi.

—  Trešdienas naktī Andželi taču gulēja mājās ar gripu!

—  Tieši tā.

—  Kas ir ar to otro?

—   Sargs tā īsti nebija viņu saskatījis.

Operators ieslēdza vienu no neskaitāmajiem

sarkanajiem slēdžiem, kas mirgoja komutatorā, un pagriezās pret kapteini Bertelli. — Tas jums, kaptein. Ņūdžersijas ceļu patruļa.

Bertelli paķēra telefona klausuli. — Kapteinis 242

Bertelli. — Viņš mirkli klausījās. — Vai esat par to pārliecināts?… Labi. Savāciet visus papildspēkus, kādi vien atrodami apkārtnē. Uzstādiet nosprostojumus. Vēlos, lai tiktu ielenkta visa apkārtne. Turpiniet ziņot par notiekošo… Paldies! — Viņš nolika klausuli. — Liekas, ka mums veicas. Jauns ceļu patrulētājs pamanījis Andželi mašīnu uz lauku ceļa netālu no Orandžburgas. Ceļu policija tagad “ķemmē” apkārtni.

—  Un doktors Stīvenss?

—   Viņš esot bijis Andželi mašīnā. Neuztraucieties! Viņi tos atradīs.

Makgrīvijs izņēma no iekškabatas divus cigārus. Viņš piedāvāja Salivanam — tas atteicās. Pasniedzis vienu Bertelli, otru tas iekoda starp zobiem. — Mums tomēr ir maz cerību — doktoram Stīvensam draud lielas briesmas. — Viņš uzšķīla uguni un aizdedzināja abus cigārus. — Es tikko runāju ar kādu tā draugu — Pīteru Hadliju. Doktors Hadlijs pastāstīja, ka pirms dažām dienām devies pie doktora Stīvensa un tur sastapis Andželi ar ieroci rokā. Andželi pastāstījis pasaciņu par to, ka gaida kādu laupītāju. Domāju, ka doktora Hadlija ierašanās tobrīd izglāba doktora Stīvensa dzīvību.

—   Kā jums pirmo reizi radās aizdomas pret Andželi? — Salivans pavaicāja.

—   Viss sākās ar baumām par to, ka viņš izspiež naudu no tirgotājiem, — Makgrīvijs skaid

roja. — Kad es devos šo faktu pārbaudīt, cietušie nevēlējās runāt. Viņi bija pārbijušies, bet es nespēju saprast, kāpēc. Andželi neko neteicu, bet turpināju viņu uzmanīt. Kad tika noslepkavots Hansons, Andželi ieradās pie manis un lūdza, lai mēs kopā izmeklētu šo gadījumu. Viņš man piekladzināja pilnas ausis par to, cik ļoti mani ciena un ka vienmēr esot gribējis kļūt par manu partneri. Es sapratu, ka viņam noteikti ir kāds nolūks, tāpēc ar kapteiņa Bertelli atļauju sāku strādāt kopā ar viņu. Nav nekāds brīnums, ka viņš vēlējās šo lietu izmeklēt, jo pats bija tajā iestidzis līdz ausīm. Tobrīd es vēl nebiju īsti pārliecināts par to, vai Stīvenss nav iesaistīts Hansona un Karolas Robertsas slepkavībās, bet nolēmu viņu izmantot, lai atmaskotu Andželi. Es nospēlēju teātri ar doktoru Stīvensu un pavēstīju Andželi, ka pakāršu doktoru par tā izdarītajām slepkavībām. Es domāju — Andželi liksies, ka viņam nekas nedraud, kļūs bezrūpīgs un pieļaus kādu kļūdu.

—  Vai jums veicās?

—   Nē. Andželi mani pārsteidza, jo darīja visu iespējamo, lai Stīvenss nenokļūtu cietumā.

Salivans samulsis paraudzījās Makgrīvijā.

—   Bet kāpēc?

—   Tāpēc, ka tieši viņš centās to novākt, bet nekādi nevarētu to izdarīt, ja Stīvenss atrastos cietumā.

—   Kad Makgrīvijs izdarīja spiedienu, — piebilda kapteinis Bertelli, — Andželi ieradās pie manis, žēlodamies, ka tas cenšas apmelot doktoru Stīvensu.

—  Tad mēs bijām pārliecināti, ka esam nokļuvuši uz pareizajām pēdām, — Makgrīvijs turpināja. — Stivenss nolīga privātdetektīvu vārdā Normens Mūdijs. Es kontaktējos ar Mūdiju un atklāju, ka viņš jau iepriekš ir saskāries ar Andželi, jo tas savācis kādu Mūdija klientu par narkotiku izplatīšanu. Mūdijs apgalvoja, ka viņa klients ir ticis apmelots. Aptverot to, kas mums tagad ir zināms par Andželi, es teiktu, ka Mūdijam bijusi taisnība.

—  Tātad Mūdijam jau sākotnēji veicās ar izmeklēšanu?

—  Tā nebija gluži veiksme. Mūdijs bija gudrs. Viņam bija aizdomas, ka šajā lietā ir iesaistīts Andželi, tāpēc, atradis doktora Stīvensa mašīnā spridzekli, viņš to nosūtīja uz LIB, lūgdams pārbaudīt.

—   Vai viņš baidījās, ka Andželi Stīvensu novāks, ja dabūs to savās rokās?

—  Tā man liekas. Bet neuzmanības dēļ ziņojuma kopija tika nosūtīta Andželi. Tā viņš uzzināja, ka Mūdijs to izseko. Patiesi svarīgu informāciju mēs ieguvām tad, kad Mūdijs nāca klajā ar vārdiem “Dons Vintons”.

—  Tā La Cosa Nostra sauc savus vadītājus.

—  Jā. Kaut kāda iemesla dēļ kāds no La Cosa

Nostra cenšas novākt doktoru Stīvensu.

—   Kā jūs atklājāt saikni starp Andželi un La Cosa Nostra?

—   Es vēlreiz devos pie tirgotājiem, no kuriem Andželi bija sācis izspiest naudu. Kad pieminēju La Cosa Nostra, viņi krita panikā. Andželi strādāja vienai no Cosa Nostra ģimenēm, bet kļuva mantkārīgs un sāka darboties pats uz savu roku, izspiezdams naudu.

—  Kāpēc gan lai La Cosa Nostra vēlētos nogalināt doktoru Stīvensu? — Salivans paraustīja plecus.

—    Es nezinu. Mēs izmēģinām dažādus variantus. — Makgrīvijs smagi nopūtās. — Tika pieļautas divas lielas kļūdas. Andželi izdevās izbēgt no vīriem, kuri tam sekoja, un doktors Stīvenss aizbēga no slimnīcas, pirms es to paspēju pabrīdināt no Andželi un nodrošināt tam aizsardzību.

Komutators iedūcās. Operators savienoja un mirkli klausījās. — Kapteini Bertelli!

Bertelli paķēra klausuli. — Kapteinis Bertelli! — Viņš klusējot klausījās, tad lēni nolika klausuli un pagriezās pret Makgrīviju. — Viņi tos pazaudējuši.

22.            nodaļa

)

Antonijam de Marko patiesi piemita mana.

Džūds juta, kā istabu piepilda viņa spēcīgās personības starojums, kas bija sajūtams gluži vai fiziski. Kad Anne teica, ka tās vīrs ir skaists, viņa nebija pārspīlējusi.

De Marko bija klasiskie romiešu sejas vaibsti un nevainojams profils, ogļmelnas acis un pievilcīgi sirmi pavedieni tumšajos matos. Viņš bija aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs, slaids un atlētisks un kustējās ar nenogurdināma meža dzīvnieka grāciju. Viņa balss bija dobja un piesaistoša.

—   Vai nevēlaties dzērienu, doktor?

Džūds papurināja galvu, pārsteigti vērodams sev priekšā stāvošo vīrieti. Jebkurš cilvēks varētu zvērēt, ka de Marko ir absolūti normāls, apburošs vīrs — nevainojams namatēvs, kas sagaida mīļu viesi.

