Lorijs Hjū

Ieroču tirgonis

Hjū Lorijs

Ieroču tirgonis

]Manam tēvam

Esmu pateicīgs rakstniekam un diktoram Stīvenam Frejam par noderīgiem padomiem; Kimai Harisai un Sārai Viljamsai par labu gaumi un gudrību; literārajam aģentam Entonijam Gofam, kas mani atbalstīja un uzmundrināja; kinoaģentei Lorēnai Hamiltonei, kas neiebilda dalīt mani ar literāro aģentu; manai sievai Džo par viņas paveikto varētu sarakstīt vēl biezāku grāmatu.

Pirmā daļa

J

1.   nodaļa

Es šorīt redzēju vīru, Kurš nevēlējās mirt.

P. S. Stjuarts

Iedomājieties, ka jums jāsalauž kādam roka.

Labā vai kreisā tam nav nekādas nozīmes. Galvenais, ka jums tā jāsalauž, citādi… nu, arī tam nav nozīmes. Teiksim tā: ja jūs to neizdarīsiet, notiks kas ļoti slikts.

Jautājums ir šāds: vai jūs to salauzīsiet ātri krakš! vai, piedodiet, ļaujiet man nogādāt jūs slimnīcā vai ari vilcināsieties un paildzināsiet šo procesu, izdarot arvien lielāku spiedienu uz roku, līdz otrs cilvēks izjutīs tik neciešamas sāpes, ka melns gar acīm griezīsies?

Nu protams. Pareizāk būtu to izdarīt tik ātri, cik vien iespējams. Salauz roku, uzcienā ar brendiju un esi kārtīgs pilsonis. Citas iespējas nav.

Bet ja nu…

Ja nu tu ienīsti cilvēku, kam pieder šī roka? Ja tu viņu patiešām ienīsti…

Tieši par to man pašlaik bija jādomā.

Es saku “pašlaik”, lai gan patiesībā domāju “toreiz”, atceroties tos sāpju pilnos brīžus, kad mana plaukstas locītava

pieskārās skaustam un pleca kauls draudēja salūzt divās vai pat vairākās daļās.

Redziet, roka, par kuru es te gari un plaši stāstu, ir mana. Tā nav nekāda abstrakta, filozofiska izdoma. Kauls, āda, matiņi, maza, balta rēta uz elkoņa, kas iegūta pamatskolas laikā, tas viss ir mans. Un es domāju, ka virs, kurš ir satvēris manu plaukstas locītavu un piespiedis to pie muguras, ienīst mani. Patiešām, patiešām ienīst.

Viņš izbauda šo procesu.

Viņa uzvārds bija Rainers. Vārdu es nezināju, tāpēc nevaru to pateikt arī jums.

Gan jau kāds zina šī vīra vārdu viņš noteikti kādreiz ticis kristīts, šajā vārdā viņš ir saukts brokastis, bet skolā būdlgais stiprinieks ir mācījies to pareizi uzrakstīt, šo vārdu kāds izrunājis pie bāra letes, piedāvājot tā īpašniekam dzērienu, kāda to ir nomurminājusi seksa laikā, un kāds ierēdnis to ir uzrakstījis uz apdrošināšanas polises. Es zinu, ka tā ir noticis, tikai nespēju to iztēloties.

Rainers bija apmēram desmit gadus vecāks par mani. Man pret to nebija nekādu iebildumu. Es pazīstu daudz jauku un sirsnīgu cilvēku šajā vecumā, kuri nekad nav mēģinājuši salauzt man roku. Lielākoties es apbrīnoju cilvēkus, kuri ir desmit gadus vecāki par mani. Taču Rainers bija ne tikai vecāks, bet arī trīs collas garāks, divdesmit piecus kilogramus smagāks un vismaz astoņas reizes vardarbīgāks. Viņš bija aplam neglīts, ar lielu, skūtu galvu, kas spīdēja kā spuldzīte, un plakanu cīkstoņa degunu, pret ko kādreiz atsitusies kāda drosmīga vīra dūre vai pat kāja. Rievas virs deguna lika domāt par Nīlas deltu.

Un, ak Dievs, kas tā bija par pieri! Ķieģeļi, naži, pudeles un saprātīgi iebildumi pret to bija atsitušies, neatstājot nekādas pēdas dziļajās, platajās porās. Man šķiet, ka tās bija dziļākās

un platākās jebkad agrāk redzētās poras, tās lika man domāt par golfa laukumu, kuru apmeklēju 1976. gada vasarā.

Palūkojoties uz sāniem, varēja noprast, ka sen, sen atpakaļ Rainera ausis tikušas nokostas un pietrāklētas atpakaļ pie galvas, jo kreisā auss bija vai nu ar apakšu uz augšu, vai ari ar iekšpusi uz āru, bet visādā ziņā nācās ļoti ilgi uz to skatīties, lai saprastu, ka tā vispār ir auss.

Raineram mugurā bija vienkāršs apģērbs melna ādas jaka virs tādas pašas krāsas polo krekla.

Bet apģērbs jau nebija galvenais. Rainers būtu varējis ietīties mirdzošā zīdā un aizlikt aiz katras auss pa orhidejas ziedam, bet bailīgāki garāmgājēji tik un tā justos spiesti atdot viņam visu naudu, brīnoties, kāpēc gan viņi ir parādā šim vīram.

Bet es nebiju viņam parādā. Rainers bija viens no tiem cilvēkiem, kam es neko nebiju parādā. Ja mēs būtu labi draugi, es pat varētu ierosināt viņam un viņa kolēģiem stila uzlabošanas nolūkos valkāt vienādas kaklasaites. Iespējams, uz tām būtu attēloti krustceļi vai kas tamlīdzīgs.

Bet, kā jau jūs saprotat, mēs nepavisam nebijām draugi.

Cīņas instruktors vienrocis ar iesauku Klints (tieši tā viņš mācīja cīņas mākslu ar vienu roku, dzīvē tā nereti notiek) mums skaidroja, ka sāpes varam nodarīt tikai paši sev. Citi cilvēki var sist, durt vai pat lauzt rokas, bet viņi nenodara sāpes. Divas nedēļas Klints bija pavadījis Japānā, tādēļ nemitējās sniegt skolniekiem šāda veida pamācības un uzskatīja, ka izbeigt sāpes ir paša spēkos. Pirms trim mēnešiem Klinti kādā bāra kautiņā nosita piecdesmit piecus gadus vecs atraitnis, tāpēc es šaubos, vai jebkad izpratīšu viņa mācību.

Sāpes ir notikums. Tās atgadās ar tevi, un tev jātiek galā tā, kā vien spēj.

Līdz šim man par labu liecināja tikai tas, ka es nebiju izdvesis ne skaņas.

Tikai nedomājiet, ka esmu ļoti drosmīgs, jo ar drosmi tam nav nekāda sakara. Līdz šim mēs ar Raineru bijām triekušies pret sienām un mēbelēm, saķērušies īstā vīru cīņā, ik pa laikam ierūcoties, tā apliecinot, ka pievēršam šim pasākumam nedalītu uzmanību. Bet tagad, kad līdz manai paģībšanai vai pleca kaula salūšanai bija atlikušas tikai kādas piecas sekundes, es izlēmu, ka jāņem talkā citi ieroči. Skaņa.

Tāpēc es dziļi ieelpoju, iztaisnojos, uz brīdi aizturēju elpu un izdvesu to, ko japāņu karamākslā sauc par kiai, vienkāršāk sakot, ļoti skaļu skaņu. Es iebrēcos tik apdullinoši spalgi, ka pats uz mirkli apjuku.

Raineru šis ķērciens pamatīgi šokēja, viņš nejauši parāvās malā un uz sekundes desmitdaļu palaida manu roku vaļīgāk. Es no visa spēka triecu savu pakausi viņam sejā, jūtot, ka vīra deguns skaisti pielāgojas mana galvaskausa formai un pār manu kaklu notek kas slapjš. Pēc tam es triecu kāju uz aizmuguri, ar papēdi nobrāžot pretinieka kājas iekšpusi un iesperot pa ģenitālijām. Sekundes desmitdaļa līdz ar to bija aizritējusi, Rainers vairs nelauza manu roku, un es biju brīvs, lai gan izmircis sviedros.

Es atkāpos uz pirkstgaliem kā tāds svētais Bernārs un palūkojos pēc ieroča.

Šī savdabīgā divcīņa notika skaisti mēbelētā dzīvoklī Belgreivijā. Interjera dizainers kā jau visi viņa amata brāļi te bija veicis šausminošu darbu, bet šoreiz viņa apsēstība ar lieliem, smagiem un pārnēsājamiem objektiem sakrita ar manām vajadzībām. Es paķēru no kamīna malas astoņpadsmit collas augstu Būdas statuju un sapratu, ka šī mazā vīriņa ausis ir ideāli piemērotas parocīgam satvērienam.

Rainers bija sakņupis uz ceļiem un apvēmis ķīniešu paklāju, bet tas nebūt nesabojāja grīdsegas izskatu. Es izvēlējos piemērotāko uzbrukuma leņķi, atvēzējos un situ, tēmējot ar Būdas statujas pamatni tieši viņam aiz kreisās auss. Atskanēja dobjš, mīksts būkšķis, kāds raksturīgs tikai plīstošiem cilvēka kauliem, un mans pretinieks nogāzās uz sāniem.

Pat nepalūkojos, vai viņš ir dzīvs. Cietsirdīgi, bet fakts.

Es noslaucīju no pieres sviedrus un devos prom. Apstājos gaitenī un ieklausījos. Pat ja no ielas vai blakusdzīvokļiem atskanētu kāds troksnis, es to tik un tā nedzirdētu, jo mana sirds dūca kā urbis. Bet, iespējams, uz ielas kāds patiešām strādāja ar urbi. Es biju pārāk aizņemts, velkot plaušās gaisu.

Atvēris ārdurvis, sajutu sejā aukstu gaisa brāzmu. Tā nožāvēja sviedrus, atvēsināja sāpošo roku un aizslaucīja visas nepatīkamās sajūtas. Es aizvēru acis un ļāvos. Tas bija pats jaukākais, ko jebkad esmu piedzīvojis. Varētu likties, ka man bijusi pavisam nožēlojama dzīve, bet zināt ko… viss ir atkarīgs no konteksta.

Es izgāju uz ielas un aizdedzu cigareti. Sirds ritms pamazām normalizējās, un elpošana sekoja šim gudrajam piemēram. Sāpes rokā atgriezās ar jaunu sparu, un es zināju, ka tās mani pavadīs turpmākās dienas, varbūt pat nedēļas. Bet man taču bija otra roka, kurā turēt cigareti…

Atgriezies dzīvoklī, es redzēju, ka Rainers joprojām guļ uz grīdas vēmekļu peļķē. Viņš bija vai nu pagalam, vai nāvīgi ievainots, kas nozīmēja, ka es šo puisi neredzēšu vēl vismaz piecus gadus. Pareizāk sakot, desmit, jo tik ilgu laiku man piespriedīs par sliktu uzvedību un vainu pastiprinošiem apstākļiem. Izklausās slikti.

Esmu bijis cietumā, tiesa, tikai trīs nedēļas, bet tā bija vērtīga pieredze. Ja tev divreiz dienā jāspēlē šahs ar futbola kluba West Ham līdzjutēju, kurš izdveš tikai vienzilbīgus vārdus un kuram gan uz labās, gan kreisās rokas uztetovēts vārds NAIDS, tad tu pamazām sāc novērtēt dzīves mazos priekus. Piemēram, atrašanos uz brīvām kājām.

Tā nu es prātoju par šo un to un sāku savā nodabā uzskaitīt visas siltās zemes, kurās nekad neesmu bijis. Bet pēkšņi es sadzirdēju čīkstošu troksni. To neizdvesu es tas bija kāds cits.

Kāds izmisīgi centās klusi nokāpt pa kāpnēm.

Šoreiz es ļāvu Budam atpūsties, paņēmu no galda atbaidošas alabastra šķiltavas un pievirzījos tuvāk tikpat atbaidošām durvīm. Jūs prasīsiet: kā gan durvis var būt atbaidošas? Nu, tas nav no vieglākajiem darbiem, bet augstākās klases interjera dizaineri ko tādu var paveikt dienas laikā.

Es mēģināju aizturēt elpu, bet tas neizdevās, tāpēc gaidīju savu upuri, skaļi šņākuļodams. Kaut kur tika ieslēgta un pēc tam atkal izslēgta gaisma. Durvis atvērās un aizvērās. Nekā. Klusums. Ielūkojies taču dzīvojamā istabā!

Atskanēja drēbju švīkstoņa un klusi soļi, un pēkšņi es nolaidu satverto ieroci, atbalstoties pret sienu savādā atvieglojumā. Pat būdams smagi cietis kautiņā un citādi dezorientēts, es spēju pazīt Ņinas Riči smaržas Fleurde Fleurs. Tās neliecināja par rūdīta slepkavas tuvošanos.

Viņa ienāca pa durvīm un palūkojās apkārt. Gaismas bija izslēgtas, bet aizkari atvilkti, tādēļ istaba šķita pietiekami gaiša.

Es nogaidīju, līdz sieviete ierauga zemē gulošo Raineru, un aizspiedu viņai muti.

Mēs izpildījām situācijai atbilstošu Holivudas grāvēju scenāriju. Viņa mēģināja kliegt un kost man rokā, es liku viņai paklusēt, draudot, ka pretējā gadījumā nodarīšu sāpes. Protams, sieviete iekliedzās, tiklīdz palaidu viņu vaļā, tāpēc man nācās nodarīt viņai sāpes. Standarta situācija.

Pēc kāda brīža mana jaunā paziņa sēdēja uz briesmīga dīvāna un dzēra kādu dzērienu, ko es biju noturējis par brendiju, bet kas patiesībā izrādījās kalvadoss. Es stāvēju pie durvīm un mēģināju izskatīties kā psihiski pieskaitāms tips.

Biju pagriezis Raineru uz sāniem, lai viņš nenosmaktu paša vēmekļos. Sieviete gribēja apkopt cietušo palikt zem galvas spilvenu, uzklāt uz pieres vēsā ūdenī samērcētu marli, pārsiet ievainojumus un darīt visu to, kas pieklājas kārtīgam samarietim. Es liku viņai palikt sēžam, apgalvojot, ka esmu jau izsaucis ātro palīdzību un labāk būtu cietušo neaiztikt.

Viņa nedaudz trīcēja. Drebuļi sākās pirkstu galos, tad virzījās līdz rokām, elkoņiem un pleciem. Katru reizi, kad dāma palūkojās uz Rainera, kļuva arvien sliktāk. Protams, šī ir samērā loģiska reakcija, nakts vidū ieraugot uz sava paklāja pusbeigtu vīrieti vēmekļu peļķē. Tomēr man negribējās, lai viņai kļūtu sliktāk. Es aizdedzu cigareti ar alabastra šķiltavām iedomājieties, pat liesma bija atbaidoši neglīta un mēģināju izvilināt no viņas pēc iespējas vairāk informācijas, iekams kalvadoss vēl nebija aizmiglojis šīs nejaušās paziņas prātu.

Istabā bija izvietoti trīs viņas attēli: sudrabotā rāmī virs kamīna gozējās fotogrāfija, kurā viņa bija redzama Ray-Ban saulesbrillēs un slēpošanas kūrorta pacēlājā, tad vēl bija milzīga un neglīta eļļas glezna pie loga (man tā vien šķita, ka to gleznojis kāds, kam portretējamā sieviete nepavisam nav patikusi), bet šo plejādi noslēdza pāris soļu attāla un visnotaļ daiļa fotogrāfija.

Tobrīd likās, ka sievietei nav vairāk par deviņpadsmit gadiem, viņai bija stūraini pleci un brūni, viļņaini mati. Augstie vaigu kauli lika domāt par Tālo Austrumu radurakstiem, bet šādas aizdomas pazuda, kad ielūkojos viņas acīs apaļās un spoži pelēkās. Pašam šķiet, ka neaprakstīju jauno paziņu pārāk labi. Viņai mugurā bija sarkans zīda naktskrekls un vienā kājā tādas pašas krāsas čībiņa, izšūta ar zeltainiem diegiem. Palūkojos apkārt, bet nevarēju atrast otru apavu. Iespējams, jaunkundzei bija pieticis naudas tikai vienam.

Jaunā sieviete noklepojās.

-    Kas viņš tāds ir? viņa jautāja.

Man jau no sākta gala likās, ka viņa būs amerikāniete. Pārāk veselīga. Un kā viņi dabū tos baltos zobus?

-     Viņa vārds ir Rainers, es sacīju un tūdaļ sapratu, ka meitenei ar to nepietiek, tādēļ piebildu: Viņš ir ļoti bīstams vīrs.

-     Bīstams?

Viņa izskatījās noraizējusies un pareizi vien darīja. Nabadzīte droši vien nodomāja: ja Rainers bijis bīstams virs un

nu ir pagalam, tad jau es esmu vēl bīstamāks. Hierarhija, tā sacīt.

-     Bīstams, es atkārtoju un nopietni palūkojos uz viņu, bet meitene novērsās. Likās, ka viņa vairs tik ļoti netrīc, bet pastāv iespēja, ka trīcēt biju sācis es, tāpēc starpība izzuda.

-    Un ko viņš te darīja? jaunā sieviete vaicāja. Ko viņš gribēja?

-     Grūti pateikt. Vismaz es to nevaru. Varbūt gribēja nozagt naudu vai sudrablietas…

-   Jūs gribat teikt, ka nezināt, kādēļ šis vīrs ir šeit? Viņas balss pēkšņi kļuva skaļāka. Jūs gandrīz nositāt to vīrieti, nemaz nezinot, kas viņš tāds ir un ko te dara?

Par spīti šokam, prāts viņai darbojās pietiekami labi.

-     Es iesitu šim vīrietim, jo viņš gribēja mani nogalināt, es sacīju. Tāds nu reiz es esmu.

Mēģināju pasmaidīt, bet, pamanījis savu atspulgu spogulī, nolēmu labāk to nedarīt.

-    Tāds nu reiz jūs esat? viņa atkārtoja ar zināmu nepatiku balsī. Un kas tad jūs tāds būtu?

Izlikos izbrīnīts un mazliet aizvainots.

-    Jūs mani nepazīstat?

-    Nē!

-    Nu… dīvaini. Mani sauc Džeimss Finčems. Es pastiepu roku, bet viņa pat nepakustējās, tāpēc izlikos, ka esmu gribējis tikai pieglaust matus.

-    Tas ir tikai jūsu vārds, viņa sausi sacīja. Bet kas jūs esat?

-    Jūsu tēva draugs.

Mana jaunā paziņa brīdi domāja.

-     Biznesa kolēģis?

-    Tā varētu teikt.

-    Skaidrs. Viņa pamāja. Tātad jūs esat Džeimss Finčems, mana tēva darījumu partneris, kas tikko līdz nāvei piekāvis kādu cilvēku.

Es pieliecu galvu un zinoši pamāju. Liekvārdība nav nekas labs.

Jaunā sieviete pasmaidīja.

-     Un tas ir viss? Viss jūsu dzīves apraksts?

Es pasmaidīju, bet tas nelīdzēja.

-     Pagaidiet mirklīti, viņa teica.

Mājas īpašniece palūkojās uz Raineru, tad pēkšņi iztaisnojās, it kā būtu saņēmusi strāvas triecienu.

-    Jūs nevienam nezvanījāt, vai ne?

Godīgi sakot, man jau no sākuma likās, ka viņai būs kādi divdesmit četri gadi…

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Es gribēju teikt, viņa sacīja, ka ātrā palīdzība nemaz neieradīsies. Ak Dievs!

Jaunā sieviete nolika glāzi uz grīdas, piecēlās un devās pie telefona.

-     Paklausieties, es sacīju. Nedariet neko muļķīgu…

Es pavirzījos uz viņas pusi, bet tas, kā jaunā dāma apcirtās riņķī, lika man saprast, ka labāk tomēr palikt uz vietas. Kaut kā negribējās turpmākās nedēļas lasīt no sejas telefona klausules gabaliņus.

-    Palieciet, kur esat, Finčema kungs, viņa uzšņāca. Un tās nebūs nekādas muļķības… Es zvanīšu ātrajai palīdzībai un policijai. Tā ir starptautiska procedūra, jūs jau zināt. Atnāks vīri ar šautenēm un savāks jūs. Nekādu muļķību.

-     Paklau, es teicu. Es neesmu bijis pilnīgi atklāts…

Viņa palūkojās uz mani ar samiegtām acīm.

-    Ko nozīmē “neesmu bijis pilnīgi atklāts”? Jūs man pateicāt tikai divas lietas… kura no tām bija meli?

Jaunā dāma bija nolikusi mani uz lāpstiņām, nav vārdam vietas. Es jau saodu nepatikšanas. Tomēr… viņa bija uzgriezusi tikai vienu deviņnieku ātrās palīdzības numurā.

-     Mani patiešām sauc Finčems, es sacīju, un es pazīstu jūsu tēvu.

-     Labi. Ja tā, tad kādas cigaretes mans tēvs smēķē?

-    Dunhill.

-    Melis. Mans tēvs vispār nesmēķē.

Ja tā labi padomā… šai dāmai varēja būt ap trīsdesmit. Es ievilku elpu un nolūkojos, kā viņa nospiež nākamo deviņnieku.

-    Labi, jums taisnība. Es viņu nepazīstu, bet mēģinu jums palīdzēt.

-     Kā tad! Ieradāties salabot dušu?

Trešais deviņnieks. Bija pienācis laiks izspēlēt dūzi.

-    Kāds mēģina viņu nogalināt, es sacīju.

Atskanēja pīkstiens, un balss telefonā vaicāja, kāds pakalpojums mums nepieciešams. Sieviete pagriezās pret mani, turot telefona klausuli izstieptā rokā.

-    Ko jūs teicāt?

-     Kāds mēģina nogalināt jūsu tēvu, es atkārtoju. Es nezinu, kurš un kāpēc. Bet esmu šeit, lai to nepieļautu.

Jaunā paziņa veltīja man ilgu, ciešu skatienu. Kaut kur ārpus mana redzeslauka tikšķēja sienas pulkstenis.

-     Šim vīram, es teicu, norādot uz Raineru, ar to bija kāds sakars.

Nopratu, ka viņa šo apsūdzību uzskata par netaisnīgu, jo Rainers nebija spējīgs iebilst, tāpēc es pieklusināju balsi un palūkojos apkārt ar tādu skatienu, it kā būtu tikpat apjucis un nobijies, cik viņa pati.

-    Nevaru apzvērēt, ka Rainers bija ieradies nogalināt, es sacīju, jo mums neiznāca pārāk daudz laika papļāpāt. Bet tāda iespēja pastāv. Sieviete nenovērsa no manis skatienu. Operatore sauca, vai kāds ir pie tālruņa. Pēc brīža viņa sāks identificēt, no kura numura zvanīts.

Jaunā dāma gaidīja. Ja vien es zinātu, ko.

-     Ātro palīdzību, viņa beidzot sacīja, joprojām lūkojoties uz mani, un nosauca adresi. Tad lēni nolika klausuli un pagriezās pret mani. Iestājās klusums, kas draudēja ieilgt. Es paņēmu vēl vienu cigareti un piedāvāju ari dāmai.

Mana jaunā paziņa pienāca tuvāk un apstājās. Viņa bija īsāka, nekā man likās. Es atkal pasmaidīju, viņa paņēma

cigareti, bet neaizdedza, tikai rotaļājās ar to. Un pēkšņi mani cauršāva lielu, pelēku acu skatiens.

Tas nenozīmē, ka mani patiešām sašāva. Tas ir tāds tēlains izteiciens, saprotat? Patiesībā jaunā sieviete vienkārši palūkojās uz mani ar savām lielajām, pelēkajām un gaišajām acīm… tādām acīm, kas pieaugušam vīrietim liek stostīties. Saņemies taču, Dieva dēļ!

-    Jūs esat melis, viņa teica.

Viņa nebija nikna vai nobijusies. Tā bija tikai fakta konstatēšana. Jūs esat melis.

-    Nūjā, es atzinu. Principā esmu. Bet šoreiz saku patiesību.

Viņa lūkojās man sejā tik rūpīgi, kā es pats to mēdzu darīt gadījumos, kad šķiet, ka neesmu labi noskuvies. Tomēr viņa nevarēja uzzināt neko vairāk kā vien to, ko es jau biju pateicis. Tad viņa samirkšķināja acis tikai vienreiz -, bet likās, ka kaut kas ir mainījies, viņa šķita nomierinājusies. Es atviegloti nopūtos.

-     Kāpēc lai kāds gribētu nogalināt manu tēvu? viņas balss bija mierīga.

-     Godīgi sakot, nezinu, es atteicu. Es par jūsu tēvu neko daudz nezinu… man pat nebija ienācis prātā, ka viņš nesmēķē.

Viņa nedomāja padoties.

-     Tādā gadījumā sakiet, Finčema kungs, kā jūs vispār te nokļuvāt!

Nu, tas bija sarežģīti. Patiešām sarežģīti.

-    Jo man piedāvāja šo darbu, es atbildēju.

Viņai aizrāvās elpa. Man nelikās, ka tuvākajā nākotnē tā vispār varētu atgriezties, tāpēc es turpināju, cik mierīgi vien spēju.

-    Kāds man piedāvāja lielu naudu, lai nogalinu jūsu tēvu, bet es atteicos.

Man nevajadzēja to teikt. Patiešām nevajadzēja.

Ņūtona trešais Sarunu likums ja vien tāds būtu izgudrots noteikti postulētu, ka ikvienam paziņojumam seko līdzvērtīgs,

bet pretējs paziņojums. Apgalvojums, ka esmu noraidījis šādu piedāvājumu, lika manai sarunbiedrei aizdomāties, ka es varētu to ari pieņemt. Un tas nu bija pēdējais, par ko viņai vajadzētu domāt. Tomēr vismaz tagad viņa atsāka elpot.

-     Kāpēc?

-     Kas kāpēc?

Viņas kreisajā acī bija neliela, zaļa svītriņa, apmēram ziemeļaustrumu virzienā. Es mēģināju par to nedomāt. Nepatikšanu jau tā gana.

-     Kāpēc jūs atteicāties?

-    Jo… es apklusu. Kļūdīties nedrīkstēja.

-Jo?

-     Es neesmu slepkava.

Viņa klusējot palūkojās uz Raineru.

-     Es jau teicu… steidzos paskaidrot. Viņš pirmais sāka.

Sieviete lūkojās manī manuprāt, gadus trīssimt tad

pagriezās un, virpinot pirkstos cigareti, pagāja pāris soļu nostāk, iegrimusi domās.

-     Godīgi sakot, es teicu un mēģināju atgūt kontroli pār sevi un šo situāciju, esmu pavisam jauks. Lietoju ekonomiskās spuldzītes, nododu makulatūru un tamlīdzīgi…

Viņa apstājās pie Rainera ķermeņa.

-     Kad tas notika?

-     Nu… tikko, es stostījos kā tāds nejēga.

Mana jaunā paziņa neticībā pievēra acis. Es domāju kad jums to piedāvāja?

-     Pirms desmit dienām.

-     Kur?

-     Amsterdamā.

-    Tas ir Holandē, vai ne?

Kāds atvieglojums! Uzreiz jutos labāk. Ir patīkami būt gudrākam. Ne jau visu laiku, bet retu reizi…

-Jā-

-     Kas jums piedāvāja šo darbu?

-     Nekad iepriekš nebiju viņu redzējis.

Sieviete iedzēra malciņu kalvadosa un saviebās.

-    Jūs gribat, lai es tam noticu?

-    Nu…

-     Padomāsim vēlreiz, viņa teica diezgan skaļā balsi un norādīja uz Raineru. Mums te ir viens puisis, kas noteikti nepiekristu šim stāstam. Un kāpēc man tev jānotic? Par skaistām acīm?

Zinu, man vajadzēja atbildēt saprātīgi, bet es nespēju.

-   Un kāpēc ne? es pārjautāju, izmēģinot savu apburošāko smaidu. Es, piemēram, noticētu visam, ko jūs teiktu…

Tā bija kļūda. Viena no lielākajām kļūdām manā mūžā, un, ticiet man, tādas esmu pieļāvis ne mazums.

Sieviete pārskaitās.

-    Un jūs uzdrošināties ar mani flirtēt tādā brīdī…

-     Es tikai gribēju teikt… es iesāku, bet, par laimi, viņa mani apklusināja, jo man nebija ne jausmas, kā attaisnoties.

-    Izbeidziet taču! Jums pie kājām guļ beigts vīrietis!

Es vainīgi pamāju, un mēs abi noliecām galvu Rainera priekšā, kā izrādot cieņu. Te pēkšņi viss mainījās. It kā viņa būtu aizcirtusi Bībeli un pievērsusies šim brīdim. Sievietes pleci atslāba, viņa pastiepa man tukšo glāzi un sacīja:

-     Mani sauc Sāra. Atnes kolu, lūdzu!

Sāra tiešām piezvanīja policijai. Viņi uzradās brīdī, kad mediķi jau veda prom Raineru, kurš pārsteidzošā kārtā joprojām elpoja. Policisti rūca un lamājās, savāca dažas mantas no kamīna malas, palūkojās zem dīvāna un neslēpti izrādīja, ka vēlētos būt kaut kur citur.

Policisti, kā likums, nekad nepriecājas par to, ka jāuzsāk jauna izmeklēšana. Ne jau tāpēc, ka ir slinki, bet gan tāpēc, ka patiešām cenšas atrast kādu jēgu tajā milzīgajā ļaunuma un nelaimju purvā, kurā strādā. Ja viņi dzenas pakaļ pusaudžu bandai, kas zog mašīnu diskus, tad, nonākuši slepkavības vietā, tik un tā palūkosies zem dīvāna, lai pārliecinātos, vai tur nav noslēpti nozagtie diski. Policisti vienmēr grib sasaistīt to,

ko redzējuši iepriekš, ar to, kas noticis no jauna, turklāt allaž cenšas atrast pareizo notikumu secību. Bet lielākoties nekādas pēctecības nav, ir tikai jauna lietisko pierādījumu kaudze, ko nomaina dokumenti, kuri jādod parakstīt priekšniecībai, lai vēlāk tos varētu ielikt atvilktnē, pārlasīt, pazaudēt, atrast un nodot kādam citam. Tieši tādēļ policisti ir neapmierināti ar savu darbu.

Mūsu stāsts viņus apbēdināja. Mēs ar Sāru bijām izmēģinājuši un iestudējuši, mūsuprāt, ļoti pieņemamu scenāriju, ko trīs reizes ari nospēlējām sākumā jaunākajam izmeklētājam, bet beigās pat policijas virsniekam, vārdā Broks.

Broks sēdēja uz dīvāna, laiku pa laikam palūkojoties uz nagiem, un enerģiski māja ar galvu, klausoties pasaciņu par bezbailīgo Džeimsu Finčemu, senu ģimenes draugu, kas iegriezies ciemos un pa nakti apmeties otrā stāva brīvajā istabā. Sadzirdējis troksni, viņš klusi nozadzies lejā, kur ieraudzījis nejauku vīru melnā ādas jakā un kreklā. Nē, Finčema kungs nekad iepriekš nebija viņu redzējis. Tad kautiņš, kritiens, galvas trauma. Sāra Vulfa (dzimusi 1964. gada 29. augustā) sadzirdējusi cīņas troksni, nokāpusi lejā un ieraudzījusi, kas noticis. Vai vēlaties kaut ko iedzert, virsniek? Tēju? Sulu?

Protams, apkārtējā vide palīdzēja. Ja mēs būtu mēģinājuši stāstīt šo pasaciņu, sēžot īrētā dzīvoklī priekšpilsētā, nepaspētu ne acu pamirkšķināt, kad jau būtu nogrūsti uz grīdas policijas autobusiņā un lūgtos muskuļotiem kārtības sargiem ar īsi apcirptiem matiem, lai šie ļauj ieelpot nedaudz svaiga gaisa. Bet, nonācis elegantā un dārgā mājā Belgreivijā, policists tic tev daudz vairāk. Manuprāt, ari šī privilēģija ir iekļauta nama cenā.

Mēs parakstījām liecības, un policisti lūgšus lūdza, lai nedarām neko muļķīgu, piemēram, nesadomājam pēkšņi izbraukt no valsts, nebrīdinot par to viņus. Mums esot pacietīgi jāgaida, līdz lieta tiks izbeigta.

Pirms divām stundām Rainers šeit bija mēģinājis salauzt man roku. Tagad no viņa bija atlikusi tikai nelāga smaka.

Es izgāju no nama un atkal sajutu sāpes. Izsmēķēju cigareti un nogriezos pa kreisi bruģētā ieliņā, pa kuru kādreiz klidzinājuši zirgi. Tie gan būs bijuši sasodīti bagāti zirgi, ja varējuši atļauties dzīvot šajā rajonā, bet tagad no viņiem vairs nebija ne miņas, palikuši tikai tukši staļļi. Tieši te es biju noskaitījis duci lūgšanu un atstājis savu motociklu.

Spēkrats stāvēja turpat, kur biju to novietojis. Izklausās pēc nevajadzīgas piebildes, bet tā nav. Motobraucēji zina, ka atstāt braucamo tumšā vietā bez uzraudzības ilgāk par stundu arī tad, ja tam ir saķēdēti abi riteņi un uzstādīta signalizācija, un atrast to turpat ir pieminēšanas vērts gadījums. īpaši, ja tas ir Kawasaki ZZR 1100.

Labi, es atzīstu: Pērlhārborā japāņi patiešām pāršāva pār strīpu, un arī zivis šie neprot gatavot, bet par motocikliem viņi šo to zina. Pamēģiniet tikai salauzt kādu no motocikla svirām, un es jums ādu nomaukšu! Es saprotu, ka nevajadzētu kļūt tik emocionālam, runājot par transportlīdzekli, bet, tā kā es šo braucamo ieguvu bekgemona spēlē, uzvarot ar kombināciju 4, 1 un to nomainošo dubulto 6, man šis motocikls ir bezgala dārgs. Tas ir liels, melns un ātrs un pat viduvēju braucēju aizvizinās uz jebkuru pasaules malu.

Es ierūcināju motoru pietiekami skaļi, lai uzrautu no miega pārīti resnu baņķieru tuvākajās mājās, un devos uz Notinghilu. Šoreiz braucu lēni, pārdomājot nakts notikumus.

Traucoties pa apgaismotajām un gludajām ielām, es domāju par to, kā Sāra man pārmeta, ka atļaujos flirtēt “tādā brīdī”. Brīdis bija nepiemērots tāpēc, ka mums pie kājām gulēja pusdzīvais Rainers.

Apzinoties Ņūtona trešo Sarunu likumu, jāsecina, ka es būtu varējis turpināt flirtēt, ja istabā negulētu līdz nāvei piekauts vīrs.

Tas mani iepriecināja. Ja man neizdosies nokārtot, ka kādu dienu mēs ar Sāru satiksimies istabā, kurā nebūs pusbeigtu vīriešu, tad mani nesauc Džeimss Finčems.

Protams, mani nemaz nesauc Džeimss Finčems.

2.   nodaļa

Ilgu laiku man bija paradums agri doties pie miera.

Marsels Prusts

Es atgriezos savā dzīvoklī un apsēdos pie automātiskā atbildētāja. Divi neko neizsakoši zvani, viens muļķis, kas uzgriezis nepareizu numuru, viens zvans no laba drauga, kurš nepateica vairāk par pirmo teikumu, un trīs ziņas no cilvēkiem, ar kuriem man nebija ne mazākās vēlmes runāt, tomēr nācās atzvanīt.

Ak Dievs, kā es ienīstu automātisko atbildētāju!

Es apsēdos pie galda un pārlūkoju pastu. Iemetu atkritumu tvertnē pāris rēķinu, tad atcerējos, ka esmu aiznesis atkritumu tvertni uz virtuvi, noskaitos, iebāzu pārējās vēstules atvilktnē un atteicos no domas, ka mājas sakārtošana palīdzēs sakārtot arī domas.

Bija jau pārāk vēls, lai varētu uzgriezt mūziku uz visskaļāko, tāpēc ķēros pie otras pieejamās izklaides atkorķēju The Famous Grouse viskija pudeli un ielēju krietnu devu. Piegāzu tam klāt kārtīgu šļuku ūdens, tad atgriezos viesistabā un apsēdos pie galda ar diktofonu rokā, jo kāds skolotājs man reiz bija teicis, ka skaļi izteikti vārdi palīdz iegūt skaidrību.

Ieliku diktofonā kaseti un nospiedu slēdzi.

-      Darbojošās personas, es sacīju, Aleksandrs Vulfs, Sāras Vulfas tēvs, kam pieder karaļa Džordža laika stilā celta māja Liala ielā Belgreivijā, pazīstams kā cilvēks, kas noalgojis ļaunprātīgu un pusaklu interjera dizaineru, Gaine Parker valdes priekšsēdētājs un izpilddirektors. Nepazīstams vīrietis, kura senči cēlušies no Kaukāza, Amerikas vai Kanādas, apmēram piecdesmit gadus vecs. Rainers. Liels, ļauns, hospitalizēts. Tomass Langs, trīsdesmit sešus gadus vecs, dzīvo Vestbēmā 42, izbijis SG* kapteinis. Turpmākais jau ir zināms.

Nezinu, kāpēc, bet, ierakstot sarunu diktofonā, man vienmēr gribas tā runāt.