Grezni iekārtotajā bibliotēkā viņi pavisam bija pieci: Džūds, de Marko, izmeklētājs Andželi un abi vīri, kuri bija mēģinājuši to nogalināt tā birojā — Rokijs un Niks Vakarro. Viņi bija sastājušies pusaplī apkārt Džūdam. Viņš lūkojās savu ie

naidnieku sejās un nojauta to drūmo apmierinātību. Beidzot viņš zināja, pret ko cīnās. Ja vien “cīnīties” bija īstais vārds. Džūds bija labprātīgi nonācis Andželi slazdos. Vēl ļaunāk — viņš pats bija piezvanījis un lūdzis sevi savākt! Andželi patiesībā bija Jūda, kas veda Džūdu uz kautuvi.

De Marko pētīja Džūdu ar neviltotu interesi, kas zibēja tā melnajās acīs. — Esmu par jums daudz dzirdējis, — viņš sacīja.

Džūds neko neatbildēja.

—   Atvainojiet mani par to, kādā veidā tikāt šurp atvests, bet man ir nepieciešams uzdot jums dažus jautājumus. — Viņš izstaroja tīru un neviltotu nožēlu.

Džūds noprata, kas sekos, un ātri centās aptvert atbildes uz iespējamajiem jautājumiem.

—   Par ko jūs runājāt ar manu sievu, doktor Stīvens?

Džūds veikli notēloja pārsteigumu. —Jūsu sievu? Es nepazīstu jūsu sievu.

De Marko nosodoši nogrozīja galvu. — Viņa taču trīs nedēļas apmeklēja jūs divas reizes nedēļā.

Džūds domīgi sadrūma. — Man nav pacientes, kuru sauktu de Marko…

De Marko saprotoši pamāja. — Iespējams, ka viņa minēja citu vārdu. Varbūt savu meitas vārdu. Bleika… Anne Bleika.

Džūds centās tēlot pārsteigumu. —Anne Bleika?

Abi Vakarro brāļi pievirzījās tuvāk.

—   Nē! — De Marko viņus asi apsauca, tad pagriezās pret Džūdu. Viņa draudzīgā izturēšanās bija zudusi. — Doktor, ja mēģināsiet ar mani spēlēties, es ar jums darīšu tādas lietas, kādas nemaz nespējat iedomāties.

Džūds ielūkojās de Marko acis un noticēja, ka tā patiešām būs. Viņš saprata, ka dzīvība karājas mata galā, bet centās atbildēt vienaldzīgi. — Varat darīt, ko vien vēlaties! Līdz pat šim brīdim nezināju, ka Anne Bleika ir jūsu sieva.

—            Tas varētu būt tiesa, — ieteicās Andželi.

—   Vinš…

»

De Marko ignorēja Andželi teikto. — Par ko jūs runājāt ar manu sievu šo trīs nedēļu garumā?…

Viņi bija nonākuši līdz patiesības atklāsmei. Tajā pašā mirklī, kad Džūds bija ieraudzījis bronzas gaili uz mājas jumta, viņš bija aptvēris patiesību. Anne nebija palīdzējusi viņa slepkavām! Viņa pati bija upuris, tāpat kā Džūds. Apprecējusi Antoniju de Marko — veiksmīgu celtniecības kompānijas īpašnieku —, viņa neapzinājās patiesību. Pēc tam notika kaut kas tāds, kas tai atklāja, ka vīrs nav tas, par ko izliekas, ka viņa patiesais bizness ir saistīts ar kaut ko tumšu un drausmu. Tā kā Annei nebija neviena, ar ko aprunāties, viņa devās pie psihoanalītiķa — svešinieka, kuram tā varētu uzticēties. Bet Džūda kabinetā viņas lojalitāte pret vīru tomēr liedza tai stāstīt par savām

aizdomām.

—  Mēs neko daudz nerunājām, — Džūds beidzot sacīja. — Jūsu sieva atteicās man atklāt savu problēmu.

De Marko melno acu skatiens pētīja, apsvēra.

—  Jums nāksies pateikt kaut ko prātīgāku.

Laikam de Marko bija kritis panikā, uzzinājis, ka paša sieva apmeklē psihoanalīciķi, — La Cosa Nostra vadītāja sieva! Nav nekāds brīnums, ka de Marko bija sācis slepkavot, lai tikai dabūtu ierakstus.

—  Viss, ko viņa man atklāja, — Džūds piebilda, — bija tas, ka par kaut ko jūtoties nelaimīga, bet nespēj to apspriest.

—   Tam būtu nepieciešamas desmit sekundes, — de Marko iebilda. — Man ir ieraksti par katru minūti, ko viņa pavadījusi jūsu kabinetā. Ko vēl viņa pārrunāja šajās trijās nedēļās? Viņa taču jums atklāja, kas es esmu?

—  Jā. Jums piederot celtniecības kompānija.

De Marko vēsi viņu pētīja. Džūds juta, ka uz

pieres izspiežas sviedru lāsītes.

—  Es esmu lasījis par psihoanalīzi, doktor. Pacients stāsta visu, kas tam ienāk prātā.

—  Tā ir daļa terapijas, — Džūds lietišķi atbildēja. — Tāpēc jau es netiku ar misis Bleiku… misis de Marko nekādā galā. Es vēlējos viņai atteikt nodarbības. •

—   Bet jūs to nedarījāt?

—    Man tas nemaz nebija jādara. Kad viņa piektdien ieradās pie manis, tad paziņoja, ka dodas uz Eiropu.

—   Anne ir pārdomājusi. Viņa nevēlas braukt kopā ar mani uz Eiropu. Un vai zināt — kāpēc?

Džūds, patiesi pārsteigts, palūkojās viņā.

—   Nē!

—  Jūsu dēļ, doktor…

Džūda sirds pamira. Viņš tiši saglabāja atturīgu toni. — Es nesaprotu…

—   Protams, jūs saprotat. Mēs ar Anni vakar nopietni izrunājāmies. Viņa domā, ka, apprecot mani, pieļāvusi kļūdu. Anne ar mani vairs nejūtas laimīga, jo tai liekas, ka iemīlējusies jūsos. — De Marko balss bija pārvērtusies gandrīz hipnotiskā čukstēšanā. — Es vēlos, lai jūs man pastāstītu visu, kas starp jums notika, kad vieni paši atradāties jūsu birojā un viņa gulēja uz jūsu dīvāna.

Džūds centās apspiest tās dažādās emocijas, kas to bija pārņēmušas savā varā. Tātad Annei nebija vienalga! Bet kāds gan viņiem abiem no tā tagad labums? De Marko lūkojās viņā, gaidīdams atbildi. — Nekas nenotika! Ja jūs esat lasījis par psihoanalīzi, tad zināt, ka katra sieviešu kārtas paciente pārdzīvo emocionālu sasprindzinājumu. Agrāk vai vēlāk viņas visas iedomājas, ka ir iemīlējušās ārstā. Tā ir tikai pārejoša stadija.

De Marko cieši viņu vēroja, melnās acis urbās Džūda dvēselē.

—   Kā jūs uzzinājāt, ka viņa ir mana paciente? — Džūds pavaicāja, cenzdamies izklausīties nevērīgs.

De Marko mirkli vērās Džūdā, tad piegāja pie galda un paņēma rokās asu vēstuļu nazi dunča izskatā. — Viens no maniem vīriem redzēja, ka viņa ieiet jūsu biroja ēkā. Tur ir daudz pediatru, un viņi nolēma, ka Anne, iespējams, glabā man kādu pārsteigumu, un izsekoja to līdz jūsu kabinetam. — Viņš pagriezās pret Džūdu.

—  Jā, tas, protams, bija pārsteigums — uzzināt, ka viņa iet pie psihiatra! Antonija de Marko sieva izpauž tā noslēpumus svešam cilvēkam!

—   Es jau jums teicu, ka viņa ne….

De Marko balss kļuva klusa un mierīga.

Runājot de Marko lēni riņķoja ap Džūdu, un

katru reizi, kad de Marko atradās tā aizmugurē, Džūds neapzināti pagriezās.

—  Jūs pieļaujat kļūdu, ja… — Džūds iesāka.

—  Nē! Vai zināt, kas pieļāva kļūdu? Anne! — Viņš pārsteigti nopētīja Džūdu no galvas līdz kājām. — Kā gan viņa varēja iedomāties, ka jūs esat labāks par mani?

Brāļi Vakarro iespurdzās.

—  Jūs neesat nekas! Ķēms, kurš katru dienu iet uz biroju un nopelna — cik? Trīsdesmit tūkstošus gadā? Piecdesmit? Simt? Es nedēļā dabūju daudz vairāk. — De Marko sejā arvien vairāk atklājās viņa patiesās jūtas. Viņš turpināja runu īsiem, aprautiem teikumiem, un tā smalkos sejas vaibstus izķēmoja naids. Anne bija redzējusi tikai šī vīra masku, bet Džūds tagad lūkojās slepkavas-maniaka patiesajā sejā. — Vai jūs gulējāt ar to mazo putanax \

—   Es neesmu gulējis ar viņu, — Džūds sacīja.

De Marko vērās viņā gailošu skatienu. — Vai

viņa jums neko nenozīmē?

—   Es jau jums teicu. Viņa ir tikai viena no maniem pacientiem.

—             Labi! — de Marko beidzot iesaucās.

—   Pasakiet to viņai!

—   Ko?

—  To, ka viņa jūs neinteresē. Es viņu tūlīt atsūtīšu pie jums. Vēlos, lai jūs aprunājaties ar viņu vienatnē.

Džūda sirds sāka sisties arvien straujāk. Varbūt tam būs iespēja izglābt sevi un Anni?

De Marko pamāja ar roku — un pārējie vīri izgāja gaitenī. Tad viņš pagriezās pret Džūdu. Melno acu skatiens gruzdēja. Tad de Marko, atguvis pašsavaldīšanos, maigi pasmaidīja. — Kamēr Anne neko nezina, viņa dzīvos. Jums jāpārliecina viņu doties man līdzi uz Eiropu.

Džūds juta, ka nodreb. De Marko acīs iemirdzējās triumfs. Un Džūds zināja — kāpēc. Viņš bija pārāk zemu novērtējis savu pretinieku.

Liktenīgi.

De Marko nemācēja spēlēt šahu un tomēr bija pietiekami atjautīgs, lai paturētu savās rokās ķīlu, kas Džūdu darīja bezspēcīgu, — Anni. Lai ko arī Džūds darītu, viņai draudēja briesmas. Ja viņa aizbrauktu uz Eiropu kopā ar de Marko, Džūds bija pārliecināts, ka tās dzīvība būtu apdraudēta. Viņš neticēja, ka de Marko atstās Anni dzīvu. La Cosa Nostra to nepieļautu. Eiropā de Marko sarīkotu “nelaimes gadījumu”. Bet, ja Džūds brīdinās Anni, lai nebrauc, ja viņa atklās, kas notiek, un mēģinās iejaukties, tad tas varētu beigties ar tūlītēju nāvi. Glābiņa nebija — tikai izvēle starp diviem slazdiem.

•

No otrā stāva guļamistabas loga Anne bija vē-

254

rojusi Džūda un Andželi ierašanos. Vienu brīnišķu mirkli tai bija licies, ka Džūds ir ieradies, lai vestu viņu prom, lai glābtu no šīs briesmīgās situācijas, kurā tā bija nokļuvusi. Bet tad viņa pamanīja, ka Andželi izvelk revolveri un iegrūž Džūdu pa durvīm.

Patiesību par savu vīru viņa zināja jau četrdesmit astoņas stundas. Pirms tam Annei bija bijušas tikai neskaidras aizdomas, tik neticamas, ka viņa tās bija mēģinājusi apspiest. Tas sākās pirms pāris mēnešiem, kad Anne bija devusies uz teātra izrādi Manhetenā un negaidīti pārradusies mājās agrāk, jo galvenās lomas tēlotājs bija piedzēries un izrāde pārtraukta jau otrās ainas vidū. Antonijs bija teicis, ka mājās notiks sapulce, kas būs beigusies, pirms viņa atgriezīsies mājās. Kad Anne ieradās, tā vēl nebija beigusies. Pirms vēl pārsteigtais vīrs paspēja aizvērt bibliotēkas durvis, viņa izdzirda kādu kliedzam: “Es balsoju par to, lai mēs jau šonakt ieņemam to rūpnīcu un tiekam galā ar tiem bastardiem vienreiz un uz visiem laikiem!” Šī frāze, brutālie svešinieki un Antonija satrūkšanās, ieraugot viņu, sanervozēja Anni. Viņa bija ļāvusies vīra apgalvojumiem, jo ļoti vēlējās tikt pārliecināta. Viņu laulības sešos mēnešos Antonijs bija bijis maigs un mīlošs vīrs. Reizēm gan Anne pamanīja viņā uzplaiksnījām vardarbīgas dusmas, bet Antonijs tās ļoti veikli apspieda.

Dažas nedēļas pēc šī incidenta Anne bija pacē-

255

lusi telefona klausuli un dzirdējusi Antonija balsi sakām: “Mēs šodien pārņemam kuģa kravu no Toronto. Jums jāparūpējas par to, lai kāds tiek galā ar sargu. Viņš nav mūsējais.”

Anne pārbijusies nometa klausuli. “Pārņemt kuģa kravu… tikt galā ar sargu… ” Tas izklausījās tik briesmīgi, taču tikpat labi varēja būt pavisam nevainīgas frāzes. Uzmanīgi, it kā neviļus viņa mēģināja iztaujāt Antoniju par viņa darījumiem. Starp abiem tūlīt pacēlās tērauda siena. Vīrs pārvērtās saniknotā svešiniekā, kas tai pavēlēja rūpēties par māju un nelīst viņa darīšanās. Viņi bija stipri sastrīdējušies, bet nākamajā vakarā Antonijs tai uzdāvināja ārkārtīgi dārgu kaklarotu un mīļi atvainojās.

Vēl pēc mēneša bija noticis trešais incidents. Četros naktī Anni pamodināja skaļa durvju aizciršanās. Viņa uzvilka negližē un nokāpa lejā pa kāpnēm. No bibliotēkas skanēja skaļas, strīdā paceltas balsis. Viņa tuvojās bibliotēkas durvīm, taču apstājās, ieraugot tajās Antoniju un vairākus svešiniekus. Baidīdamās, ka vīrs atkal varētu kļūt nikns, ja viņa parādītos, Anne steidzīgi devās atpakaļ augšā pa kāpnēm un atgriezās gultā. Nākamajā rītā pie brokastu galda Anne pavaicāja vīram, kā viņš gulējis.

“Lieliski! Es iekritu gultā pulksten desmitos un līdz pašam rītam ne reizi nepamodos.”

Tagad Anne saprata, ka atrodas briesmās. Vi-

256

ņai gan nebija ne jausmas, cik šis briesmas ir nopietnas. Galvenais bija tas, ka viņas vīrs tai bija melojis kaut kādu neizprotamu iemeslu dēļ. Kādos darījumos gan viņš bija ielaidies, ja tos nācās apspriest slepeni nakts vidū ar cilvēkiem, kuri atgādināja noziedzniekus? Anne baidījās vēlreiz sākt sarunu ar Antoniju par šo tēmu, un pamazām to savā varā pārņēma panika. Viņai nebija neviena, pie kā griezties.

Pāris dienu vēlāk kādās pusdienās lauku klubā, kura biedri viņi bija, kāds pieminēja psihoanalītiķi vārdā Džūds Stīvenss, piebilzdams, ka šis vīrs esot ļoti spējīgs.

—  Viņš ir visu analītiķu analītiķis — tā varētu sacīt. Jūs taču saprotat? Un ir sasodīti pievilcīgs, taču viss viņa šarms iet zudumā… jo ir viens no tiem, kuri līdz ausim iegrimuši savā darbā.