-    Nezināms vīrietis mēģina nolīgt T. Langu, lai tas pretlikumīgi atņemtu dzīvību A. Vulfam. Langs priekšlikumu noraida, jo ir jauks cilvēks ar principiem, īsts džentlmenis.

Es iedzēru viskiju un palūkojos uz diktofonu, prātojot, vai kāds jebkad šo runu klausīsies. Grāmatvedis man bija iestāstījis, ka šis ir saprātīgs pirkums, jo, iegādājoties diktofonu, es varēšu iegūt nodokļu atlaides par to. Tā kā es nekad nemaksāju nodokļus, neizmantoju diktofonu sarunu ierakstīšanai un neuzticos grāmatvežiem, uzskatu šo par nelietderīgāko pirkumu savā dzīvē.

Tātad…

-    Langs ierodas Vulfa mājā, lai brīdinātu viņu par gaidāmo slepkavību. Vulfa tur nav. Langs izlemj noskaidrot lietas apstākļus…

Es ieturēju māksliniecisku pauzi, bet, tā kā klusums ieilga, izlēmu iedzert vēl malku viskija un kārtīgi padomāt.

Lai noskaidrotu notiekošā apstākļus, biju izdvesis tikai knapu "Ko?". Un tad Rainers iebelza man pa galvu ar krēslu. Es biju gandrīz nositis cilvēku un devies prom, vēloties, kaut būtu piebeidzis viņu pa īstam. Diez vai būtu prātīgi kaut ko tādu ierakstīt kasetē.

* Scots Guards divīzija Lielbritānijas armijā, kas saistīta ar karaliskās ģimenes apsardzi. (Tulk. piez.)

Par laimi, esmu gana apķērīgs, tādēļ pazinu Raineru, pat pirms biju noskaidrojis viņa vārdu. Nevarētu teikt, ka viņš mani izsekoja, bet, redziet, es lieliski atceros sejas kas nozīmē, ka gandrīz nekad neatceros vārdus, turklāt Rainera ģīmi nebija grūti iegaumēt. Saskriešanās Hītrovas lidostā, bārā pie Kingsroudas un pie Leičesteras skvēra metro lika man to paturēt prātā.

Radās sajūta, ka mēs abi drīz tiksimies, tāpēc iegriezos elektrotehnikas veikalā Totenhemas ielā, kur izdevu divas mārciņas astoņdesmit par pēdu garu elektrības kabeli. Tas ir lokans un smags un, atkaujoties no bandītiem, der labāk par steku. Protams, no tā nebūs nekādas jēgas, ja tas tiks atstāts atvilktnē virtuvē. Tas nudien bija muļķīgi.

Nezināmo Kaukāza izcelsmes vīru, kas piedāvāja man šo darbu, es pat neceru vairs kādreiz satikt. Pirms divām nedēļām viesojos Amsterdamā. Mani bija nolīdzis kāds bukmeikers no Mančestras, kas izmisīgi vēlējās, lai pārējie domātu, ka viņam ir nāvīgs ienaidnieks. Es biju vajadzīgs kā šīs fantāzijas pierādījums. Tā nu es atvēru viņam mašīnas durvis un pārbaudīju namu jumtus, vai uz tiem neslēpjas snaiperi (lai gan zināju, ka nekā tamlīdzīga tur nav), un vismaz četrdesmit astoņas stundas pavadīju, sēžot kopā ar šo vīru naktsklubā un vērojot, kā viņš svaidās ar naudu pa labi un pa kreisi; diemžēl nauda nekad nekrita manā virzienā. Kad mēs šķīrāmies, es devos uz savu viesnīcas numuru, lai skatītos vecas filmas. Tad iezvanījās telefons cik atceros, tobrīd rādīja vienīgo interesanto epizodi visā filmā un nepazīstama vīrieša balss aicināja mani uz bāru kaut ko iedzert.

Es pārliecinājos, ka bukmeikers atrodas gultā ar prostitūtu pie sāniem, devos lejā un cerēju, ka varēšu ietaupīt naudu, iedzerot uz kāda sena armijas drauga rēķina.

Bet izrādījās, ka mani gaida īss, resns vīrs, ģērbies ļoti dārgā uzvalkā. Es nepazinu šo cilvēku. Man pat nebija nekādas vēlēšanās iepazīties, bet tad viņš izvilka mana garuma un platuma naudas žūksni.

Tās bija vecās labās Amerikas naudaszīmes. Tās pašas, ko var apmainīt pret dažādām precēm un pakalpojumiem tūkstošiem pasaules veikalos. Vīrs pasniedza man simt dolāru naudaszīmi, un man viņš pat iepatikās. Taču, tiklīdz svešais pavēra muti, visas simpātijas pagaisa.

Viņš pastāstīja man par kādu vīru, vārdā Vulfs, kur viņš dzīvo, ar ko nodarbojas un kāpēc, piebilstot, ka uz galda noliktajai naudaszīmei ir tūkstošiem mazu draudzeņu, kas labprāt nokļūtu manā īpašumā, ja vien Vulfs pārceltos uz citiem medību laukiem.

Es pagaidīju, līdz mūsu bāra pusi pameta pēdējais apmeklētājs. Tas gan nebija pārāk ilgi, jo, apzinoties vienas liķiera glāzes cenu, diez vai atrastos pārāk daudz cilvēku, kas gribētu pasūtīt vēl vienu dzērienu.

Kad mūs vairs neviens nevēroja, es pieliecos tuvāk resnajam un pateicu visu, ko domāju. Tā nebija pārāk izsmalcināta runa, tomēr mans jaunais paziņa klausījās ļoti rūpīgi, jo es biju pieliecies pavisam tuvu, turklāt zem galda turēju sagrābtus viņa sēkliniekus. Es pateicu, kas esmu par cilvēku, kādu kļūdus viņš ir pieļāvis un kur viņš var iebāzt savu naudu. Pēc tam mēs šķīrāmies kā draugi.

Tas arī viss. Neko citu es neuzzināju, turklāt man sāpēja roka.

Es devos pie miera.

Tonakt es daudz sapņoju, bet neapgrūtināšu jūs ar redzētā atstāstu. Pēdējais, ko redzēju, bija nebeidzams darbs man vajadzēja izsūkt paklāju, es centos vaiga sviedros, bet traips no grīdsegas tā arī negribēja pazust.

Tad es sapratu, ka esmu nomodā un traips uz paklāja nav nekas cits kā saules stari, kas ielauzušies istabā tikai tāpēc, ka kāds neģēlīgi atvilcis aizkarus. Bez jebkādas kavēšanās es saritinājos tā, lai iebrucējs nevarētu mani ievainot, sagrābu dūrē elektrības kabeli un atmodināju sevī slepkavnieciskas domas.

Bet izrādījās, ka arī to esmu nosapņojis un patiesībā mierīgi guļu gultā, bet man acu priekšā rēgojas liela, spalvaina roka. Tā pazuda, atstājot uz naktsgaldiņa krūzi ar karstu, kūpošu dziru, ko par dārgu naudu pārdod PG Tips. Es aptvēru, ka rīkles griezoši iebrucēji parasti neatver aizkarus un nepienes pie gultas tēju.

-     Cik pulkstenis?

-     Trīsdesmit piecas minūtes pāri astoņiem. Laiks brokastīm, Bond!

Es piecēlos un palūkojos uz Zālamanu. Viņš, kā parasti, bija mazs un jautrs, tērpies tajā briesmīgajā, brūnajā lietusmēteli, ko reklamē uz Sunday Express vāka.

-     Pieņemu, ka esi ieradies izmeklēt zādzību! es sacīju, berzējot acis.

-     Kādu zādzību, ser?

Zālamans visus, izņemot savus priekšniekus, uzrunāja ar “ser”.

-     Mana durvju zvana zādzību! es atcirtu.

-    Ja tā ir sarkastiska norāde uz to, ka es tik klusi ieslīdēju tavā dzīvoklī, tad ļauj man atgādināt, ka esmu specializējies tumšajās zintīs. Lai kļūtu par meistaru, man vēl daudz jāmācās, tāpēc es vingrinos, kad vien varu. Esi nu labs zēns un uzvelc kaut ko mugurā. Mēs kavējam.

Viņš nozuda virtuvē, un es dzirdēju, kā neapmierināts iedūcās mans pagājušā gadsimta tosters.

Es izkāpu no gultas un saviebos, uzvilku kreklu un bikses un devos uz virtuvi, rokā sagrābis elektrisko skuvekli.

Zālamans bija iekārtojis vietu pie galda un uzlicis maizi uz skaista paliktņa es pat nezināju, ka man tāds ir! Varbūt viņš bija atnesis to no savām mājām, lai gan maz ticams…

-    Vēl tēju, vikār?

-    Tu teici, ka mēs kavējam.

-    Tikšanos, mans kungs. Vai tev ir kaklasaite?

Viņš palūkojās manī lielām, brūnām acīm.

-    Divas, es norūcu. Viena no tām ar Gerika kluba simboliku, lai gan neesmu biedrs. Ar otru ir nostiprināta tualetes poda skalojamā kaste.

Es apsēdos pie galda un pamanīju, ka Zālamans kaut kur atradis marmelādes burku. Man nudien nebija skaidrs, kā viņam tas izdevās, bet šis vīrs varētu izvilkt no atkritumu kastes arī auto, ja vien to vajadzētu. Kopā ar viņu varētu doties izlūkos.

Varbūt tieši turp mēs tūlīt dosimies.

-    Nu, priekšniek, kā tu mūsdienās maksā par rēķiniem? Viņš apsēdās uz galda malas un vēroja, kā es ēdu.

-     Es cerēju, ka tu to varētu izdarīt manā vietā.

Marmelāde bija garda, un es labprāt vēl kādu brīdi būtu

brokastojis, bet nojautu, ka Zālamanam zeme svilst zem papēžiem. Viņš ieskatījās pulkstenī, norausās no galda un pazuda manā guļamistabā; es dzirdēju viņu rokamies pa skapi, meklējot man jaku.

-     Paskaties zem gultas! es saucu. Uz galda joprojām mētājās diktofons ar kaseti.

Es dzēru tēju, un virtuvē ienāca Zālamans, rokā turot virsjaku ar dubulto aizdari; tai trūka divu pogu. Viņš pastiepa to manā virzienā kā sulainis. Es nekustējos.

-     Ak, saimniek, nespītējies, viņš sacīja. Labs darbs, kas padarīts…

-     Pasaki, kurp mēs dosimies.

-     Pabraukāsimies pa pilsētu lielā, spožā automašīnā. Tev patiks! Atpakaļceļā es nopirkšu tev lielu, garšīgu saldējumu…

Es piecēlos un uzvilku virsjaku.

-     Deivid?

-     Klausos, cienītais.

-     Kas te notiek?

Viņš saknieba lūpas un sarauca pieri. Slikta zīme. Tomēr es nepadevos.

-    Vai man ir nepatikšanas?

Zālamans saviebās, bet palūkojās man acis ar mierīgu skatienu.

-    Tā šķiet.

-    Tā šķiet?

-     Šajā atvilktnē ir izturīgs elektrības kabelis, ko kungs izvēlējies par ieroci…

-    Un?

Viņš pasmaidīja.

-    Kādam draud nepatikšanas.

-     Ai, izbeidz, Deivid, es sacīju. Man tas kabelis ir jau vairākus mēnešus! Gribēju to izmantot vienam savienojumam…

-     Ak tā. Bet čeks, kas atrodas tavā somā, liecina, ka tas pirkts pirms divām dienām.

Mēs lūkojāmies viens uz otru, nesakot ne vārda.

-    Atvaino, saimniek, bet es jau teicu, ka pieprotu tumšās zintis, Zālamans pavīpsnāja. Iesim!

Mūs gaidīja Rover automašīna tātad brauciens būs nozīmīgs. Neviens labprātīgi nebrauc ar tām muļķīgajām, snobiskajām mašīnām, kuru interjerā ir tik daudz nekvalitatīvi pielīmētu ādas un koka detaļu. Piespiedu kārtā ar tām jābrauc tikai valdības locekļiem un Rover vadībai.

Es negribēju traucēt Zālamanu brauciena laikā, jo viņš ar automašīnām nebija labās attiecībās un necieta pat ieslēgtu radio. Manam ceļabiedram bija šofera cimdi, galvā šofera cepure, uz deguna šofera brilles, ko papildināja šofera sejas izteiksme. Izskatījās, it kā viņš tikko būtu beidzis autovadītāja kursus. Kad bijām pabraukuši garām jātnieku vienības svinīgajai parādei, traucoties ar vismaz divdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā, es uzdrošinājos riskēt:

-    Vai pastāv kāda iespēja noskaidrot, ko esmu nodarījis?

Zālamans sažmiedza zobus un ieķērās stūresratā, lai gan

mēs braucām pa pilnīgi tukšu, platu ceļu. Kad viņš bija pārbaudījis ātrumu, eļļas un degvielas daudzumu, laiku, temperatūru

un visu pārējo, kas bija redzams auto instrumentu panelī, mans krietnais draugs izlēma, ka beidzot esmu pelnījis saņemt atbildi.

-    Tavs vienīgais uzdevums, viņš izgrūda caur sakostiem zobiem, ir palikt godīgam un cēlam, mans kungs. Kā jau allaž.

Mēs iebraucām Aizsardzības ministrijas pagalmā.

-    Vai tad es tā neesmu darījis? es jautāju.

-     Brīva apstāšanās vieta! Ideāli! Laikam esmu miris un nonācis paradīzē…

Par spīti paziņojumiem, ka Aizsardzības ministrija ir viena no stingrāk apsargātajām ēkām valstī, durvju sargi mūs ielaida iekšā, veltījuši vien skatienu.

Bet tādi jau tie angļu apsargi ir. Viņi laiž iekšā visus pēc kārtas. Vienīgais izņēmums ir konkrētās iestādes darbinieki tos viņi pārbauda no zobu plombām līdz kāju nagiem, lai pārliecinātos, ka šī ir tā pati persona, kas pirms piecpadsmit minūtēm pusdienu pārtraukuma laikā izgāja no ēkas nopirkt sviestmaizi. Bet, ja esi pilnīgs svešinieks, apsargi ļauj tev mierīgi iesoļot ēkā, jo būtu taču pārāk apgrūtinoši veikt iepriekš minēto procedūru arī nepazīstamiem ļaudīm.

Ja kāds grib kārtīgus apsargus, iesaku nolīgt vāciešus.

Mēs abi uzkāpām līdz trešajam stāvam, izložņājām kādus divpadsmit gaiteņus, pabraukājāmies ar diviem liftiem, ik pa laikam piereģistrējāmies dažādās vietās, līdz nonācām pie tumši zaļām durvīm, uz kurām atradās plāksnīte “C188”. Zālamans pieklauvēja, un mēs izdzirdējām sievietes balsi, kas uzsauca: “Pagaidiet!” un pēc tam: “Ienāciet!”

Atvēris durvis, trīs pēdu attālumā es ieraudzīju sienu. Starp durvīm un šo sienu bija iespiests galds, pie kura sēdēja meitene citrondzeltenā žaketē, viņai priekšā bija rakstāmmašīna un puķu pods, zīmuļu kastīte un oranža papīra atgriezumi. Man likās neticami, ka tik šaurā kambarītī vispār var

funkcionēt. Tikpat labi es nākamajā rītā varētu atrast ūdru ģimenīti mitināmies manā vecajā gumijas zābakā.

-     Viņš jūs gaida, meitene teica, nervozi sakrustojusi rokas virs galda, it kā turētu mūs aizdomās par zādzību.

-     Paldies, jaunkundz, Zālamans sacīja, paspraucoties garām galdam.

-    Vai tev nepiemetas agorafobija? es pačukstēju Zālamanam, bet tūlīt nokaunējos. Nabaga meitene šos vārdus noteikti dzird neskaitāmas reizes dienā.

Zālamans atvēra durvis, un mēs iegājām telpā.

Tad redz, kur palikuši sekretāres kabineta kvadrātmetri!

Šī telpa bija plaša, ar augstiem griestiem un lieliem logiem, pie kuriem karājās aizkari ar valdības simboliku. Starp logiem bija novietots galds skvoša laukuma lielumā. Aiz galda sēdēja aizņemts ierēdnis ar papliku galvasvidu.

Zālamans aizgāja līdz persiešu paklāja centrālajai rozei, bet es neuzkrītoši nostājos viņam aiz muguras.

-    O’Nīla kungs? Zālamans pieklājīgi ierunājās. Pie jums ieradies Langa kungs…

Mēs gaidījām.

O’Nīls ja tas patiešām bija viņa vārds, par ko es Joti šaubījos, izskatījās tāpat kā visi citi vīrieši, kam patīk sēdēt pie lieliem galdiem. Mēdz sacīt, ka suņi līdzinās saimniekiem, bet man vienmēr licies, ka tas jāsaka par galdiem. O’Nīlam bija liela, plata seja ar neizteiksmīgām acīm un atļukušas ausis. Viņa vaigi bija tikpat gludi kā galda virsma. Mugurā ierēdnim bija dārgs krekls. Žaketi nekur nemanīja.

-    Man šķita, mēs sarunājām pusdesmitos, O’Nīls sacīja, pat neielūkojies pulkstenī.

O’Nīls tiecās runāt ar patricieša cēlumu un nozīmību, bet viņam tas neizdevās. Balss bija spalga un griezīga, un citos apstākļos man pat būtu žēl šī O’Nīla kunga, ja vien tas bija viņa īstais vārds, bet par to es joprojām šaubījos.

-     Mēs iekļuvām satiksmes sastrēgumā, Zālamans paskaidroja. Bet traucāmies šurp, cik ātri vien spējām.

To teicis, Zālamans pievērsās skatam pa logu, liekot noprast, ka ar turpmāko mums būs jātiek galā pašiem. O’Nīls palūkojās uz viņu, tad uz mani un atkal sāka pētīt Patiešām Svarīgo Dokumentu, kas atradās uz galda.

Neizskatījās, ka te draudētu lielas nepatikšanas, tāpēc es izlēmu teikt pāris vārdu aizstāvībai.

-    Labrīt, O’Nīla kungs, es sacīju. Mana balss izskanēja ļoti skaļi. Man žēl, ka neesam ieradušies laikā. Tiesa, arī man šis laiks nav pārāk piemērots. Varbūt jūsu sekretāre varētu piezvanīt manējai un vienoties par nākamo tikšanos? Varbūt mūsu sekretāres varētu kopā ieturēt pusdienas? Tas nudien būtu jauki…

O’Nīls sakoda zobus un palūkojās uz mani ar kā viņam pašam šķita caururbjošu skatienu.

Tad viņš nobīdīja malā papīrus un uzlika rokas uz galda. Pārdomājis stratēģiju, mans jaunais paziņa ielika tās klēpī. Tad viņš noskaitās, jo es viņa ķēmošanos biju novērojis ar mierīgu sejas izteiksmi.

-     Langa kungs, O’Nīls beidzot sacīja, vai jūs aptverat, kur atrodaties? Šo ģeniālo frāzi pavadīja vēl viens izteiksmīgs skatiens.

-     Aptveru gan, O’Nīla kungs. Es esmu kabinetā numur C188.

-    Jūs atrodaties Aizsardzības ministrijā!

-    Jā, tur arī. Vai nav lieliski! Vai te pieejams kāds krēsls?

Vīrs aiz milzu galda atkal nikni palūrēja manā virzienā, tad

pamāja Zālamanam, un tas no blakuskabineta atvilka neērtu krēslu un novietoja pašā paklāja vidū. Es paliku stāvam.

-    Lūdzu, sēdieties, Langa kungs.

-    Paldies, es labāk pastāvēšu.

Tagad viņš patiešām bija pārskaities. Šādus trikus mēs parasti izspēlējām ar ģeogrāfijas skolotāju. Skolā viņš noturējās

tikai divus semestrus un pēc tam aizbrauca uz Skotijas salām strādāt par priesteri.

-    Ko jūs zināt par Aleksandru Vulfu? viņš jautāja, noliecies uz priekšu un atbalstījies ar labo roku pret galdu; uz viņa locītavas paspīdēja milzīgs zelta pulkstenis. Pārāk dzeltens, lai būtu no īsta zelta.

-     Kuru?

O’Nīls saviebās.

-     Kā jūs to domājāt kuru? Cik Aleksandrus Vulfus jūs pazīstat?

Es kustināju lūpas, tēlojot, ka skaitu.

-     Piecus.

Mans jaunais paziņa nopūtās. Sadusmojies taču vienreiz pa īstam!

-     Aleksandrs Vulfs, par kuru es jums jautāju, viņš teica tajā kaitinoši aizbildnieciskajā tonī, kādā ar laiku sāk runāt visi angļu ierēdņi, dzīvo Liala ielā Belgravijā.

-     Liala ielā, pareizi! Atvainojiet, tātad es pazīstu sešus Vulfus.

O’Nīls palūkojās uz Zālamanu, bet arī no viņa nesaņēma nekādu palīdzību, tāpēc atkal pievērsās man.

-     Sakiet, lūdzu, Langa kungs, ko jūs zināt par šo vīru?

-    Viņam pieder māja Liala ielā Belgravijā, es sacīju. Vai tas jums noder?

Šoreiz ierēdnis izmēģināja citu stratēģiju viņš dziļi ieelpoja un lēni izelpoja, kas, viņaprāt, nozīmēja, ka zem šī apaļīgā stāva slēpjas labi ieeļļota kaujas mašīna, kura jebkurā brīdī var mesties pāri galdam un piekaut mani līdz nemaņai. Nožēlojama izrāde! Viņš izvilka no atvilktnes mapi ar dokumentiem un sāka tos nikni šķirstīt.

-     Kur jūs bijāt vakarnakt pusvienpadsmitos?

-    Braucu ar vējdēli Eivorija krastmalā! es atcirtu.

-     Es jums uzdevu nopietnu jautājumu, Langa kungs, ierēdnis sacīja. Iesaku jums vēlreiz pārdomāt atbildi!

-    Es jau pārdomāju. Tā nav jūsu darīšana!

-     Mana darīšana…

-    Jūsu darīšana ir aizsardzība! es iekliedzos, ar acs kaktiņu pamanot, ka Zālamans beidzot palūkojies uz mūsu pusi. -Jums maksā par to, lai jūs aizstāvētu manas tiesības darīt, ko vien vēlos, neatbildot uz muļķīgiem jautājumiem! Vēl kas? Pēdējo teikumu es piebildu pavisam ikdienišķi.

O’Nīls neatbildēja, tādēļ es pagriezos uz durvju pusi.

-    Ejam, Deivid, es sacīju.

Ari Zālamans neatbildēja. Es uzliku roku uz durvju roktura, bet tad ierunājās O’Nīls.

-    Lang, jums jāzina, ka es varu likt jūs arestēt brīdī, kad iziesiet no šīs ēkas.

Es pagriezos pret viņu.

-     Par ko?

Man tas sāka nepatikt, jo pirmo reizi kopš manas ierašanās O’Nīls izskatījās mierīgs un nosvērts.

-    Sazvērestība slepkavības lietā…

Istabā bija ļoti kluss.

-    Sazvērestība? es atkārtoju.

Jūs jau zināt, kā tas notiek. Parasti smadzenes sūta vārdus uz muti, pa to laiku dodot brīdi pārdomāt, vai tie tiešām ir vārdi, ko vēlaties teikt; un tad jau tas viss jāietērpj skaņās un jāpalaiž brīvībā.

Bet, kad viss sāk risināties pārāk strauji, pārdomām paredzētais brīdis kaut kur pagaist.

O’Nīls bija pateicis tikai trīs vārdus: “Sazvērestība slepkavības lietā.”

Neticības un aizvainojuma pilnā balsī man vajadzēja atkārtot vārdu “slepkavības”. Protams, ir cilvēki, kas būtu atkārtojuši vārdu “lietā”. Bet vārdu “sazvērestība” man noteikti nevajadzēja teikt.

Ja mēs šo sarunu atkārtotu vēlreiz, es, protams, zinātu, kuru vārdu atkārtot. Bet šādas iespējas nebija.

Zālamans lūkojās uz mani, un O’Nīls lūkojās uz Zālamanu. Es mēģināju glābt, kas glābjams.

-     Par ko jūs vispār runājat? Vai jums nav nekā cita, ko darīt? Ja runājam par pagājušo nakti, tad jūs noteikti esat lasījis manu liecību, kurā teikts, ka es šo vīru nekad iepriekš neesmu redzējis, ka tikai aizstāvējos pret uzbrukumu un cīņas karstumā uzbrucējs nokrita un… sasita galvu.

Tikai tagad aptvēru, cik muļķīgi tas skan.

-     Policija ar manu liecību bija apmierināta, spītīgi turpināju, un…

Es apklusu.

O’Nīls bija atgāzies krēslā un aizlicis rokas aiz galvas. Katrā padusē vīdēja monētas lieluma sviedru pleķītis.

-    Protams, policisti bija apmierināti, viņš sacīja, izskatoties sasodīti pašpārliecināts. Viņš gaidīja, ka es kaut ko piebildīšu, bet nekas prātīgs nenāca galvā, tāpēc klusēju. Viņi taču nezināja to, ko mēs.

Es nopūtos.

-      Ak Dievs, cik interesanta saruna! Ko tad tik nozīmīgu jūs esat uzzinājis, ka atvilkāt mani šurp tik sasodīti agrā rīta stundā?

-    Atvilku? viņš atkārtoja, saraucis uzacis. Vai jūs atvilkāt Langa kungu pie manis? viņš vērsās pie Zālamana.

Pēkšņi O’Nīls bija kļuvis rotaļīgs un omulīgs tas nebija nekāds patīkamais skats. Arī Zālamanu tas noteikti mulsināja, tāpēc viņš neatbildēja.

-    Mēs te velti tērējam laiku, es aizkaitināts sacīju. Lūdzu, ķersimies vērsim pie ragiem.

-    Lai notiek, O’Nīls atteica. Mēs zinām, ka pirms nedēļas jūs tikāties ar kanādiešu ieroču tirgoni, vārdā Makkluskijs. Viņš piedāvāja simttūkstoš dolāru, lai jūs… nobeigtu Vulfa kungu. Mēs zinām, ka vakarnakt jūs uzradāties Vulfa mājā, kur sastapāties ar Raineru sauktu arī par Vaijatu vai Milleru -, kas likumīgi strādā par Vulfa kunga miesassargu. Mēs

zinām ari to, ka šis konfrontācijas rezultātā Rainers tika smagi ievainots.

Mans vēders šķita sarāvies kriketa bumbiņas lielumā, un, gluži kā lētos detektīvromānos, pār muguru nolija auksti sviedri.

O’NIls turpināja: Mēs zinām, ka pretrunā jūsu stāstītajam vakar no šīs mājas divas reizes zvanīts uz 999, pirmajā reizē tika izsaukta ātrā palīdzība, otrajā policija. Starp abiem zvaniem bijis piecpadsmit minūšu intervāls. Mums nezināmu iemeslu dēļ policijai jūs uzdevāt nepatiesu identitāti. Turklāt, viņš palūkojās uz mani kā ļauns burvju mākslinieks, kam cepure pilna ar trusīšiem, mēs zinām, ka pirms četrām dienām uz jūsu kontu pārskaitīti divdesmit deviņi tūkstoši četri simti mārciņu, kas atbilst piecdesmit tūkstošiem ASV dolāru. O’Nīls aizcirta mapi un pasmaidīja. Kā tas izklausās?

Es sēdēju O’Nīla kabinetā. Zālamans bija aizgājis pagatavot man kafiju un sev kumelīšu tēju, un pamazām viss sāka noskaidroties.

-     Paklausieties, es sacīju, te taču skaidri redzams, ka kāds pūlas mani iegāzt.

-    Tad paskaidrojiet, Langa kungs, O’Nīls ierosināja.

Nu viņš vairs neizskatījās tik pašpārliecināts.

-    Pirmām kārtām varu apzvērēt, ka par naudu neko nezinu. To varētu būt izdarījis jebkurš. Tas taču nav sarežģīti.

O’Nīls ar teatrālu žestu paņēma pildspalvu un sāka pierakstīt.

-     Kautiņu redzēja Vulfa meita, es turpināju. Arī viņa sniedza liecību. Kāpēc neesat izsaukuši šo jaunkundzi?

Atvērās durvis, un ienāca Zālamans, nesdams trīs krūzes. Viņš kaut kur bija atstājis brūno lietusmēteli un tagad lepojās ar tādas pašas krāsas džemperi. O’Nīlam tas acīmredzot nepatika, laikam pārāk izcēlās uz kabineta fona.

-     Mēs esam apņēmušies nopratināt ari Vulfa jaunkundzi, iemalkojis kafiju, sacīja O’Nīls, tomēr šobrīd vairāk

koncentrējamies uz jums, Langa kungs. Jums tika izteikts piedāvājums nogalināt Vulfa kungu. Jūsu kontā ir pārskaitīta nauda ar vai bez jūsu piekrišanas. Jūs ieradāties upura mājā un gandrīz nogalinājāt viņa miesassargu. Tad…

-    Pagaidiet mirklīti, es sacīju. Ko jūs tur murgojat par miesassargu? Vulfa pat nebija mājās!

O’Nīls lūrēja uz mani kā kaķis uz peli.

-    Kā gan miesassargs var apsargāt personu, kuras pat nav mājās? es turpināju. Varbūt viņš bija miesassargs pa telefonu? Digitālais miesassargs?

-              Vai jūs pārmeklējāt māju, Langa kungs? O’Nīls jautāja.

-     Iegājāt mājā, lai atrastu Aleksandru Vulfu? Ticiet man, šī vīra smaids nebija nekāds patīkamais.

-     Sāra man teica, ka tēva nav mājās, es sacīju. Liecieties taču mierā!

O’Nīls pārbolīja acis.

-    Pat ja tā būtu, viņš teica, jūsu klātbūtne tajā mājā konkrētajos apstākļos padara jūs par izmeklēšanas vērtu subjektu.

Es joprojām nespēju saprast, par ko viņš runā.

-      Kāpēc? es pārvaicāju. Kāpēc par šo lietu interesējaties jūs, nevis policija? Vai tad Vulfa kungs ir tik svarīga persona? Es palūkojos uz Zālamanu. Vai tad es esmu tik svarīga persona?

Uz O’Nīla galda iezvanījās telefons, un viņš pacēla klausuli ar plašu žestu, aizkabinot vadu aiz elkoņa. Runājot ierēdnis nenolaida no manis skatienu.

-    Vai tiešām? Jā… Noteikti. Paldies.

Viņš graciozi nolika telefona klausuli. Izskatījās, ka sarunāties pa telefonu ir O’Nīla lielākais talants.

Ierēdnis kaut ko pierakstīja bloknotā un pamāja Zālamanam, lai tas pienāk tuvāk. Zālamans izlasīja uzrakstīto, un tagad abi blenza uz mani.

-    Vai jums pieder šaujamierocis, Langa kungs?

O’Nīla seju rotāja plats, saulains smaids, it kā viņš būtu stjuarts, kas ierāda pasažieriem vietas.

Man kļuva slikti.

-     Nē.

-    Vai varat tādu dabūt?

-    Kopš armijas laikiem vairs nē.

-    Ak tā… O’Nīls novilka. Viņš klusēja, pārlasot pierakstīto tekstu. Tad jau būsiet pārsteigts, ka jūsu dzīvoklī tikko atrasta deviņu milimetru Brauninga pistole ar piecpadsmit patronu zalvēm?

Tas man bija jāpārdomā.

-     Vēl vairāk mani pārsteidz tas, ka mans dzīvoklis ticis pārmeklēts.

-     Par to jums galva nav jālauza.

Es nopūtos.

-     Labi, samērā mierīgi sacīju, es neesmu pārāk pārsteigts.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    To, ka sāku saprast, kas te notiek. Zālamans un O’Nīls neizpratnē saskatījās. Izbeidziet! Cilvēks, kam nebija žēl notriekt trīsdesmit tūkstošus, lai tikai liktu man izskatīties pēc algota slepkavas, noteikti nepažēloja vēl trīs simtus, lai apgādātu mani ar pistoli, kas liktu man izskatīties pēc algota slepkavas ar ieroci.

O’Nīls ņurcīja apakšlūpu.

-    Te nu sākas problēmas, Langa kungs.

-    Tiešām?

-    Jā, viņš atteica, palaižot vaļā lūpu, kas nu izskatījās kā uzsista. Vai nu jūs esat algots slepkava, vai arī kāds ļoti pūlas, lai jūs pēc tāda izskatītos. Man ir kaudzēm pierādījumu par labu abiem variantiem. Sarežģīti…

Es noskurinājos.

-    Ak tad tāpēc jums ir tik liels galds!

Beidzot viņiem nācās mani atlaist. Man nesaprotamu iemeslu dēļ viņi atteicās iesaistīt policiju un sastādīt apsūdzību

par nelikumīgu ieroča glabāšanu. Cik man zināms, Aizsardzības ministrijā nav īslaicīgās aizturēšanas izolatora.

O’NIls gribēja redzēt manu pasi. Es jau grasījos paziņot, ka esmu izmazgājis to veļas mazgājamā mašīnā kopā ar uzvalku, bet Zālamans izvilka manu dokumentu no savu bikšu kabatas. Man lika palikt valstī un ziņot par aizdomīgiem notikumiem, jo sevišķi tad, ja ar mani atkal vēlas sadarboties nepazīstami un ļauni vīri. Es piekritu. Kas cits man atlika?

Es izgāju no ministrijas un, aprīļa saules apspīdēts, devos caur Sentdžeimsa parku, mēģinot saprast, vai tas, ka Rainers tikai darīja savu darbu, liek man justies sliktāk. Bet kāpēc es nezināju, ka viņš ir Vulfa miesassargs? Es pat nenojautu, ka tam vīram ir miesassargs!

Tad kāpēc Vulfa meitai nebija miesassarga?

3.   nodaļa

Mēs vienlīdz apbrīnojam Dievu un ārstu, bet arī tikai tad, kad nokļūstam nepatikšanās.

Džons Ouvens

Godīgi sakot, man bija sevis žēl.

Man bieži bijuši lauzti kauli. Jau kādu laiku esmu bezdarbnieks. Mani ir pametusi mīļotā sieviete, turklāt reiz es cietu no briesmīgām zobu sāpēm. Tomēr nekas no tā visa nelīdzinās sajūtai, ka visa pasaule ir sazvērējusies pret tevi.

Es sāku domāt, pie kuriem draugiem varētu vērsties pēc palīdzības, bet nonācu pie secinājuma, ka daudzi no viņiem atrodas ārzemēs, ir miruši, precējušies ar sievietēm, kam es nepatīku, vai arī nemaz neuzskata mani par īstu draugu.

Tieši tāpēc es devos uz telefona būdiņu Pikadilī laukumā, lai zvanītu Polam.

-    Diemžēl viņa pašlaik nav, sacīja sekretāre. Vai varu atstāt ziņu?

-   Pasakiet viņam, ka zvanīja Tomass Langs. Pulksten vienos mums jāsatiekas Simpson’s on the Strand restorānā, citādi viņa karjerai pienāks gals.

-              Citādi viņa karjerai pienāks gals, atkārtoja sekretāre.

-    Es pateikšu, Langa kungs. Uz redzēšanos!

Mums ar Polu Lī bija neparastas attiecības.

Mēs satikāmies vismaz reizi divos mēnešos krogā, restorānā, teātri vai Polam tik mīļajā operā -, tomēr mums nebija ne mazākās patikas vienam pret otru. Ja es teiktu, ka mēs ienīdām viens otru, jūs noteikti sacītu, ka naids ir tikai mīlestības otra puse. Bet tā nebija. Mēs neienīdām viens otru. Starp mums valdīja pavisam parasta nepatika.

Es uzskatīju Polu par ambiciozu, alkatīgu zaglēnu, bet viņš mani par slinku, neuzticamu lamzaku. Vienīgais pluss šai draudzībai bija tāds, ka katru reizi mēs šķīrāmies ar abpusēju sajūsmu: “Paliec sveiks, un lai Dievs tevi sargā!” un cerību, ka tik drīz vairs nebūs jātiekas. Maksājot par manām pusdienām piecdesmit mārciņas, Pols vienmēr atzina, ka jūtas gandarīts, jo ir gana bagāts, lai varētu man izmaksāt.

Es aizņēmos kaklasaiti no maоtre d’hфtel", un viņš man dāsni ļāva izvēlēties starp violetu un lillā. Bez piecpadsmit vienos es jau sēdēju restorānā, šķīdinot rīta nepatikšanas lielā degvīna un tonika glāzē. Lielākā daļa apmeklētāju bija amerikāņi, tāpēc pārsvarā tika pasūtīta liellopu gaļa. Amerikāņi nekad nepasūta jēra gaļu. Viņiem laikam šķiet, ka ēst aitas ir vājuma pazīme.

Pols ieradās precīzi vienos, bet es zināju, ka viņš atvainosies par kavēšanos.

-     Piedod, ka kavēju, mans draugs sacīja. Ko tu tur dzer? Degvīnu? Man, lūdzu, to pašu.

Viesmīlis cēlā gaitā aizjoņoja, un Pols palūkojās apkārt un nogludināja kaklasaiti, pie reizes izstaipot kaklu, ko žņaudza ciešā apkaklīte. Viņa mati, kā parasti, bija spīdīgi, it kā būtu tikko mazgāti. Mans draugs uzsvēra, ka šāda frizūra ļoti patīk zvērinātajiem, bet patiesībā viņš pats bija kā apsēsts ar savu matu sakārtojumu. Atklāti runājot, šis jurists nebija pārāk skaists, bet, lai atlīdzinātu par īso, resno rumpi, Dievs bija piešķīris viņam skaistus, biezus matus, kas priecēs šo puisi vismaz līdz astoņdesmit gadu vecumam.