Anne iegaumēja vārdu un nākamajā dienā devās uzmeklēt šo cilvēku.

Pirmā tikšanās ar Džūdu bija sagriezusi Annes dzīvi ar kājām gaisā. Viņa juta savas emocijas sagriežamies virpulī — tas viņu pašu biedēja. Apjukumā Anne gandrīz nebija spējusi ar viņu parunāt un devusies prom, gluži kā skolniece solīdama sev nekad vairs neatgriezties. Un tomēr viņa bija atkal devusies pie Džūda, lai pierādītu sev, ka notikušais bijis tikai pārpratums, iztēles auglis. Viņas izjūtas pēc otrās reizes bija vēl spēcīgākas. Anne vienmēr bija lepojusies ar to, ka ir atturīga reāliste, bet

tagad tā uzvedās gluži kā pirmo reizi iemīlējies septiņpadsmit gadus vecs skuķēns. Anne atklāja, ka nespēj ar Džūdu apspriesties par savu vīru, tādējādi abi apspriedās par citām lietām. Pēc katras vizītes Anne saprata, ka arvien vairāk iemīlas šajā maigajā, atturīgajā svešiniekā.

Anne apzinājās, ka tas ir bezcerīgi, jo nekad nešķirsies no Antonija. Viņa jutās vainīga un samaitāta, ja jau sešus mēnešus pēc kāzām varējusi iemīlēties citā. Tādējādi Anne nolēma, ka nekad vairs netiksies ar Džūdu.

Un tad sāka notikt šie savādie atgadījumi. Tika nogalināta Karola Robertsa, bet Džūdu notrieca mašīna. Viņa izlasīja avīzē, ka Džūds bijis klāt, kad Piecu zvaigžņu kompānijas iepakojumu uzņēmumā tika atrasts Mūdija līķis. Viņa jau agrāk bija dzirdējusi šīs kompānijas nosaukumu.

Tas bija minēts atskaitēs, kas krājās uz Antonija galda.

Un briesmīgās aizdomas izvērtās pārliecībā…

Likās neiespējami, ka Antonijs varētu būt iesaistīts šajos drausmajos notikumos, un tomēr… Anne jutās tā, it kā būtu iekļuvusi ļaunā nakts murgā un nespētu no tā rast izeju. Viņa nespēja apspriest savas bailes ar Džūdu un baidījās to darīt ar Antoniju. Anne centās sev iestāstīt, ka šīs aizdomas ir nepamatotas: Antonijs taču pat nezināja par Džūda eksistenci!

Un tad, pirms četrdesmit astoņām stundām, 258

Antonijs bija ienācis viņas guļamistabā un sācis to izprašņāt par tās vizītēm pie Džūda. Annes pirmā reakcija bija dusmas par to, ka viņš to izspiego, bet tās ātri vien nomainīja bailes, kas to zemapziņā jau bija mocījušas ilgu laiku. Ielūkojusies vīra saviebtajā, niknajā sejā, Anne apzinājās, ka viņas vīrs ir spējīgs uz visu.

Pat uz slepkavību.

Šī strīda laikā Anne pieļāva vienu milzīgu kļūdu. Viņa vīram atklāja savas jūtas pret Džūdu. Antonija acis kļuva ogļmelnas, viņš purināja galvu, it kā atvairot sitienu.

Tikai palikusi viena, Anne pilnībā apzinājās, kādas briesmas draud Džūdam un to, ka nespēj viņu atstāt. Viņa paziņoja Antonijam, ka nebrauks ar to uz Eiropu.

Un tagad Džūds bija šeit, šajā mājā! Viņas dēļ tam draudēja briesmas.

Guļamistabas durvis atvērās — un tajās parādījās Antonijs. Viņš mirkli vēroja sievu.

—  Tev ciemiņš, — viņš pavēstīja.

Ģērbusies dzeltenos svārkos un blūzītē, viņa iegāja bibliotēkā. Mati brīvi krita pār pleciem. Annes seja*bija bāla un sagurusi, bet tās izturēšanās pauda mieru. Džūds istabā bija viens.

—  Labdien, doktor Stīvens! Antonijs teica, ka esat šeit.

Džūdam šķita, ka viņi kādas neredzamas auditorijas priekšā spēlētu teātri. Gluži intuitīvi viņš nojauta, ka Anne visu zina un paļaujas uz Džūda atjautību.

Bet viņš neko nespēja palīdzēt, kā vien nedaudz paildzināt tās dzīvi. Ja Anne atteiksies doties uz Eiropu, dc Marko viņu noteikti nogalinās.

Džūds vilcinājās, pārdomādams, ko sacīt. Jebkurš pārpratums varētu izraisīt sprādzienu — gluži kā mašīnā ievietota bumba. — Misters de Marko — jūsu vīrs — ir noskumis par to, ka esat mainījusi savas domas par došanos uz Eiropu kopā ar

\

viņu.

Anne saspringti noraudzījās viņā.

—   Man ļoti žēl… — viņa bilda.

—   Man arī ļoti žēl… Domāju, ka jums vajadzētu braukt, — Džūds sacīja, paceldams balsi.

Anne vērīgi raudzījās Džūdam tieši acīs. — Kas notiks, ja es atteikšos? Ja es vienkārši došos prom?

Džūds satraucās. —Jūs nedrīkstat to darīt! — “Viņa taču nekad šo māju neatstās dzīva…” — Misis de Marko, — viņš saņēmies sacīja, — jūsu vīram ir radies kļūdains iespaids, ka esat manī iemīlējusies.

Anne jau gribēja kaut ko atbildēt, bet Džūds steidzīgi turpināja: — Es viņam paskaidroju, ka tā ir normāla psihoterapijas parādība — emocionāls stāvoklis, kuru pārdzīvo visi pacienti.

Anne saprata. — Es zinu. Laikam jau rīkojos muļķīgi, dodamās pie jums. Man vajadzēja pašai

tikt skaidrībā ar savu problēmu. — Annes skatiens pauda pavisam ko citu — viņas patiesās jūtas pret Džūdu un nožēlu par to, ka ievilkusi viņu šajās briesmās. — Es jau to esmu vairākkārt apdomājusi. Iespējams, ka atpūta Eiropā man nāktu par labu.

Viņš atviegloti nopūtās — Anne bija sapratusi.

Un tomēr viņam nebija nekādas iespējas brīdināt Anni par patiesajām briesmām. Bet varbūt viņa jau pati to noprata? Ja tā, vai viņa spēs kaut ko vērst par labu? Džūds palūkojās Annei garām — ārā pa bibliotēkas istabas logu, pa kuru pavērās skats uz mežmalas augstajiem kokiem. Anne tur bieži pastaigājās. Iespējams, ka viņa labi pārzina mežu. Ja vien viņi spētu nokļūt līdz turienei… Džūds, pieklusinādams balsi, steidzīgi ieteicās:

—   Anne…

—  Vai beidzāt pļāpāt?

Džūds apmetās apkārt. Istabā klusi bija ienācis de Marko. Viņam aizmugurē mīdījās Andželi un brāļi Vakarro.

Anne pievērsās vīram. — Jā… — viņa sacīja.

—  Doktors Stīvenss uzskata, ka man vajadzētu kopā ar tevi doties uz Eiropu. Es pieņemšu viņa padomu.

De Marko pasmaidīja un pagriezās pret Džūdu. — Es zināju, ka varu uz jums paļauties, doktor! — Viņš, burtiski, izstaroja šarmu, starodams līksmē kā jau cilvēks, kurš guvis pilnīgu uzvaru. Likās, ka pārdabiskais spēks un enerģija, kas strāvoja no de Marko, varētu pēc brīvas gribas pavērsties uz jebkuru pusi, pārvēršoties no pekles tumsības pievilcīgā gaismā. Nebija nekāds brīnums, ka Anne bija viņā iemīlējusies. Pat Džūdam bija grūti noticēt, ka šis izsmalcinātais, draudzīgais Adonīss ir aukstasinīgs slepkava—maniaks.