*  Vecākais viesmīlis. (Franču vai.)

-    Priekā, Pol, es teicu un pacēlu degvīna glāzi.

-     Priekā! Kā tev klājas? Runājot Pols nekad neskatījās cilvēkam acīs. Arī tad, ja viņa sarunbiedram aiz muguras atrastos ķieģeļu siena, viņš labprātāk skatītos uz to.

-    Lieliski, es atteicu. Un tev?

-    Vinnēju vienu sarežģītu lietu, viņš atteica, domīgi pašūpojot galvu. Viņš nudien bija īsts aktieris!

-    Nemaz nezināju, ka tev dod sarežģītas lietas!

Viņš pat nepasmaidīja. Pols mēdza smaidīt tikai nedēļas nogalēs.

-     Atceries, es tev stāstīju par to vīru, kas ar lāpstu līdz nāvei piekāva māsasdēlu. Viņu attaisnoja.

-    Bet tu teici, ka viņš ir vainīgs!

-    Ir jau ari.

-    Tad kā tu to izdarīji?

-     Meloju uz velna paraušanu! viņš atcirta. Ko pasūtīsi?

Mēs gaidījām, kad atnesīs zupu, un dalījāmies jaunākajās ziņās, lai gan visas Pola uzvaras mani garlaikoja, bet visas manas izgāšanās viņu sajūsmināja. Viņš prasīja, vai man vajag naudu, lai gan mēs abi zinājām, ka viņš tik un tā neko nedarīs, lai palīdzētu. Es pavaicāju, kā viņš pavadīs brīvdienas, Pols dievināja šos stāstus.

-      Mēs esam noīrējuši jahtu, pilns serviss, labākais pavārs…

-    Tātad jūs burāsiet?

-     Burāsim… Pols sarauca pieri, kas lika viņam izskatīties divdesmit gadus vecākam. Lai gan man šķiet, ka laivai būs ari motors. Bet mums par to nav jārūpējas, par to atbild komanda. Vai tu brauksi brīvdienās?

-    Neesmu neko tādu plānojis.

-    Tev jau visa dzīve ir kā brīvdienas…

-    Skaisti vārdi, Pol!

-    Vai tad tā nav? Ko tu esi darījis, kopš aizgāji no dienesta armijā?

-     Strādāju par konsultantu.

-     Kā tad!

-    Tu man netici?

-     Vai nav vienalga… Labāk pavaicāsim mūsu viesmīlim, kur, pie velna, pazudusi zupa!

Mēs palūkojāmies apkārt, lai ieraudzītu viesmīli, un es pamanīju sekotājus.

Pie galdiņa netālu no durvīm sēdēja divi vīrieši. Viņi dzēra minerālūdeni un novērsās, tiklīdz es paskatījos. Vecākais līdzinājās Zālamanam, un jaunākais darīja visu, lai arī reiz iegūtu šādu izskatu. Abi šķita masīvi un uzticami, un man nebija nekādu iebildumu, ka viņi tur sēž.

Kad zupa bija atnesta, Pols to nogaršoja un atzina par labu esam. Es pārbīdīju savu krēslu tuvāk viņam; man nebija nekāda nolūka čakarēt šī puiša smadzenes, jo, godīgi sakot, es nebiju drošs, vai viņam tādas vispār ir. Tā būs tikai parasta saruna.

-    Vai tev kaut ko izsaka vārds “Vulfs”?

-    Tas ir uzvārds vai uzņēmuma nosaukums?

-     Uzvārds. Manuprāt, uzņēmējs no Amerikas.

-    Ko viņš nodarījis? Braukšana reibumā? Tu taču zini, ka es ar tādām lietām vairs nenodarbojos, ja nu vienīgi par kaudzi naudas…

-     Cik zinu, viņš neko nav nodarījis, es atbildēju. Vai tu par tādu cilvēku kaut ko zini? Viņš strādā Gaine Parker uzņēmumā.

Pols paraustīja plecus un nolauza gabaliņu maizes.

-    Varu noskaidrot. Kāpēc tevi tas tips interesē?

-    Saistīts ar manu darbu. Es to piedāvājumu noraidīju, bet mani moka ziņkāre…

Viņš pamāja un iestūķēja maizi mutē.

-    Pirms pāris mēnešiem es ieteicu tevi vienam darbam.

Mana zupas karote sastinga pusceļā līdz mutei. Pola izpildījumā tas bija pavisam neraksturīgs žests.

-     Kādam darbam?

-    Kāds kanādietis meklēja viru, kas varētu viņu apsargāt.

-    Kā viņu sauca?

-    Neatceros. Laikam sākās ar “Dž”…

-    Makkluskijs?

-     Makkluskijs nesākas ar “Dž”, vai ne? Nē, tas bija kaut kāds Džozefs vai Džeikobs. Nelikās, ka Pols pārāk pūlētos atcerēties. Vai viņš ar tevi sazinājās?

-    Nē.

-    Žēl. Man likās, ka esmu šo ieinteresējis.

-    Tu viņam pateici manu vārdu?

-    Nē, tikai tavu kurpju izmēru. Protams, es pateicu viņam tavu vārdu! Nu, ne jau uzreiz, sākumā pārbaudīju, kas tas par tipu. Piedāvāju lielās apsargu aģentūras, bet tās viņam nepatika, gribēja kaut ko no augstākās līgas. Tu biji vienīgais, ko es varēju iedomāties. Protams, atminējos arī par Endiju Hiku, bet viņš tajā bankā pelna divsimt tūkstošus…

-    Cik laipni, Pol…

-    Nav par ko.

-    Kā tu viņu satiki?

-    Viņš bija ienācis pie Tofija…

-    Tofija? Vai tas ir uzvārds?

-    Pie Spensera. Viņš sevi sauc par Tofiju. Neviens nezina, kāpēc. Laikam kaut kāds sakars ar golfu.

Es kādu brīdi domāju.

-    Vai zini, kāpēc tas vīrs gāja pie Spensera?

-    Kas teicis, ka zinu?

-    Tad tu zini?

-    Nē!

Pols lūkojās man pār plecu, un es ari pagriezu galvu, lai redzētu, ko viņš tur atradis. Abi vīri pie durvīm bija piecēlušies. Vecākais kaut ko pateica zāles pārzinim, kas lika viesmīlim pienākt pie mūsu galdiņa. Pārējie apmeklētāji apveltīja mūs ar nedalītu uzmanību.

-    Langa kungs?

-    Tas esmu es.

-    Jums zvana.

Es pamāju. Notiesājis gardo maltīti, Pols aplaizīja pirkstus.

Kad nonācu līdz durvīm, pamanīju, ka jaunākais no sekotājiem ir pazudis. Mēģināju saskatīties ar vecāko, bet tas izlikās, ka pēta sarakstu pie sienas. Es pacēlu klausuli.

-Jūsu majestāte, Zālamans sacīja, karaļvalstī neklājas tik labi, kā varētu gaidīt.

-     Nolādēts, es novilku. Un šorīt viss šķita tik daudzsološi…

Zālamans gribēja teikt ko vairāk, bet atskanēja metālisks klikšķis un ieskanējās O’Nīla griezīgā balss.

-     Lang, vai tas esat jūs?

-Jā.

-    Tā meitene, Lang, pareizāk sakot, jaunā sieviete… vai jūs zināt, kur viņa varētu būt?

Es iesmējos.

-     Un jūs to prasāt man?

-    Jā. Mēs nevaram viņu atrast.

Es palūkojos uz savu sekotāju, kas joprojām pētīja sarakstu.

-              Diemžēl nevaru jums palīdzēt, O’Nīla kungs, es sacīju.

-    Redziet, man nav deviņus tūkstošus lielas darbinieku armijas un divdesmit miljonu budžeta, lai meklētu un izsekotu cilvēkus. Bet došu jums labu padomu: sazvanieties ar puišiem no Aizsardzības ministrijas. Viņiem šie darbi lieliski padodas.

O’Nīls nolika klausuli, pirms biju pateicis vārdu “ministrijas”.

Es atstāju Polu ar visu rēķinu un devos uz autobusu Holanda parkā. Gribēju noskaidrot, cik lielu jucekli O’Nīla puiši atstājuši manā dzīvoklī, kā arī to, cik kanādiešu ar Vecās Derības segvārdiem man seko.

Zālamana amata brāļi iekāpa autobusā kopā ar mani un lūkojās pa logu tā, it kā pirmo reizi viesotos Londonā.

Kad iebraucām Notinghilā, es pagriezos pret viņiem.

-     Varat kāpt ārā kopā ar mani, es sacīju. Nav nekādas vajadzības nobraukt vēl vienu pieturu un pēc tam skriet atpakaļ. Vecākais pat nepaskatījās uz mani, bet jaunākais pasmīnēja. Mēs izkāpām kopā, un viņi palika gaidām uz ielas, bet es devos uz dzīvokli.

Arī tad, ja man neviens nebūtu teicis, ka dzīvoklis ir pārmeklēts, es būtu to pamanījis. Protams, necerēju, ka viņi pēc pārmeklēšanas apmainīs palagus un izslaucis istabu, bet tādu nekārtību gan nebiju gaidījis! Mēbeles bija izgrūstītas, gleznas sašķiebtas, grāmatas saliktas pavisam citā secībā. Viņi pat bija nomainījuši kompaktdisku! Laikam tiem puišiem bija licies, ka dzīvokļa pārmeklēšanai piemērotāka būs Professor Longhair mūzika.

Es pat nepūlējos sakārtot istabu. Iegāju virtuvē, uzliku vārīties ūdeni un skaļā balsī uzsaucu: Tēju vai kafiju?

Guļamistabā kaut kas sarosījās.

-    Varbūt kolu?

Es stāvēju, muguru uzgriezis durvīm, tomēr dzirdēju, kā viņa ienāk virtuvē. Iebēru krūzītē karoti kafijas un pagriezos pret viešņu.

Šodien Sārai Vulfai mugurā nebija zīda naktskrekla. Viņa bija ģērbusies balinātos džinsos un pelēkā polo kreklā, matus sasējusi nevīžīgā mezglā, kādu dažas sievietes prot uzmeistarot piecās sekundēs, bet citas var nopūlēties piecas dienas un tik un tā nepanākt vēlamo efektu. Un gluži kā kreklam pieskaņots aksesuārs viņai kreisajā rokā bija Walther TPH 22 automātiskā pistole.

TPH nudien ir burvīga, maza greznumlietiņa. Tai ir sešu virkņu aptvere, divas un ceturtdaļu collas garš stobrs. Tomēr kā šaujamierocis tas nekur neder, jo, ja vien neizdodas ar pirmo šāvienu trāpīt galvā vai sirdī, tu pretinieku nenobeigsi, tikai saniknosi. Ir cilvēki, kam labāk vajadzētu ņemt rokā žāvētu buti, nevis šo ieroci.

-    Finčema kungs, jaunā sieviete sacīja, kā jūs zinājāt, ka esmu šeit? Viņa izklausījās apbrīnojami pašpārliecināta.

-    Fleur de Fleurs, es atteicu. Ziemassvētkos uzdāvināju šīs smaržas savai apkopējai, bet viņai tās nepatika. Tātad tai bija jābūt jums.

Viņa pārlaida vērtējošu skatienu dzīvoklim.

-    Jums ir apkopēja?

-Jā, lai Dievs viņu svētī, es atbildēju. Tiesa, nabaga sievietei ir artrīts, tādēļ viņa netīra neko, kas ir augstāk par plecu vai zemāk par ceļu līmeni. Es mēģinu atstāt lielākos netīrumus vidukļa augstumā, bet dažkārt neizdodas. Es uzsmaidīju. Sāra neatbildēja ar to pašu. Kā jūs te iekļuvāt?

-     Durvis nebija aizslēgtas.

Es saviebos.

-     Man trūkst vārdu! Laikam sūdzēšos Aizsardzības ministrijai.

-    Kāpēc?

-     Šorīt manu dzīvokli pārmeklēja Drošības dienesta puiši, kas tiek uzskatīti par augstākā līmeņa profesionāļiem. Par viņu apmācību tiek maksāts no nodokļu naudas, bet viņi pat nepapūlas aizslēgt durvis! Kas tas par līmeni? Man ir tikai diētiskā kola… dzersiet?

Ierocis joprojām bija pavērsts manā virzienā, bet ne tiešā tēmējumā.

-    Ko viņi meklēja? Sāra jautāja, lūkojoties pa logu. Izskatījās, ka viņai bijis smags rīts.

-     Nudien nezinu, es atteicu. Man skapja aizmugurē iekārts krekls no tīklveida auduma… varbūt tas tagad skaitās noziegums pret cilvēci?

-     Vai viņi atrada ieroci? Viņa joprojām neskatījās uz mani. Ūdens bija uzvārījies, tāpēc es pagatavoju sev kafiju.

-Jā-

-     Ieroci, ar kuru jūs gribējāt nogalināt manu tēvu?

Es nepagriezos. Man taču bija jāsamaisa kafija!

-     Nē! es atcirtu. Ieroci, ko kāds bija noslēpis manā dzīvoklī, lai izskatītos tā, it kā es būtu gribējis nogalināt jūsu tēvu.

-     Tad tas šim cilvēkam ir izdevies. Viņa ielūkojās man acīs, pie viena pavēršot pret mani ari ieroci. Bet es, būdams izcili aukstasinīgs vīrs, nepievērsu tam nekādu uzmanību, tikai pielēju kafijai pienu un aizdedzu cigareti. Tas viņu nokaitināja.

-    Tu nu gan esi kucesdēls!

-    Nezinu gan. Māmiņa saka, ka es esot tīri jauks.

-    Vai tiešām? Un tas būtu gana labs iemesls, lai tevi nenošautu?

Es biju cerējis, ka Sāra nepieminēs ieročus vai šaušanu, jo pat Lielbritānijas Aizsardzības ministrija bija spējīga uzstādīt dzīvokli samērā pieklājīgas noklausīšanās ierīces. Bet, ja nu reiz tāds temats tika celts gaismā, es nevarēju to ignorēt.

-    Vai drīkstu ko teikt, pirms jūs šaujat?

-    Klausos.

-   Ja es gribēju nošaut jūsu tēvu, kāpēc man vakar, ierodoties jūsu mājā, nebija ieroča?

-    Kas teicis, ka nebija?

Es iedzēru malku kafijas.

-     Laba atbilde, es novilku. Bet, ja man bija pistole, kāpēc es nesašāvu Raineru, kad tas mēģināja salauzt man roku?

-    Varbūt jūs mēģinājāt viņu sašaut. Varbūt tieši tāpēc Rainers gribēja izlauzt jums roku.

Tā sieviete padarīs mani traku!

-     Prātīgi. Tad pasakiet man vismaz to, kas jums pateica, ka man vispār ir ierocis.

-    Policija.

-    H nebija policija, pat ja viņi teica, ka ir.

Man ienāca prātā, ka vajadzētu nogrūst viņu zemē vai vismaz mest ar kafijas krūzi, bet tam nebija jēgas. Es redzēju, kā abi Zālamana līdzinieki zogas pa dzīvojamo istabu: vecākajam

rokā spīdēja revolveris, bet jaunākais bija bruņojies ar platu smaidu. Izlēmu, ka ļaušu visam ritēt savu gaitu.

-    Vai nav vienalga, kas man to pateica? Sāra atcirta.

-    Manuprāt, tas ir pat ļoti svarīgi. Viena lieta ir noklausīties, kā pārdevējs apgalvo, ka šī veļas mazgājamā mašīna ir perfekta. Pavisam kas cits ir uzklausīt Kenterberijas arhibīskapu apgalvojam, ka tikai šī ir veļas mazgājamā mašīna, kas pat zemā temperatūrā iztīra visus traipus…

-    Par ko jūs runājat?

Sāra sadzirdēja kustību un apcirtās riņķī, bet jaunākais aģents sagrāba viņas roku un izgrieza uz āru jāatzīst, ļoti profesionāli. Viņa iekliedzās un izmeta ieroci no rokas.

Es to pacēlu un pasniedzu vecākajam aģentam. Gribēju pierādīt, ka esmu labais zēns.

Kad ieradās O’Nīls un Zālamans, mēs ar Sāru bijām iekārtojušies uz dīvāna, abi aģenti stāvēja sardzē pie durvīm, un neviens no mums neuzskatīja par vajadzīgu sarunāties. Man sāka likties, ka te ir pārāk daudz cilvēku. Es piedāvājos aizskriet uz veikalu pēc kūkas, bet O’Nīls nodemonstrēja savu briesmīgāko sejas izteiksmi, šādi paužot “vai tu vispār apzinies, ka visa Rietumu pasaules drošība ir uz maniem pleciem!”. Tāpēc es paliku sēžam uz dīvāna un lūkojos uz savām rokām.

Pēc sačukstēšanās ar maniem sekotājiem O’Nīls ļāva tiem atkāpties no durvīm, bet pats sāka staigāt pa istabu, ielūkojoties visos kaktos. Viņš kaut ko gaidīja, bet nelikās, ka tas varētu ierasties pa durvīm. Tāpēc es piecēlos un devos pie telefona, kas iezvanījās bridi, kad biju pie tā nonācis. Parasta sakritība.

Es pacēlu klausuli.

-    Absolvents, sacīja balss ar amerikāņu akcentu.

-    Kas zvana?

-    O’Nīl? Vīrietis izklausījās aizkaitināts. Nudien, es neietu pie viņa aizņemties pat tasi cukura.

-    Nē, viņš stāv tepat blakus. Vēlaties ar viņu runāt?

-    Pasauciet taču vienreiz to nolādēto O’Nīlu!

Es apcirtos un pamanīju, ka O’Nīls steidzas pie manis ar izstieptu roku.

-    Esiet taču kaut nedaudz pieklājīgāks! es teicu un noliku klausuli.

Istabā iestājās klusums, un tad gāja vaļā! Zālamans nogāza mani uz dīvāna, tiesa, ne pārāk rupji, bet ari ne pārāk pieklājīgi, O’Nīls kliedza uz aģentiem, tie kliedza viens uz otru, un atkal iezvanījās telefons.

O’NIls paķēra klausuli un sāka ņurcīt ap pirkstu vadu; tas nu gan neveidoja pašpārliecināta vīra tēlu. Bija skaidrs, ka niknais amerikānis ir ietekmīgs vīrs.

Es atkal iekārtojos uz dīvāna, un Sāra riebumā parāvās malā. Nudien, sajūta ir pavisam dīvaina, kad paša mājā atrodas tik daudz antipātijas jūtošu cilvēku.

O’Nīls vēl kādu minūti māja ar galvu un izteicās tik daiļrunīgi kā “jā” un “jā, protams”, tad nolika klausuli un paskatījās uz Sāru.

-    Vulfa jaunkundz, viņš pieklājīgi teica, jums jāsatiekas ar Raselu Bārnsa kungu no Amerikas vēstniecības. Viens no šiem kungiem jūs aizvedīs. O’Nīls laikam gaidīja, ka Sāra tūlīt lēks kājās un metīsies izpildīt viņa prasību. Tā nenotika.

-     Ej ellē!

Es smējos.

Jāatzīst, es biju vienīgais, kam tas šķita uzjautrinoši, un O’Nīls apveltīja mani ar vienu no saviem neaizmirstamajiem skatieniem. Sāra lūkojās uz viņu ar neslēptu naidu.

-     Es gribu zināt, kas notiks ar šo nelieti, viņa sacīja, norādot uz mani. Laikam prātīgāk būtu nesmieties.

-      Langa kungs ir mūsu, nevis jūsu rūpes, Vulfa jaunkundz, O’Nīls sacīja. Savukārt jūs esat atbildīga savas valsts priekšā…

-     Jūs neesat no policijas, vai ne? Sāra jautāja. O’Nīls neveikli sagrozījās.

-     Nē, neesam, viņš atteica.

-    Es gribu, lai nekavējoties ierodas policija un šis vīrs tiek arestēts par slepkavības mēģinājumu. Viņš mēģināja nogalināt manu tēvu un, cik saprotu, mēģinās vēlreiz.

O’Nīls palūkojās uz mani un Zālamanu, kā cerot sagaidīt palīdzību, bet ar to viņam neveicās.

-    Vulfa jaunkundz, man uzdots jums paziņot…

Pēkšņi viņš apklusa, it kā nespētu atcerēties, kas viņam īsti uzdots un vai tas tiešām domāts nopietni. Tomēr pēc īsas vilcināšanās un deguna raukšanas O’Nīls beidzot turpināja:

-    Man uzdots paziņot, ka jūsu tēvu šobrīd meklē ASV varas iestādes un mēs, Aizsardzības ministrija, viņiem palīdzam. O’Nīls uzmeta man ašu skatienu. Mēs lemsim, vai uzstādīt Langa kungam apsūdzību, bet, iespējams, darīsim ko citu, lai izmeklētu jūsu tēva lietu.

Es nudien neesmu liels cilvēku pazinējs, bet izskatījās, ka Sārai tas ir patiess pārsteigums. Viņas seja bija kļuvusi pavisam bāla.

-     Ko jūs izmeklēsiet? viņa pārjautāja aizkritušā balsī. O’Nīlam laikam bija kļuvis neērti. Viņš baidījās, ka sieviete sāks raudāt.

-    Mums ir aizdomas, ka jūsu tēvs Eiropā un Ziemeļamerikā ieved A klases aizliegtās vielas, viņš beidzot paziņoja.

Istabā kļuva pavisam kluss. Sāra noklepojās.

-    Jūsu tēvs ir narkotiku kurjers, Vulfa jaunkundz.

Tagad bija Sāras kārta smieties.

4.   nodaļa

Zālē slēpjas čūska.

Vergilijs

Tas ari viss gan labajām, gan sliktajām lietām reiz jābeidzas. Zālamana līdzinieki iesēdināja Sāru Rover automašīnā un aizveda uz Grosvenora skvēru, O’Nīls izsauca taksometru, kas brauca šurp ļoti lēni, dodot ierēdnim iespēju parakņāties manās mantās. Zālamans palika, lai izmazgātu krūzes un uzaicinātu mani uz kausu alus.

Bija tikai pusseši, bet krogos jau mudžēja no jauniem un šķidrām Ūsiņām apveltītiem vīriešiem uzvalkos. Mums izdevās dabūt galdiņu iestādījumā The Swan With I\vo Necks, un Zālamans izbūra no kabatām veselu lērumu sīknaudas. Es ierosināju, lai viņš šo vakaru noraksta uz ministrijas izdevumiem, bet viņš uzstāja, lai es to apmaksāju no saviem trīsdesmit tūkstošiem. Mēs metām monētu, un es zaudēju.

-    Paldies par dāsnumu, saimniek.

-    Priekā, Deivid! Mēs iedzērām alu, un es aizdedzu cigareti.

Es gaidīju, kad Zālamans sāks iztirzāt, kas noticis pēdējo divdesmit četru stundu laikā, bet viņš vienkārši sēdēja un klausījās, kā puiši pie blakusgaldiņa apspriež jaunākās

signalizācijas iekārtas. Viņš izlikās, ka doma iedzert pa glāzei piederējusi man, bet es neuzķēros.

-     Deivid?

-     Ser?

-     Vai šis ir tāds kā saviesīgs vakars?

-     Saviesīgs vakars?

-     Tev tika uzdots uzaicināt mani uz bāru, vai ne? Uzsist man uz pleca, piedzirdīt un noskaidrot, vai es guļu ar princesi Margarētu?

Zālamans apvainojās, jo es biju atļāvies pajokot par Karalisko ģimeni. Tieši tāpēc jau es to darīju.

-     Man jāpaliek tavā tuvumā, ser. Man šķita, būs jautrāk, ja aiziesim pasēdēt kādā krogā. Tas ari viss. Viņam laikam šķita, ka ir atbildējis uz manu jautājumu.

-     Kas te vispār notiek?

-     Notiek?

-    Deivid, ja tu te sēdēsi kā tāds izbāznis un atkārtosi manus pēdējos vārdus, mums būs viens sasodīti garlaicīgs vakars.

Klusums.

-    Garlaicīgs vakars?

-     Izbeidz! Tu taču mani pazīsti, Deivid!

-     Paldies debesīm par šo iespēju!

-     Es taču neesmu slepkava!

-     Esmu strādājis šajā lauciņā pietiekami ilgi, Zālamans sacīja, iedzēra lielu malku alus un nošmaukstināja lūpas, lai būtu pārliecināts, ka neviens nav slepkava… līdz brīdim.

Es nikni palūkojos uz Zālamanu.

-    Tagad es tiešām lamāšos.

-     Kā vēlies, ser.

-     Ko, pie velna, tas nozīmē?

Puiši pie blakusgaldiņa bija metušies pie nākamā interesantā temata sieviešu krūtīm -, un varēja tikai pabrīnīties, cik daudz joku viņiem šajā sakarā bija prātā. Pēkšņi es sajutos kā simt četrdesmit gadus vecs.

-              Ar suņu saimniekiem ir tieši tāpat, Zālamans sacīja.

-    Viņi vienmēr saka: “Mans sunītis nevienam nekodīs!” Bet tad pienāk diena, kad viņiem jāsaka: “Nekad iepriekš viņš tā nebija darījis.” Viņš palūkojās uz mani un redzēja, ka esmu saraucis degunu. Es tikai gribēju teikt, ka mēs nekad nevaram iepazīt otru cilvēku. Vai suni. Iepazīt līdz sirds dziļumiem.

Es noliku glāzi uz galda.

-    Nevienu nevar iepazīt? Smieklīgi! Pēdējos divus gadus mēs gandrīz katru dienu rokamies viens otra kabatās un plauktos, bet tu tik un tā nespēj pateikt, ka es neesmu spējīgs uz pasūtījuma slepkavību? Godīgi sakot, es biju nedaudz apvainojies. Parasti es neapvainojos.

-    Un es? Vai esmu? Zālamans vaicāja, joprojām smaidot.

-    Vai es domāju, ka tu varētu izdarīt slepkavību? Nē!

-    Esat drošs?

-Jā-

-    Muļķīga atbilde, ser. Jo es esmu nogalinājis vienu vīrieti un divas sievietes.

Patiesībā es to zināju.

-    Bet ne jau naudas dēļ, es iebildu.

-   Esmu Karaliskā kroņa kalps, ser. To asinsnaudu es saņēmu no valdības. Lai kā arī uz to skatītos un, tici man, esmu uz to skatījies no dažādām pusēm -, šo triju cilvēku nāve atnesa man naudu. Vēl vienu alu?

Pirms es paspēju atbildēt, viņš jau bija paņēmis manu glāzi un devās pie bāra.

Vērojot, kā viņš laužas cauri nekustamo īpašumu aģentu baram, es aizdomājos par kovboju un indiāņu rotaļām, ko mēs ar Zālamanu spēlējām Belfastā.

Tas bija laimīgs laiks.

Bija 1986. gads. Lai gan Zālamans strādāja Metropolitēna policijas īpašajā vienībā, viņš tika nosūtīts papildināt RUC

*  Royal Ulster Constabulary Ziemeļīrijas policija.

spēkus. Driz vien izrādījās, ka Zālamans ir vienīgais vērtīgais no visa bara, tāpēc pēc līguma beigām viens no riebīgākajiem ģenerāļiem piedāvāja jaunajam talantam palikt parlamenta apsardzē. Un viņš piekrita.

Pusjūdzi tālāk, birojā virs ceļojumu aģentūras “Brīvība”, es atstrādāju pēdējo no astoņiem gadiem armijas GR24 sastāvā. Tā bija viena no militārās izlūkošanas vienībām, kas joprojām šad tad strādā Ziemeļīrijā. Visi mani kolēģi bija vecā kaluma armijnieki, viņi valkāja kaklasaites un brīvdienās lidoja uz Skotiju lapsu medībās, tāpēc es arvien vairāk satuvinājos ar Zālamanu. Mēs bieži sēdējām viņa neapsildītajā mašīnā un pļāpājām.

Šad tad mēs darījām arī ko noderīgu, un deviņu mēnešu laikā es novēroju, ka Zālamans ir ļoti spējīgs un drosmīgs vīrs. Viņš bija nogalinājis trīs cilvēkus, bet izglābis vismaz duci, to skaitā arī mani.

Nekustamā īpašuma aģenti smīkņāja par viņa brūno lietusmēteli.

-    Vulfs ir no sliktajiem puišiem, Zālamans sacīja.

Mēs dzērām jau trešo kausu alus, un Zālamans bija atpogājis augšējo mēteļa pogu. Ja man būtu mētelis, es arī tā darītu. Krogs kļuva tukšāks vīri devās mājās pie sievām vai uz kinoteātri ar draudzenēm. Es aizkūpināju kārtējo cigareti.

-    Narkotiku dēļ?

-Jā-

-    Un vēl?

-    Vai tad jābūt kam vēl?

-    Jā! Es ieskatījos Zālamanam sejā. Jābūt kam citam, ja jau par to rūpējaties jūs, nevis Narkotiku apkarošanas dienests. Kas jums no viņa vajadzīgs? Vai arī jums vienkārši aptrūkās operatīvo uzdevumu?

-    Neko tādu es neesmu teicis.

-    Protams, ne.

Zālamans bridi pārdomāja, kā to labāk pateikt.

-    Mūsu valstī ierodas ļoti bagāts vīrietis un saka, ka grib investēt. Viņu apsēdina pie galda Tirdzniecības palātā un iedod glāzi šerija kopā ar krāsainiem prospektiem. Viņš tos izšķirsta un paziņo, ka vēlas uzcelt kādu pusduci fabriku Skotijā un Ziemeļanglijā metāla un plastmasas detaļu ražošanai. Viens vai divi no klātesošajiem sajūsmā nogāžas augšpēdus, pārējie piedāvā šim bagātajam labdarim divsimt miljonu sterliņu mārciņu līdzfinansējumu un uzturēšanās atļauju Celsijā. Nezinu, kas ir vērtīgāks.

Zālamans iedzēra alu un noslaucīja muti ar rokas virspusi. Viņš bija patiešām noskaities.

-    Laiks rit. Čeks ir izsmelts, fabrikas tiek celtas, Vaitholā atskan telefona zvans no Vašingtonas Baltā nama. Vai mēs zinot, ka bagātais plastmasas detaļu ražotājs amatu apvienošanas kārtībā ir arī opija tirgotājs no Āzijas? Nē, mēs nezinājām, ak Dievs, paldies, ka paziņojāt, tūlīt rīkosimies, sveicieni sievai un bērniem, visu labu. Panika. Bagātais biznesmenis ierāvis nāsīs mūsu naudu un ir dāsns darba devējs trijiem tūkstošiem cilvēku.

Man jau likās, ka Zālamans vairs nevarēs parunāt tik daudz enerģijas bija vajadzīgs, lai saglabātu mieru. Bet es neatstājos.

-    Un?

-    Tika savākta īpaši gudru vīriešu un sieviešu kompānija, kas salika kopā galvas un nosprieda, kas būtu darāms. Viņi izlēma, ka varētu nedarīt neko vai ari vienkārši izlikties par beigtiem, vai arī piezvanīt uz 999 un pavaicāt padomu. Vēl šie valsts gaišākie prāti darīja mums zināmu, ka šī situācija viņiem nepatīk.

-    Un O’Nīls…

-    O’Nīlam ir uzdots novērot Vulfu. Ziņot par notiekošo. Novērst problēmas. Sauc, kādā sasodītā vārdā gribi. Zālamanam vārds “sasodīts” skaitījās viens no rupjākajiem. Protams, nekas no tā visa nav saistīts ar Aleksandru Vulfu.

-    Protams, ne. Un kur Vulfa kungs ir tagad?

Zālamans ieskatījās pulksteni.

-   Šobrīd noteikti sēž savā vietā 6C, lido ar British Airways no Vašingtonas uz Londonu un ēd bifšteku Velingtonas gaumē.

-    Un skatās filmu?

-   Jā. “Kamēr tu gulēji”.

-    Iespaidīgi, es novilku.

-    Diženums ir detaļās, saimniek. Šis ir štruntīgs darbs, bet tas nenozīmē, ka man tas jāveic pa roku galam.

Mēs iedzērām alu, un es uzdevu nākamo jautājumu.

-    Klau, Deivid…

-    Esmu tavā rīcībā, saimniek.

-    Vai tu varētu man paskaidrot, kad un kā es nokļuvu šajā spēlē? Viņš jau vēra muti, lai teiktu: “Tev pašam tas labāk zināms!” tāpēc es turpināju: Kas grib, lai viņš būtu pagalam? Un kāpēc vajadzīgs, lai es izskatītos pēc slepkavas?

Zālamans izdzēra glāzi tukšu.

-    Nezinu, kāpēc, viņš atteica. Ja tu jautā, kurš, es norādītu uz CM*.

Naktī es grozījos un mētājos pa gultu un divreiz cēlos augšā, lai ierakstītu beznodokļu diktofonā esošās situācijas analīzi. Daži notikumi bija uztraucoši, citi biedējoši. Bet galvenokārt es domāju par Sāru Vulfu.

Kā jau saprotat, es nebiju viņā iemīlējies. Kā gan tas būtu iespējams? Galu galā viņas klātbūtnē biju pavadījis tikai pāris stundu, un tās nudien nevarētu dēvēt par pašām patīkamākajām. Nē, es viņu nemīlēju. Ir taču vajadzīgs kas vairāk par lielām, pelēkām acīm un tumši brūniem, viļņainiem matiem, lai mani aizrautu…

Dieva dēļ!

Nākamajā rītā pulksten deviņos es uzliku Gerika kluba kaklasaiti, uzvilku virsjaku un jau pēc pusstundas zvanīju pie

* Central Intelligence Agency neatkarīga ASV aģentūra, kas rūpējas par valdības drošību.

Nacionālās Vestminsteras bankas Šveices nodaļas durvīm. Man nebija skaidrs, kā rīkoties, bet es iedomājos, ka nenāktu par ļaunu pirmo reizi pēdējo desmit gadu laikā ielūkoties sejā bankas pārvaldniekam ari tad, ja nauda kontā nepiederēja man.

Mani ieveda uzgaidāmajā telpā un iedeva plastmasas krūzīti ar pavisam nebaudāmu kafiju vienu no tām, kas ir pārāk karsta, lai dzertu, bet tad pēkšņi kļūst tik auksta, ka to vairs nevar iedzert. Mēģināju izliet auksto dziru puķu podā, bet tieši tobrīd pa durvīm iznāca puišelis ar sarkaniem matiem un aicināja mani iekšā, iepazīstinot ar sevi kā nodaļas vadītāju Greiamu Halkerstonu.

-   Kā varu jums palīdzēt, Langa kungs? viņš jautāja, apsēdies aiz milzīga sarkankoka galda.

Es apsēdos viņam pretī, manuprāt, ļoti efektīgā darījumu cilvēka pozā un nogludināju kaklasaiti.

-    Halkerstona kungs, es sacīju, esmu noraizējies par naudu, kas nesen pārskaitīta uz manu kontu.

Viņš palūkojās uz sev priekšā izklātajām lapām.

-    Vai tas būtu ieskaitījums septītajā aprīli?

-    Septītajā aprīli, es atkārtoju, it kā klusībā pārdomātu, lai nesajauktu šo ieskaitījumu ar citiem trīsdesmit tūkstošus vērtiem naudas pārvedumiem, kuri pēdējo mēnešu laikā veikti caur manu kontu. Jā, tieši tas.

Viņš pamāja.

-    Divdesmit deviņi tūkstoši četri simti vienpadsmit mārciņas un septiņdesmit seši pensi. Vai vēlaties šo naudu ieguldīt, Langa kungs? Mums ir labi piedāvājumi…

-    Kādi?

-    Viegla pieejamība, augstas procentu likmes, bonusi…

Dīvaini, ka šis cilvēks lietoja tādus terminus. Līdz šim es

ko tādu biju redzējis uzrakstītu tikai banku reklāmās.

-   Lieliski, es nosēcos. Bet pagaidām, Halkerstona kungs, manās interesēs ir vienkārši uzglabāt šo naudu jūsu drošajā seifā. Baņķiera skatiens palika tikpat stīvs kā iepriekš.

-     Mani interesē šīs naudas avots. Mana sarunbiedra seja kļuva pavisam neizteiksmīga. Kas man ieskaitīja šo naudu, Halkerstona kungs?

Cik saprotu, negaidīti un liela apjoma dāvinājumi mūsdienu bankā nav bieža prakse, tāpēc Halkerstona kungs kādu laiku rakņājās pa papīriem, tad teica:

-    Nauda tika iemaksāta skaidrā, tāpēc nav tiešu ziņu par avotu. Ja pagaidīsiet, varu atrast veidlapu… Viņš nospieda telefonā pogu un izsauca Džinniju, kas ieradās ar veidlapu paku. Lūkojoties uz šo sievieti, man bija jādomā, kā gan viņa nesaļimst zem biezās kosmētikas kārtas. Iespējams, zem tās slēpās pavisam glīta meitene… vai arī patiesībā viņa bija Dērks Bogards. To nu es nekad neuzzināšu.

-   Lūk, sacīja Halkerstons. Iemaksātāja vārds nav ierakstīts, bet te ir paraksts… Ofers vai Ofijs… jā, T. Ofijs.