De Marko vērsās pie Annes. — Mēs dosimies prom rīt agri no rīta, dārgā. Kāpēc gan tev nedoties augšā un nesākt kravāt mantas?

Anne vilcinājās. Viņa nevēlējās atstāt Džūdu vienatnē ar šiem vīriem. — Es… — Viņa bezpalīdzīgi palūkojās Džūdā. Tad lēni pamāja.

—   Labi! — Anne sniedza viņam roku. — Uz redzēšanos, doktor Stīvens!

Džūds to paspieda. — Uz redzēšanos!

Un šoreiz tās patiešām bija atvadas. Nekas vairs nebija labojams. Džūds nolūkojās, kā viņa, pamājusi pārējiem, iziet no istabas.

De Marko nolūkojās viņai pakaļ. — Vai viņa nav skaistule? — Viņa sejā vīdēja savāda izteiksme. Mīla, īpašnieka lepnums… un vēl kaut kas. Nožēla? Vai par to, ko nāksies izdarīt ar Anni?

—           Viņa taču neko nezina, — Džūds ierunājās.

—   Kāpēc gan jums nelikt viņu mierā? Ļaut viņai iet pašai savu ceļu…

Viņš redzēja, kā de Marko pārvēršas. Šķita, ka telpu piepilda naids, gluži kā saikne tas strāvoja no viņa uz Džūdu, neskarot nevienu citu. De Marko seja kvēloja gandrīz vai ekstāzē. — Iesim, doktor!

Džūds pārlaida skatienu istabai, izvērtēdams savas iespējas izbēgt. De Marko, protams, nevēlēsies viņu nogalināt savā mājā. Tagad vai nekad… Brāļi Vakarro vēroja Džūdu izsalkušiem skatieniem, cerot, ka viņš pretosies. Andželi stāvēja pie loga, uzlicis roku uz revolvera maksts. — Es jūsu vietā to nemēģinātu, — de Marko klusi sacīja.

—   Jūs jau tagad esat lemts iznīcībai, bet mēs to izdarīsim tā, kā es to vēlos.

Viņš pagrūda Džūdu uz durvju pusi. Pārējie sekoja, dodamies uz izeju.

Sasniegusi augšējo kāpņu laukumu, Anne palika stāvam pie margām, vērojot vestibilu. Kad parādījās Džūds un pārējie, dodoties uz izeju, viņa ātri ieskrēja savā guļamistabā un palūkojās ārā pa logu. Vīri iegrūda Džūdu mašīnā.

Anne piesteidzās pie telefona un piezvanīja operatoram. Likās, ka paiet mūžība, līdz operators atbildēja.

—  Operator, es vēlos savienojumu ar policiju! Pasteidzieties!…

Un tad tās priekšā pastiepās vīrieša roka, kas nospieda telefona dakšu. Anne, izbīlī iekliegusies, atskatījās. Aizmugurē, ļauni smīnēdams, stāvēja Niks Vakarro.

23.            nodaļa

Andželi ieslēdza tālās ugunis. Bija tikai četri pēcpusdienā, bet saule jau bija noslēpusies aiz tumšo mākoņu grēdām, kuras debesis stumdīja ledainais vējš. Viņi brauca jau vairāk nekā stundu.

Pie stūres sēdēja Andželi, bet viņam blakus — Rokijs Vakarro. Džūds sēdēja aizmugures sēdeklī blakus Antonijam de Marko.

Sākumā Džūds bija mēģinājis saskatīt uz ceļa kādu garām braucošu patruļas mašīnu cerībā, ka ar kādu traku izlēcienu spēs piesaistīt policistu uzmanību, bet Andželi brauca pa maz pazīstamiem apvidus ceļiem, kuros gandrīz nebija satiksmes. Viņi pabrauca garām Moristaunai, nogriezās uz 206. maģistrāli un traucās tālāk uz dienvidiem, kur atradās Ņūdžersijas maz apdzīvotie, neauglīgie lauki. Pelēkās debesis sašķēlās un sāka raudāt lielu, ledainu asaru straumēm, kas sitās pret vējstiklu kā satrakojušās bungu vālītes.

—  Brauc lēnāk! — de Marko pavēlēja. — Mēs nevēlamies piedzīvot nelaimes gadījumu.

Andželi paklausīgi samazināja ātrumu.

De Marko pagriezās pret Džūdu. — Tieši tā 264

vairums cilvēku pieļauj kļūdas. Viņi neplāno savu rīcību tā, kā es to daru.

Džūds palūkojās uz de Marko kā uz pacientu. Šis vīrs slimoja ar megalomāniju, tāpēc viņam nepastāvēja ne iemesli, ne loģika. Būtu neprāts apelēt pie viņa jūtām, jo šajā cilvēkā nebija ne druskas morāles, kas tam liegtu bez domāšanas nogalināt. Džūds tagad zināja atbildes gandrīz uz visiem jautājumiem.

De Marko bija izdarījis slepkavības, vadoties pēc savas goda izpratnes. Tā bija sicīliešu asinsatriebība, lai nomazgātu negodu, kuru, pēc de Marko domām, sieva bija sagādājusi gan viņam, gan viņa La Cosa Nostra ģimenei. Pārpratuma dēļ viņš bija nogalinājis Džonu Hansonu. Kad Andželi viņam paziņoja par notikušo, de Marko bija devies uz Džūda biroju un tur sastapis Karolu. Nabaga Karola! Viņa nevarēja tam iedot misis de Marko ierakstus, jo nepazina Anni ar šo vārdu. Ja de Marko būtu saglabājis aukstasinību, viņš būtu Karolai paskaidrojis, par kuru pacienti interesējas; bet savas megalomānijas dēļ de Marko nespēja paciest apmulsumu un bija iededzies mežonīgās dusmās. Un Karola mira drausmīgā nāvē. Tas bija de Marko, kurš bija notriecis Džūdu un vēlāk kopā ar Andželi devies uz viņa biroju to nogalināt. Agrāk Džūdu bija mulsinājis tas, ka viņi toreiz neielauzās un nenošāva viņu, bet tagad aptvēra patiesību. Tā kā Makgrīvijs bija pārliecināts par Džūda vainu, viņi bija nolēmuši tā slepkavību iztēlot kā pašnāvību, kas izdarīta prāta aptumsuma brīdī. Tas novērstu policijas tālāku lietas izmeklēšanu.

Un Mūdijs… nabaga Mūdijs! Kad Džūds bija nosaucis lietas izmeklēšanā iesaistīto izmeklētāju vārdus, tam bija licies, ka Mūdijs reaģē uz Makgrīvija vārdu, bet patiesībā to interesēja Andželi. Mūdijs bija noskaidrojis, ka Andželi ir saistīts ar La Cosa Nostra, un, kad bija visu sapratis…

Džūds palūkojās uz de Marko. — Kas notiks ar Anni?

—  Neuztraucies, es par viņu parūpēšos! — de Marko atteica.

Andželi iesmējās. — Jā gan…

Džūdu pārņēma bezpalīdzīgas dusmas.

—  Man nevajadzēja precēt sievieti, kas nepieder pie ģimenes, — de Marko burkšķēja. — Svešinieki nekad nespēj saprast tādas lietas. Nekad!

Viņi brauca pa gandrīz tuksnešainiem klajumiem. Tālumā cauri lietus plīvuram bija saskatāma nomaļa rūpnīca.

—   Mēs gandrīz jau esam klāt, — Andželi paziņoja.

—           Tu esi labi pastrādājis! — de Marko sacīja.

—    Mums vajadzēs tevi uz kādu laiku paslēpt, kamēr pāriet vētra. Kurp tu vēlētos doties?

—   Man patīk Florida.

De Marko piekrītoši pamāja. — Nekādu problēmu! Dzīvosi pie kāda no ģimenes.

—   Es tur pazīstu dažas izcilas slampas. — Andželi pasmaidīja.

De Marko spogulī viņam atsmaidīja. — Atbrauksi ar apcepinātu pēcpusi.

—   Ceru, ka ne ar ko vairāk.

Rokijs Vakarro iesmējās.