Pola birojs atradās kaut kur Flīta ielā, un taksometra vadītājs mani ātri vien tur nogādāja. Parasti es nebraucu ar taksometru, bet, sēžot bankā, izlēmu, ka nenāks par skādi izņemt pārsimt tūkstošus no man iemaksātās asinsnaudas ikdienas vajadzībām.

Pols tobrīd kārtoja kādu no savām steidzamajām lietām, tēlojot sprunguli taisnīgas tiesas riteņos, tāpēc es nevarēju mierīgi iesoļot pie senā drauga. Tā vietā man bija jāpakļaujas kāda pārcentīga ierēdņa pratināšanai par manām juridiskajām problēmām, un beigās es jutos vēl sliktāk nekā pēc venerologa apmeklējuma.

Tikai nedomājiet, ka es regulāri apmeklēju venerologu!

Tā kā biju izturējis ierēdņa uzlikto pārbaudi, mani ielaida uzgaidāmajā telpā, kur bija lasāmi tikai Expressions žurnāli, kas domāti American Express Card īpašniekiem. Tā nu es apsēdos un sāku lasīt par slaveniem Džerminas ielas skroderiem, Northemptonas zeķu ražotājiem un Panamas cepurīšu izgatavotājiem, kā arī par to, vai Kerijs Pekers patiešām uzvarēs

šīgada Veuve Cliquot polo čempionātā. Beidzot pie manis pienāca ierēdnis un pamāja, lai sekoju.

Mani aizveda uz lielu, ozolkoka paneļiem greznotu istabu, kuras trīs sienas sedza plaukti ar lietām no sērijas “Karaliene pret Visu Pārējo Pasauli”, bet pie ceturtās atradās skapis. Uz galda rotājās ierāmēta fotogrāfija, kurā bija redzami trīs pusaugu bērni visi izskatījās tā, it kā būtu pasūtīti no kataloga. Uzņēmumam līdzās bija novietots Denisa Tačera foto. Mani nedaudz mulsināja tas, ka abas šis fotogrāfijas bija pagrieztas pret ienācējiem, nevis pret pašu galda īpašnieku, bet pēkšņi atvērās sāndurvis un pa tām ienāca Spensers.

Tas bija lielisks uznāciens. Viņš bija garāks nekā Rekss Harisons, ar iesirmiem matim, pusmēness formas acenēm un žilbinoši baltu kreklu. Viņš cienīgi apsēdās.

-    Finčema kungs! Atvainojiet, ka liku jums gaidīt, lūdzu, sēdieties.

Ar plašu žestu viņš norādīja uz istabu, it kā es varētu izvēlēties sēdvietu, bet patiesībā te bija tikai viens krēsls. Es apsēdos un tūlīt pat pielēcu kājās, jo krēsls izdvesa tik žēlu čīkstoņu, it kā draudētu salūzt gabalos. Man likās, ka pat cilvēki uz ielas atskatās, dzirdot šo troksni, un prāto, vai vajadzētu ziņot policijai. Tomēr nelikās, ka Spensers būtu to pamanījis.

-    Nekad neesmu jūs redzējis klubā, Spensers ar plašu smaidu teica.

Es atkal apsēdos, cenšoties ignorēt krēsla vaimanas, un mēģināju iekārtoties tā, lai čīkstēšana netraucētu uztvert sarunu.

-    Klubā? es neizpratnē atkārtoju, bet viņš norādīja uz manu kaklasaiti. Ak, jūs runājat par Geriku.

Viņš pamāja.

-   Nu, es necik bieži neesmu centrā, es sacīju un atmetu ar roku tam vajadzēja nozīmēt, ka man pieder kādi tūkstoš akri zemes Viltšīrā, kur audzēju labradorus. Spensers ari pamāja,

it kā spētu to iztēloties un labprāt ierastos pusdienās, kad nākamreiz būtu apkārtnē.

-    Kā varu jums palīdzēt?

-    Lieta ir diezgan delikāta…

-    Finčema kungs, Spensers mani pārtrauca, ja kādu dienu pie manis atnāks klients, kura lieta nebūs delikāta, es zvēru, ka pakāršos savā advokāta parūkā. No viņa sejas izteiksmes es nopratu, ka šī bija jāuzskata par smalku asprātību.

-    Tas mani nomierina, es sacīju. Mēs draudzīgi sasmaidijāmies. Kāds mans draugs nesen stāstīja, ka jūs esat palīdzējis viņam sapazīties ar šādiem tādiem vajadzīgiem cilvēkiem.

Spensers klusēja. To es biju paredzējis.

-    Skaidrs, mans sarunbiedrs beidzot novilka. Viņš vairs nesmaidīja, noņēma brilles un pacēla zodu augstāk. Vai es varu uzzināt jūsu drauga vārdu?

-   Vēl nē. Draugs teica, ka viņam bijis vajadzīgs… kas līdzīgs miesassargam, kāds, kam uzticēt visai netipiskus uzdevumus, un jūs esot ieteicis dažus vīrus.

Spensers atlaidās krēslā un nopētīja mani no galvas līdz kājām. Es sapratu, ka saruna ir beigusies un viņš cenšas izprātot elegantu veidu, kā mani atšūt. Beidzot viņš dziļi ievilka elpu.

-    Iespējams, jūs esat pārpratis, kādus pakalpojumus mēs šeit sniedzam, Finčema kungs, viņš teica. Mēs esam advokāti. Aizstāvam apsūdzētos tiesas priekšā. Tāds ir mūsu uzdevums. Mēs nudien neesam kā jūs to kļūdaini uzskatāt darbā iekārtošanas birojs. Ja es devu jūsu draugam kādu vērtīgu padomu, man prieks. Bet esmu pārliecināts, ka padoms bija vērtīgs vairāk no juridiskās puses, nevis no darbinieku vervēšanas viedokļa. Varbūt būtu noderīgāk sazināties ar jūsu draugu un pavaicāt viņam, kas tā par vērtīgu informāciju, ko esmu viņam sniedzis?

-    Tur jau tā problēma, es sacīju, viņa te nav.

-   Jūs varat piezvanīt viņam no sekretāra…

-    Viņš neatstāja numuru.

-Tad tās ir jūsu problēmas, Finčema kungs. Atvainojiet… Viņš uzlika brilles un sāka rakties uz galda novietotajā papīru kaudzē.

-     Mans draugs meklēja cilvēku, kas varētu veikt pasūtījuma slepkavību, es sacīju.

Brilles nost, zods augšup.

-    Ko?

Klusums.

-   Ko? viņš atkārtoja. Tā kā tas ir pretlikumīgi, es neticu, ka jūsu draugs būtu saņēmis padomu no kāda šajā ēkā…

-    Viņš apgalvo, ka tieši jūs esat palīdzējis…

-    Finčema kungs, ļaujiet man būt atklātam, viņa balss kļuva skarba. Nācās atzīt, ka tiesā Spensers noteikti ir ļoti iespaidīgs. Man šķiet, jūs esat ieradies, lai provocētu mani. Franču akcents bija nemākslots. Viņam, šķiet, piederēja vasarnīca Provansā. Nezinu, kādi ir jūsu motīvi, un mani tas arī neinteresē. Es atsakos turpināt šo sarunu.

-   Ja nu vienīgi jurista klātbūtnē.

-    Uz redzēšanos, Finčema kungs!

-     Mans draugs pastāstīja, ka jūs esat samaksājis par šī darbinieka paveikto.

Nekādas atbildes. Man šķita, ka vairs nedzirdēšu no Spensera ne vārda, tomēr turpināju.

-    Mans draugs teica, ka jūs personīgi parakstījāt naudas pārskaitījuma kvīti, es sacīju.

-    Jūsu draugs sāk mani nogurdināt, Finčema kungs! Visu labu!

Es piecēlos. Krēsls priekā ieķērcās.

-    Vai joprojām drīkstu piezvanīt?

Nekādas atbildes.

-    Maksa par zvanu tiks pievienota rēķinam.

-     Kādam rēķinam? Jūs man nesniedzāt nekādu padomu.

-    Es jums sniedzu savu laiku, Finčema kungs. Ja nepratāt to vērtīgāk izmantot, tā ir jūsu problēma.

Es atvēru durvis.

-     Tad paldies par visu, Spensera kungs. Starp citu… es nogaidīju, līdz viņš pacels skatienu. Gerika klubā runā, ka jūs šmaucaties bridža spēlē. Es gan teicu, ka tās ir muļķības, bet man neticēja. Cilvēki dažkārt ieņem galvā pavisam trakas idejas. Tikai gribēju, lai jūs zinātu, ko par jums runā.

Tas bija muļķīgi, bet neko labāku es nevarēju izdomāt.

Ierēdnis laikam bija sapratis, ka esmu persona non grata, tāpēc ar pārākumu balsī brīdināja mani apmaksāt rēķinu tuvāko dienu laikā.

Es pateicos viņam par palīdzību un devos lejup pa kāpnēm. Un pamanīju, ka manā vietā sēž kāds cits un šķirsta Expressions žurnālus.

īsu un resnu vīriešu pelēkos uzvalkos ir daudz.

Bet īsu un resnu vīriešu ar manā rokā sagrābtiem sēkliniekiem nav pārāk daudz.

Patiesību sakot, tāds ir tikai viens.

5.   nodaļa

Uzmet gaisā zāles stiebru, un tu zināsi, no kuras puses pūš vējš.

Džons Seldons

Sekot kādam tā, lai viņš to nepamana, nemaz nav tik viegli, kā rāda filmās. Strādājot izlūkošanā, esmu vairākkārt atgriezies ar ziņojumu “mēs viņu pazaudējām”. Ja vien jūsu izsekojamais nav kurls, pusakls un klibs, vajadzīgs vismaz ducis cilvēku un piecpadsmit tūkstošus vērtas sakaru ierīces, lai pienācīgi veiktu šo darbiņu.

Makkluskijs diemžēl bija “spēlmanis” viens no tiem cilvēkiem, kas zina, ka var kļūt par mērķi, un attiecīgi rīkojas. Es nevarēju riskēt, nokļūstot viņam pārāk tuvu, un vienīgais veids, kā no tā izvairīties, bija skriet no viena stūra līdz otram un paslēpties šķērsieliņās, ja nu viņam ienāktu prātā palūkoties atpakaļ. Protams, nekas no tā neizdotos, ja viņam būtu miesassargs. Tam noteikti ar laiku rastos aizdomas par viru, kas ik pa laikam iznirst aizmugurē, skrien, slēpjas šķērsielās un aizrautīgi pēta skatlogus.

Pirmais izsekošanas posms bija gana viegls. Makkluskijs soļoja no Flotes ielas līdz Strandai, bet, nonācis pie Sevojas,

viņš pēkšņi metās pāri ielai un pazuda Konventgārdenā. Tur viņš vazājās gar neskaitāmiem veikaliem un piecas minūtes vēroja žongliera priekšnesumu pie Aktieru baznīcas. Pēc tam šis vīrs straujā solī devās uz Sentmartina ielu, šķērsoja Leičestera laukumu un pēkšņi nogriezās Trafalgaras laukumā.

Kad bijām nokļuvuši līdz Haimārketai, es jau mirku sviedros un lūdzu Dievu, kaut Makkluskijs beidzot kāptu taksometrā. Tomēr viņš vilcinājās līdz pat Mazajai Reģenta ielai, kur man beidzot tika dota iespēja ieslīgt taksometra sēdeklī.

Protams, tas bija cits taksometrs! Pat amatieri zina, ka nedrīkst kāpt tajā pašā taksometrā, kur tavs izsekojamais.

Es ierausos sēdeklī un uzsaucu vadītājam, lai tas seko iepriekšējam taksometram. Man ienāca prātā, ka ikdienā neviens tā nesaka, bet taksometra šoferis izgaisināja manas šaubas. Sakiet man, viņš jautāja, vai viņš guļ ar jūsu sievu? Vai varbūt jūs guļat ar viņējo?

Es skaļi iesmējos, it kā tas būtu gadsimta joks. Tieši tā ir jāuzvedas, dzirdot taksometra šofera jokus, ja gribi, lai tevi aizved uz pareizo vietu pa pareizo maršrutu.

Makkluskijs izkāpa pie “Ričas” un lika taksometram pagaidīt. Es viņam sekoju pēc trim minūtēm, bet, tiklīdz vēru vaļā viesnīcas durvis, pa tām izvēlās Makkluskijs, tāpēc es ielēcu atpakaļ mašīnā un izsekošana turpinājās.

Kādu laiku mēs ripojām pa Pikadilī, bet tad nogriezāmies pa labi kādā šaurā šķērsieliņā. Šķiet, šī bija tā vieta, kur īpaši prasmīgie amatnieki auda apakšbikses American Express kartes īpašniekiem.

Es gribēju paliekties uz priekšu un pateikt šoferim, lai tas nepiebrauc pārāk tuvu, bet viņš vai nu bija pieredzējis izsekotājs, vai vienkārši skatījies daudz detektīvfilmu, tāpēc pats saprata, ka jāturas pa gabalu.

Makkluskija taksometrs apstājās Korkas ielā, viņš izrausās ārā un samaksāja šoferim, tāpēc es liku savējam pabraukt vēl divsimt metrus uz priekšu un izlaist mani tur.

Par braucienu bija jāmaksā sešas mārciņas. Es pasniedzu šoferim desmit un dabūju noskatīties īsu, aizraujošu viena aktiera izrādi par tēmu “šķiet, man tiešām nebūs, ko izdot”. Es izkāpu un devos atpakaļ, bet Makkluskija tur vairs nebija. Es biju sekojis viņam divdesmit minūtes, bet pazaudēju piecpadsmit sekunžu laikā! Laikam debesis soda mani par to, ka negribēju dot dzeramnaudu.

Korkas ielā ir vienas vienīgas mākslas galerijas ar lieliem skatlogiem, un no pieredzes varu teikt, ka lieli logi noder, ne tikai lai skatītos ārā, bet arī lai ieskatītos iekšā. Protams, es nevarēju soļot pa ielu, piebāžot degunu pie katra skatloga cerībā atrast galerijā Makkluskiju, tāpēc izlēmu riskēt. Aizjozu līdz vietai, kur mans paziņa bija izkāpis, un vēru vaļā tuvākās galerijas durvis.

Tās bija slēgtas.

Es ielūkojos pulkstenī, nespējot saprast, kā gan strādā šīs mākslas galerijas, ja divpadsmitos tās vēl ir slēgtas. Tad pie durvīm parādījās gaišmataina meitene melnā kleitā un atbultēja tās. Viņa tik draudzīgi uzsmaidīja, ka man nācās doties iekšā, lai gan izredzes atrast Makkluskiju samazinājās ar katru sekundi.

Paturot acīs lielo skatlogu, es iegāju tumšajā veikalā. Likās, ka gaišmate te ir viena pati. Nekāds brīnums. Gleznas bija briesmīgas.

-    Vai jūs zināt Terensu Glāsu? viņa jautāja, pasniedzot man vizītkarti un cenu lapu.

-   Jā, es sameloju. Man ir trīs viņa darbi.

Bieži vien ar to pietiek.

-    Kādi?

Šoreiz nepietika.

-    Gleznas.

-   Ak Dievs, es nemaz nezināju, ka viņš glezno! meitene izsaucās. Sāra! Vai tu zināji, ka Terenss glezno?

No galerijas tālākās istabas atskanēja balss ar amerikāņu akcentu: Terijs nekad dzīvē nav neko gleznojis. Viņš tik tikko prot uzkricelēt savu parakstu.

Es pacēlu skatienu, lai noraudzītos, kā telpā ienāk modernos svārkos un žaketē tērpusies Sāra Vulfa, smaržojot pēc Fleur de Fleurs. Bet viņa nelūkojās uz mani. Sāras skatiens bija pievērsts galerijas atvērtajām durvīm, kurās stāvēja Makkluskijs.

-    Bet šis kungs saka, ka viņam esot trīs…

Makkluskijs strauji metās Sāras virzienā, labo roku iebāzis mēteļa krūšu kabatā. Es pagrūdu malā gaišmati, kas pat nenobļāva neko rupju, un Makkluskijs pagriezās pret mani.

Viņš traucās man pretī, un es spēru šim pa vēderu. Lai atvairītu spērienu, viņam nācās izvilkt roku no kabatas, bet bija jau par vēlu uz brīdi mana pretinieka kājas zaudēja saikni ar zemi. Viņš tvēra pēc elpas, bet es izmantoju izdevību un ar kreiso roku aizžņaudzu viņam rīkli. Gaišmate iekliedzās: “Ak Dievs!” un metās pie telefona, bet Sāra stāvēja, kā stāvējusi. Es uzsaucu, lai viņa bēg prom, bet meitene vai nu nedzirdēja, vai izlikās, ka nedzird. Makkluskijs mēģināja iebāzt roku starp savu kaklu un manu elkoni, bet tas viņam neizdevās.

Es uzliku labo elkoni Makkluskijam uz pleca, novietojot labo roku viņam uz galvas. Ar kreiso roku satvēru labās rokas elkoni, lai izveidotu pozīciju, kura attēlota grāmatā “Pamattehnika kakla pārlaušanā”.

Makkluskijs spēra un locījās, bet es pavirzīju kreiso roku atpakaļ, kā rezultātā viņš aprima kā uz burvja mājienu. Viņš kļuva pavisam mierīgs, jo bija sapratis, ka ar vienu rokas pagriezienu es varu viņu piebeigt.

Tad atskanēja šāviens.

Es neatceros, ka būtu sašauts. Atminos tikai to, cik skaļi nodunēja galerija un kā tikko pamanāmi uzvirmoja deguma smaka.

Sākumā man likās, ka viņa sašāvusi Makkluskiju, un es jau gribēju lamāties un teikt, ka pats visu kontrolēju. Bet tad es sapratu, ka šausmīgi svīstu, jo viss sāns pēkšņi bija kļuvis slapjš. Es palūkojos uz Sāru un redzēju, ka viņa gatavojas šaut

vēlreiz. Varbūt viņa jau bija izšāvusi. Makkluskijs bija izrāvies brīvībā, bet es gāzos atpakaļ pret vienu no gleznām.

-   Muļķe tāda! es saucu. Es taču esmu tavā pusē! Šis ir… tas vīrs… kas nolīga mani… nošaut tavu tēvu… sasodīts.

“Sasodīts” es teicu tāpēc, ka pēkšņi viss sāka griezties, skaņas un gaismas izbalēja.

Sāra stāvēja tieši virs manis; ja es nebūtu sašauts, varētu priecāties par to, cik viņai skaistas kājas. Tomēr es biju sašauts. Un mans skatiens bija piekalts ierocim viņas rokā.

-   Savādi gan, Langa kungs, viņa teica. Es neko nesapratu. Daudz kas bija aplam, īpaši tas, ka es vairs nejutu kreiso sānu. Sāra notupās man blakus un pielika ieroci pie kakla.

-    Šis, viņa teica, ar kreisās rokas īkšķi norādot uz Makkluskiju, ir mans tēvs.

Tā kā turpmākais ir kā miglā tīts, pieņemu, ka pēc šiem vārdiem es atslēdzos.

-    Kā jūtaties?

Tā parasti jautā, kad cilvēks ir slimnīcā, un man šī frāze ļoti nepatīk. Es īsti nesapratu, kur atrodos, tomēr šis jautājums neliecināja ne par ko labu. Pie manis bija pienākusi sieviete, šķiet, māsiņa, un es nospriedu, ka viņa noteikti nemēģinās mani nogalināt.

Ar lielu piepūli pavēru lūpas un izdvesu: Labi.

-Jauki. Pēc brīža piejums ieradīsies ārsts. Viņa papliķēja man pa roku un pazuda.

Es aizvēru acis uz neilgu brītiņu, bet, kad tās atkal atvēru, bija jau satumsis. Pie manas gultas stāvēja balts virsvalks, kurā bija ieģērbts kāds jauns sprukstiņš, kas, kā es pieņēmu, sauca sevi par ārstu. Viņš nolaida manu roku lai gan es pat nebiju pamanījis, pa kuru laiku viņš bija to sagrābis, un pierakstīja kaut ko uz lapas.

-    Kā jūtaties?

-    Labi.

Viņš atkal kaut ko pierakstīja.

-     Tas ir savādi. Jūs tikāt sašauts. Esat zaudējis diezgan daudz asiņu, bet tas nav sliktākais. Jums paveicās. Lode izgāja caur padusi. No viņa teiktā varēja noprast, ka tā visa ir mana vaina. Patiesībā tā ari bija.

-    Kur es esmu?

-    Slimnīcā.

Viņš aizgāja.

Nedaudz vēlāk ļoti resna sieviete iestūma palātā ratiņus ar ēdienu un nolika šķīvi ar kaut ko brūnu un slikti smakojošu uz mana galda. Nezinu, ko es biju viņai nodarījis, lai izpelnītos tādu attieksmi, bet laikam kaut ko sliktu.

Viņa droši vien saprata, ka pāršāvusi pār strīpu, jo pēc stundas atgriezās un aizvāca slikti smakojošo virumu. Turklāt es tiku informēts par to, kur atrodos, Midlseksas slimnīcā.

Pirmais mani apciemot ieradās Zālamans. Viņš ienāca palātā, izskatoties mierīgs un pastāvīgs kā pati zeme, un nolika uz galda turzu ar vīnogām.

-    Kā jūties?

Nudien, kāpēc visi atkārto šo frāzi?

-    Es jūtos tā, it kā būtu sašauts un ielikts slimnīcā, kur pie manis ciemojas ebreju izcelsmes policists, kas turklāt arī apsēdies man uz kājas. Viņš nedaudz pavirzījās.

-    Tev veicas, kungs.

Es apēdu vienu vīnogu.

-    Veicas?

-    Lode izgājusi cauri tikai pāris collu no sirds.

-    Vēl pāris collu, un tā man vispār nebūtu trāpījusi. Atkarīgs no skatpunkta.

Viņš pārdomāja šo iespēju.

-    Un kāds ir tavējais?

-    Kas?

-    Skatpunkts.

Mēs saskatījāmies.

-    Ka Anglijai vajadzētu uzvarēt Nīderlandi, es sacīju.

Zālamans piecēlās un novilka lietusmēteli. Pareizi vien darīja te bija karsts kā pirti. Palātā netrūka gaisa, bet tas bija tik karsts un smacīgs kā metro sastrēguma stundās.

Es pavaicāju māsiņai, vai varētu nedaudz samazināt temperatūru, bet viņa atcirta, ka to kontrolē datorsistēma. Ja es būtu no tiem, kas raksta sūdzību vēstules uz The Daily Telegraph, nudien pažēlotos par šo gadījumu.

Zālamans pakāra mēteli aiz durvīm.

-    Tici vai ne, saimniek, bet dāmas un kungi, kas maksā man algu, lika noskaidrot, kāpēc tu tiki atrasts guļam prestižā Vestendas mākslas galerijā ar lodi krūtis.

-    Padusē.

-    Kā vēlies. Labāk pasaki to tūlīt, jo pretējā gadījumā man var nākties izvilināt šo informāciju, paturot virs tavas sejas spilvenu.

-    Nu, es sacīju, jūs jau laikam zināt, ka Makkluskijs tas pats Vulfs vien ir. Es, protams, zināju, ka draugam tā būs pirmā dzirdēšana; vēlējos tikai pārsteigt viņu. Un no Zālamana sejas izteiksmes varēju secināt, ka tas man ir izdevies, tāpēc turpināju: Es sekoju Makkluskijam uz mākslas galeriju, jo domāju, ka viņš gribēs uzbrukt Sārai. Es viņu sagrābu, Sāra mani sašāva un pateica, ka šis vīrs patiesībā ir Aleksandrs Vulfs, viņas tēvs.

Zālamans pamāja kā jau parasti, kad uzklausa kaut ko neticamu.

-    Tu viņā pazini vīru, kas tev piedāvāja naudu par Aleksandra Vulfa slepkavību?

-    Tieši tā.

-    Un tu, protams, gluži loģiski nodomāji, ka cilvēks, kurš lūdz kādu nogalināt, pats nav šis upuris.

-    Parasti cilvēki tā nerīkojas.

-    Hmm, Zālamans norūca. Viņš piegāja pie loga un lūkojās uz pasta torni.

-     Un tas ir viss? es izsaucos. Hmm? Aizsardzības ministrijas komentārs šajā jautājumā ir “hmm”, turklāt tas

tiek uzrakstīts ar zelta burtiem un aizzīmogots uz desmit gadiem?

Zālamans neatbildēja un nenovērsās no loga.

-   Tādā gadījumā pastāsti man, es iesāku, kas notika ar Vulfu ģimenīti? Kā es nokļuvu slimnīcā? Kas piezvanīja ātrajai palīdzībai? Vai viņi gaidīja, līdz tā ierodas?

-     Vai tu esi ēdis tajā restorānā, kas ir vairākos stāvos tornī…

-    Deivid, Dieva dēļ…

-    Ātro palīdzību izsauca Terenss Glāss, cilvēks, kam pieder galerija. Viņš arī iesniedza prasību, lai ministrija samaksā par tavu asiņu notīrlšanu.

-    Cik aizkustinoši!

-    Patiesībā tavu dzīvību izglāba Grīns un Beikers.

-    Grīns un Beikers?

-    Tavi sekotāji. Beikers apturēja asiņošanu ar kabatlakatiņu.

Es biju šokā. Domāju, ka pēc sarunas ar Zālamanu mani vairs neizsekoja. Par laimi, es biju maldījies!

-    Lai slava Beikeram! es nomurmināju.

Likās, ka Zālamans grasās teikt ko vairāk, bet tobrīd atvērās palātas durvis un pa tām iespērās O’Nīls. Viņš pienāca pie manas gultas, bruņojies ar sejas izteiksmi, kas liecināja, ka mana sašaušana ir viens no labākajiem notikumu pavērsieniem, uz kādu viņš vispār varēja cerēt.

-    Kā jūtaties? viņš jautāja, mēģinot nesmaidīt.

-    Paldies, ļoti labi.

Sejā atspoguļojās sarūgtinājums.

-    Cik dzirdēju, jums paveicies, ka esat palicis dzīvs, O’Nīls turpināja. Bet vārds “paveicies”, šķiet, nav īsti piemērots. Likās, ka šos vārdus viņš iestudējis teātra pulciņā. Tā nu tas ir, Langa kungs. Nezinu, vai šoreiz varēsim iztikt bez policijas iejaukšanās. Liecinieku klātbūtnē jūs mēģinājāt nogalināt Vulfa kungu…

Mēs ar O’NIlu palūkojāmies apkārt apmēram grīdas līmenī jo izklausījās, ka zem manas gultas ir palīdis slims suns. Tikai pēc brīža aptvērām, ka šo skaņu izdvesis Zālamans, kas mēģināja pieklājīgi iejaukties sarunā.

-   Atvainojiet, O’Nīla kungs, Zālamans sacīja, bet Langs domāja, ka uzbrūk Makkluskija kungam.

O’Nīls iepleta acis.

-    Makkluskijam? Vulfu identificēja…

-   Jā, Zālamans atteica, bet Langs uzstāj, ka Vulfs un Makkluskijs ir viena un tā pati persona.

Klusums.

-    Ko? O’Nīls bija neizpratnē.

Viņš vairs nesmaidīja pa visu seju, un pēkšņi es sajutos daudz labāk.

O’Nīls nošņaukājās. Vulfs un Makkluskijs ir viena un tā pati persona? viņš atkārtoja griezīgā falsetā. Vai jūs esat pie pilna prāta?

Zālamans palūkojās uz mani, it kā gaidot apstiprinājumu.

-   Esmu gan! es atcirtu. Vulfs ir cilvēks, kas mani uzrunāja Amsterdamā un aicināja nogalināt vīru, vārdā Vulfs.

O’Nīls izskatījās bāls kā līķis. It kā būtu nosūtījis mīlestības vēstuli nepareizajai sievietei.

-     Bet tas nav iespējams, viņš izstomīja. Tas nav loģiski…

-    Tas, ka kaut kas nav loģiski, nenozīmē, ka tas nav iespējams, es aizrādīju.

Likās, ka O’Nīls ir norijis mēli, tāpēc es izmantoju iespēju izteikties:

-   Zinu, tie ir tikai mani minējumi, bet, manuprāt, notika tā: Vulfs zināja, ka ir vairāki grupējumi, kas labprāt viņu nogalinātu. Viņš rīkojās pavisam ierasti nopirka suni, nolīga miesassargu, neteica nevienam, kurp dodas, bet pēkšņi saspicēja ausis, jo saprata, ka ar to nepietiek. Cilvēki, kas alkst viņu nogalināt, ir tik gudri, ka agri vai vēlu noindēs suni un uzpirks miesassargu, tāpēc viņam nebija citas iespējas…

O’NIls lūkojās uz mani ka mēnessērdzīgs. Tad viņš saprata, ka aizmirsis aizvērt muti, un ar troksni to aizcirta.

-    Kā…?

-    Vai viņam vajadzēja saukt ienaidniekus karā, kurā, kā mēs zinām, viņš tik un tā nebūtu uzvarējis? Tā vietā viņš izdarīja veiklu gājienu… Zālamans satraukumā košļāja lūpu. Laikam viss, ko es stāstīju, izklausījās pēc slimnieka murgiem. Bet viņi paši nespēja atrast labāku izskaidrojumu. Vulfs uzzināja, kurš šo darbu noteikti noraidīs, un vērsās tieši pie šī cilvēka. Tad izplatīja ziņu, ka ir nolīgts slepkava, kas grib viņu nogalināt. Tā nu viņa īstie ienaidnieki piebremzēja un gaidīja, ka kāds cits paveiks šo darbu, mazāk riska un niecīgāki izdevumi.

Zālamans atkal lūkojās pa logu. O’Nīls sarauca pieri.

-    Vai jūs pats tam ticat? viņš jautāja. Vai, jūsuprāt, kas tāds ir iespējams? Es nopratu, ka viņš meklē jebkādu pieturas punktu.

-    Kāpēc ne? Tas ir iespējams. Protams, izklausās neticami. Bet es esmu pārcietis šāvienu krūtīs, tāpēc varbūt neizsakos pārāk sakarīgi.

O’Nīls sāka soļot pa palātu, laižot pirkstus caur matiem. Arī viņam laikam šķita, ka te ir pārāk karsts, bet nebija laika novilkt mēteli.

-     Labi, viņš teica. Tātad kāds grib nogalināt Vulfu. Protams, es nevaru teikt, ka Viņas Majestātes valdība būtu bēdīga, ja to vīru notriektu autobuss. Viņam noteikti ir daudz ietekmīgu ienaidnieku. Tik tālu skaidrs. Protams, viņš nevar iesaistīties atklātā cīņā, tāpēc slēdz viltus līgumu, liekot kādam sevi nogalināt. Tas neizdodas. O’Nīls palūkojās uz mani. Kā gan viņš varēja zināt, ka līgums netiks pildīts? Kā viņš varēja būt drošs, ka nemēģināsiet viņu nonāvēt?

Es palūkojos uz Zālamanu. Viņš zināja, ka skatos, bet nepagriezās.

-    Man jau iepriekš kas tāds ir piedāvāts, es sacīju. Es vienmēr esmu atteicies. Varbūt viņš to zināja.

Pēkšņi O’Nils atcerējās, cik ļoti es viņam nepatiku.

-    Tātad jūs vienmēr esat atteicies? Es skatījos uz O’Nīlu tik mierīgi, cik vien spēju. Bet varbūt jūs esat mainījis domas? Varbūt jums vajadzēja naudu… no viņa puses bija muļķīgi tā riskēt.

Es paraustīju plecus. Tas bija sāpīgi.

-    Nē! es atcirtu. Vulfam bija labs miesassargs un pārliecība, ka es viņu nenogalināšu. Pirms incidenta Liala ielas namā Rainers mani vairākas dienas novēroja.

-    Tomēr jūs bijāt viņa mājā, Langa kungs!

-    Es devos turp, lai brīdinātu. Vienkārši draudzīgs žests…

-     Labi, lai tā būtu. O’Nīls atsāka soļot pa palātu. Kā gan Vulfs varēja paziņot, ka kāds ir nolīdzis slepkavu, lai viņu nonāvētu? Vai viņš to uzrakstīja uz mājas sienas? Ielika reklāmu avīzē?

-    Jūs taču par to kaut kā uzzinājāt, vai ne? Šī saruna sāka mani nogurdināt. Es gribēju atpūsties, mazliet pagulēt un, iespējams, pat ieēst slimnīcas putru.

-     Mēs neesam Vulfa ienaidnieki, Langa kungs, O’Nīls sacīja. Ne jau tādā nozīmē…

-    Kā tad jūs uzzinājāt, ka esmu nolīgts, lai viņu nogalinātu?

O’Nīls apstājās. Šim ierēdnim laikam šķita, ka jau tā ir pateicis pārāk daudz. Viņš uzmeta pārmetošu skatienu Zālamanam. Tas nelikās traucēties.

-    Domāju, mēs varētu viņam to pastāstīt, O’Nīla kungs, viņš sacīja. Langa kungs ir saņēmis lodi krūtīs ne jau savas vainas dēļ. Iespējams, zinot, kāpēc tā noticis, viņš ātrāk atveseļosies.

O’Nīls kādu brīdi pārdomāja Zālamana teikto, tad pagriezās pret mani.

-    Lai notiek, viņš sacīja. Mēs saņēmām ziņu par jūsu tikšanos ar Makkluskiju… Vulfu no… dažiem amerikāņiem.

Atvērās durvis, un ienāca māsiņa. Nezinu, vai tā pati, kas pirmajā dienā tika turējusi manu roku, bet viņa palūkojās

uz Zālamanu un O’NIlu ar caururbjošu skatienu, pienāca pie gultas un sāka uzbužināt spilvenus, kā rezultātā tie kļuva daudz neērtāki.

Es palūkojos uz O’Nīlu.

-    Vai jūs runājat par CIA?

Zālamans pasmaidīja, bet O’Nīls gandrīz paģība.

Māsiņa nepamirkšķināja ne acu.

6.  nodaļa

Tā stunda ir pienākusi, bet īstais vīrs vēl nav klāt.

Vai.ters Skots

Es uzkavējos slimnīcā pietiekami ilgi, lai nobaudītu septiņas šis iestādes maltītes. Es skatījos televīziju, dzēru pretsāpju zāles, mēģināju izpildīt vienu krustvārdu miklu un uzdevu sev daudz jautājumu.

Pirmais no tiem bija šāds: kas īsti notiek? Kāpēc mani sašauj cilvēki, kuru rīcības iemeslus es nesaprotu? Kāpēc ar mani tā notiek? Kāpēc Vulfs tā rīkojas? Ko tas nozīmē O’Nīlam un Zālamanam? Kāpēc uz mana galdiņa atrodas puspabeigta krustvārdu mikla? Vai cilvēkam, kas šo žurnālu te pametis, tika veikta smadzeņu operācija un izņemta puse smadzeņu, kā iespaidā viņš nevarēja to pabeigt? Kas noplēsis žurnālam vākus? Vai atbilde uz jautājumu (3 vertikāli) “nav sieviete” ir “vīrietis”?

Un galu galā kāpēc man no prāta nepagaist Sāras Vulfas tēls? Kad es ielūkojos savas apziņas dzīlēs, viņa tur ir, reizē smaidoša un nikna. Un jau simto reizi man nākas sev atkārtot, ka es neesmu iemīlējies šajā sievietē.

Es nopratu, ka uz daļu no šiem jautājumiem noteikti varētu atbildēt Rainers, tāpēc, tiklīdz jutos nedaudz labāk, aizņēmos halātu un uzkāpu vienu stāvu augstāk.

Kad Zālamans pateica, ka arī Rainers ievietots Midlseksas slimnīcā, es jutos pārsteigts. Bija tik savādi, ka pēc visa notikušā mēs abi attapāmies vienā un tajā pašā dziednīcā. Lai gan, godīgi sakot, Londonā nav nemaz tik daudz slimnīcu, tādēļ, ja savainojies kaut kur pilsētas dienvidos, tu agri vai vēlu nonāksi Midlseksā.

Raineram bija pašam sava palāta, tieši pretī māsu istabai, un viņš gulēja pieslēgts pie daudzām elektroniskām iekārtām. Vīrieša acis bija aizvērtas viņš vai nu gulēja, vai nebija pamodies no komas, turklāt ap galvu šim stiepās metriem garš marles apsējs. Manam paziņam mugurā bija zila flaneļa pidžama, kas lika viņam izskatīties pēc liela bērna. Kādu laiku es stāvēju pie viņa gultas, jūtot žēlumu, līdz pienāca māsiņa un vaicāja, ko es vēlos. Es teicu, ka vēlos ļoti daudz ko, bet šobrīd man pietiktu uzzināt Rainera vārdu.

Viņu saucot par Bobu, māsiņa paskaidroja. Viņa stāvēja, uzlikusi roku uz durvju roktura, un acīmredzami vēlējās, lai es dodos prom.

Piedod, Bob, es nodomāju.

Tu atradies savā vietā, darīji to, kas tev bija uzticēts un par ko tev maksāja, bet te pēkšņi ieradās viens vīrs un iebelza tev pa galvu ar Būdas statuju. Dzīve ir nežēlīga.

Protams, es zināju, ka Bobs nav nekāds paipuisītis. Viņš pat nebija zēns, kas apceļ paipuisīti. Drīzāk viņš bija vecākais brālis tam zeņķim, kas terorizē puiku, kurš apceļ paipuisīti. Zālamans bija pārskatījis iekšējos failus un uzzinājis, ka Rainers ir izmests no Velsas Karaliskā strēlnieku pulka par tirgošanos ar zagtām mantām sākot ar armijas zābakšņorēm un beidzot ar saracēņu zobeniem. Tomēr tieši es biju devis liktenīgo sitienu, tāpēc man šī vīra bija žēl.

Es noliku uz viņa galdiņa Zālamana atnestās vīnogas un devos prom.

Vīrieši un sievietes baltajos uzsvārčos mēģināja pierunāt mani palikt slimnīcā vēl pāris dienu, bet es atteicos, paziņojot, ka esmu vesels. Dakteri novaidējās, lika man parakstīt kaut kādus dokumentus, pamācīja, kā pārtīt ievainojumu, un piekodināja atgriezties, ja brūce sāk sāpēt.

Es sirsnīgi pateicos par palīdzību un norādīju, ka nevēlos, lai mani līdz izejai aizved ratiņkrēslā. Patiesībā labi vien bija, jo nezināmu iemeslu dēļ nedarbojās lifts.

Es iekāpu autobusā un devos mājup.

Mans dzīvoklis bija turpat, kur es to pēdējo reizi tiku atstājis, bet šķita mazāks, nekā atminējos. Automātiskais atbildētājs neuzrādīja nevienu ziņu, un ledusskapī nebija gandrīz nekā ēdama, ja neņem vērā pusi trauciņa jogurta un selerijas kātu, ko biju mantojis no iepriekšējā īpašnieka.

Krūtis sāka sāpēt, tieši tā, kā jau ārsti bija paredzējuši, tāpēc es atlaidos dīvānā pie televizora un skatījos zirgu skriešanas sacīkstes ar glāzi Grouse pie rokas.

Laikam biju aizsnaudies, jo mani pamodināja telefona zvans. Es pielēcu sēdus, saraujoties no sāpēm, un pastiepos pēc viskija pudeles. Tā bija tukša. Jutos draņķīgi. Palūkojos pulkstenī. Vai nu desmit pāri astoņiem, vai bez divdesmit divi. Nespēju saprast. Pacēlu telefona klausuli.

-    Langa kungs?

Runātājs bija vīrietis ar amerikāņa akcentu. Hmm… nez kāpēc man viņš šķita pazīstams.

-    Klausos.

-   Tomass Langa kungs? Kur gan es biju dzirdējis šo balsi? Noskurināju galvu, lai aizdzītu miegu.

-    Kā klājas, Vulfa kungs?

Klusums. Un tad: Laikam jau labāk nekā jums, cik varu spriest.

-    Jūs maldāties.

-    Vai tiešām?

-   Vienmēr esmu bažījies, ka man nebūs interesantu piedzīvojumu, ko pastāstīt mazbērniem. Pateicoties Vulfu ģimenei, es varēšu izklaidēt viņus līdz pat pusaudža gadiem.

Likās, ka viņš iesmejas, bet varbūt tas bija krakšķis telefona līnijā. Vai, iespējams, tur skanēja O’Nīla soļi, viņam paklūpot pār noklausīšanās iekārtu.

-   Klausieties, Lang, Vulfs sacīja, mums vajadzētu satikties.

-   Protams, Vulfa kungs. Ļaujiet minēt: šoreiz jūs man maksāsiet par vazektomijas operāciju, vai ne?

-     Es tikai gribētu šo to paskaidrot. Jums garšo itāliešu ēdiens?

Es iedomājos par jogurtu un selerijas kātu un atcerējos, ka man patiešām ļoti garšo itāliešu ēdiens. Tomēr bija kāda problēma.

-    Vulfa kungs, es teicu, pirms nosaucat vietu, pārliecinieties, ka rezervējat galdiņu vismaz desmit cilvēkiem. Var gadīties, ka nebūšu viens.

-     Nekādu problēmu, viņš jautri sacīja, jums pie telefona atrodas ceļvedis tūristiem. Es palūkojos un ieraudzīju sarkanu grāmatiņu “Evansa Londonas ceļvedis”. Tā izskatījās jauna. Biju pārliecināts, ka neesmu to pircis. Klausieties uzmanīgi, Vulfs sacīja. Uzšķiriet divdesmit sesto lappusi, piekto reklāmu. Tiekamies tur pēc pusstundas.

Atskanēja sprakstoņa, un man jau likās, ka Vulfs būs nolicis klausuli, bet viņš ierunājās vēlreiz:

-    Lang?

-Jā?

-    Neatstājiet ceļvedi uz galda.

Es dziļi ievilku elpu.

-    Vulfa kungs, varbūt esmu neaptēsts, bet ne jau tik ļoti…

-    Tā jau man likās.

Saruna beidzās.

Piektā reklāma ceļveža divdesmit sestajā lappusē ieteica atstāt naudiņu restorānā Giare Roselendas ielā 216. Tas bija itāliešu restorāns ar gaisa kondicionētāju, tur pieņēma Visa, Master un American Express kredītkartes, turklāt ceļvedī ēstuve bija novērtēta ar trim sakrustotām karotītēm. Steigšus pārlapoju grāmatiņu un sapratu, ka Evanss nemaz tik izšķērdīgi nedala šo triju karotīšu apzīmējumu, tāpēc gatavojos labām vakariņām.

Nākamā problēma: kā tikt prom no mājas tā, lai astē neuzsēstos pusducis vīru brūnos lietusmēteļos. Manuprāt, arī Vulfam bija nokomandēti sekotāji, bet viņam bija izdevies izspēlēt triku ar ceļvedi kas man, atklāti sakot, loti patika -, tādēļ nospriedu, ka šis pamanīsies tikt vaļā arī no dīvainiem vīriem lietusmēteļos.

Es izgāju no dzīvokļa un devos ārdurvju virzienā. Palūkojos laukā, bet nemanīju nevienu aizdomīgu tipu slēpjamies aiz laternas staba. Bet tas jau bija gaidāms.

Piecdesmit jardu pa kreisi stāvēja zaļš Leyland busiņš ar antenu uz jumta, un ielas labajā pusē slējās sarkanbalta ceļa strādnieku telts. Tas viss nelikās pārāk aizdomīgi.

Ieslīdēju atpakaļ kāpņu telpā, uzliku ķiveri, uzvilku ādas cimdus un paņēmu no kabatas atslēgas. Atvēru pastkastītes spraugu un pa to izslēdzu motocikla signalizāciju. Kawasaki pamirkšķināja, apliecinot, ka ir gatavs doties ceļā. Es atvēru durvis un skrēju pie spēkrata, cik ātri vien spēju.

Motociklu izdevās iedarbināt ar pirmo reizi kā jau tas raksturīgs japāņu agregātiem -, es ieliku pirmajā ātrumā un atlaidu sajūgu. Pirms tam, protams, biju apsēdies uz motocikla -ja nu jums par to radās šaubas. Braucot garām zaļajam busiņam, es jau traucos ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā. Man ienāca prātā, ka sekotāji noteikti lec augšā no krēsliem un skaļi lamājas. Kad biju nonācis ielas galā, spogulī pamanīju, ka man seko automašīna Rover.

Asinis stindzinošā ātrumā nogriezos pa kreisi Bejsvotera ielā un apstājos pie luksofora, kurš, man piebraucot, nekad

nav rādījis zaļu gaismu. Bet tas mani neuztrauca. Kādu brīdi pagrozīju motocikla spoguļus, sagaidot, kad Rover piebrauks pietiekami tuvu, un ieskatījos ūsainajā sejā pie stūres. Man gandrīz sametās šī vīra žēl par apkaunojumu, kas tam tūdaļ būs jāpiedzīvo.

Kad gaismas pārslēdzās uz dzelteno, es ierūcināju motoru, līdz tas darbojās ar pieciem tūkstošiem apgriezienu, tad pārnesu svaru uz priekšu tā, lai noturētu priekšējo riteni uz zemes. Brīdī, kad iedegās zaļā gaisma, es atlaidu sajūgu un jutu, kā motocikla pakaļējais ritenis nošūpojas gaisā kā dinozaura aste, līdz piezemējas, pagriežot mani par simt astoņdesmit grādiem.

Pēc dažām sekundēm es jau braucu ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā, vēl pēc divarpus sekundēm ielu gaismas traucās man garām neprātīgā ātrumā un es pat neatcerējos, kā izskatījās Rover vadītāja seja.

Giare izrādījās ļoti jauka vieta ar baltām sienām un ķieģeļu grīdas imitāciju, kas katram čukstam lika izskanēt kā kliedzienam un katru joku vainagoja ar homēriskiem smiekliem.

Meitene, kas izskatījās pēc modeles no Ralfa Lorēna modes skates, paņēma manu ķiveri un ierādīja vietu pie loga. Es pasūtīju toniku sev un degvīnu sāpēm krūtīs. Lai īsinātu laiku, varēju lasīt vai nu Evansa ceļvedi, vai ēdienkarti. Ēdienkarte izskatījās nedaudz garāka, tāpēc sāku ar to.

Pirmais ēdiens bija Crostini no Mealed Tarroce ar Benatore kartupeļiem un maksāja divpadsmit mārciņas sešdesmit piecus centus. Gaišmatainā modele pienāca pie manis, lai pavaicātu, vai vajadzīga palīdzība. Es teicu, ka īsti nesaprotu, kas tā par ēdiena sastāvdaļu kartupeli. Viņa nesmējās.

Es tikko biju sācis šifrēt otrā ēdiena nosaukumu pēc mana tulkojuma sanāca, ka tas ir Markss, vārīts bez čaumalas, kad pamanīju pie durvīm Vulfu. Rokā viņš turēja portfeli, un viesmīlis aiznesa viņa mēteli.

Pēkšņi es secināju, ka galdiņš ir klāts trim personām, un ieraudzīju Sāru Vulfu.

Viņa izskatījās diemžēl man tas jāpiemin satriecoši. Vienkārši satriecoši. Zinu, šī frāze izklausās klišejiska, bet tobrīd man nācās prātot par to, kāpēc daži vārdu savienojumi vispār kļūst par klišejām. Viņai mugurā bija zaļa zīda kleita, kas piekļāvās augumam tieši tur, kur vajadzēja, un viegli plīvoja tur, kur tas bija īpaši vēlams. Gandrīz visi zālē sēdošie pagrieza galvu, kad Sāra pagāja garām, un sačukstējās, kad Vulfs piestūma viņai krēslu.

-    Langa kungs, sacīja Vulfs, cik jauki, ka atnācāt! Es pamāju. Vai jūs pazīstat manu meitu?

Es pametu skatienu uz Sāru. Viņa lūkojās uz savu servjeti, kas izskatījās skaistāka nekā visiem pārējiem.

-   Protams, es sacīju. Padomāsim… kur mēs pēdējo reizi tikāmies… Vimbldonā? Henlijā? Dika Kavendiša kāzās? Nē, tikko atcerējos! Mākslas galerijā ar ieročiem rokās! Kā jums klājas, Vulfa jaunkundz?

Tas bija domāts kā draudzīgs joks, bet meitene pat nepaskatījās uz mani, tā vietā viņas pierē iegūlās draudīga rieva, un es vēlējos, kaut būtu paklusējis. Sāra izlēma, ka pienācis laiks šo to paskaidrot.

-    Langa kungs, viņa teica. Esmu ieradusies šeit pēc tēva lūguma, lai atvainotos. Es nedomāju, ka esmu rīkojusies nepareizi, gluži vienkārši jūs esat ievainots, un tā tam nudien nevajadzēja notikt. Piedodiet, lūdzu.

Mēs ar Vulfu gaidījām, kas notiks tālāk, bet nelikās, ka Sāra gribētu vēl ko teikt. Viņa tikai atvēra rokassomiņu un sāka kaut ko meklēt acīmredzot, lai nebūtu jāskatās uz mani. Soma, šķiet, bija diezgan ietilpīga, jo viņa nevarēja vien beigt pa to rakņāties.

Vulfs pamāja viesmīlim, lai tas pienāk tuvāk.

-    Vai jūs jau ieskatījāties ēdienkartē, Langa kungs?

-   Jā gan, es atteicu. Bet esmu dzirdējis, ka viss, ko te piedāvā, ir izcils.

Pienāca viesmīlis.

-    Divus Mārtiņi, Vulfs sacīja, palaižot vaļīgāk kaklasaites mezglu. Vienu sauso un otru…

Viņš palūkojās uz mani.

-    Mārtiņi vodka, es teicu, īpaši sausu.

Viesmīlis aizgāja. Sāra lūkojās apkārt, it kā viņai būtu kļuvis garlaicīgi. Viņai bija skaists, slaids kakls.

-    Tātad, Tomas, Vulfs sacīja, es taču drīkstu jūs saukt par Tomasu, vai ne?

-    Protams, es sacīju, tāds taču ir mans vārds.

-    Sakiet kā jūsu plecs?

-    Nav ne vainas, es atteicu, un Vulfs izskatījās krietni atvieglots. Daudz labāk nekā paduse, kur trāpīja lode.

Beidzot Sāra palūkojās uz mani. Viņas acis bija daudz maigākas, nekā es būtu varējis iztēloties. Viņa pielieca galvu un zemā, aizlūzušā balsī sacīja:

-    Es taču jau teicu, ka atvainojos.

Man gribējās atbildēt, pateikt kaut ko jauku, bet galva bija tukša kā izslaucīta. Iestājās neveikls klusums. Tad viņa pasmaidīja, un man šķita, ka ausīs sāk šalkt asinis. Es atsmaidīju.

-    Varēja jau būt arī sliktāk, viņa sacīja.

-    Protams, es atteicu. Ja es būtu starptautisks padušu modelis, man mēnešiem ilgi nebūtu darba.

Šoreiz viņa iesmējās, un es jutos tā, it kā būtu saņēmis zelta medaļu olimpiskajās spēlēs.

Mēs pasūtījām zupu, kas tika pasniegta tik lielos šķīvjos, ka tiem tikko pietika vietas uz galda, bet pats virums garšoja brīnišķīgi. Mēs runājām par šo un to, izrādījās, ka arī Vulfs ir zirgu skriešanas sacensību entuziasts un šopēcpusdien es biju skatījies viņa rīkotās sacensības Donkasterā, tāpēc mēs nedaudz parunājām par šo sporta veidu. Kad tika atnests otrais ēdiens, mēs jau bijām iesaistījušies jaukā triju minūšu sarunā par Anglijas klimatu. Vulfs nokoda lielu gabalu gaļas un noslaucīja no zoda mērci.

-    Tātad, Tomas, viņš sacīja, noteikti ir daži jautājumi, ko jūs vēlaties man uzdot…

-    Jā gan, es atteicu, un atļaušos būt neoriģināls un teikt šādi: kas, ellē ratā, te vispār notiek?

Pāris pie blakusgaldiņa noelsās, bet ne Vulfs, ne Sāra nepievērsa viņiem uzmanību.

-     Labs jautājums, Vulfs pamāja ar galvu. Lai ko ari būtu teikuši draugi no Aizsardzības ministrijas, vēlos, lai jūs zinātu, ka man nav nekāda sakara ar narkotikām. Lielākais, ko jebkad esmu lietojis, ir penicilīns. Punkts.

Tas nu gan nebija pārāk labi. Nepavisam. Ja kāda teikuma beigās tiek pateikts “punkts”, tas vēl nenozīmē, ka šis apgalvojums ir padarīts neapstrīdams.

-               Piedodiet man izslavēto angļu cinismu, es iebildu,

-    bet tā taču saka visi narkotiku tirgotāji, vai ne? Sāra bargi palūkojās uz mani, un es jau nodomāju, ka esmu pāršāvis pār strīpu, bet tad apjēdzu, ka, par spīti viņas sasodītajam skaistumam, vispirms ir jāizdibina patiesība.

-   Piedodiet, ka runāju tik atklāti, es sacīju, bet, manuprāt, mēs esam ieradušies uz vaļsirdīgu sarunu, vai ne?

Vulfs nokoda vēl vienu gabalu gaļas, un es sapratu, ka viņš ļauj runāt Sārai.

-    Tomas, viņa teica. Es pagriezos pret sievieti viņas acis bija lielas un apaļas, un neizsakāmi skaistas. Man bija brālis Maikls, četrus gadus vecāks.

Skaidrs. Bija.

-    Viņš nomira pirmajā universitātes kursā. Amfetamīns, kokains, heroīns. Tolaik viņam bija divdesmit.

Sāra apklusa. Man bija kaut kas jāsaka.

-    Man žēl.

Ko citu es varēju teikt? Pasniedziet, lūdzu, sāli? Es aptvēru, ka mēģinu pieliekties viņai tuvāk, lai palīdzētu mazināt bēdas, bet tas nebija iespējams. Šādā bridi es biju tikai cilvēks no malas.

-              Es jums to stāstu viena iemesla dēļ, viņa turpināja.

-     Lai jūs saprastu, ka mans tēvs nekādi nespētu iesaistīties narkotiku tirdzniecībā. Tikpat labi viņš varētu lidot uz Mēnesi. Tas ir pilnīgi skaidrs. Esmu gatava par to galvu likt ķīlā.

Punkts.

Kādu bridi mēs klusībā ēdām un neskatījāmies cits citam acīs.

-    Man nudien ļoti žēl, es vēlreiz nomurmināju.

Mēs tā sēdējām un klusējām, un tad pēkšņi Vulfa kungs pasmaidīja tik strauji, ka es satrūkos.

-    Paldies, Tomas, bet tur vairs neko nevar darīt, viņš sacīja. Mēs ar Sāru esam samierinājušies. Jūs noteikti gribat zināt, kāpēc es lūdzu jums mani nogalināt?

Sieviete pie blakusgaldiņa pagriezās un uzlūkoja Vulfu kā vājprātīgu. Tad viņa pieņēma, ka vienkārši pārklausījusies, un atgriezās pie sava omāra.

-    Nebūtu slikti, es atteicu.

-    Patiesībā viss ir ļoti vienkārši, viņš paskaidroja. Es gribēju zināt, kas jūs esat par cilvēku.

Vulfs lūkojās uz mani, lūpas sakniebis.

-     Skaidrs… es novilku. Laikam tā bija visas šīs mistērijas atslēga. Samirkšķināju acis un mēģināju aptvert, par ko ir runa.

-    Vai jūs vienkārši nevarējāt piezvanīt manam koledžas direktoram? es jautāju. Vai kādai no bijušajām draudzenēm? Vai tas būtu pārāk garlaicīgi?

Vulfs pašūpoja galvu.

-    Nē, viņš atbildēja. Ari to visu es izdarīju.

Es biju šokā. Man joprojām bija kauns, atceroties, kā tiku šmaucies ķīmijas eksāmenā un ieguvis A līmeni, lai gan skolotāji paredzēja, ka nedabūšu vairāk par F. Es zinu, ka kādu dienu tas nāks gaismā!

-    Un ko viņi teica?

Vulfs pasmīnēja.

-    Lielākoties atsauksmes bija labas, viņš sacija. Pāris sieviešu apgalvoja, ka jūs esot kā suņanagla pakaļā, bet pārējo novērtējumi bija augsti.

-    Cik patīkami, es nosvepstēju.

Vulfs turpināja: Jūs esat gudrs, izturīgs, godīgs. Jums bijusi laba karjera armijā.

-   Karaliskajā apsardzē, es izlaboju, bet mans sarunbiedrs neklausījās.

-   Un, manuprāt, vislabākais ir tas, ka jūs esat pilnīgi izputējis.

Viņš atkal pasmaidīja. Tas sāka krist man uz nerviem.

-    Jūs nepieminējāt, ka es protu gleznot akvareļus, es iebildu.

-   Vai tiešām? Jūs nu gan esat vienreizējs. Vienīgais, ko man vēl vajadzēja uzzināt, bija tas, vai jūs var uzpirkt.

-    Beidzot es sapratu. Tad tāpēc jūs likāt lietā piecdesmit tūkstošus.

Vulfs pamāja.

Tas man nemaz nepatika. Es biju iztēlojies, ka pateikšu viņam, kāds cilvēks patiesībā esmu un ko šis vispār iedomājas, mēģinot noskaidrot un man pateikt, kas es esmu… Bet brīdī, kad galdā tika celts saldais ēdiens, man jau viss bija sajucis. Par spīti tam, ka viņš bija okšķerējis pa manu koledžas personas lietu un tamlīdzīgi, Vulfam piemita kaut kas ļoti simpātisks. Un Sāra… nūjā, viņai bija skaists kakls.

Tomēr vēl vajadzētu patēlot skarbo vīru.

-             Ļaujiet man minēt, es sacīju, uzmetot Vulfam skatienu,

-    tiklīdz jūs noskaidrojāt, ka mani nevar uzpirkt, jūs izlēmāt, ka gribat mani nopirkt?

Viņš nevilcinājās ne mirkli:

-    Tieši tā.

Tā. Šis bija īstais brīdis, lai džentlmenis teiktu savu vārdu. Es nometu servjeti uz galda.

-   Apbrīnojami! es izsaucos. Ja es būtu cits cilvēks, man tas, iespējams, pat glaimotu. Bet es vēlos tikai vienu uzzināt,

par ko mēs te vispār runājam. Citādi es tūlit piecelšos un pazudišu no šī restorāna, jūsu dzīves un varbūt pat no valsts.

Es jutu, ka Sāra mani vēro, bet skatījos tikai uz Vulfu. Viņš dzenāja pa šķīvi pēdējo kartupeli, līdz ietrieca to mērces peļķē. Tad nolika dakšiņu un sāka raiti runāt.

-    Vai jūs zināt, kas ir Persijas līča karš, Langa kungs? Nezinu, kāpēc, bet viņš mani atkal uzrunāja uzvārdā.

-    Jā, Vulfa kungs, es ļoti labi zinu.

-    Nē, jūs nezināt vis! Esmu ar mieru galvu likt ķīlā, ka jūs par to nezināt nenieka. Vai zināt, kas ir militāri industriālais komplekss?

Viņš runāja kā biznesmenis, kas grib pārliecināt kādu pirkt viņa preci. Man nepatika šis temps. Es iedzēru malku vīna.

-Jā, par to runāja prezidents Deivids Dvaits Eizenhauers, es sacīju. Esmu tajā visā piedalījies…

-    Atvainojiet, Langa kungs, bet jūs bijāt pavisam maza skrūvīte lielā mehānismā. Pārāk maza un nenozīmīga, ja gribam būt precīzi.

-    Kā teiksiet.

-     Mēģiniet uzminēt, kas ir nozīmīgākā patēriņa prece pasaulē. Tik svarīga, ka no tās atkarīga visu pārējo preču ražošana un pārdošana. Kas tā ir nafta, zelts, ēdiens?

-    Droši vien tie ir ieroči.

Vulfs pārliecās pāri galdam man tuvāk.

-    Pareizi, Langa kungs, viņš teica. Tā ir lielākā industrija pasaulē, un to zina visas pasaules valdības. Ja kāds politiķis mēģina pārņemt savā varā ieroču industriju, nākamajā dienā viņš pamostas un vairs nav politiķis. Vai ari nepamostas vispār. Vienalga, vai tu mēģini piemērot ieroču reģistrācijas likumu Aidaho vai aizliegt F-16 pārdošanu Irākas Gaisa spēkiem. Ja tu uzkāp viņiem uz mazā pirkstiņa, viņi uzkāpj tev uz galvas. Punkts.

Vulfs atlaidās krēslā un noslaucīja no pieres sviedrus.

-   Vulfa kungs, es sacīju, jums laikam te, Anglijā, klājas grūti. Jūs uzskatāt mūs par mežoņiem, turklāt viesnīcās šeit

pa krānu tek vai nu auksts, vai karsts ūdens, bet nekad abi kopā. Bet man jāatzīst, ka tas, ko jūs stāstāt, man nav nekas jauns.

-    Sākumā noklausieties! Sāra man uzšņāca. Es gandrīz palēcos no tā, cik nikni izskanēja sievietes balss. Viņa skatījās uz mani, lūpas sakniebusi.

-    Vai esat dzirdējis par Stoltoja meliem? Vulfs vaicāja.

Es pievērsos viņam.

-    Nē, neesmu gan.

-     Anatolijs Stoltojs bija Sarkanās armijas ģenerālis, strādāja Hruščova laikā. Viņa darbs bija pārliecināt ASV, ka Krievijai ir trīsdesmit reižu vairāk raķešu nekā viņiem. Tas bija viņa dzīves uzdevums.

-    Tas nostrādāja, vai ne?

-    Mūsu pusē jā.

-    Kas ir tā “mūsu puse”?

-   Pentagons jau no sākta gala zināja, ka tās ir muļķības. Bet viņi izmantoja šo faktu kā aizsegu, lai veidotu arvien lielāku munīcijas un armijas tehnikas klāstu.

Varbūt pie vainas bija vīns, bet es joprojām nevarēju saprast, par ko ir runa.

-              Tad jau mums vajadzētu iejaukties, vai ne? es sacīju.

-     Kur mana laika mašīna? Tiekamies pie tās nākamajā trešdienā.

Sāra iepleta acis un novērsās. Var jau būt, ka viņai taisnība un es muldu visādas muļķības, tomēr nespēju saprast, kāds man ar to visu sakars.

Vulfs aizvēra acis kā koncentrējoties.

-     Kā jums šķiet: kas ieroču industrijai vajadzīgs visvairāk?

Es pakasīju pakausi.

-    Pircēji?

-    Karš, Vulfs sacīja. Konflikti. Nepatikšanas.

Tūlīt sāksies kārtējā teoretizēšana, es nodomāju.

-   Laikam sapratu, es sacīju. Jūs gribat man iestāstīt, ka Persijas līča karu izraisīja ieroču tirgoņi. Es nudien centos būt pieklājīgs.

Vulfs neatbildēja. Viņš vienkārši sēdēja savā vietā, galvu piešķiebis, kā prātojot, vai es vispār esmu īstais cilvēks, kas viņam vajadzīgs.

-    Vai tiešām jūs mēģināt man ko tādu iestāstīt? es jautāju. Es patiešām gribētu saprast jūs domu gaitu.

-    Vai jūs skatāties dokumentālās filmas? Sāra uzdeva pretjautājumu. Bumbas, raķetes…

-    Skatos.

-    Ieroču pārdevēji izmanto šīs filmas kā reklāmas savām precēm. Cilvēki mirst, bet viņi to izmanto kā reklāmas rullīti. Tas ir pretīgi.

-   Piekrītu, es sacīju, šī pasaule nudien ir pretīga vieta. Pārcelsimies uz Saturnu! Labāk pasakiet, kā tas ietekmē mani!

Abi Vulfi pārmija zīmīgus skatienus. Man kļuva viņu žēl. Acīmredzot tēvs un meita bija iepinušies kaut kādā mistiskā sazvērestības teorijā, kas nozags viņu dzīves labākos gadus. Viņi lasīs avīzes par šo tematu, apmeklēs konferences, kur uzstāsies ar kaismīgām runām. Un nekas, ko es varētu teikt, viņus neapturēs. Vajadzētu samaksāt par vakariņām un laisties.

Es prātoju, kā vislabāk pamatot pēkšņo vēlmi doties prom, kad pamanīju, ka Vulfs rakņājas pa portfeli. Viņš izvilka no tā vairākas 8 X 10 cm fotogrāfijas.

Vulfs pasniedza man augšējo fotogrāfiju, un es to paņēmu.

Fotogrāfijā bija attēlots cīņā iesaistījies helikopters. Nevarēju noteikt, cik tas ir liels, jo nekad iepriekš tādu modeli nebiju redzējis. Helikopteram bija divi galvenie rotori, kas griezās pāris pēdu no centrālā masta, bet nebija astes rotora. Salīdzinājumā ar pārējo korpusu fizelāža bija ļoti īsa. Nebija

nekādu numuru vai pazīšanas zīmju, viss helikopters bija nokrāsots melns.

Es palūkojos uz Vulfu, gaidot paskaidrojumu, bet viņš pasniedza nākamo bildi. ŠI bija uzņemta no augšas, lai redzētu fonu, un, man par izbrīnu, tā izrādījās pilsēta. Tas pats helikopters lidoja virs pilsētas kvartāliem, un tagad es varēju noteikt, ka tas ir mazs, iespējams, vienvietīgs.

Trešā fotogrāfija bija tuvāka, tā parādīja helikopteru uz zemes. Tas noteikti bija militārām vajadzībām piemērots modelis, jo bagāžas nodalījumā varēja redzēt pamatīgu bruņojumu. Hydra 70 mm raķetes, reaktīvie šāviņi, 50. kalibra automāti un vēl sazin kas. Tā bija liela rotaļlieta lieliem zēniem.

-    Kur jūs tās dabūjāt?

Vulfs pašūpoja galvu.

-    Tas nav svarīgi.

-    Manuprāt, ir gan! es atcirtu. Domāju, ka jūs, Vulfa kungs, neesat to īstais īpašnieks.

Vulfs palūkojās griestos, it kā sāktu zaudēt pacietību.

-    Vai nav vienalga, kur esmu dabūjis fotogrāfijas! viņš izsaucās. Svarīgākais, kas tajās attēlots! Šis ir ļoti nozīmīgs gaisa spēku īpašums, Langa kungs. Ļoti nozīmīgs!

Es pamāju. Šim apgalvojumam varēja piekrist.

-    Pentagona LH programma, Vulfs turpināja, darbojas jau divpadsmit gadus, lai atrastu aizvietotājus Cobra un SuperCobra, ko ASV izmanto kopš Vjetnamas kara.

-    LH? es pārjautāju.

-    Light helicopter jeb “vieglie helikopteri”, Sāra paskaidroja. Viņas acīs varēja lasīt: “Ak Dievs, kā to var nezināt!"

-    Šis helikopters ir tapis LH programmas ietvaros, Vulfs skaidroja. To izgatavojusi Mackie korporācija Amerikā, un tas paredzēts nemieru likvidēšanas operācijām. Karam pret teroristiem. Tā tirgus, ja neņem vērā Pentagona vajadzības, ir policijas un militārie spēki visā pasaulē. Bet, tā kā šis lidaparāts maksā divarpus miljonus, to varētu būt grūti pārdot.

-   Jā, tam es piekritu, es sacīju, palūkojoties uz fotogrāfijām un cenšoties izprātot kādu gudru sakāmo. Kāpēc tam ir divi rotori? Izskatās sarežģīti. Vulfi atkal saskatījās.

-    Jūs par helikopteriem neko daudz nezināt, vai ne? Vulfs jautāja.

Es paraustīju plecus.

-     Tie ir trokšņaini un bieži avarē, es sacīju. Tas ari viss.

-    Tie lido salīdzinoši lēni, Sāra iejaucās, tāpēc kaujā ir viegls mērķis. Moderns uzbrukuma helikopters var lidot ar divsimt piecdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Es jau grasījos teikt, ka tas ir gana ātri, kad Sāra piebilda:

-    Jaunais uzbrukuma helikopters jūdzi nolidos četrās sekundēs.

Bez pildspalvas un papīra palīdzības es nekādi nespēju izrēķināt, vai tas ir ātrāk par divsimt piecdesmit jūdzēm stundā, tāpēc ļāvu viņai turpināt.

-    Parastā helikoptera ātrumu ierobežo tas, ka tam ir tikai viens rotors.

-    Skaidrs, es sacīju un iekārtojos ērtāk, lai noklausītos Sāras lekciju par helikopteriem. Liela daļa viņas stāstītā paslīdēja man gar ausīm, bet īsumā ideja tapa skaidra.

Tātad helikoptera propellera viena garā daļa ir apmēram tas pats, kas lidmašīnai spārns. II forma rada atšķirīgu gaisa spiedienu uz augšējo un apakšējo malu, un tas ļauj helikopteram pakāpeniski celties gaisā. Kad helikopters uzsāk virzību uz priekšu, gaiss plūst ātrāk pār to propellera daļu, kas virzās uz priekšu, nekā pār to, kas virzās atpakaļ. Tādēļ, jo ātrāk helikopters lido, jo mazāka tā stabilitāte un celtspēja. Ja atpakaļejošā propellera daļa pārstāj celt helikopteru uz augšu, tas nogāžas zemē.

-     Mackie zinātnieki izdomāja, ka varētu novietot divus rotorus uz kopējās ass, bet tie grieztos pretējos virzienos. Tas nodrošinātu vienlīdz stipru celtspēju no abām pusēm un, iespējams, divkāršotu ātrumu. Nebūtu ari turbulences, tāpēc

mazais rotors kļūst lieks. Šis jaunais helikopters ir mazāks, ātrāks un izcili manevrētspējīgs. Tas var lidot ar četrsimt jūdžu ātrumu stundā.

Es pamāju, mēģinot apliecināt, ka šis stāsts ir mani iespaidojis, tomēr ne tik ļoti.

-     Labi, lai tā būtu, es sacīju, bet, piemēram, Javelin raķete joprojām lido ar ātrumu tūkstoš jūdžu stundā. Sāra nikni skatījās uz mani: kā es uzdrīkstos apšaubīt viņas tehniskās zināšanas? Es tikai gribēju teikt, ka tas nav nekas sevišķs. Tas ir tikai helikopters, un to tik un tā var notriekt. Tas taču nav neuzveicams!

Sāra aizvēra acis, it kā mēģinot izdomāt, kā lai sarunājas ar pilnīgu idiotu.

-    Ja operators ir labs, viņa sacīja, izgājis apmācības un gatavs uzbrukumam, tad viņam ir izredzes. Tikai viena iespēja. Bet šī helikoptera radītāju galvenā ideja ir tāda, ka uzbrukuma mērķim nebūs laika sagatavoties. Helikopters būs klāt, pirms upuris paspēs izberzēt miegu no acīm. Ticiet man, Langa kungs, viņa turpināja, šis ir jaunās paaudzes militārais helikopters. Sieviete ar rokas mājienu norādīja uz fotogrāfijām.

-    Pieņemsim, ka tā, es piekritu. Tad jau viņiem jābūt sajūsmā.

-   Ir arī, Tomas, sarunā iesaistījās Vulfs. Viņi ir sajūsmā. Šobrīd Mackie puišiem ir tikai viena problēma.

Te nu kādam bija jāpavaicā: “Kāda?”

-    Kāda? es jautāju.

-    Pentagonā neviens netic, ka šis lidaparāts darbosies, kā nākas.

Kādu bridi es pārdomāju dzirdēto.

-   Tad kāpēc viņi nepalūdz testa braucienu? Lai izmet kādu apli vai tamlīdzīgi…

Vulfs dziļi ievilka elpu. Es jutu, ka beidzot ķeramies vērsim pie ragiem.

-    Pentagonu un pārējo valstu armijas pārliecinās tikai tas, kā šis helikopters pierādīs sevi darbībā, apkarojot kādu teroristu operāciju.

-    Skaidrs, es novilku. Tad jau viņiem tikai jāpagaida, kad notiks kāds teroristu uzbrukums.

Vulfs ieturēja ilgu aktiera pauzi.

-     Es gan nedomāju, ka viņi tā darīs, Langa kungs. Es domāju, ka viņi paši sarīkos kādu teroristu uzbrukumu.

-    Kāpēc jūs man to visu stāstāt?

Mēs jau dzērām kafiju, un fotogrāfijas bija labi noglabātas Vulfa portfelī.

-    Un ko jūs darīsiet gadījumā, ja jums izrādīsies taisnība, par ko es joprojām šaubos? Rakstīsiet uz Washington Post? Zvanīsiet Esterei Ranzenai*? Ko tieši?

Abi Vulfi bija apklusuši, un es īsti nesapratu, kāpēc. Varbūt viņi bija domājuši, ka pietiks man izklāstīt šo sazvērestības teoriju, lai es lēktu kājās, asinātu sviesta nazi un sauktu: “Nāvi visiem ieroču un helikopteru ražotājiem!” Tomēr tā nenotika.

-    Vai jūs sevi uzskatāt par labu cilvēku, Tomas? jautāja Vulfs, joprojām neskatoties uz mani.

-    Nē.

Sāra ieskatījās man sejā.

-    Par ko tad?

-    Par garu cilvēku. Par nabadzīgu cilvēku. Par cilvēku ar pilnu vēderu. Par cilvēku, kas brauc ar motociklu. Es brīdi klusēju. Es nezinu, ko jūs saprotat ar vārdiem “labs cilvēks”.

-    Laikam jau tāds, kas ir labo pusē.

-    Nekādu labo nav! es atcirtu. Man žēl jūs sarūgtināt, bet tiešām nav.

* Televīzijas šova vadītāja Anglijā.

Vulfs pamāja, it kā piekrītot, ka man ir tiesības uz šādu viedokli, pat ja tas nav pareizs, bet Sāra nopūtās un piecēlās kājās.

-    Atvainojiet, viņa sacīja.

Mēs ar Vulfu mēģinājām pieklājības pēc piecelties, bet viņa jau bija gabalā. Es redzēju, kā sieviete kaut ko pavaicā viesmīlim, pamāj un dodas uz arkveida durvīm telpas tālākajā galā.

-    Tomas, Vulfs sacīja, uzklausiet mani. Tas ir pavisam vienkārši. Daži ļauni cilvēki grib izdarīt kaut ko ļoti sliktu. Mums ir iespēja viņus apturēt. Vai jūs mums palīdzēsiet?

Klusums.

-    Bet ko jūs īsti plānojat darīt? es jautāju. Pastāstiet man! Kāpēc neziņot presei? Policijai? CIA? Paņemsim telefonu un atrisināsim to visu!

Vulfs nikni pašūpoja galvu.

-    Jūs neesat manī klausījies, Tomas, viņš noskaldīja.

-    Te ir runa par interešu sfērām. Par lielu naudu. To nevar atrisināt ar telefona grāmatas palīdzību un sūdzību vēstuli Kongresam.