Tālumā pa labi Džūds saskatīja daudzās rūpnīcas ēkas, virs kurām griezās melnu dūmu stabi. Viņi sasniedza nelielu sānceļu, kas veda uz rūpnīcu. Andželi nogriezās uz tā un brauca, līdz nokļuva pie augsta mūra. Vārti bija aizslēgti. Andželi nospieda mašīnas signālu. Aiz vārtiem parādījās vīrs lietusmētelī ar kapuci. Ieraudzījis de Marko, viņš pamāja ar galvu, atslēdza vārtus un atvēra tos. Andželi iebrauca, un vārti tika atkal aizvērti.

Viņi bija atbraukuši.

Deviņpadsmitajā iecirknī leitnants Makgrīvijs atradās savā kabinetā un kopā ar trim citiem izmeklētājiem, kapteini Bertelli un abiem FIB aģentiem pētīja uzvārdu sarakstus.

—   Šis ir austrumos valdošo La Cosa Nostra ģimeņu vadītāju un viņu palīgu saraksts. Mūsu problēma ir tā, ka mēs nezinām, ar kuru ģimeni Andželi ir saistīts.

—   Cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai tos pārbaudītu? — pavaicāja Bertelli.

Atbildēja viens no FIB vīriem. — Te ir vairāk nekā sešdesmit vārdu. Tam būtu vajadzīgas vismaz

divdesmit četras stundas, bet… — viņš aprāvās.

Makgrlvijs pabeidza teikumu viņa vietā:

—   … pēc divdesmit četrām stundām doktors Stīvenss vairs nebūs starp dzīvajiem.

Pa atvērtajām durvīm iesteidzās jauns policists. Pavēries daudzajās sejas, viņš apmulsa.

—   Kas ir? — Makgrīvijs to uzrunāja.

—   Ņūdžersijas policija nezināja, vai tas ir svarīgi, leitnant, bet jūs likāt ziņot par visu, kas liekas aizdomīgi. Operators saņēma zvanu no sievietes, kura vēlējās runāt ar policiju. Viņa sacīja, ka tas ir steidzami, bet tad savienojums pārtrūka. Operators gaidīja, bet zvans neatkārtojās.

—   No kurienes tika zvanīts?

—   No mazas pilsētiņas Oldtapanas.

—   Vai numuru izdevās noskaidrot?

—  Nē, viņa pārāk ātri nolika klausuli.

—   Lieliski! — Makgrīvijs bija sarūgtināts.

—   Aizmirstiet to! — mierināja Bertelli. — Tā, iespējams, bija kāda vecenīte, kura vēlējās ziņot par nozudušu kaķi.

Ar garu uzstājīgu signālu iezvanījās Makgrīvija telefons. Viņš pacēla klausuli. — Leitnants Makgrīvijs. — Istabā sēdošie vēroja, kā viņa sejas panti saspringst un kļūst cieti. — Labi! Pasakiet, lai viņi paliek uz vietas, kamēr mēs ieradīsimies. Es jau braucu! — Viņš nometa klausuli. — Ceļu patruļa pie Milstounas tikko pamanījusi Andželi mašīnu braucam uz dienvidiem pa 206. maģistrāli.

—   Vai viņi tai seko? — vaicāja viens no f/B vīriem.

—  Patruļas mašīna brauca pretējā virzienā, bet, kad apgriezās, Andželi jau bija nozudis. Es pazīstu to apkārtni. Tur nav nekā cita kā vien dažas rūpnīcas. — Viņš vērsās pie viena no F1B vīriem.

—   Vai varat man ātri dabūt to rūpnīcu nosaukumus un īpašnieku vārdus?

—  Tiks darīts! — VIB aģents metās pie telefona.

—  Es braucu uz turieni! —Makgrīvijs uzsauca.

—   Piezvaniet man, kad būsiet tos sameklējis. — Viņš pievērsās pārējiem. — Dodamies! — Visi izsteidzās pa durvīm.

Andželi pabrauca garām naktssarga būdai, kas atradās pie vārtiem, un brauca tālāk pretī savāda izskata būvēm, kas iezīmējās pret debesīm. Te bija augsti ķieģeļu skursteņi un milzīgi ūdens rezervuāri, kas ar savām apaļajām aprisēm šajā lietainajā, tuksnesīgajā ainavā likās kā aizvēsturiski briesmoni, j

Mašīna piebrauca pie lielām caurulēm un konveijeru joslām un apstājās. Andželi un Vakarro izkāpa no mašīnas. Pēdējais atvēra aizmugurējās durvis Džūda pusē. Viņam rokā bija ierocis. — Kāpiet ārā, doktor!

Džūds lēni izkāpa no mašīnas, un viņam sekoja de Marko. Viņus ieskāva virpuļojošais, lietus pievilgušais vējš. Priekšā aptuveni divdesmit piecu

pēdu attālumā atradās milzīga caurule, pildīta ar saspiestu gaisu. Tā iesūca sevī visu, kas tuvojās tās atvērtajai, šķietami izsalkušajai atverei.

—  Šis ir viens no lielākajiem cauruļvadiem valstī, — de Marko sauca paceltā balsi, lai to varētu sadzirdēt. — Vai vēlaties redzēt, kā tas strādā?

Džūds neticīgi palūkojās viņā. Vai de Marko atkal tēloja viesmīlīga namatēva lomu, izklaidējot savu viesi? Nē… viņš netēloja. Viņš patiešām tā domāja, un tas bija biedējoši. De Marko gatavojās Džūdu nogalināt, un tā būs tikai viena no nedaudzajām slepkavībām, kuras tas kārtoja gluži kā biznesa darījumus, bet pirms tam viņš vēl vēlējās Džūdu pārsteigt.

—   Nāciet, doktor! Tas ir interesanti.

Viņi visi devās pie lielā cauruļvada — Andželi pa priekšu, de Marko blakus Džūdam un Rokijs Vakarro aizmugurē.

—  Šī rūpnīca ienes piecus miljonus dolāru gadā, — de Marko lepni sacīja. — Viss ir automatizēts.

Tuvojoties atverei, troksnis pieauga un kļuva gandrīz neizturams. Simt jardu attālumā no vakuuma atveres liela konveijera līnija nesa uz divdesmit pēdu garu un piecas pēdas augstu kokzāģētavu milzīgus baļķus, kur tos sagaidīja pusducis asu ripzāģu. Sazāģētie baļķi tālāk tika nogādāti sasmalcināšanai uz iekārtu, kurā, spēcīga motora griezti, vizēja simtiem asmeņu. Gaisā virmoja zāģu skaidas, kas, lietū saslapušas, tika iesūktas mudīgajā cauruļvadā.

—   Lai arī cik milzīgi būtu baļķi, — de Marko lepni turpināja, — zāģi tos sasmalcina tik sīki, lai tie ietilptu trīsdesmit sešas collas lielajā caurulē.

De Marko izņēma no kabatas 36.kalibra koltu ar īso stobru un iesaucās: — Andželi!

Andželi pagriezās.

—   Lai tev jauks ceļojums uz Floridu! — De Marko nospieda gaili, un Andželi uz krūtīm parādījās sarkans traips. Andželi vērās de Marko ar pārsteigtu smaidu, domās meklēdams atbildi tam, ko tikko bija dzirdējis. De Marko vēlreiz nospieda gaili. Andželi saguma zemē. De Marko pamāja Rokijam Vakarro, un spēcīgais vīrs, uzmetis Andželi līķi plecā, devās pie cauruļvada.

De Marko pagriezās pret Džūdu. — Andželi bija stulbenis. Viņam uz pēdām ir visi valsts policisti. Ja viņi to atrastu, viņš mani nodotu.

Aukstasinīgā Andželi noslepkavošana bija liels šoks, bet sekojošais šķita vēl ļaunāks. Džūds pārbiedēts vēroja, kā Vakarro nes Andželi līķi uz cauruļvada atveri. Milzīgā vilkme satvēra līķi un rāva to uz savu pusi. Vakarro nācās satvert kādu stieni pie atveres, lai viņu pašu neievilktu sevī nāvējošais gaisa ciklons. Džūds vēl tikai mirkli redzēja Andželi augumu virpuļojam starp skaidām un netīrumiem, pirms tas pazuda. Vakarro pasniedzās pēc sviras, kas atradās blakus atverei, un parāva to.