Es piecēlos un mazliet sagrīļojos no vīna vai šokējošās sarunas.

-   Jūs aizejat? Vulfs jautāja, pat nepaceļot galvu.

-   Varbūt, es sacīju. Pats vēl īsti nezināju, ko grasos darīt.

-    Bet vispirms aiziešu uz tualeti. Tieši tas man bija vajadzīgs. Balta emalja vienmēr palīdz sakārtot domas.

Es lēnām gāju cauri restorānam uz arkveida durvīm. Man galvā valdīja viens vienīgs juceklis, kā pēc garāžas vai pieliekamā krāmēšanas. Vai man jāsāk domāt par bēgšanu uz citu valsti? Nevajadzēja nemaz skatīties uz tām fotogrāfijām!

Iegriezies arkveida durvīs, es ieraudzīju Sāru stāvam pie telefona. Viņa bija pagriezusi man muguru, galvu noliekusi uz priekšu. Kādu brīdi es stāvēju, vērojot viņas matu sakārtojumu, kaklu, plecus un, godīgi sakot, arī dibenu.

-    Sveika, es muļķīgi sacīju.

Sieviete apcirtās riņķi, un man likās, ka viņas sejā pavīd bailes lai gan nesapratu, no kā. Tad viņa pasmaidīja un nolika klausuli.

-    Tātad, viņa sacīja, pienākusi man klāt, tu piedalies?

Kādu brīdi mēs vērāmies viens otrā, es pasmaidīju un gribēju teikt vārdu “nu” tā es parasti saku, kad man trūkst vārdu. Un, kā jūs paši esat novērojuši, lai pateiktu vārdu “nu”, lūpas jāsavelk tādā kā tūtiņā, it kā gatavotos svilpot. Vai skūpstīties.

Tieši tad viņa noskūpstīja mani.

Viņa noskūpstīja mani.

Es vienkārši stāvēju un gatavojos teikt “nu”, bet viņa spēra soli uz priekšu un ieslidināja man mutē mēli. Sākumā es nodomāju, ka sieviete vienkārši paklupusi un kā refleksu izbāzusi mēli. Bet pēc līdzsvara atgūšanas viņai taču vajadzēja savaldīt to mēli, vai ne?

Bet tā nenotika. Tas pilnīgi noteikti bija skūpsts. Gluži kā filmā. Ar mani tā parasti nenotiek. Sākumā es biju pārāk apstulbis, lai atbildētu, un pēc tam sapratu, cik ļoti man trūkst prakses. Ar mani tā sen nebija noticis, laikam kopš Ramzesa III laikiem, tādēļ īsti nesapratu, ko iesākt.

Sāra garšoja pēc zobu pastas, vīna, smaržām un skaistas dienas.

-     Vai tu piedalies? viņa atkal jautāja, un es tikai no skaidri izrunātajiem vārdiem sapratu, ka mēle atgriezusies viņas mutē, lai gan joprojām jutu to uz savām lūpām. Domāju, ka atcerēšos to vienmēr. Es atvēru acis.

Viņa stāvēja un lūkojās man acīs. Tā patiešām bija Sāra Vulfa, nevis viesmīle vai mēteļu pakaramais.

-    Nu… es novilku.

Mēs atgriezāmies pie galda, un Vulfs parakstījās uz kredītkartes čeka. Iespējams, bija noticis vēl kas svarīgs, bet man bija vienalga.

-    Paldies par vakariņām, es kā robots teicu.

Vulfs man uzsmaidīja. Priecājos par jūsu sabiedrību, Tom.

Viņš priecājās, jo es biju piekritis, lai gan gribēju vēl šo to apdomāt.

Es gan īsti nezināju, ko man vajadzētu apdomāt, jo neviens neko skaidri nebija pateicis, bet ar manu piekrišanu pietika, lai iepriecinātu Vulfu, un šovakar mums visiem bija iemesls justies apmierinātiem. Es paņēmu sainīti ar fotogrāfijām un atkal lūkojos uz tām.

Mazs, ātrs un vardarbīgs.

Ari Sāra bija priecīga, vismaz tā man šķita, lai gan viņa izlikās, ka starp mums nekas nav noticis.

Vardarbīgs, ātrs un mazs.

Iespējams, zem mierīgās ārienes viņā plosījās emociju vētra, bet sieviete bija spiesta to apslāpēt, jo blakus sēdēja stingrais tēvs.

Mazs, ātrs un vardarbīgs.

Man jābeidz domāt par Sāru.

Man acu priekšā slīdēja helikoptera attēli, un es it kā pamodos no dziļa miega. Zinu, tas izklausīsies dīvaini, bet šis lidaparāts tik neglīts, iedarbīgs un nežēlīgs šķita izlidojam no attēla un atvēsinām manu prātu. Izskatījās, ka Vulfs nojauš, kā es jūtos.

-     Tam ir ari oficiālais nosaukums, Vulfs paskaidroja, norādot uz lidaparātu. Izgudrotāji to nodēvējuši par Urban Control and Law-enforcement Aircraft*.

-    UCLA**, es novilku.

-    Tāpēc tam ir dota arī attiecīga iesauka, Vulfs turpināja.

-    Kāda?

Neviens no viņiem man neatbildēja, tāpēc es pacēlu skatienu un palūkojos uz Vulfu.

-    Absolvents, viņš teica.

* Pilsētas kontroles un tiesiskuma aizstāvības lidaparāts. (Angļu vai.)

** University of California, Los Angeles Kalifomijas Universitāte.

7.  nodaļa

Ar vienu sievietes matu var uzzīmēt vairāk nekā simt pāru vēršu.

Džeimss Hovels

Es apgriezu Kawasaki un traucos pa Viktorijas krastmalu, lai nedaudz izvēdinātu galvu.

Es nebiju pastāstījis Vulfiem par telefona zvanu uz manu dzīvokli, kur niknais amerikānis tika pieminējis absolventu. Galu galā varēja taču gadīties, ka tas cilvēks vienkārši runāja par kādu vidusskolas beidzēju. Ja darīšana ir ar cilvēkiem, kas aizrāvušies ar sazvērestību teorijām un pēkšņiem skūpstiem, labāk nemodināt viņos lieku sajūsmu, piespēlējot sīkus atgadījumus, kas apliecina viņu domu gaitas pareizību.

No restorāna mēs izgājām kā draudzīgs trio. Vulfs paspieda man roku un ieteica gulēt uz labā sāna, tas lika man nepatikā sarauties, jo tobrīd biju pievērsies Sāras dibena vērošanai, prātojot, kā būtu… Kad sapratu, ka Vulfs runā par ievainoto kreiso sānu, es pasmaidīju un pieklājības pēc apvaicājos, kur varu viņu satikt, ja tāda vajadzība rastos. Viņš savukārt piemiedza ar aci un atteica, ka pats mani sameklēs.

Man bija pāris labu iemeslu turēties Vulfa tuvumā. Var jau būt, ka vīrelis nebija pie pilna prāta, tomēr nevar noliegt, ka tiem abiem piemita šarms.

Un viņi bija ieguldījuši lielu devu šarma manā bankas kontā.

Lūdzu, nepārprotiet mani. Nauda manā dzīvē nav pats svarīgākais. Protams, neesmu no tiem muļķiem, kas strādā par brīvu. Par saviem pakalpojumiem es pieprasu samaksu, un man nepatīk palikt parādā. Bet, godīgi sakot, es nekad neesmu dzinies pēc naudas. Nekad tās dēļ neesmu darījis ko tādu, kas man nepatīk. Tādi cilvēki kā Pols viņš pats man to vairākkārt teicis lielāko dienas daļu pavada, raušot naudu vai domājot par to, kā saraust vairāk naudas. Pols mēdz darīt dažādas lietas pat ļoti negodīgas -, ja vien par to labi samaksā. Pols apgalvo, ka nauda nesmird.

Bet es esmu citāds. Mīcīts no cita māla. Vienīgais labais, ko varu teikt par naudu, ir tas, ka to var izmantot dažādu lietu nopirkšanai.

Un man ļoti patīk lietas.

Es zinu, ka Vulfa piecdesmit tūkstoši nebūs manas mūža laimes pamatā. Par tiem es nevaru nopirkt villu Antibā vai pat iznomāt to uz vienu dienu. Tomēr bija jauki apzināties, ka makā atkal ir nauda. Tas ļāva mierīgi sagaidīt rītdienu, zinot, ka uz galda vienmēr būs cigarešu paciņa.

Ja tādēļ man pāris vakaru nedēļā jāpavada sazvērestības romāna lappusēs, kur mani skūpsta skaista sieviete, es varu ar to samierināties.

Bija jau pāri pusnaktij, krastmala rādījās gandrīz tukša. Motociklam vajadzēja iztrakoties, tāpēc es apgriezu to par 180 grādiem un traucos pretējā virzienā. Es braucu ar ātrumu simt desmit jūdzes stundā un priekšā pamanīju Vestminsteras tiltu. Nospiedu bremzes un nedaudz pārnesu svaru, lai nogrieztos par labi. Pie Parlamenta laukuma iedegās zaļā gaisma, un krustojumā es pamanīju zilu Ford, kas arī uzsāka kustību. Tāpēc es mazliet piebremzēju un izlēmu pārvietoties uz ārējo braukšanas joslu. Es noliecos tik zemu, ka labais celis gandrīz skāra asfaltu, un pēkšņi pamanīju, ka Ford uzsāk kustību pa kreisi. Varbūt vajadzēja braukt pa vidējo joslu?

Tobrīd man šķita, ka viņš vienkārši nav mani pamanījis. Ka viņš ir tikai parasts šoferis.

Laiks ir dīvaina lieta.

Reiz kāds mans paziņa, Karalisko gaisa spēku pilots, stāstīja, kā viņš un stūrmanis bijuši spiesti katapultēties no ļoti dārga Tornado GR1 trīssimt pēdu virs Jorkšīras ielejas negaidīta putna uzbrukuma dēļ. (Toreiz man likās, ka viņš vaino putnu it kā mazais spalvu kamols tīras nekaunības pēc būtu izdomājis taranēt divdesmit tonnu smagu metāla lidaparātu, kas traucies tam tieši pretī.)

Stāsta morāle ir tāda, ka pēc šī negadījuma pilotam un stūrmanim nācās sēdēt sapulču telpā un stundu un piecpadsmit minūtes runāt ar izmeklētājiem par to, ko viņi redzējuši, dzirdējuši un darījuši uzlidojuma laikā.

Stundu un piecpadsmit minūtes!

Savukārt melnā kaste, kas tika izvilkta no lidmašīnas atlūzām, apliecināja, ka starp putna ietriekšanos motorā un komandas katapultēšanos bijušas tikai četras sekundes.

Četras sekundes! Bums, viens, divi, trīs, lidojums svaigā gaisā.

Sākumā es šim stāstam neticēju. Pirmkārt, tāpēc, ka pilots bija sīks salašņa ar zilām, pieglaimīgām acīm. Otrkārt, es parasti biju putna pusē.

Tagad es tam ticu.

Ford šoferis tā arī nenogriezās pa labi. Viņš trieca mani Apakšnama metāla margās, un man acu priekšā pazibēja vairākas dzīves, no kurām ne visas bija skaistas un piepildītas. Kad es piebremzēju, ari viņš piebremzēja. Kad palielināju ātrumu, viņš darīja to pašu. Kad es pieliecos, lai nogrieztos, viņš brauca taisni uz priekšu un triecās man pret plecu ar pasažieru puses logu.

Par šīm margām es varētu stāstīt vismaz stundu. Un vēl stundu par to mirkli, kad sapratu, ka tas nav nekāds parastais šoferis, bet gan sasodīti prasmīgs braucējs.

Tas pat nebija Rover! Viņam laikam bija ziņots, kurp es dodos, jo krastmalā mani neviens netika apdzinis. Kad tuvojos mašīnai, pasažiera pusē sēdošais nesauca, lai vadītājs uzmanās no motociklista. Turklāt mašīnai bija divi atpakaļskata spoguļi, kas Ford ir pavisam neraksturīgi. Es pamodos ar sajūtu, ka sāp sēklinieki.

Jūs noteikti esat pamanījuši, ka motociklisti nelieto drošības jostu. Tas ir gan labi, gan slikti. Labi tāpēc, ka neviens taču negrib tikt piesiets pie piecsimt mārciņu smaga, karsta metāla blāķa, kas ripo pa ceļu. Slikti tāpēc, ka gadījumos, kad tiek strauji spiestas bremzes, motocikls apstājas, bet braucējs ne. Viņš lido ziemeļu virzienā, ģenitālijas saduras ar bezinbāku, un braucējs caur asarām vairs nespēj saskatīt, no kā pūlējies izvairīties, spiežot bremzes.

Margas.

Robustas, labi izkaltas, varenas margas, kas ir tik cienījamas, ka drīkst atrasties pie paša Apakšnama. Margas, ko 1940. gada pavasari nojauca, lai no metāla pagatavotu lidmašīnas: Spitfire, Hurricane, Wellington un Blenheim ar šķelto asti.

Labi, patiesībā 1940. gadā te nemaz nebija margu, tās uzstādīja tikai 1987. gadā, lai apturētu trakos lībiešus, kas ik pa laikam gribēja iebraukt Parlamenta pagalmā ar ceturtdaļtonnu sprāgstvielu Peugeot bagāžniekā.

Ari todien margas bija savā vietā un darīja tām uzticēto darbu. Tās aizstāvēja demokrātiju, ar kuru tik ļoti lepojās cilvēks, kas margas bija izkalis, Teds, Neds vai Bils.

īstu varoņu cienīgas margas.

Es biju bezsamaņā.

Pamodies ieraudzīju ļoti lielu seju. Likās, ka tai atvēlēts pārāk maz ādas, tādēļ tā bija nostiepta pār kauliem, liekot ģīmim izskatīties saspringtam. Sasprindzināts žoklis, deguns un pat acis. Visi muskuļi sejā vibrēja un trīcēja. Es samirkšķināju acis, un seja pazuda.

Var gadīties, ka nogulēju veselu stundu un šis cilvēks bija stāvējis pie manis piecdesmit deviņas minūtes. To es nekad neuzzināšu. Redzēju tikai griestus. Utad atrados istabā un kāds bija mani aizvācis no Apakšnama pagalma. Sāku jau cerēt, ka atkal esmu Midlseksas slimnīcā, tomēr tā nebija.

Mēģināju pakustināt dažādas ķermeņa daļas, nekustinot galvu, ja nu gadījumā būtu lauzts kakls. Kājas kustējās, lai gan šķita atrodamies tālu no ķermeņa. Ja vien tās nebija tālāk par sešām pēdām un trim collām, es negrasījos protestēt. Kreisais celis locījās, bet labais šķita smags un karsts. Labi, atgriezīsimies pie tā vēlāk. Augšstilbi. Kreisais kārtībā, labais ne pārāk. Iegurnis nešķita traumēts, bet pa īstam to uzzināšu, kad nostāšos uz kājām. Sēklinieki. Nūjā, nevajadzēja pat nostāties kājās, lai saprastu, ka kaut kas nav labi. Likās, ka to ir daudz vairāk, turklāt sāpēja šie kā traki. Vēders un krūtis likās kārtībā. Es nevarēju pakustināt labo roku. Un, ja tā labi padomā, arī kreiso. Bet es varēju pakustināt plaukstas un tieši tā noskaidroju, ka neatrodos Viljama Hoila Vorda slimnīcā. Jo, lai gan mūsu dziednīcas nekad nav izcēlušās ar īpaši iejūtīgu attieksmi, tur tomēr bez īpaša iemesla nepiesien pacientu rokas pie gultas. Kakla un galvas pārbaudi atstāju nākamajai dienai un iegrimu dziļā miegā cik nu tas bija iespējams ar septiņiem sāpošiem sēkliniekiem.

Seja atkal bija atgriezusies, šoreiz vēl saspringtāka nekā iepriekš. Vīrietis kaut ko košļāja, viņa kakla muskuļi izskatījās kā diagrammā no seriāla “Grejas anatomija”. Viņam uz lūpām izvēlās drupačas, tādēļ no mutes izšāvās rozā mēle un nolaizīja visu.

-    Lang? Tātad vīrietis bija piespiedis mēli kustēties arī pa mutes dobumu, pieskaroties aukslējām.

-    Kur es esmu? mana balss izskanēja ar dīvainu, sēcošu pieskaņu.

-Jā, svešais novilka. Ja vien viņa sejas āda nebūtu tik ļoti nostiepta, vīrietis noteikti būtu pasmaidījis. Viņš pavirzījās

malā, un es dzirdēju, kā atveras durvis. Tās tā arī neaizvērās.

-    Viņš ir pamodies, tā pati balss sacīja. Durvis joprojām bija vaļā. Tātad tas, kas atbildēja par istabu, kontrolēja arī gaiteni. Ja es vispār atrados mājā ar gaiteni. Varbūt šis bija kosmosa kuģis un mēs gatavojāmies pacelties debesīs un lidot uz citu galaktiku.

Atskanēja soļi. Nācēji bija divi: viens gumijas čībās, otrs ādas kurpēs. Grīda likās cieta. Ādas kurpju soļi bija lēnāki. Šis cilvēks atradās priekšā. Gumijas čības pagaidīja, bet ādas kurpes ienāca istabā un aizvēra durvis. Gumijas čības piederēja vīrietim ar saspringto seju. Saukšu viņu par Gumijas seju, lai būtu vieglāk atcerēties.

-    Langa kungs? Ādas kurpes bija apstājušās pie manas gultas. Ja vien tā bija gulta. Es aizvēru acis un uzbūru sejā sāpju izteiksmi.

-   Kā jūtaties? Viņam bija amerikāņu akcents. Pēdējā laikā manā dzīvē ir pārāk daudz amerikāņu. Laikam tam būs kāds sakars ar valūtas kursa svārstībām.

Ādas kurpes slāja apkārt gultai, es dzirdēju, kā zem tām švīkst putekļi. Un saodu skūšanās losjona aromātu. Tas bija pārāk stiprs. Ja mēs sadraudzēsimies, es viņam to pateikšu. Bet tagad nav īstais brīdis.

-    Es arī bērnībā gribēju motociklu, balss sacīja. Harley Davidson. Tētis teica, ka tas esot pārāk bīstami. Kad iemācījos braukt ar mašīnu, pirmā gada laikā sadauzīju to četras reizes, tikai lai pierādītu tēvam, ka viņam nav taisnība. Viņš bija muļķis.

Laiks ritēja. Tā nebija mana vaina.

-    Liekas, man ir lauzts kakls, es sacīju. Turēju acis aizvērtas un klausījos, kā mana balss sēc.

-    Vai tiešām? Man žēl. Pastāstiet man par sevi, Lang! Kas jūs esat? Ar ko nodarbojaties? Kādas filmas un grāmatas jums patīk? Vai esat bijis uz tēju pie karalienes? Runājiet!

Es pagaidīju, līdz kurpes pagriežas, un atvēru acis. Vīrietis nebija redzams, tāpēc pievērsu skatienu griestiem.

-    Vai jūs esat ārsts?

-    Nē, viņš atcirta, nekādā ziņā! Esmu pamatīgs maita. No istabas stūra atskanēja ķiķināšana, un es nopratu, ka Gumijas seja joprojām tur dirn.

-    Atvainojos, es laikam nesadzirdēju…

-   Es esmu maitasgabals, Lang, tas ir mans amats un darba apraksts. Bet tagad mēs runājam par tevi.

-    Man vajadzīgs ārsts, es novaidējos, mans kakls… Man acis sariesās asaras, un es ļāvu tām plūst. Nedaudz nošņaukājos, noklepojos un biju patiesi labs aktieris.

-   Ja gribi zināt, balss sacīja, man par tavu kaklu nospļauties.

Nu viss neteikšu šim riebeklim, ka viņš pārspīlē ar skūšanās losjona daudzumu.

-    Es gribu uzzināt ko citu, svešais sacīja, turklāt daudz

ko.

Es joprojām šņaukājos.

-    Es nemaz nezinu, kas jūs esat vai kur atrodos… Mēģināju pacelt galvu no spilvena.

-    Tinies prom, Ričij! balss ierēcās. Te jau tāpat nav gaisa.

Pie durvīm atskanēja apstiprinošs rūciens, un istabu pameta viens kurpju pāris. Pieņēmu, ka kopā ar kurpēm no istabas aizgājis ari Ričijs.

-    Redzi, Lang, lieta tāda, ka tev nav jāzina, kur tu atrodies vai kas es esmu. Tev tikai jāatbild uz maniem jautājumiem.

-    Bet kas…

-    Vai tu dzirdēji, ko es teicu? Manā redzeslokā parādījās otra seja. Gluda āda, mati kā Polam tīri, perfekti saķemmēti. Vīrietis bija apmēram četrdesmit gadus vecs un noteikti vismaz divas stundas dienā pavadīja trenažieru zālē. Izskatījās pēc rūpīgi kopta tipa. Viņš nedaudz saviebās, un es sapratu,

ka man uz zoda ir pamatīgs ievainojums. Tas ir labi. Rētas izdaiļo vīrieti.

Beidzot viņš ieskatījās man acīs. Labi, svešais novilka un pavirzījās tālāk.

Es nodomāju, ka ir agrs rīts un skūšanās losjons tik spēcīgi dvako tikai tāpēc, ka viņš ir tikko skuvies.

-    Tu satikies ar Vulfu, vīrietis sacīja, un viņa gaisā pasisto meitu.

-Jā-

Es dzirdēju, kā svešais pasmaida, mainījās elpošanas ritms. Ja būtu mēģinājis visu noliegt un teikt, ka nerunāju angliski, viņš saprastu, ka meloju. Ja izliktu visu kā uz delnas, noturētu mani par muļķi. Galu galā pierādījumi bija neapgāžami.

-    Labi. Tad pastāsti, par ko jūs runājāt.

-    Nu, es novilku, it kā censtos atcerēties, viņš prasīja, vai esmu bijis armijā. Starp citu esmu arī.

-    Viņš to zināja, vai arī tu viņam to pateici?

Gudrs cilvēks.

-    Nezinu. Kad jūs tā sakāt, varbūt viņš to jau bija uzzinājis.

-    Arī meitene to zināja?

-   Kā lai es to zinu? Es nepievērsu viņai nekādu uzmanību! Labi, ka nebiju pieslēgts pie melu detektora; nez, vai tas no tādas melošanas būtu sasprādzis gabalos? Viņš prasīja par maniem plāniem, ko es tagad daru. Patiesībā neko daudz.

-    Tu biji izlūkošanā?

-    Kur?

Manuprāt, tas, kā es to pateicu, atbildēja uz šo jautājumu, bet viņam tā nešķita.

-    Armijā. Tu cīnījies pret teroristiem Īrijā. Vai biji izlūkošanā?

-    Ak Dievs, nē taču! Es pasmaidīju, it kā būtu glaimots par šādu domu.

-    Kas tur tik smieklīgs?

Mans smaids padzisa.

-    Nekas, tikai… jūs jau zināt…

-    Nezinu. Tieši tāpēc jau uzdodu šos jautājumus. Vai tu biji izlūkdienestā?

Es dziļi ievilku elpu.

-     Armijas operācijas ir viena liela sistēma, es sacīju.

-     Viss, kas notiek, atkārtojas. Sistēma ir viss, cilvēki ir tikai skrūvītes tajā. Mēs vienkārši aizpildām brīvās vietas. Staigājam apkārt ar ieročiem. Spēlējam skvošu. Priecājamies par dzīvi. Man šķita, ka esmu pārcenties, bet nelikās, ka mans sarunbiedrs būtu noskaities. Klau, mans kakls… man šķiet, kaut kas nav labi. Man vajag ārstu.

-    Viņš ir sliktais puisis, Tom.

-    Kas?

-    Vulfs. Patiešām slikts. Nezinu, ko viņš par sevi stāstījis, bet noteikti neminēja ne pušplēsta vārda par trīsdesmit sešām tonnām kokaīna, kas ievestas Eiropā pēdējo sešu mēnešu laikā. Vai viņš tev par to stāstīja? Es ar pūlēm papurināju galvu.

-    Gan jau vienkārši aizmirsa pieminēt. Bet tā ir slikta rīcība, vai ne, Tom? Ļoti slikta. Viņš ir kā nelabais zemes virsū. Nelabais zemes virsū… būtu labs dziesmas nosaukums, vai ne?

Ādas kurpes nedaudz attālinājās. Vai esi ievērojis, ka sliktie puiši turas kopā, Tom? Es esmu. Laikam jau tas viņiem liek justies kā mājās. Tās pašas intereses, tie paši horoskopi vai sazin kas vēl. Esmu to piedzīvojis neskaitāmas reizes. Kurpes apstājās. Tāpēc, kad tāds puisis kā tu sāk sadarboties ar tādu nelieti kā Vulfs, tas neliecina tev par labu, saproti?

-     Paklausieties, ar mokām izgrūdu, es neteikšu vairs ne vārda, iekams pie manis netiks atvests ārsts. Es nesaprotu, par ko jūs runājat. Es neko nezinu nedz par Vulfu, nedz par jums. Zinu tikai to, ka, iespējams, esmu lauzis kaklu. Nekādas atbildes. Es pieprasu, lai pie manis tiktu atvests ārsts, es sacīju, runājot pēc iespējas svarīgāk.

-     Nē, Tom. Mēs taču negribam lieki tērēt ārsta laiku, vai ne? Šī vīra balss bija klusa, bet es nopratu, ka viņš ir

sajūsmināts. Ādas kurpes nočirkstēja, un durvis atvērās. Paliec pie viņa. Neuzdrīksties atstāt viņu vienu! Ja tev jāiet uz tualeti, pasauc mani.

-    Pagaidiet! es izsaucos. Kā jūs to domājat: tērēt ārsta laiku? Es taču esmu ievainots! Man sāp!

Kurpes pagriezās pret mani.

-    Var būt, ka tā arī ir, Tom. Tā tiešām varētu būt. Bet kurš gan mazgā papīra šķīvjus?

Situācija nebija no tām labākajām, bet es negrasījos padoties. Pēc katras cīņas uzvarētas vai zaudētas es allaž esmu apdomājis, ko varu mācīties no gūtās pieredzes. Un tieši to es darīju arī šoreiz brīdī, kad Ričijs atspiedās pret durvīm un sāka mani vērot.

Pirmkārt, Adainis zināja ļoti daudz. Tātad viņam bija vai nu daudz padoto, vai labi sakari. Varbūt abi. Otrkārt, viņš neteica, lai Ričijs pasauc Igoru vai kādu citu no puišiem, bet gan nokomandēja pasaukt viņu pašu. Tas nozīmēja, ka šajā kosmosa kuģī bijām tikai mēs trīs.

Treškārt, es biju vienīgais, kas skaidri zināja, ka mans kakls nav lauzts.

8.   nodaļa

Kareivis, ko minēju, ieguva lielu slavu un tika nošauts par sešiem pensiem.

CArlzs Dibdins

Pulkstenis nestāvēja uz vietas. Manuprāt, kopš avārijas bija pagājis jau krietni ilgs laiks, bet es biju sācis izturēties pret šo fenomenu ar zināmām aizdomām. Tāpat kā pēc tam, kad esi apzagts, tu pēc katras tikšanās pārbaudi maku.

Istaba lika man mulst. Tajā bija tikai mākslīgais apgaismojums, kas vienmēr tika atstāts ieslēgts. Pilnīga skaņas izolācija. Man būtu paticis dzirdēt piena pudeļu šķindoņu vai uzsaucienu: “Vakara avīze, tikko no tipogrāfijas!” Bet visu jau nevar vēlēties.

Vienīgais hronometrs bija mans urīnpūslis, kas ziņoja, ka pēc iziešanas no restorāna pagājušas vismaz četras stundas. Tas nesakrita ar novērojumiem par Ādaina skūšanās losjona stiprumu. Bet var jau būt, ka mūsdienu urīnpūšļi kļuvuši pavisam neuzticami.

Ričijs bija izgājis no istabas tikai vienreiz, lai atnestu krēslu. Kamēr viņš bija prom, es gribēju izlauzties brīvībā, sasiet no palagiem virvi un aizbēgt, bet paspēju tikai pakasīt kāju, kad

šis jau bija atpakaļ. Viņš apsēdās un neizdvesa vairs ne skaņas, un tas lika man domāt, ka virs paķēris līdzi kaut ko lasāmu. Bet es nedzirdēju ari lapu švīkstoņu, tāpēc pieņēmu, ka viņš vai nu lasa ļoti lēni, vai vienkārši izbauda iespēju sēdēt un skatīties sienā. Vai mani.

-     Man jāaiziet uz tualeti, es nočukstēju.

Nekādas atbildes.

-    Es teicu, ka…

-    Aizveries!

Tas bija labi. Nu jau es jutos labāk.

-    Paklau, tu…

-     Tu dzirdēji, ko es teicu? Aizveries! Ja tev vajag čurāt, dari to tepat…

-     Ričij!

-     Kas teica, ka mani sauc par Ričiju?

-     Kā tad tevi jāsauc?

-     Nesauc mani vispār! Guli gultā un čurā turpat, skaidrs?

-     Man nevajag čurāt.

Es varu apzvērēt, ka dzirdēju, kā dūc viņa smadzenes, pārstrādājot jauno informāciju.

-     Ko?

-    Man vajag kakāt. Zini, tāda sena britu tradīcija. Ja gribi sēdēt tepat, kamēr es kakāju, vari tā darīt. Es tikai gribēju tevi brīdināt.

Ričijs bridi apdomāja šādu iespēju, un es pat sadzirdēju, kā viņš sarauc degunu. Krēsls nokrakšķēja, un gumijas tupeles pienāca tuvāk.

-    Tu neiesi uz tualeti, un tu nekakāsi gultā, skaidrs? Viņš piebāza man tuvāk seju. Dzirdi? Paliec uz vietas un nemaz nedomā…

-    Vai tev ir bērni, Ričij?

Viņš sarauca pieri izskatījās, ka tas ir grūts uzdevums. Visi muskuļi un cīpslas likās iesaistīti šajā mazajā kustībā.

-    Ko?

-    Godīgi sakot, man ari nav, toties ir daži krustbērni, tādēļ es zinu, ka šādos gadījumos kaut ko aizliegt vienkārši nav vērts. Tas neiet krastā.

Ričijs saviebās.

-     Par ko tu vispār runā?

-    Esmu mēģinājis. Piemēram, iedomājies tu ved bērnus mašīnā, un viens no šiem saka, ka viņam vajag kakāt. Tu pavēli, lai sīkais paciešas, iesprauž pakaļā korķi vai tamlīdzīgi, bet tas neiet krastā. Ja ķermenis liek nokārtoties, tu to dari.

Ričijs vairs nerauca pieri. Viņš pieliecās man tuvāk, tik tuvu, ka mūsu deguni atradās viens otram pretī.

-    Paklau, sūdabrāli…

Tālāk viņš netika, jo es strauji parāvu augšā kreiso celi, triecot to viņam vaigā. Ričijs uz mirkli sastinga, it kā būtu patiesi pārsteigts par tādu rīcību, un es izmantoju šo bridi, lai parautu gaisā kreiso kāju un aizāķētu to viņam aiz kakla. Es pierāvu viņu pie gultas, Ričijs pretojoties pacēla kreiso roku, bet viņam nebija nekādu izredžu. Kājas ir ļoti stipras. Patiešām stipras.

Daudz stiprākas par kaklu.

Man jāatzīst, ka viņš izturēja diezgan ilgi. Mēģināja visu, kas jau šādos gadījumos tiek darīts, ķerties man pie gurniem, sist pa seju, bet, lai to visu izdarītu, nepieciešams ievilkt krietnu devu gaisa, un tieši to es viņam neļāvu. Ričija pretošanās spējas pamazām vājinājās, viņš kļuva nikns, traks no dusmām, pārbijies, panikas pārņemts un beigās atslēdzās. Es turēju viņu sažņaugtu vēl piecas minūtes pēc tam, kad ķermenis pēdējo reizi bija noraustījies, jo, ja es būtu Ričija vietā, noteikti mēģinātu izlikties par beigtu.

Ričijs nemēģināja izlikties.

Manas rokas bija sasietas ar siksnām, tāpēc pagāja labs laiciņš, līdz tiku no tām vaļā. Vienīgais pieejamais darbarīks bija mani zobi, tādēļ pēc atsvabināšanās es jutos tā, it kā

būtu notiesājis cīpslainu vērsi. Es pārliecinājos par to, ka zodā tiešām ir pamatīgs ievainojums, jo bridi, kad tas pieskārās siksnas sprādzei, man šķita, ka aiz sāpēm izlēkšu cauri griestiem. Es pamanīju, ka uz ādas siksnas palikušas asins pēdas.

Kad biju atbrīvojies, nogāzos uz muguras, smagi elšot un mēģinot saberzēt rokas, lai tajās ieplūstu dzīvība. Apsēdos un pārliku kājas pār gultas malu.

Es neiekliedzos tikai tāpēc, ka mani pārsteidza sāpju daudzums un dažādība. Tās nāca no tik daudzām vietām, runāja tik dažādās valodās, bija ģērbušās tik spilgtos etniskos kostīmos, ka es pārsteigumā atkāru žokli. Es aizvēru acis un iekrampējos gultas malā, līdz sāpes nedaudz norima, ļaujot man sākt rūpīgāku izpēti. Lai arī kur es būtu ietriecies, piezemējies biju ar labo sānu. Celis, augšstilbs un labais gurns nežēlīgi sāpēja, turklāt nebija iepriecināti arī par piepūli, žņaudzot Ričiju. Turklāt man likās, ka ribas ir izņemtas un ieliktas atpakaļ nepareizā secībā. Arī kaklu es tik tikko spēju pakustināt. Bet sēklinieki…

Tie bija mainījušies. Nespēju noticēt, ka tie ir tie paši sēklinieki, ar kuriem biju sadzīvojis visu mūžu un kurus uzskatīju par draugiem. Tagad tie bija daudz lielāki un pieņēmuši gluži citu formu.

Es zināju, kas darāms.

Ir kāds paņēmiens, ko zina karamākslu pratēji un kas palīdz mazināt šādas sāpes. To parasti izmanto japāņu dājo*, kad treniņu partneris ir pārcenties un iebelzis pa tavām ģenitālijām.

Tādos gadījumos jāpalecas sešu collu augstumā un jāpiezemējas uz papēžiem, lai palielinātu gravitācijas spēku uz sēkliniekiem. Es nezinu, kāpēc šis paņēmiens darbojas, bet tā ir. Protams, ne vienmēr. Tā nu es lēkāju pa istabu tik aktīvi, cik savainotā labā kāja atļāva, līdz sāpes mazliet pierima.

Tad es noliecos pie Ričija līķa.

* Burtiskā tulkojumā no japāņu valodas “vieta ceļam". Šādi apzīmē Austrumu cīņas mākslu treniņu zāles.

Viņa uzvalks bija ražots pie Falkus drēbniekiem, bet neko citu tas nevēstija. Labajā bikšu kabatā atradu sešas mārciņas un divdesmit pensus. Krekls bija no balta neilona, kurpes Baxter ražojuma. Tas ari viss. Nekādu īpašu pazīmju, nekas tāds, kas varētu piesaistīt izmanīga izmeklētāja uzmanību. Ne autobusa biļetes, ne lasītāja kartes, ne avīžu izgriezumu, kuros ar sarkanu flomāsteru būtu atzīmēti svarīgi telefona numuri.

Vienīgais, kas Ričiju atšķīra no parasta cilvēka, bija ieroča maksts, kurā atradās jauna deviņu milimetru Glock 17 pistole ar automātisko lādētāju.

Iespējams, arī jūs šo to būsiet dzirdējuši par Glock. Šis ierocis ir gatavots no polimēra, tādēļ daudzi žurnālisti uzsāka izmeklēšanu, jo nodomāja, ka šo materiālu neuzrādīs lidostu rentgeni. Protams, tās ir muļķības. Iekšējais mehānisms pārsvarā ir gatavots no metāla, un, pat ja tā nebūtu, septiņpadsmit zalves ar patronām ir diezgan grūti noturēt par kosmētikas piederumiem. Šim šaujamierocim ir augsta kapacitāte, turklāt tas ir viegls, ļoti precīzs un uzticams. Tieši tāpēc mājsaimnieces visā pasaulē izvēlas Glock 17.

Es ielādēju vienu zalvi. Glock nav aprīkots ar drošinātāju. Tikai notēmē, šauj un bēdz prom. Tas man patīk.

Es atvēru durvis uz gaiteni. Izrādījās, ka šis tomēr nav kosmosa kuģis, aiz durvīm bija parasts gaitenis, kurā atradās vēl septiņas durvis, visas aizvērtas. Gaiteņa galā bija logs, pa kuru varēja saskatīt debesis tādas pašas kā jebkurā citā pilsētā. Bija diena.

Lai arī kam šī māja bija paredzēta, man likās, ka to sen neviens nav izmantojis. Gaitenis bija netīrs, uz grīdas mētājās kartona kastes, papīra strēmeles, atkritumu kastes un kalnu divritenis bez riepām.

Draudīgu ēku izlūkošana ir misija trim vai vairāk spēlētājiem. Labākajā gadījumā sešiem. Pa kreisi stāvošais pārbauda

istabas, divi citi viņu piesedz, bet pārējie trīs uzmana gaiteni. Pavisam vienkārši. Ja tas jādara vienam, noteikumi mainās. Tu lēnām atver katras durvis, pārliecinoties, ka neviens tev neseko, un ieskaties istabā pa durvju spraugu. Šādā tempā stundas laikā iespējams noiet desmit jardus. Vismaz tā tiek rakstīts visās spiegu rokasgrāmatās.

Man nepatīk spiegu rokasgrāmatas. Man vienmēr šķiet, ka tās būs lasījuši arī pretinieki.

Es straujā zigzagā izskrēju pa gaiteni, cik ātri vien spēju, un, turot rokā ieroci, atrāvu vaļā visas durvis. Sasniedzis gaiteņa galu, es paslēpos zem palodzes un apcirtos riņķī, gatavs šaut uz katru, kas izbāzis galvu pa durvīm. Neviens neparādījās.

Visas durvis bija vaļā, un pirmās pa kreisi pavēra ceļu uz kāpņu telpu. Es saskatīju margas un virs tām spoguli, tad piecēlos un skrēju uz durvīm, nomērķējot pistoli un izskatoties tik draudīgs, cik vien varēju. Nekā.

Ar pistoles otru galu es sašķaidīju spoguli, pacēlu vienu no lielākajiem gabaliem un sagriezu kreiso roku. Tas, protams, gadījās nejauši, ja nu jūs būtu iedomājušies ko citu.

Es pacēlu spoguļa lausku un palūkojos uz rētu zodā. Tas nebija diez ko patīkams skats.

Atgriezies gaitenī, es izlēmu izmantot lēnās izmeklēšanas metodi, lienot gar sienu līdz katrām durvīm un ar spogulīša palīdzību pārskatot istabu. Jāteic, tā nebija pati efektīvākā metode. Turklāt gaiteņa sienas bija darinātas apmēram no collu bieza riģipša plāksnēm, tādēļ man bija pamatotas aizdomas, ka caur tām varētu izšaut pat ķirša kauliņu, nemaz nerunājot par lodi. Bet es taču nevarēju pavērt katras durvis un nobļauties: “Kukū!”

Pirmajās divās istabās bija tikai putekļi un atkritumu kaudzes. Salauztas rakstāmmašīnas, telefoni un krēsli ar trim kājām. Kamēr prātoju, ka nevienā vēstures muzejā neesmu redzējis neko tik antīku kā desmit gadus vecu kopētāju, es

izdzirdēju kādu skaņu. To izdvesa cilvēks. Izklausījās pēc vaida.

Es gaidīju. Skaņa neatkārtojās, tāpēc es ātri to izanalizēju. Troksnis nāca no šī gaiteņa. To izdvesa vīrietis. Vai nu kāds tur nodarbojās ar seksu, vai bija smagi cietis. Vai varbūt tās bija lamatas.

Es izgāju atpakaļ gaiteni un devos pie nākamajām durvīm, piespiedies pie sienas. Pastiepu spogulīti uz priekšu un pagrozīju, lai saskatītu istabu. Tās vidū uz krēsla sēdēja vīrietis, viņa galva bija noliekta uz priekšu. Tas bija īss, resns pusmūža virs, piesiets pie krēsla ar siksnām.

Uz krekla viņam pilēja asinis.

Ja tās bija lamatas, tad pretinieki noteikti domāja, ka es skriešu cietušajam klāt un piedāvāšu palīdzību. Tāpēc es paliku uz vietas un vēroju. Vīrieti un gaiteni.

Viņš vairs neizdvesa nevienu skaņu, ari gaitenis izskatījās kluss un mierīgs. Pēc kādas minūtes es nometu spogulīti un ielavījos istabā.

Manuprāt, jau kopš brīža, kad izdzirdēju vaidu, es zināju, ka to izdveš Vulfs. Vai nu es pazinu balsi, vai man likās loģiski, ka Ādainis noķēris ari viņu, ja jau tik viegli bija ticis klāt man.

Un kā ar Sāru?

Es aizvēru durvis un nostiprināju tās ar krēslu. Tas gan nevienu neaizturēs, bet vismaz aizkavēs, lai es paspētu sagatavoties. Notupos ceļos pie Vulfa un sajutu asas sāpes celi. Pavirzīju sāpošo ekstremitāti malā un palūkojos zemē. Tur mētājās kādi septiņi vai astoņi ar eļļu notriepti rieksti. Es noliecos, lai paslaucītu tos malā.

Bet tie nebija nekādi rieksti. Tie bija Vulfa zobi.

Es atsēju siksnas un mēģināju pacelt Vulfa galvu. Abas acis bija aizvērtas Vulfs vai nu bija bezsamaņā, vai ari noslānīts tik pamatīgi, ka acis pilnībā aizpampušas. Viņa mute bija notašķīta ar asinīm un siekalām, elpa smaga un sēcoša.

-    Ar jums viss būs kārtībā, es sacīju, lai gan neticēju pats sev un nedomāju, ka arī viņš tic. Kur ir Sāra?

Vīrietis neatbildēja, bet es redzēju, ka viņš pūlas atvērt kreiso aci. Viņš atlieca galvu un ievaidējās. Es saņēmu viņa rokas.

-    Kur ir Sāra? es atkārtoju, un mani pamazām pārņēma šausmas. Vulfs nekustējās, un es nospriedu, ka viņš atkal atslēdzies, bet tad vīrietis ievilka elpu un atvēra muti.

-     Ko tu saki, Tomas? balss bija klusa, sēcoša. Vai tu esi… Viņš apklusa, lai ievilktu gaisu.

Es zināju, ka Vulfam nevajadzētu runāt, viņam bija jāklusē un jātaupa spēki. Bet es gribēju, lai viņš runā. Lai saka kaut ko. Kā viņš jūtas, kas ir šie vīri un kur ir Sāra. Un kā viņam patika Donkasteras zirgu skriešanas sacensības. Jebko, kas būtu saistīts ar dzīvi, nevis nāvi.

-     Kas es esmu? es jautāju.

-    Vai tu esi labs cilvēks?

Manuprāt, viņš pat pasmaidīja.

Es sēdēju uz grīdas, vēros Vulfā un mēģināju izdomāt, ko darīt. Ja izkustināšu, viņš var nomirt no iekšējās asiņošanas. Ja neaizvākšu no šejienes, viņš noteikti būs pagalam. Apzinos, ka daļēji pat vēlējos, lai viņš nomirst, jo tad es varētu kaut ko darīt. Atriebties. Bēgt. Dusmoties.

Pēkšņi es atlaidu Vulfa rokas un pielēcu kājās, sažņaudzu rokā pistoli un lēnām virzījos uz sienas pusi.

Jo kāds mēģināja ienākt pa durvīm.

Krēsls noturēja durvis vienu vai divas sekundes, bet tad kājas spēriens to sadragāja un durvis atvērās. Tajās stāvēja garš vīrs, un pagāja pāris sekunžu, līdz es aptvēru, ka tas ir Ādainis. Man bija licies, ka viņš ir īsāks. Vulfs mēģināja piecelties, bet varbūt vienkārši bija noģībis un vēlās laukā no krēsla. Atskanēja skaļš blīkšķis un seši šāvieni, man raidot tieši tik daudz ložu Ādainajam galvā un krūtīs. Viņš ievēlās atpakaļ gaitenī, un es viņam sekoju, lai krūtīs ietriektu vēl trīs

šāviņus. Paspēru malā Ādaina ieroci, pieliku savējo viņam pie deniņiem un izšāvu vēl reizes piecas.

Tad pagriezos atpakaļ un devos uz istabu. Vulfs atradās sešas pēdas no vietas, kur biju viņu atstājis; vīrietis gulēja uz muguras tumšā asiņu peļķē. Nekādi nesapratu, kā viņa ķermenis varēja nokļūt tik tālu, bet tad pamanīju Ādaina ieroci.

Tas bija MAC 10 riebīgs kabatas formāta automāts, kas divās sekundēs izšauj trīsdesmit patronu zalvi. Ādainim bija izdevies izšaut visas trīsdesmit lodes, kā rezultātā Vulfs tika saraustīts gabalos.

Es noliecos un izšāvu vēl vienu zalvi Ādainim mutē.

Lai nokāptu līdz pirmajam stāvam, man vajadzēja veselu stundu. Pa to laiku es uzzināju, ka ēka atrodas Haiholbornā, ka reiz tajā darbojusies liela apdrošināšanas firma un ka tagad tā ir pamesta. Labi, pēdējo es uzminēju. Taču, ja kāds izšauj sešdesmit lodes, bet šurp nesteidzas ne policija, ne apsardze, tad laikam neviena nav mājās.

Man nebija citas iespējas kā vien atstāt Glock turpat. Es aizvilku Ričija līķi blakus Vulfam, noslaucīju Glock savā kreklā un ieliku Ričijam rokā. Paņēmu MAC un iešāvu trīs reizes Ričijam krūtīs, tad noliku ieroci blakus Ādainim.

Protams, šai dzīvajai gleznai trūka loģikas. Bet arī dzīve bieži vien ir neloģiska, tādēļ policisti drīzāk notic šādām, nevis pilnīgi nepārprotamām ainām. Vismaz es tā cerēju.

Tad es devos uz The Sovereign, parastu viesnīciņu Kingskrosā, kur pavadīju divas dienas un trīs naktis, līdz brūce zodā sarētoja un zilumi ieguva skaistu krāsu. Pa to laiku citi ļaudis viesnīcā gulēja ar visiem pēc kārtas un rīkoja kautiņus, kuru iemeslu no rīta neatcerējās.

Uzturoties viesnīcā, es domāju par helikopteriem, ieročiem, Aleksandru Vulfu un Sāru Vulfu, un vēl daudz ko citu.

Vai es esmu labs cilvēks?

9.  nodaļa

Uzvelciet zābakus, seglojiet zirgus, seglos un uz priekšu!

Roberts Braunings

-    Kas par absolventu?

Meitene bija īsta skaistule, un es prātoju, cik gan ilgi viņa paliks šajā darbā. Manuprāt, darbs ASV vēstniecībā noteikti ir labi apmaksāts, bet tikpat garlaicīgs kā pagājušā gada budžeta pārskats.

-     Absolventa pētījumi, es sacīju. Esmu ieradies pie Rasela Bārnsa kunga.

-    Vai jums ir sarunāta tikšanās?

Viņa šajā darbā neizturēs ne sešus mēnešus. Šo meiteni garlaikoja saruna ar mani, šī ēka un visa pasaule.

-    Cerams! es atcirtu. Mana sekretāre šorīt zvanīja, lai par to vienotos. Viņa teica, ka mani šeit sagaidīs un pavadīs tālāk.

-    Jūs esat Zālamans?

-    Tieši tā. Viņa pārskatīja dažus sarakstus.

-    Zālamans ar vienu “m”, es draudzīgi paskaidroju.

-     No kāda departamenta?

-    No tā, kas šorīt jums zvanīja. Vai tad es jau neteicu?

Skaistule nožāvājās un pat nepārjautāja. Viņa aizpildīja apmeklētāja karti un uzsauca:

-     Kari?

Karls nebija nekāds parastais vīrs. Viņš bija par pusotru collu garāks nekā es, brīvajā laikā nodarbojās ar svarcelšanu un, spriežot pēc vīrieša izskata, brīvā laika viņam bija daudz. Turklāt mugurā šim kungam bija jūras kājnieku uniforma tik jauna, ka man jau likās, ka armijniekam aiz muguras ieraudzīšu drēbnieku piediedzam pēdējo atloku.

-               Zālamana kungs uz 5910. istabu, sekretāre novilka.

-     Pie Bārnsa Rasela.

-    Pie Rasela Bāmsa kunga, es izlaboju, bet tie abi neņēma mani vērā.

Karls izvadāja mani caur daudziem dārgiem pārbaudes punktiem, kuros vēl citi karli pārbaudīja mani ar metāla detektoriem un izņurcīja drēbes. Viņus īpaši interesēja mana portfeļa saturs un ārkārtīgi pārsteidza tas, ka tajā atrodas tikai Daily Mirror šodienas numurs.

-    Portfeli nēsāju, lai justos drošāk, es jautri paskaidroju, un likās, ka militāristiem mans domu gājiens patīk. Šaubos, vai, uzzinājuši, ka portfelī pārnēsāju slepenus dokumentus, viņi būtu uzsituši man uz pleca un piedāvājuši palīdzēt.

Karls aizveda mani līdz liftam un palaida pa priekšu. Manām ausīm uzbruka skaļa mūzika, un, ja vien šī nebūtu vēstniecības ēka, es varētu apzvērēt, ka skan Džonija Matisa dziesmas Bat Out Of Hell koverversija. Karls man sekoja, lika lietā plastikāta identifikācijas karti, lai autorizētos, un ar cimdotu pirkstu nospieda vajadzīgā stāva ciparu.

Lifts traucās augšup, un es sagatavojos tādai kā darba intervijai. Tomēr mani nepameta sajūta, ka esmu iepeldējis atklātā jūrā, kur straume mani velk arvien tālāk un tālāk. Visi sauc, lai ļaujos straumei, jo agri vai vēlu tā iznesīs mani krastā. Mēs izkāpām piektajā stāvā, un es sekoju Karlam

pa labi ievaskotu grīdu līdz 5910. kabinetam, kurā mitinājās Rasels Bārnsa kungs, Eiropas Izpētes komisijas direktora vietnieks.

Karls pagaidīja un ļāva man pieklauvēt. To izdarījis, es jau grasījos iespiest viņam rokā naudaszīmi un palūgt, lai viņš rezervē man galdiņu L'Epicure. Par laimi, viņš pārtrauca mani, militāri salutēja, pagriezās uz papēža un aizsoļoja prom pa gaiteni, ejot ar ātrumu simt viens solis minūtē.

Rasels P. Bārnss savulaik noteikti bija krietni dauzījies riņķī pa pasauli. Var jau būt, ka neesmu dižākais cilvēku pazinējs, bet šādu izskatu nevar iegūt, pusi dzīves sēžot birojā pie galda un otru pusi pavadot vēstniecības ballītēs. Bārnsa kungam bija ap piecdesmit, viņš bija garš un spēcīgs, viņa nosauļotā seja bija kā kaujas lauks sīkām rētām un grumbiņām, kas cīnījās par vietu zem saules. Es nodomāju, ka šis vīrs ir tieši tāds, kāds O’Nīls tik ļoti vēlētos būt.

Viņš palūkojās uz mani pār pusmēness formas brillēm un turpināja lasīt, ar dārgu pildspalvu veicot atzīmes uz ziņojuma malām. Viss vīrieša ķermenis pauda, ka ietekmīgākos šīs valsts ģenerāļus viņš uzrunā ar “tu”.

Bārnsa kungs pāršķīra lapu un norūca: Nu?

-     Bārnsa kungs, es teicu, noliku portfeli uz krēsla un pastiepu roku.

-    Kā jau rakstīts pie durvīm! viņš atcirta, nepaceļot skatienu. Es nenolaidu roku.

-     Labdien, ser!

Klusums. Es zināju, ka vārds “ser” liks viņam aizdomāties. Militārists pacēla galvu, it kā būtu saodis sugas brāļa parādīšanos, palūkojās uz mani un manu izstiepto roku un tikai pēc brīža to paspieda. Viņa roka bija sausa kā smilts.

Vīrs pamāja, un es apsēdos viņam pretī un kārtīgi nopētīju fotogrāfiju pie sienas. Tajā bija redzams Normens, ģērbies tādā kā kamuflāžas pidžamā, un zem bildes varēja lasīt veltījumu un parakstu. Es sēdēju tik tālu, ka lāgā nevarēju izlasīt, bet

varu derēt, ka tur bija vārdi “sadot” un “pa pakaļu”. Tai blakus bija lielāka fotogrāfija, kurā varēja aplūkot Bāmsu formastērpā un ar lidotāja ķiveri rokā.

-     Jūs esat brits? Viņš noņēma brilles un nolika uz galda.

-    No galvas līdz papēžiem, Bārnsa kungs. Es zināju, ka patiesībā ar šo jautājumu viņš vēlējās noskaidrot, vai esmu dienējis britu armijā. Mēs sasmaidījāmies kā divi militāristi, kas apzinās, ka tikai politiķi kavē armijas pārstāvjiem dzīvot, kā īstiem vīriem pieklājas. Es sacīju:

-     Mani sauc Deivids Zālamans.

-    Kā varu palīdzēt, Zālamana kungs?

-     Kā jau mana sekretāre teica, ser, esmu no O’Nīla ministrijas. O’Nīla kungam ir pāris jautājumu, uz kuriem viņš vēlas dzirdēt atbildes.

-     Runājiet.

-     Saistībā ar Absolventa pētījumiem.

-    Aha.

Tas arī viss. Aha. Viņš neteica: “Ak, tu runā par to militāro shēmu, kur cilvēku grupa gatavojas sponsorēt terora aktu, lai veiksmīgāk pārdotu pretterorisma ekipējumu.” Godīgi sakot, es cerēju uz ko tādu. Vai vismaz uz vainpilnu skatienu. “Aha” man lāgā nederēja.

-      O’Nīla kungs cer, ka jūs mums pastāstīsiet par savu nostāju šajā svarīgajā jautājumā.

-    Vai tiešām?

-    Jā. Un vēl viņš vēlas dzirdēt jūsu interpretāciju par pēdējiem notikumu pavērsieniem.

-     Kādiem notikumu pavērsieniem?

-    Es tajos labprāt neiedziļinātos. Jūs taču saprotat, par ko mēs runājam, vai ne?

Viņš pasmaidīja, un es redzēju uzmirdzam zeltu.

-    Vai jūs esat no sagādes daļas, Zālamana kungs?

-    Nē, Bārnsa kungs, es teicu, muļķīgi pasmaidot. Sieva neuzticētu man pat iepirkumu sarakstu.

Viņš vairs nesmaidīja. Laikam militārists Bāmss uzskatīja, ka kārtīgi karavīri laulības dzīvi skaļi neapspriež. Ja vispār apspriež.

Iezvanījās telefons, Bārnss pacēla klausuli.

-     Bārnss klausās. Mans sarunbiedrs pacēla tintes pildspalvu un sāka bungot ar to pa galdu. Pāris reižu viņš pamāja un pateica: “Jā,” tad nolika klausuli, joprojām lūkojoties uz pildspalvu. Laikam bija mana kārta runāt.

-     Mēs esam norūpējušies par divu amerikāņu drošību, es turpināju. Viņi atrodas Anglijā. Sāra un Aleksandrs Vulfi. O’Nīla kungs jautā, vai jūs varētu palīdzēt mums nodrošināt viņu aizsardzību.

Bāmss sakrustoja rokas uz krūtīm un atlaidās krēslā.

-    Sasper mani jods!

-     Kā, lūdzu?

-    Gudri ļaudis saka: ja tu pietiekami ilgi sēdēsi un gaidīsi, pasaule pati atnāks pie tevis.

Es izskatījos izbrīnīts.

-    Atvainojiet, bet es jūs nesapratu.

-    Ir pagājis krietns laiciņš, kopš kāds vienā tikšanās reizē mēģinājis man iestāstīt tik daudz muļķību.

Kaut kur tikšķēja pulkstenis. Man šķita, ka tas skrien pārāk ātri. Bet šī bija Amerikas vēstniecība, tāpēc es nebrīnītos, ja šie būtu izdomājuši, ka sekundes rit pārāk lēni, tāpēc jāsamaina pulksteņa mehānisms un visa laika skaitīšana tā, lai minūtē būtu tikai divdesmit sekunžu, kas dotu viņiem vairāk stundu dienā nekā stulbajiem angļiem.

-    Vai jūs man varat sniegt kādu informāciju par Vulfiem? es nesatricināmā mierā jautāju.

Protams, ar to es neko nepanācu.

-    Kā gan lai es to zinātu, Zālamana kungs? Šī taču ir jūsu valsts. Es zinu tikai to, ko man pastāsta.

-     Bet tas ne vienmēr ir tiesa.

-    Vai tiešām?

Kaut kas nebija labi. Es nezināju, kas, bet kaut kas bija nogājis greizi.

-     Bārnsa kungs, es sacīju, pieņemsim, ka ministrijā šobrīd neklājas viegli. Nepietiek darbinieku. Daudzi slimo. Citi devušies brīvdienās. Pieņemsim, ka visi mūsu izmeklētāji un darbinieki vienkārši pazaudējuši Vulfus no redzesloka.

Bārnss nokrakšķināja pirkstu kauliņus un pārliecās pār galdu man tuvāk.

-    Kā gan tas varēja gadīties, Zālamana kungs?

-    Es neapgalvoju, ka tā ir noticis, es tikai saku, ka tā varētu būt…

-     Tomēr es nevaru tam piekrist. Man liekas, ka jums ir pārāk daudz darbinieku.

-    Te nu jūs kļūdāties.

-     Manuprāt, jūsu cilvēki ir izpletušies pa visu pilsētu kā tāda sērga…

Pulkstenis tikšķēja.

-    Kā jūs to domājat?

-    Ar to es gribu teikt, ka jūsu ministrijā noteikti ir ļoti liels algu budžets, ja jau varat algot divus Deividus Zālamanus uz vienu amatu. Es arī neatteiktos no tik lielas personālam paredzētas naudas.

Tas nebija uz labu.

Viņš bija piecēlies kājās un nāca man tuvāk. Protams, Bārnss netaisījās man draudēt, tikai izstaipīja kājas.

-    Varbūt jūsu ir vēl vairāk? Varbūt jums ir vesela divīzija ar Deividiem Zālamaniem? viņš jautāja. Es tikko piezvanīju O’Nīlam. Viņš teica, ka ministrijā strādā tikai viens Deivids Zālamans un šis vīrs šobrīd lido uz Prāgu. Vai varbūt jūs esat vairāki Deividi Zālamani, kas strādā par vienu algu? Viņš atvēra durvis un uzsauca: Maik, E komandu uz manu kabinetu!

Bārnss pagriezās pret mani un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Dodu jums četrdesmit sekundes, lai izstāstītu patiesību.

-    Labi, es sacīju, mani nesauc Zālamans.

E komanda sastāvēja no diviem Kārliem, un tie abi ieņēma vietu abpus manam krēslam. Maiks bija iekārtojies pie durvīm, bet Bārnss apsēdies pie galda. Sapratu, ka es šajā kompānijā esmu apsūdzētā lomā.

-    Mani sauc Terenss Glāss, es centos izgudrot pēc iespējas garlaicīgāku stāstu. Tik garlaicīgu, ka neviens neiedomātos to pārbaudīt. Man pieder mākslas galerija Korkas ielā. Atradu kabatā gaišmates iedoto galerijas vizītkarti un pasniedzu to Bārnsam. Lūk! Pie manis strādā Sāra. Vismaz strādāja. Es nopūtos un sagumu kā vīrs, kas visu licis uz vienas kārts un zaudējis. Pēdējo divu nedēļu laikā viņas uzvedība… likās, ka Sāra par kaut ko raizējas vai ir nobijusies. Viņa runāja par savādām lietām… Kādu dienu viņa vienkārši neparādījās darbā. Pazuda kā akā! Es mēģināju viņu sazvanīt, bet neveiksmīgi. Tāpat viņas tēvu. Es pārmeklēju viņas galdu un atradu dažus dīvainus dokumentus.

Bārnss, to dzirdot, viegli saspringa, un es izlēmu nedaudz pabiedēt viņu.

-    Uz vāka bija rakstīts “Absolventa pētījumi”. Es domāju, ka tā būs kāda zinātniska izpēte mākslas un kultūras jomā, bet nekā. Godīgi sakot, es tur nekā daudz nesapratu. Biznesa lietas. Kaut kāda ražošana. Viņa bija kaut ko pierakstījusi… tur es izlasīju Zālamana uzvārdu. Tāpat arī jūsu. Amerikas vēstniecība… vai drīkstu būt pret jums atklāts?

Bārnss palūkojās uz mani ar neko neizsakošām acīm. Viss, ko es spēju redzēt viņa sejā, bija krunciņas un rētas.

-    Tikai nesakiet viņai, es sacīju. Sāra to nezina, bet… esmu viņā iemīlējies. Jau mēnešiem ilgi. Tieši tāpēc es viņai piedāvāju darbu. Patiesībā man nemaz nevajadzēja asistenti, bet es gribēju, lai viņa visu laiku ir man tuvumā. Zinu, izklausās muļķīgi, bet… vai jūs viņu pazīstat? Esat redzējis?

Bārnss neatbildēja, tikai spēlējās ar vizītkarti, ko biju viņam iedevis, un tad palūkojās uz Maiku.

-    Glāss, viņš sacīja. Pārbaudi.

Bārnss aplaizīja lūpas un palūkojās pa logu. Istabā skanēja tikai pulksteņa tikšķi. Te nebija ne telefonu, ne rakstāmmašīnu,

pat ne satiksmes skaņu no ielas. Laikam skaņnecaurlaidīgi stikli.

-    Un O’NIls?

Es mēģināju izskatīties nevainīgs.

-     Kas ir ar viņu?

-     Kur jūs uzzinājāt par O’Nīlu?

-    Tajos dokumentos, es atteicu. Es jau sacīju, ka pāršķirstīju tos. Gribēju uzzināt, kas noticis ar Sāru.

-    Kāpēc jūs to neteicāt jau pašā sākumā? Kāpēc visas tās muļķības par Zālamanu?

Es pasmējos un pašķielēju uz abiem Kārliem.

-     Nav nemaz tik viegli norunāt tikšanos ar jums, Bārnsa kungs. Es mēģināju vairākas dienas. Viņi mani allaž nosūtīja uz Pasu daļu. Laikam domāja, ka gribu izkrāpt Zaļo karti, apprecoties ar amerikānieti.

Klusums.

Šis nudien šķita viens no muļķīgākajiem stāstiem, ko jebkad biju izdomājis. Es spēlēju, un likmes bija augstas. Tomēr nojautu, ka Bārnss ir iedomīgs vīrs, kas ieslodzīts vēstniecībā un katru dienu spiests krāmēties ar vēl nenozīmīgākām lietām kā mana pazudusī mīļotā. Biju gatavs derēt, ka viņam tas viss sen jau apnicis.

-    Ari ar O’Nīlu jūs izmēģinājāt šo pašu stāstu?

-    Aizsardzības ministrija man ieteica sniegt liecību vietējā policijas iecirknī un ziņot par meitenes pazušanu.

-    Un jūs tā izdarījāt?

-    Mēģināju.

-     Kurā iecirknī?

-     Bejsvoterā. Es zināju, ka to viņi nepārbaudīs, jo gribēja tikai zināt, cik ātri varu atbildēt. Policisti teica, lai es nogaidu pāris nedēļu, un deva mājienu, ka meitene noteikti sameklējusi sev citu mīļāko un aizbēgusi.

Laba atbilde. Viņam vajadzēja uzķerties.

-    Citu mīļāko?

-     Nu… mēģināju nosarkt. Mīļāko.

Bāmss iekoda lūpā. Es laikam izskatījos tik nožēlojams, ka viņš jutās spiests man noticēt. Arī es būtu noticējis, un mani ir ļoti grūti apmānīt.

Šķiet, Bāmss bija pieņēmis lēmumu.

-     Kur tie dokumenti ir tagad?

Es palūkojos uz viņu, it kā nespētu noticēt, ka kādu šie materiāli var interesēt.

-     Gan jau galerijā.

-    Aprakstiet!

-     Nu, tā ir mākslas galerija…

Bāmss dziļi nopūtās. Es viņam pamatīgi kritu uz nerviem.

-     Kāda izskatījās tā dokumentu mape?

-     Parasta mape! Laikam no kartona…

-    Ak Dievs! Kādā krāsā?

-     Dzeltena… jā, laikam dzeltena.

-     Maik! Piebrauc mašīnu.

-     Pagaidiet… Es gribēju piecelties, bet viens no Kārliem tik smagi atspiedās man uz pleca, ka biju spiests apsēsties.

-    Ko jūs gribat darīt?

Bārnss atkal ķērās pie lasīšanas, pat nepaskatījies uz mani.

-     Jūs ar Lūkasa kungu dosieties uz galeriju un iedosiet viņam tos dokumentus, skaidrs?

-     Kāpēc lai es to daritu? es izsaucos. Nezinu, kā uzvedas mākslas galeriju īpašnieki, bet es izvēlējos aizvainotā mākslinieka pozu. Es šeit ierados, lai noskaidrotu, kas noticis ar manu darbinieci, bet jūs gribat ielauzties privātīpašumā…

Man šķita, ka Bārnss beidzot grib visiem parādīt, kas viņš ir par veci, lai gan Maiks jau bija aizgājis un abi Kārli viņam sekoja pa pēdām.

-    Klausies, sīkais draņķi, viņš teica. Cik pretīgi! Tā nudien nevienu nedrīkstētu uzrunāt. Abi Kārli paklausīgi apstājās, lai noklausītos šo vīrišķīgo uzrunu. Pirmkārt, pirms mēs tos dokumentus nebūsim redzējuši, mēs nezināsim, vai tas ir viņas vai mūsu privātīpašums. Otrkārt, jo vairāk tu man klausīsi, jo lielākas iespējas, ka jebkad atkal redzēsi to nolādēto kuci. Skaidrs?

Maiks bija patīkams puisis. Apmēram divdesmit astoņus gadus vecs, ar labām manierēm un gudrs. Varēja redzēt, ka viņam jaunais uzdevums nepatīk, tāpēc man šis zēns likās vēl simpātiskāks.

Mēs braucām pa Parka avēniju gaišzilā Lincoln Diplomatic automašīnā; vēstniecības stāvvietā bija palikušas vēl divas tādas. Man likās diezgan muļķīgi, ka diplomāti brauc ar mašīnu, kuras nosaukumā ir ietverts vārds “diplomāts”, bet tādi jau tie amerikāņi ir. No tā var secināt, ka amerikāņu apdrošināšanas aģenti izmanto mašīnu, kuru sauc Chevrolet Insurance Salesman*. Šķiet, tas atvieglo lēmumu par auto pirkšanu.

Es sēdēju aizmugures sēdeklī, apbrīnojot pelnutraukus. Maikam blakus dirnēja ar radio austiņām nodrošinājies Karls. Viena no austiņām atradās viņam ausī, un vads pazuda aiz krekla labāk nedomāt, kur.

-     Bārnsa kungs gan ir jauks, es ieminējos.

Maiks paskatījās uz mani atpakaļskata spogulī, un pat Karls nedaudz pagrieza galvu, bet, tā kā kakls šim puisim bija vērša cienīgs, uz neko vairāk viņš nebija spējīgs. Man patiešām bija žēl, ka esmu atrāvis viņus no svaru zāles. Tik labi dara savu darbu… ļoti labs priekšnieks.

Maiks saskatījās ar Kārlu, laikam nesaprotot, vai labāk atbildēt vai ne.

-     Bārnsa kungs tiešām ir ievērojams vīrs, viņš beidzot teica.

Es nopratu, ka arī Maikam Bārnss nepatīk. Es tiešām nebūtu priecīgs, ja man pie tāda nāktos strādāt. Bet Maiks bija jauks, cienījams profesionālis, kas lojāli izturējās pret savu darbavietu un kolēģiem, tāpēc izlēmu netirdīt šo puisi, īpaši Karla klātbūtnē. Es ķēros pie logiem, kurus izmēģināju attaisīt un atkal aiztaisīt.

Patiesībā mašīna nebija piemērota šādam braucienam, jo aizmugures durvis nebija noslēgtas pie sarkanās gaismas

* Insurance Salesman apdrošināšanas aģents. (Angļu vai.)

es būtu varējis izkāpt. Bet es to nedarīju, pat neapsvēru tādu iespēju. Nez kāpēc es pēkšņi jutos jautrā noskaņojumā.

-     jā, ievērojams, es piekritu. Ari es viņu tā sauktu. Zinu, jūs to izdomājāt pirmais, bet vai jums nebūs iebildumi, ja ari es šo vārdu lietošu?

Vārdu sakot, es uzjautrinājos. Tas negadās bieži.

Mēs iegriezāmies PikadilI un braucām pa Korkas ielu. Maiks paņēma vizītkarti ar Glāsa galerijas adresi un izlasīja vajadzīgo numuru. Par laimi, viņš neiedomājās jautāt man.

Mēs piebraucām pie 84. numura, un Karls atvēra durvis, vēl pirms mašīna bija kārtīgi apstājusies. Viņš atdarīja arī manas durvis un aizdomīgi nopētīja ielu. Jutos kā labi apsargāts prezidents.

-     Astoņdesmit četri, vai ne? Maiks pārjautāja.

-    Tieši tā.

Es piezvanīju pie durvīm, un mēs visi trīs gaidījām. Pēc kāda laiciņa parādījās īss, uzcirties vīrelis un ilgi ķēpājās ar durvju slēdzeni.

-     Labrīt, kungi, viņš sacīja tādā kā aizkapa balsī.

-     Labrīt, Vins! Kā kāja? es jautāju un iegāju galerijā.

Puisis bija pārāk izbrīnīts, lai pavaicātu: “Kas tas par Vinsu?

Kāda kāja? Par ko jūs runājat?” bet viņam bija labas angļu manieres, tāpēc ari Maiks un Karls bez problēmām iekļuva iekšā.

Mēs visi apstaigājām galeriju. Pie sienām bija vieni vienīgi smērējumi. Nodomāju, ka vairāk par vienu bildi gadā šie nepārdod.

-   Ja kāda no gleznām jums iepatīkas, varu dot desmit procentu atlaidi, es sacīju Karlam.

No tālākās telpas iznāca skaistā gaišmate un uzsmaidīja. Tad viņa pamanīja mani un žoklis meitēnam atkārās gandrīz līdz krūtīm.

-    Kas jūs tāds esat? Maiks jautāja vīrietim. Karls joprojām lūkojās uz gleznām.

-    Es esmu Terenss Glāss, viņš atbildēja.

Šis bija dižs bridis, es to nekad neaizmirsīšu. Telpā stāvēja pieci cilvēki, un tikai diviem no viņiem nebija ieplesta mute Glāsam un man. Pirmais ierunājās Maiks.

-    Pagaidi mirklīti, viņš teica. Tu taču esi Glāss! Izskatījās, ka puisis ir patiešām šokēts. Šķiet, viņš domāja, ka ir izgāzis visu operāciju un nu līdz mūža galam līmēs pastmarkas sekretariātā.

-     Piedod, es atteicu, bet te nu tu maldies. Es palūkojos uz grīdu, lai redzētu, vai manas asinis ir aizvāktas. Vai nu Glāss visu bija satīrījis pats, vai ministrija tiešām bija pasteigusies ar uzkopšanas darbiem.

-     Vai kas noticis, kungi? Glāss beidzot bija sajutis saspringto atmosfēru. Mēs diemžēl nebijām bagāti arābu prinči, turklāt neizskatījās, ka grasītos kaut ko pirkt.

-    Jūs esat… slepkava… tas vīrs, ko… gaišmate bija šokēta.

-    Jā, arī es priecājos jūs sastapt, es attraucu.

-    Ak Dievs! Maiks izsaucās un pagriezās pret Kārlu, kas savukārt pagriezās pret mani.

Karls bija iespaidīgs puisis.

-     Atvainojos par pārpratumu, es sacīju. Tā kā esat to uzzinājis, varbūt varat mierīgi doties prom? Karls sāka virzīties uz manu pusi. Maiks satvēra viņu aiz augšdelma un palūkojās uz mani.

-               Pagaidiet… ja jūs neesat… viņš tiešām bija apmulsis.

-     Ko jūs esat izdarījis?

Es pievērsos Glāsam un gaišmatei.

-     Labāk nemaz nepūlieties saprast, kas te notiek. Es neesmu tas, par ko jūs mani uzskatāt. Es neesmu ari tas, par ko viņi mani uzskata. Jūs, es iebakstīju Glāsam krūtīs, esat tas, par kuru viņi mani uzskata, bet ar jums, es palūkojos uz gaišmati, es labprāt vēl parunātu. Skaidrs?

Neviens neko neiebilda. Es pagriezos pret durvīm.

-     Mēs gribam dokumentus, Maiks sacīja.

-     Kādus dokumentus?

-    Absolventa pētījumus! Zēnam laikam bija kājminamā domāšana.

-      Man ļoti žēl jūs sarūgtināt, bet šeit jūs neatradīsiet nekādus dokumentus. Maiks izskatījās patiešām satriekts.

-    Paklau, es sacīju, es atrados Amerikas vēstniecības piektajā stāvā ciešā militāristu ielenkumā un prom varēju tikt, pieminot slepenus dokumentus. Man likās, ka tie jūs ieinteresēs.

Iestājās klusums. Glāss sāka griezt zobus, it kā viņam vienreiz būtu apnikušas šīs muļķības. Karls pagriezās pret Maiku.

-     Vai man saņemt viņu ciet? viņš jautāja pārsteidzoši smalkā balstiņā.

Maiks neko neatbildēja.

-     Es jums to neieteiktu, es sacīju. Šie abi lūkojās uz mani. Jums jāsaprot, ka tas, vai saņemsiet mani ciet vai ne, nav atkarīgs no jums.

Karls mani aizdomīgi nopētīja.

-     Paklau, būšu atklāts, es sacīju. Tu esi liels puisis. Esmu drošs, ka vari piepumpēties vairāk reižu nekā es. Par to es tevi apbrīnoju. Patiešām! Pasaulē ir vajadzīgi cilvēki, kas var daudz reižu piepumpēties. Karls izaicinoši pacēla zodu. Runā vien, sprukstiņ, viņš domāja. Es turpināju: Bet cīņa ir kas cits. Kaut kas pavisam cits, turklāt man tā padodas ļoti labi. Tas nenozīmē, ka esmu spēcīgāks vai vīrišķīgāks par tevi, tikai to, ka esmu labāks cīnītājs.