Cauruļvada atverei priekšā noslīdēja aizslēgs, noslēdzot gaisa vilkmi, un iestājās biedējošs klusums.

De Marko pagriezās pret Džūdu un pacēla revolveri. Viņa sejā vīdēja ekstāze, un Džūds saprata, ka slepkavība tam nozīmē šķīstīšanos. Džūds saprata, ka nāve ir līdzās. Viņš nejuta bailes par savu dzīvību, bet gan naidu pret vīru, kas turpinās dzīvot, nogalinot Anni un citus nevainīgus, godīgus cilvēkus. Piepeši Džūds izdzirda naidīgu un izmisušu rēkoņu un aptvēra, ka tā skan no viņa paša lūpām. Viņš šķita gluži kā slazdā notverts dzīvnieks, kuru pārņēmusi vēlēšanās nogalināt savu mednieku.

De Marko smaidīja, it kā lasīdams viņa domas. — Es jūs mocīšu, doktor! Tas gan vilksies nedaudz ilgāk, bet jums būs daudz vairāk laika uztraukties par to, kas notiks ar Anni.

Taču cerība, kaut arī ļoti vāja, vēl dzīvoja.

—  Par viņu būtu jāuztraucas kādam citam, — Džūds atsaucās. — Viņai nekad nav bijis vīra!

De Marko pārsteigts lūkojās viņā.

Džūds kliedza, lai piespiestu de Marko klausīties. — Vai zini, kas ir tavs loceklis? Tas strokis tev rokā! Bez šaujamā vai naža tu esi sieviete.

Viņš redzēja, kā de Marko seja iekvēlojas dusmās.

—  Tev nav pautu, de Marko! Bez tā revolvera tu esi izsmiekls! .

De Marko acis aizsedza sārta nngla, it kā vēs272

tljot par tuvojošos nāvi. Vakarro paspēra soli uz priekšu, bet de Marko viņu atturēja.

—   Es tevi nogalināšu kailām rokām! — viņš ierēcās, nosviezdams zemē ieroci. — Ar šim pašām kailajām rokām! — De Marko tuvojās viņam lēni — kā liels, spēcīgs dzīvnieks.

Džūds kāpās atpakaļ, ieturot distanci. Viņš zināja, ka fiziski viņam nav ne mazāko cerību de Marko uzvarēt. Viņa vienīgā cerība bija tiktāl iedarboties uz de Marko slimo psihi, ka viņa prāts atteiktos darboties. Džūds turpināja aizvainot de Marko tā visvājākajā punktā — viņa lepnumā par savu vīrišķību. — Tu esi homoseksuālis, de Marko!

De Marko iesmējās un metās viņam virsū, bet Džūds atlēca atpakaļ.

Vakarro pacēla nosviesto ieroci. — Šef! Ļauj — es viņu piebeigšu!

—  Turies nost! — de Marko ieaurojās.

Abi vīri riņķoja viens ap otru, mēģinot iegūt labākas pozīcijas. Džūdam slapjajās smiltīs paslīdēja kāja, un de Marko metās viņam virsū kā nokaitināts bullis. Varenā dūre trāpīja Džūdam sejā un notrieca viņu atpakaļ zemē. Džūds noskurinājās un metās virsū de Marko, trāpīdams tam pa zobiem. De Marko atsprāga atpakaļ, tad metās uz priekšu un trieca dūres Džūdam vēderā. Trīs īsi sitieni aizsita Džūdam elpu. Viņš gribēja turpināt zaimus, lai nokaitinātu de Marko vēl vairāk, bet nespēja izdvest ne skaņas. De Marko tam riņķoja apkārt kā liels plēsīgs putns ap laupījumu.

—            Vai atpūšaties, doktor? — Viņš iesmējās.

—  Es kādreiz biju bokseris un tagad pasniegšu jums stundu. Vispirms izdauzīšu jūsu aknas, tad galvu un visbeidzot acis. Es jums tās izplēsīšu, doktor! Es vēl nebūšu beidzis, kad jūs jau sāksiet kaukt, lai jūs nošauj.

Džūds viņam ticēja. Bālajā gaismā, kas spraucās cauri mākoņiem, de Marko šķita kā satrakojies dzīvnieks. Viņš atkal metās virsū Džūdam, un tā smagā dūre ar skaļu paukšķi pāršķēla tā vaigu. Džūds izslējās tam pretī, ar abām dūrēm sizdams viņa seju. De Marko pat nepamirkšķināja acis, bet sāka sist Džūdam pa sāniem. Viņa rokas darbojās kā veseri. Džūds atrāvās, juzdams, ka ķermenis, burtiski, saraujas sāpēs.

—  Jūs nogurstat, doktor, vai tā? — De Marko metās tam atkal virsū. Džūds nespēja vairs paciest vairāk sāpju. Bija jāturpina runāt. Tā bija vienīgā iespēja.

—   De Marko… — Džūds izdvesa.

De Marko sagrīļojās. Džūds metās viņam virsū, bet tad de Marko iesmējies saliecās un ieblieza Džūdam taisni kājstarpē. Džūds nogāzās zemē kā nosists. De Marko metās tam virsū, satverdams vina kaklu.

>

—  Ar kailām rokām! — viņš kliedza. — Es tev izplēsīšu acis ar kailām rokām! — Viņš trieca savas milzīgas dūres Džūdam acīs….

Viņi traucās garām Bedminsterai, dodoties uz dienvidiem pa 206. maģistrāli, kad atskanēja radio zina: “Kods trīs… Kods trīs… Visām mašīnām

>

turēties nost… Ņujorka divdesmit septiņi… Ņujorka divdesmit septiņi…”

Makgrīvijs paķēra mikrofonu. — Ņujorka divdesmit septiņi… atbildiet!

Radio atskanēja kapteiņa Bertelli satrauktā balss: — Mēs viņus esam uzgājuši, Mak. Divas jūdzes uz dienvidiem no Milstounas atrodas Ņūdžersijas cauruļvadu rūpnīca. Tā pieder Piecu Zvaigžņu Korporācijai… Tai pašai, kam pieder gaļas iepakojumu uzņēmums. Tas ir viens no “jumtiem”, kurus izmanto Antonijs de Marko.

—   Liekas, ka tā pati būs īstā, — Makgrīvijs attrauca. — Mēs jau esam ceļā.

—   Cik tālu jūs no tās atrodaties?

—   Desmit jūdzes.

—   Tad lai jums veicas!

-Jā…

Makgrīvijs izslēdza radio, uzsita pa sirēnas pogu, tad nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

Joprojām plosījās viesulis, sagriezdams vērpe tē smagās lietus piles. Kaut kas triecās pret Džu du, un tā augums raustījās sāpēs. Viņš mēģināja kaut ko saskatīt, ber acis bija aizpampušas. Kāda

dure atkal ietriecas tā sānos. Kauliem nobrikškot, Džūds sajuta asas sāpes. Viņš juta savā sejā de Marko karsto, saraustīto elpu. Džūds mēģināja viņu saskatīt, bet visu apkārtni bija ietinusi savāda tumsa. Viņš atvēra muti un ar sāpēm čukstus izgrūda vārdus: — Vai r-redzi? M-man b-bija taisnība… Tu spēj… spēj sist vīru tikai tad… kad tas guļ zemē…

Elsošana sejā mitējās. Džūds juta, ka divas spēcīgas rokas viņu satver un uzrauj kājās.

—   Tu esi līķis, doktor! Un es to izdarīju kailām rokām.

Džūds kāpās atpakaļ. — Tu esi dzī… dzīvnieks, — viņš stenēja, cīnoties pēc elpas. — Psihopāts… Tevi būtu jā… iespundē tra… trakonamā.

De Marko balss drebēja dusmās. — Tu esi melis!

—   Tā ir pa… patiesība, — Džūds turpināja, kāpjoties atpakaļ. — Tavas smadzenes ir ķērusi slimība… Tavs prāts… aptumšosies… Un drīz tu būsi idiots… bērna prātā… — Džūds turpināja atkāpties, nespēdams apjaust, kurp. Aizmugurē viņš saklausīja noslēgtā cauruļvada kluso dūkšanu. Tas gaidīja gluži kā gulošs milzis.

De Marko atkal metās Džūdam virsū, tā milzīgās dūres strāpīja viņam pa zodu. — Es tev apgriezīšu sprandu! — Viņa spēcīgie pirksti sažņaudza Džūda kaklu.

Džūds juta, ka apkārtne tam izplūst kā miglā. Instinkts mudināja to satvert de Marko rokas, mēģināt tās atraut no sava kakla, lai atkal varētu elpot. Taču tā vietā viņš pēdējiem spēkiem mēģināja sataustīt aiz sevis lūkas sviru. Džūds jau sāka grimt bezsamaņā, kad tā pirksti to sataustīja. Sakopojis visus spēkus, Džūds parāva sviru un pagriezās tā, lai de Marko atrastos lūkai tuvāk. Piepeši viņus satvēra spēcīgā gaisa vilkme, raujot uz lūkas pusi. Džūds izmisīgi iekrampējās svirā, turēdamies pretī mežonīgajam virpulim. Viņš juta, ka de Marko pirksti stingrāk iecērtas tā kaklā, kaut arī tas tika vilkts uz baismās atveres pusi. De Marko vēl būtu varējis izglābties, bet savā apsēstībā nespēja palaist vaļā upura kaklu. Džūds nespēja saskatīt viņa seju, bet tā balss skanēja kā mežonīga kaukšana, vārdus slāpēja gaisa rēkoņa.

Svira sāka slīdēt ārā no Džūda tvēriena. Viņu varēja ieraut atverē kopā ar de Marko! Džūds ātri noskaitīja lūgsnu, un tad piepeši juta, ka de Marko pirksti atlaižas. Atskanēja spalgs kliedziens — un tad vairs bija dzirdama tikai cauruļvada rēkoņa. De Marko bija pazudis.

Džūds pārguris gaidīja Vakarro šāvienu.

Pēc mirkļa tas atskanēja.

Džūds sastindzis prātoja, kāpēc gan Vakarro nav viņam trāpījis. Sāpju pārņemts viņš saklausīja vēl citus šāvienus, skrienošu soļu troksni un savu vārdu. Piepeši viņu satvēra spēcīga roka, un viņš saklausīja Makgrīvija balsi: — Ak Dievs, palūkojieties uz viņa seju!

Spēcīgas rokas atrāva Džūdu nost no rēcošā cauruļvada. Pār vaigiem tam tecēja kaut kas silts, un Džūds nespēja saprast, vai tās ir asinis vai asaras, bet tas jau vairs nebija svarīgi.

Viss bija beidzies.

Viņš papūlējās atvērt vienu aci un caur asinssarkanu miglu ieraudzīja Makgrīviju. — Anne ir mājās, — Džūds čukstēja. — De Marko sieva. Mums jādodas pie viņas.

Makgrīvijs savādi lūkojās viņā un klusēja. Džūds aptvēra, ka viņš to nedzird. Piespiedis lūpas Makgrīvijam pie auss, Džūds lēni un mokoši nočukstēja: — Anne de Marko… Viņa ir… mājās… Palīdziet!

Makgrīvijs piesteidzās pie policijas mašīnas, paņēma mikrofonu un izsauca pavēles. Džūds vēl arvien stāvēja, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ asajā, aukstajā vējā. Netālu zemē gulēja līķis, un viņš saprata, ka tas ir Rokijs Vakarro.

“Mēs uzvarējām!” viņš domāja. “Mēs uzvarējām!” Džūds vēl un vēl atkārtoja domās šo frāzi, lai gan vienlaikus apzinājās, ka tam nav jēgas. Kas gan tā bija par uzvaru? Viņš vienmēr bija sevi uzskatījis par godīgu, civilizētu būtni… ārstu… bet bija pārvērties mežonīgā dzīvniekā, kuru pildīja vēlme nogalināt. Viņš slimu cilvēku bija novedis līdz vājprātam un tad to nogalinājis. Tā bija briesmīga apziņa, ar kuru turpmāk nāksies sadzīvot. Kaut arī viņš saprata, ka darījis to pašaizsardzības dēļ,

tomēr apzinājās ari to, ka — Dievs stāvi klāt! — viņam tas bija paticis. Viņš taču nebija labāks ne par de Marko, ne arī brāļiem Vakarro vai kādu citu. Civilizācija bija vāja saitiņa, kas cilvēku noturēja morāles robežās, un, kad šī saitiņa pārtrūka, cilvēks atkal pārvērtās dzīvniekā, pakļaujoties saviem pirmatnējajiem dzinuļiem, atgriežoties atpakaļ tajā pašā alā, no kuras kādreiz bija ar pūlēm iznācis.

Džūds bija pārāk noguris, lai vēl spētu domāt. Tagad viņš gribēja pārliecināties, vai ar Anni viss ir kārtībā.

Makgrīvijs stāvēja viņam blakus, un tā izturēšanās bija savādi maiga.

—  Uz viņas māju jau aizbrauca policijas mašīna, doktor Stīvens. Vai labi?

Džūds pateicīgi pamāja.

Makgrīvijs satvēra viņa roku un veda to uz mašīnu. Sāpju dēļ lēni dodoties pāri pagalmam, Džūds aptvēra, ka lietus ir rimies. Tālu pamalē decembra vējš trenca prom lietus mākoņus, un debesis skaidrojās. Rietumos parādījās blāvs gaismas stars — saule ieņēma savu vietu debesīs, kļūstot arvien spožāka un siltāka.

Būs tik brīnišķīgi Ziemassvētki!

Sidnijs Šcldons IENAIDNIEKS BEZ SEJAS

Formāts 84 x 100/32. 8.75 iespiedi. Ofsetiespiedums. Izdevniecība 'Aplis", Aspazijas bulvārī 24, Rīgā LV 1050. Iespiesta “Tipogrāfija Ogrē" SIA, Brivibas ielā 31, Ogrē.

Iesieta tipogrāfijā “Rota“, Dzirnavu ielā 57.

Gramata izdota sadarbībā ar izdevniecību "Tūja L un partneri".

1 — Cik labi ir atgriezties mājās!

—  Jā, piekrītu.

—   Siņjor, lūdzu uzmanību!

—   Vai visS ir kārtībā?

—  Jā, mana…

—   Ak Dievs, kur es esmu licis savas biļetes?

—   Kretīns, viņš ir pazaudējis biļetes!

—   Ak, lūk, te tās ir. (Itāliešu vai.) Tulk. piez.

1 — Desmit. Desmit! (Itāliešu vai) Tulk. piez.

1 Padomnieks mafijas ģimenē (itāliešu vai). Tulk. piez.

1 lelene (itāliešu vai.). Tulk. piez.

253

[1] Vietvārds radies no diviem vārdiem: “Cats” —«kaķi un “kill” — slepkavot, nogalināt. Tulk. piez.

[2] — palūk tik, ko ir izdarījis lielais vīrs! (Itāliešu vai.) Tulk.

>iez.

[3] — tas amerikānis ir traks! (Itāliešu vai.) Tulk. piez.

Content

Šeldons Sidnijs Ienaidnieks bez sejas

1.   nodaļa

2.       nodaļa

3.       nodaļa

4.        nodaļa

5.      nodaļa

6.      nodaļa

7.      nodaļa

8.      nodaļa

9.       nodaļa

10.    nodaļa

11.    nodaļa

12.    nodaļa

13.       nodaļa

14.        nodaļa

15.       nodaļa

16.      nodaļa

17.         nodaļa

18.       nodaļa

19.      nodaļa

20.           nodaļa

21.          nodaļa

22.            nodaļa

23.            nodaļa