Varēja redzēt, ka Karlam šādas sarunas nepatīk. Viņš noteikti bija apmācīts atbildēt tikai uz tādām frāzēm kā: “Es izraušu tev sirdi no krūtīm!”

-    Tātad ja nevēlaties piedzīvot lielu pazemojumu, dodieties prom un paēdiet pusdienas.

Abi puiši kādu brīdi sačukstējās un pēc tam tiešām devās prom.

Pēc stundas es sēdēju itāliešu kafejnīcā kopā ar gaišmati, vārdā Ronija, jo tā viņu sauc visi draugi, un esmu pārliecināts, ka ari es kļūšu par vienu no tiem.

Maiks bija aizlaidies ar asti kājstarpē, un arī Karls izskatījās tā, it kā nožēlotu, ka izkāpis no gultas ar kreiso kāju. Uz atvadām es viņiem jautri pamāju, bet, godīgi sakot, būtu visai priecīgs, ja man šis pārītis nekad vairs nebūtu jāsatiek.

Ronija bija noklausījusies manu stāstu plati ieplestām acīm protams, es izklāstīju krietni saīsinātu versiju, izlaižot visus līķus, un tagad uzskatīja mani par varoni; tas tiešām bija patīkami. Es pasūtīju vēl kafiju un gozējos Ronijas apbrīnas saulītē.

-    Tātad jūs nezināt, kur tagad ir Sāra? viņa jautāja.

-    Nav ne jausmas. Vai nu Sāra vienkārši kaut kur atpūšas, vai arī viņai draud lielas briesmas.

Ronija atlaidās krēslā un palūkojās pa logu. Es sapratu, ka meitenei Sāra patīk, jo viņa bija patiešām noraizējusies. Tad mana sarunbiedre iedzēra lielu malku kafijas.

-    Vismaz jūs neiedevāt viņiem tos dokumentus, meitene sacīja. Tas ir labi.

Tāda nu ir maksa par meliem. Cilvēki vairs nesaprot, kas ir taisnība un kas nav. Bet par to jau nav jābrīnās.

-    Jūs nesaprotat, es sacīju. Tādu dokumentu nemaz nav. Es iebaroju tiem puišiem šo informāciju, lai viņiem būtu ko pārbaudīt pirms manas ietupināšanas cietumā vai ieēdināšanas upē. Cilvēkiem, kas strādā birojos, dokumenti ir pats svarīgākais pierādījums. Ja šiem ļaudīm paziņo, ka tev ir kādi dokumenti, viņi ir gatavi sekot līdz pasaules malai, lai tos dabūtu. Nemaz nezināju, ka man ir tādas psihologa dotības… Bet tādu dokumentu patiesībā nemaz nav.

Ronija pacēla galvu. Viņas acis mirdzēja, vaigi bija pietvīkuši. Meitene patiešām bija skaista.

-    Ir gan, viņa sacīja.

Es pakratīju galvu, lai pārliecinātos, ka ar manu dzirdi viss kārtībā.

-    Ko?

-    Sāras dokumenti. Absolventa pētījums. Es esmu to redzējusi.

10.  nodaļa

Bet vecajos pelnos snauž uguns liesma.

Čosers

Es sarunāju tikšanos ar Roniju puspiecos, kad mākslas galerija tiks slēgta un neskaitāmie apmeklētāju simti taps izmesti uz ielas, lai tur iekārtotos uz nakti un gatavotos no rīta mesties galerijā un tērēt tūkstošiem mārciņu par Glāsa kunga smērējumiem.

Es centos neiesaistīt Roniju šajā afērā, bet viņa bija jauna un aizrautīga būtne, kam mesties Sāras glābšanas operācijā nozīmēja veikt krietnu darbu un vienlaikus izbaudīt piedzīvojumu. Es noklusēju, ka līdz šim visi mani piedzīvojumi aprobežojušies ar lodi padusē un samīcītiem sēkliniekiem, jo man šķita, ka meitene varētu izrādīties noderīga. Pirmkārt, es biju palicis bez transportlīdzekļa. Otrkārt, domāt es protu daudz labāk, ja līdzās ir kāds, kas to dara manā vietā.

Pāris stundu es nosēdēju Nacionālajā bibliotēkā, meklējot informāciju par Mackie korporāciju. Lielāko daļu laika pavadīju, mēģinot saprast indeksu sistēmu, bet brīdī, kad līdz promiešanai bija atlikušas desmit minūtes, es uzgāju noderīgu

rakstu. Tas vēstīja, ka Makijs patiesībā ir skotu inženieris, kas strādājis pie Roberta Adamsa, izgudrojot jauna tipa revolveri, kuru 1852. gadā demonstrēja Lielajā Londonas izstādē. Atklāti sakot, ziņa nebija tik svarīga, lai to pierakstītu.

Kad līdz promiešanai bija palikusi viena minūte, es atšķīru biezu sējumu “Tīģera zobi”, kuru bija sarakstījis atvaļināts majors Dž. S. Hamonds. Tur bija rakstīts, ka Makijs ir nodibinājis uzņēmumu, kas kļuvis par piekto lielāko materiālu piegādātāju Pentagonam. Uzņēmuma vadība atradās Vensomā, Kalifornijā, un tās pagājušā gada ieņēmumi pirms nodokļu nomaksas bija rakstāmi ar tik daudzām nullēm, ka šo ciparu pat nevarēja uzšņāpt man uz rokas.

Ejot atpakaļ uz Korkas ielu un līkumojot starp daudzajiem pircējiem, es pēkšņi izdzirdēju avīžu zēna saucienu, un šī bija pirmā reize mūžā, kad sapratu, ko tas puika saka. Pārējie cilvēki noteikti dzirdēja: “Trīs veši auti centrā”, bet man pat nebija jāieskatās avīžu virsrakstos, lai zinātu, ka īstā ziņa ir: “Trīs vīrieši nošauti pilsētas centrā.” Es nopirku avīzi, lai pa ceļam to izlasītu.

Pēc triju vīriešu līķu atrašanas policija uzsāks “vērienīgu izmeklēšanu”. Visi trīs ir miruši apšaudes laikā kādā pamestā biroja ēkā Londonas darījumu centrā. Līķus, kuri vēl nav identificēti, atrada apsargs Deniss Falks, piecdesmit vienu gadu vecs triju bērnu tēvs, kas atgriezās darbā pēc zobārsta apmeklējuma. Pagaidām policija nav izteikusi nekādus minējumus par apšaudes iemesliem, bet nevar noliegt iespējamo saistību ar narkotikām. Pie raksta nebija fotogrāfiju, tas bija tikai kārtējais atreferējums par to, ka pēdējo divu gadu laikā pieauguši noziegumi, kas saistīti ar narkotiku tirdzniecību.

Acīmredzot Ādainis bija iemaksājis Denisam Falkam krietnu žūksni, lai tas ļauj viņam uzturēties tajā mājā. Kad Deniss bija ieradies pēc kārtējā kukuļa un atskārtis, ka labvēlis ir miris, viņam ne pārāk gribējies ziņot par notikušo policijai. Cerams, viņš todien patiešām bija aizgājis pie zobārsta. Ja ne, policija padarīs viņa dzīvi visai grūtu.

Ronija gaidīja mani mašīnā pie galerijas. Viņa brauca ar spilgti sarkanu TVR Griffith, kam ir piecu litru V8 motors un troksnis, kas dzirdams pat Pekinā. Protams, šī mašīna īsti nederēja izlūkošanai un izsekošanai, bet, pirmkārt, es nevarēju būt izvēlīgs, un, otrkārt, brauciens sarkanā sporta kabrioletā, ko stūrē skaista sieviete, nevienam nav nācis par sliktu. It kā tu pēkšņi būtu nokļuvis Holivudas filmā…

Ronija bija labā noskaņojumā, bet tas gan neizslēdz iespēju, ka viņa varētu būt redzējusi rakstu par Vulfu. Pat ja meitene zināja, ka Vulfs ir pagalam, nez vai tas viņu pārāk uztrauca. Ronija šķita bezbailīga. Manuprāt, viņa bija senas angļu dzimtas pēctece, kas no senčiem mantojusi piedzīvojumu garu un augstus vaigu kaulus. Es iztēlojos Roniju piecu gadu vecumā triecot poniju Vinstonu pāri astoņas pēdas augstiem žogiem, līdz brokastlaikam reizes septiņdesmit riskējot lauzt kaklu.

Kad vaicāju, ko Ronija atradusi Sāras dokumentu mapē, viņa tikai pašūpoja galvu un sāka uzdot neskaitāmus jautājumus par notikumiem, kas risinājušies līdz šim. Mēs runājām līdz pat Belgravijai, taču mašīna radīja tik iespaidīgu troksni, ka es nedzirdēju ne vārda, tikai laiku pa laikam pamāju vai pakratīju galvu.

Kad bijām nonākuši Liala ielā, es palūdzu Roniju nobraukt gar māju, bet pieteicu neskatīties uz tās pusi, tikai uz ceļu. Es atradu AC/DC disku, ieliku atskaņotājā un uzgriezu uz pilnu skaļumu. Allaž biju ievērojis principu jo uzkrītošāk tu uzvedies, jo neuzkrītošāks izskaties. Godīgi sakot, es uzskatīju, ka uzkrītošs ir un paliek uzkrītošs visos apstākļos, bet šobrīd nebija pārāk daudz izvēles iespēju. Nepieciešamība ir pašapmāna māte.

Braucot garām Vulfu mājai, es pastiepu kaklu uz priekšu un pieliku roku pie acs. Šāds manevrs ļāva man aplūkot māju, vienlaikus izliekoties, ka vienkārši sakārtoju kontaktlēcu. Māja izskatījās pamesta, bet nevarēja jau gribēt, lai pie parādes durvīm stāvētu melnā tērpti vīri ar vijolēm.

Mēs nogriezāmies nākamajā ielā, un es liku Ronijai apstāties. Viņa izslēdza dzinēju, un klusums manām ausim šķita apdullinošs. Meitene pagriezās pret mani. Viņas vaigos bija patikams sārtums.

-    Ko tālāk, bos?

Viņa nudien izbaudīja šo brīdi!

-    Aiziešu līdz mājai un palūkošos, kas tur notiek.

-     Un es?

-              Būtu labi, ja tu paliktu tepat. Meitene manāmi sašļuka.

-     Var gadīties, ka mums jābēg. Re, tas viņu iepriecināja! Meitene izņēma no somiņas mazu misiņa kārbiņu un iespieda man rokā.

-     Kas tas ir?

-     Izvarošanas trauksme. Jānospiež augšpusē.

-     Ronij, mani diez vai…

-     Ņem! Ja to iedarbināsi, es zināšu, ka jābrauc tev pakaļ.

Iela izskatījās pavisam ikdienišķa, ja neņem vērā to, ka katra māja te maksāja ne mazāk par diviem miljoniem mārciņu. Mašīnas, kas atradās pie ēkām, noteikti maksāja tikpat, cik kādas mazas Austrumeiropas valstiņas gada budžets. Te bija kāds ducis Mercedes, Jaguar un Daimler, pieci Bentley limuzīni, viens Bentley kabriolets, trīs Aston Martin un pa trim Ferrari, Jensen un Lamborghini.

Un viens Ford.

Tumši zils, tieši pretī Vulfa mājai. Iepriekš nebiju to pamanījis. Mašīnai bija divas antenas un divi atpakaļskata spoguļi. Tuvākajam spārnam plata švīka tāda, kas liecina par sadursmi ar lielu motociklu.

Pasažieru sēdeklī dirnēja kāds vīrs.

Sākumā es jutu atvieglojumu. Ja viņi vēl joprojām vēroja Vulfu māju, tas nozīmēja, ka Sāras nav pie viņiem un nams ir nākamā labākā lieta, ko šie iedomājušies aplūkot. Bet varēja ari gadīties, ka Sāra ir pie viņiem un kāds atsūtīts, lai paņemtu viņai zobu birsti. Protams, ja viņai vēl bija zobi.

Lai nu kā, par to es izlēmu neuztraukties un soļoju Ford virzienā.

Ja kādreiz esat apguvuši militāro teoriju, tad noteikti būsiet dzirdējuši par Boida cilpu. Boids bija puisis, kas pētīja Korejas kara gaisa kaujas un analizēja tipisko notikumu secību, lai noskaidrotu, kāpēc pilots A varēja notriekt pilotu B, kā pilots B pēc tam jutās un ko viņi abi bija ēduši brokastis. Boida teorija ir pavisam vienkārša: ja A kaut ko izdara, B uz to reaģē, ja A izdara kaut ko citu, tad B reaģē citādi, un tādējādi veidojas divu darbību cilpa. To sauc par Boida cilpu. Jums tas noteikti šķiet ļoti vienkārši. Patiesā Boida cilpas jēga ir šāda: ja B varētu izdarīt divas darbības laikā, kad no viņa tiek gaidīta viena, viņš izlauztos no cilpas un kļūtu par situācijas noteicēju.

Langa teorija balstās uz atziņu, ka jāpaspēj iebelzt otram džekam pa seju, pirms viņš ir iebelzis tev.

Es tuvojos Ford ar kreiso sānu un apstājos tam blakus, lūkojoties uz Vulfa māju. Mašīnā sēdošais vīrietis pat nepaskatījās uz mani. Ja tas būtu parasts cilvēks, viņš noteikti paskatītos, jo ļaudis mēdz skatīties cits uz citu, kad tiem nav nekā labāka, ko darīt. Es noliecos un pieklauvēju pie loga. Vīrietis pagriezās un palūkojās uz mani, tad atvēra logu. Tas bija pusmūža vīrs, kam noteikti ļoti garšoja viskijs. Es uzreiz sapratu, ka viņš mani nepazīst.

-   Vai tu esi Rots? es jautāju ar labāko amerikāņu akcentu, kādu vien pratu izdabūt, pašam jau likās, ka sanāk diezgan labi.

-     Kas tas, pie velna, par Rotu? Man šķita, ka viņš būs amerikānis, bet vīrietis runāja kā anglis.

-     Sasodīts, es novilku un atkal palūkojos uz māju.

-     Kas tu tāds esi?

-    Delovejs! es atcirtu. Vai tev pateica, ka es ieradīšos? Vīrs pašūpoja galvu. Tu biji kaut kur izgājis? Nedzirdēji telefona zvanu? Es runāju skaļi un ātri, izdarot uz svešo pamatīgu spiedienu, lai nešķistu aizdomīgs. Tu esi dzirdējis

ziņas? Lasījis avīzes? Pilsētas centrā atrasti trīs beigti viri, viens no tiem Langs. Viņš paskatījās uz mani ieplestām acīm. Sūdu būšana, es novilku.

-     Un ko tagad?

Viņš bija uzķēries! Aplausus Langa kungam, lūdzu! Es izlēmu riskēt.

-    Tu šeit esi viens pats?

Virs norādīja uz māju.

-     Mikijs ir iekšā. Viņš ieskatījās pulksteni. Pēc desmit minūtēm mēs mainīsimies.

-    Jūs mainīsieties tūlīt! Man jātiek iekšā. Līdz šim kāds ir rādījies?

-     Nē.

-    Telefons?

-    Vienreiz zvanīja. Kaut kāda meitene meklēja Sāru.

-    Labi, ejam!

Es biju pārrāvis viņa Boida cilpu, tas nu ir skaidrs. Apbrīnojami, ko cilvēki var panākt ar pareizu pirmo frāzi! Vīrietis izrausās no mašīnas, it kā mēģinātu man nodemonstrēt, cik ātri spēj izkāpt no automobiļa, un sekoja man uz māju. Es izņēmu no kabatas atslēgas un pēkšņi apstājos.

-    Vai jums ir īpašais klauvējiens?

-    Kas?

Es nepacietīgi pārbollju acis.

-    Signāls! Lai Mikijs zinātu, ka tie esam mēs un neiešautu mums pierē lodi.

-    Nē… mēs tikai… es tikai uzsaucu: “Mikij!”

-     Tas nu gan ir smalki, es novilku. Kā gan jūs kaut ko tik gudru izdomājāt? Es nedaudz apsmēju šo viru, lai viņš vēl vairāk mēģinātu izcelties un pierādīt, ka viņu sistēma darbojas. Rīkojies!

Virs pieliecās pie vēstuļu kastītes spraugas.

-    Mikij! viņš uzsauca un palūkojās uz mani ar vainpilnu skatienu. Tas esmu es!

-      Ak tad tā viņš zina, ka tas esi tu, es pasmīnēju.

-     Ideāli.

Kāds atvēra durvis, un es iegāju iekšā.

Es pat nesasveicinājos ar Mikiju, lai viņš uzreiz zinātu, kurš te ir noteicējs. Šis vīrs bija apmēram četrdesmit gadus vecs un kārns kā slotaskāts. Viņam bija melni ādas cimdi un revolveris droši vien arī kāds apģērba gabals, bet tas mani tobrīd neinteresēja.

Revolverim bija Smith Ј> Wesson niķeļa korpuss ar īsu stobru un gaili, kas ļāva izšaut pat no kabatas. Iespējams, tas bija Bodyguard Airweight vai kas tamlīdzīgs. Viltīgs ierocis. Ja jūs jautātu, vai varu nosaukt kādu godājamu un uzticamu ieroci ar augstiem morāles standartiem, es to nevarētu. Visi ieroči vēlas iedzīt cilvēkos svina lodes, tomēr daži ir viltīgāki nekā citi.

-     Tu esi Mikijs? es jautāju, uzmanīgi nopētot priekšnamu.

-Jā. Mikijs bija skots. Šobrīd viņš mēģināja zīmju valodā pavaicāt pāriniekam, kas, ellē, es tāds esmu. Ar šo vīru nebūs tik viegli tikt galā.

-    Deivids Kārters liek nodot sveicienus, es sacīju. Deivids Kārters bija mans skolasbiedrs.

-    Skaidrs, Mikijs novilka.

Lieliski! Divas Boida cilpas piecās minūtēs. Es piegāju pie galda un pacēlu telefona klausuli.

-     Džinevra, es sacīju kā tāds slepenais aģents, esmu iekšā.

Noliku klausuli un devos kāpņu virzienā, vienlaikus dusmojoties uz sevi par šo pēdējo izlēcienu. Pārāk klasisks. Viņi noteikti nebūs uzķērušies. Bet, pagriezies atpakaļ, es ieraudzīju, ka abi vīri stāv rāmi kā jēri un uzlūko mani kā Dievu.

-     Kura ir meitenes istaba? es jautāju. Abi saskatījās.

-    Jūs taču pārbaudījāt istabas, vai ne? Viņi pamāja. Kurā uz gultas ir mežģīņu spilveni un pie sienas Stefana Edberga plakāts?

-    Otrā pa kreisi, Mikijs beidzot atbildēja.

-    Paldies.

-     Bet…

-    Kas? Es apstājos.

-    Tur nav plakātu…

Es skaļi nopūtos, it kā brīnītos par abu stulbumu, un kāpu augšā.

Mikijam bija taisnība, Stefana Edberga plakāta Sāras istabā nebija. Te nebija arī pārāk daudz mežģīņu spilvenu, tikai kādi astoņi. Bet gaisā virmoja Fleur de Fleurs aromāts, kas lika man raizēties un ilgoties pēc viņas. Pirmo reizi es pa īstam apjautu, cik ļoti vēlos pasargāt Sāru no visiem vajātājiem.

Var jau būt, ka vienkārši sirgu ar tādu kā bruņinieka kompleksu vai pie vainas bija hormoni, bet šobrīd biju gatavs pasauli apgriezt otrādi, lai glābtu Sāru. Ne tikai tāpēc, ka viņa bija laba, bet tie sliktie zēni slikti, bet arī tādēļ, ka man šī sieviete patika. Ļoti patika.

Labi, pietiek!

Es piegāju pie telefona un pacēlu klausuli, lai noliktu to zem spilvena. Ja kāds no abiem jēriem sadūšosies piezvanīt, lai noskaidrotu, kas es tāds esmu, es to zināšu. Bet spilvens neļaus viņiem dzirdēt, ko es daru.

Pārbaudīju skapjus, mēģinot noskaidrot, vai ir pazudis liels skaits drēbju. Tur bija pāris tukšu pakaramo, bet ne tik daudz, ka varētu domāt par pēkšņu aizceļošanu uz tālu zemi.

Uz spoguļgaldiņa atradās dažādas krēmu burciņas un birstītes. Sejas krēms, roku krēms, deguna un acu krēms. Kādu brīdi es prātoju, vai notiek liela nelaime, ja tu pārnāc mājās piedzēries un nejauši sajauc kāju krēmu ar sejas krēmu.

Atvilktnēs bija vēl vairāk bundžiņu, kas nodrošināja modernās sievietes izdzīvošanu mūsdienu pilsētas džungļos. Bet nekādu dokumentu tur nebija.

Es aizvēru atvilktnes un iegāju vannasistabā. Zīda rītatērps, kas Sārai bija mugurā, kad pirmo reizi tikāmies, karājās aiz durvīm. Un virs izlietnes glāzē stāvēja viņas zobu birste.

Iegājis guļamistabā, es vēlreiz rūpīgi palūkojos apkārt. Nebija nekādu norāžu protams, negaidīju, ka uz spoguļa būs ar lūpu krāsu uzrakstīta ziņa, vienkārši gribēju ieraudzīt ko tādu, kam te būtu jābūt, bet kas bija pazudis, vai kaut ko tādu, kam te nebūtu jābūt, bet kas būtu parādījies. Bet nekā tāda nebija, lai gan man likās, ka kaut kas nav kārtībā. Es stāvēju istabas vidū un prātoju, kas gan ir nogājis greizi. Beidzot es sapratu, ka nedzirdu abus jērus sarunājamies.

Tas nu bija aplam. Viņiem noteikti bija daudz kas sakāms. Galu galā bija taču ieradies Delovejs, kas abu dzīvē bija pavisam jauns elements, tādēļ viņiem noteikti bija jāapspriež, kas es tāds esmu.

Es piegāju pie loga un palūkojos uz zilo Ford. Izskatījās, ka viskija dzērājs ierāpies mašīnā un sarunājas pa radiotelefonu. Es noliku klausuli un atvēru telefona galdiņa atvilktni, kurā uzgāju kabatlakatiņu, vati, nagu šķērītes, pusapēstu šokolādes batoniņu, dažas papīra salvetes, pildspalvas, pinceti, vēl papīra salvetes vai sievietes tiešām pārtiek no papīra salvetēm? un pašā atvilktnes dziļumā, ievīkstītu papīra salvetēs, es atradu Walther TPH pistoli. Es to pārbaudīju. Pilna.

Ieliku ieroci kabatā, vēlreiz dziļi ieelpoju smaržas un devos lejā.

Kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes jēri bija mainījuši noskaņojumu. Situācija nešķita man labvēlīga. Parādes durvis bija atvērtas, Mikijs stāvēja pie tām, ielicis roku kabatā, bet Viskija vīrs stāvēja uz kāpnītēm un pētīja ielu. Viņi pagriezās un palūkojās uz mani.

-    Nekā, es sacīju, bet tad atcerējos, ka esmu amerikānis, un pielaboju izrunu: Nolādēts, aiztaisi tās sūda durvis, skaidrs?

-    Tikai divi jautājumi, Mikijs noņirdza.

-     Nu? Es pagriezos pret viņu.

-     Kas, pie velna, ir Deivs Kārters?

Laikam jau nebūtu nekādas jēgas stāstīt, ka Deivs Kārters sešpadsmit gadu vecumā bija skolas čempions pieccīņā un

ka viņa tēvs bija pilsētas labākais elektriķis. Upēc es jautāju:

-     Un kāds ir otrs jautājums?

Mikijs palūrēja uz Viskija viru, kas arī bija pienācis tuvāk un nosprostojis man ceļu uz brīvību.

-     Kas, pie velna, tu tāds esi?

-     Delovejs! es atcirtu. Gribi, lai uzrakstu? Jums tiešām nav labi ar prātu! Es ieslidināju labo roku kabatā un redzēju, ka Mikijs dara tāpat. Ja viņš izlemtu mani nošaut, es pat nedzirdētu šāvienu. Labi, ka arī es biju ielicis roku kabatā. Žēl tikai, ka pistole atradās kreisajā. Es izņēmu roku no kabatas un sažņaudzu to dūrē. Mikijs vēroja mani kā čūska trusīti.

-    Gudvins saka, ka neko par tevi nezina. Viņš nevienu nav sūtījis un nav nevienam teicis, ka mēs esam te.

-    Gudvins ir sliņķis, kas neko nejēdz no sava darba! es atcirtu. Kāda viņam vispār darīšana ar šo operāciju?

-     Nekāda, Mikijs smīnēja. Gribi zināt, kāpēc?

-Jā.

Mikijs pasmaidīja. Viņam bija briesmīgi zobi. Jo tāda Gudvina nemaz nav.

Nu redz. Tagad es biju Boida cilpā.

-     Es jautāšu tev vēlreiz, Mikijs sacīja, tuvojoties man.

-     Kas tu tāds esi?

Mani pleci saguma. Spēlīte beigusies. Es pastiepu rokas uz priekšu, it kā gaidītu, ka man uzliks rokudzelžus.

-    Gribi zināt, kā mani sauc?

-Jā-

Bet Mikijs tā arī nesadzirdēja manu vārdu, jo mūs pārtrauca apdullinošs, sirēnai līdzīgs troksnis. Tas triecās pret plašā priekšnama grīdu un griestiem un atgriezās vēl skaļāks.

Mikijs atspiedās pret sienu, bet Viskija vīrs aizspieda ausis ar rokām. Šīs pussekundes laikā es metos laukā pa durvīm, triecot labo plecu Viskija vīram krūtīs. Viņš novēlās zemē un atsitās pret margām, bet es nogriezos ap stūri un skrēju tā,

kā nebiju skrējis kopš sešpadsmit gadu vecuma. Ja es nokļūtu divdesmit jardu attālumā no Ainveight pistoles, viss beigtos labi.

Godīgi sakot, es nemaz nezinu, vai viņi mēģināja šaut. Pēc tās šaušalīgās skaņas, kas nāca no Ronijas mazās misiņa kastītes, es laikam biju kļuvis kurls.

Zinu tika to, ka viņi mani neizvaroja.

11.   nodaļa

Vislielākais grēks ir muļķība.

Oskars Vailds

Mēs ar Roniju devāmies uz viņas dzivokli Kingsroudā, pabraucot tam garām vismaz duci reižu. Taisnības labad jāsaka, ka mēs nebēgām no sekotājiem, tikai meklējām vietu, kur nolikt automašīnu. Mūsdienās visi londonieši, kam pieder automašīnas un ticiet man, tādu nav maz -, maksā par to, ka viņiem pieder automašīna, riņķojot pa pilsētas centru un meklējot vietu, kur to novietot. Tas ir laiks, kad motociklu reklāmas sāk visus mazliet kaitināt. Protams, ne jau mani. Es taču braucu ar motociklu. Divi riteņi labi, četri riteņi slikti.

Kad Ronijai beidzot izdevās novietot automašīnu ielas malā, mēs sākām prātot, vai vajadzētu braukt atpakaļ uz viņas dzīvokli ar taksometru, bet vakars bija skaists un mums gribējās pastaigāties. Vismaz Ronijai gribējās. Tādiem cilvēkiem kā Ronija patīk pastaigāties, bet tādiem cilvēkiem kā es patīk tādi cilvēki kā Ronija, tāpēc mēs abi pārslēdzām kājas soļošanas režīmā un devāmies uz Kingsroudu. Pa ceļam es īsumā izstāstīju, kas notika Liala ielā, un viņa klausījās. Šī meitene klausījās manī kā neviens cits. Parasti cilvēki neuztver mani nopietni un pēc tam sūdzas, ka neesmu viņus brīdinājis.

Bet Ronija bija citāda. Varbūt tāpēc, ka viņa domāja, ka es esmu citāds.

Kad beidzot bijām nonākuši pie viņas dzīvokļa, mana pavadone atslēdza durvis, pakāpās malā un savādā mazas meitenes balstiņā vaicāja, vai es varētu iet iekšā pirmais. Sākumā es domāju, ka Ronija vienkārši pārbauda mani, tāpēc iegāju dzīvokli manuprāt, nevainojamā Klinta īstvuda stilā -, atverot durvis ar kāju un ieskatoties visos skapjos, bet Ronija tikmēr stāvēja gaiteni pietvīkušiem vaigiem.

Es iegāju virtuvē un izsaucos: Ak Dievs!

Ronija iespiedzās un palūrēja gar virtuves stūri.

-    Vai tā bija domāta Boloņas mērce? es jautāju, ar karoti pamaisot kaut ko slikti smakojošu.

Sākumā meitene veltīja man niknu skatienu, bet pēc tam jau atvieglojumā iesmējās, un es smējos viņai līdzi. Pēkšņi šķita, ka mēs esam seni draugi, tāpēc es nevarēju noturēties nepavaicājis:

-    Kad viņš atgriezīsies?

Ronija nedaudz piesarkusi palūkojās uz mani, bet pēc tam turpināja kasīt no pannas mērci.

-    Kas atgriezīsies?

-    Ronij, es sacīju, lai ari tev ir ļoti laba miesasbūve, tu tomēr nevalkā četrdesmit ceturto izmēru. Ja ari valkātu, nez vai katru dienu ģērbtos strīpainos uzvalkos.

Meitene palūkojās uz guļamistabu, acīmredzot iedomājoties par skapi, tad piegāja pie izlietnes un sāka liet uz pannas karstu ūdeni.

-     Vēlies ko dzeramu? viņa jautāja, pat nepagriežoties pret mani.

Ronija atkorķēja degvīna pudeli, un es pamanījos izbērt pa virtuves grīdu ledu. Meitene pastāstīja, ka viņas draugs strādā par nekustamo īpašumu aģentu Sitijā un nemaz nepaliek pie viņas katru nakti. Un tajos gadījumos, kad paliek, nekad neierodas agrāk par desmitiem. Goda vārds, ja es saņemtu mārciņu

ikreiz, kad sieviete man saka šos vārdus, es jau būtu bagāts. Pagājušajā reizē draugs, kas nekad agrāk tā nebija darījis, pārradās mājās septiņos un iegāza man ar krēslu.

Ronijas tonis un pateiktais liecināja, ka attiecības nav tās pašas labākās. Lai gan mani mocīja ziņkāre, es izlēmu mainīt sarunas tematu.

Mēs apsēdāmies uz dīvāna, ledus gabaliņiem patīkami džinkstot glāzēs, un es sāku stāstīt Ronijai mazliet garāku notikumu versiju sākot ar Amsterdamu un beidzot ar Liala ielu, tomēr nepieminot pētījumus par helikopteru. Stāsts tik un tā bija iespaidīgs, jo es papildināju to ar dažiem varoņdarbiem un vēl pāris izlēcieniem, kurus nebiju veicis, taču tie labi izklausījās un palīdzēja man saglabāt varoņa statusu Ronijas acis. Kad biju visu izstāstījis, viņa sarauca pieri.

-    Tu tomēr neatradi dokumentus, viņa teica.

-     Nē. Bet tas nenozīmē, ka to tur nav. Ja Sāra gribēja tos noslēpt, tad būtu vajadzīga vesela celtnieku brigāde, lai tos atrastu.

-    Es pārmeklēju galeriju, un tur noteikti nekā nav. Sāra ir atstājusi dažus papīrus, bet tie visi ir darbam. Ronija piegāja pie somas un atvēra to. Tomēr es atradu viņas dienasgrāmatu, ja tas ko dod.

Vai tiešām viņa runāja nopietni? Manuprāt, šī meitene bija izlasījusi pietiekami daudz Agatas Kristi detektīvromānu, lai zinātu, ka dienasgrāmata noder vienmēr.

Bet, iespējams, Sāras gadījumā bija citādi. Viņas dienasgrāmata bija ādas vākos iesieta A4 izmēra klade, pirkta labdarības tirdziņā, un nepavēstīja par īpašnieci neko tādu, ko es jau nebūtu nojautis. Sāra uztvēra darbu nopietni, dažkārt pusdienoja ar klientiem un darījumu partneriem, uz “i” lika punktiņu, nevis aplīti un, runājot pa telefonu, zīmēja cilpas. Nākamajiem mēnešiem nebija daudz plānu, pēdējais ieraksts vēstīja “CED 7.30”. Rūpīgāka izpēte liecināja, ka viņa ar šo CED tikusies jau iepriekš divreiz 7.30 un vienreiz 12.15.

-     Vai tu zini, kas tas tāds? es jautāju Ronijai. Centis? Varbūt Cecīlija? Vairāk vārdu ar šo burtu man nenāca prātā.

Ronija sarauca pieri.

-     Kāpēc viņa pierakstījusi trīs, nevis divus burtus?

-     Dievs vien zina.

-Ja kādu sauc Cicerons Dankans, kāpēc vienkārši nerakstīt CD?

Es vēlreiz ieskatījos dienasgrāmatā.

-     Cicerons Eteringtons Dankans? Kas zina! Tas būs tavs lauciņš.

-    Ko tad tas nozīmē? Ronija bija no tām, kas ātri apvainojas.

-    Atvaino, es tikai domāju… man likās, ka tu parasti pavadi pēcpusdienas kopā ar cilvēkiem, kam ir vismaz divi vārdi un uzvārdi… Es apklusu. Laikam biju nošāvis greizi.

-Jā, vēl man ir švītīgs darbs un augstprātīga balss, turklāt draugs strādā Sitijā. Ronija piecēlās un ielēja vēl degvīnu. Man nekas netika piedāvāts, tāpēc nodomāju, ka maksāju par kāda cita grēkiem.

-    Atvaino, es sacīju, nudien negribēju tevi aizvainot.

-     Piedod, Tomas, bet es nevaru mainīt savu runas stilu, viņa sacīja, nedz izskatu.

-    Ko tad tu gribi mainīt? Tu izklausies lieliski un izskaties vēl labāk.

-    Aizveries taču!

-    Vispirms pasaki, kas tev nepatīk!

Mana sarunbiedre nopūtās un apsēdās.

-     Kā man tas viss apnicis! Puse cilvēku neuztver mani nopietni izskata un izcelsmes dēļ. Otrai pusei tas ir vienīgais iemesls, kāpēc uztvert mani nopietni. Dažkārt tas krīt uz nerviem.

-    Zinu, tu tagad domāsi, ka pielienu, bet es uztveru tevi nopietni.

-    Tiešām?

-     Protams, ļoti nopietni, es sacīju un piebildu: Mani nemaz neuztrauc, ka tu esi baigā maita.

Ronija cieši uzlūkoja mani, un es jau nodomāju, ka atkal esmu nošāvis greizi un dzīvokļa saimniece man tūlīt ar kaut ko metīs. Taču tad viņa iesmējās un papurināja galvu un es jutos daudz labāk. Cerams, ari viņa.

Apmēram sešos iezvanījās telefons, un Ronijas stāja vēstīja, ka piezvanījis draugs, lai paziņotu, cikos ieradīsies. Viņa skatījās grīdā un teica tikai “jā” un “mhm” vai nu tāpēc, ka arī es biju istabā, vai arī tāpēc, ka viņu attiecības bija sasniegušas to fāzi. Es paņēmu jaku un aiznesu glāzi uz virtuvi, kur to nomazgāju, noslaucīju un ieliku plauktā. Tobrīd pa durvīm ienāca Ronija.

-    Vai tu man piezvanīsi? meitene jautāja. Viņa izskatījās noskumusi.

-    Protams!

Es atstāju viņu griežam sīpolus un gaidām mājās savu aģentu un devos uz dzīvokli. Laikam jau viņi bija vienojušies, ka Ronija taisa vakariņas, bet viņas draugs brokastis. Ņemot vērā, ka Ronija bija no tām meitenēm, kas brokastīs ēd pusi greipfrūta, viņš šajā gadījumā bija ieguvējs.

Vīrieši!

Es iesēdos taksometrā un pa Kingsroudu devos Vestendas virzienā, lai pusseptiņos izkāptu pie Aizsardzības ministrijas. Daži policisti aizdomīgi nopētīja mani, bet es biju bruņojies ar karti un fotoaparātu un izlikos kaismīgi fotografējam baložus. Pārdevējs, pie kura es biju pircis karti, izturējās daudz aizdomīgāk. Viņš nespēja saprast, ka man vienalga, kādas pilsētas karte tā ir.

Es nebiju zvanījis uz ministriju, lai pieteiktu ierašanos. Biju veiksmīgi izpētījis O’Nīlu un atkodis šī vīra stilu. Viņa kabinets atradās septītajā stāvā pašā stūrī, un tajā joprojām gaiši dega gaisma. Logu gan aizsedza aizkari, kas neļāva spožai

gaismai iespīdēt iekšā, lai novērstu iespēju, ka valdības vīri tiek fotografēti darbavietā, tomēr gaisma no kabinetiem bija redzama pat uz ielas.

Sensenos laikos, aukstā kara sākumā, kāds pamuļķis no drošības departamenta bija izgudrojis, ka valsts iestādes telpās gaismai jābūt ieslēgtai visu diennakti, lai aģenti nevarētu izsekot, kad ministrijas darbinieki ierodas darbā un kad aiziet. Tolaik šī ideja tika uzņemta ar aplausiem un daudzi runāja, ka “tas Čaratjērs nudien reiz kļūs par varenu vīru, piemini manus vārdus”. Bet tad finanšu nodaļa sāka saņemt elektrības rēķinus un Čaratjērs ar visu ģeniālo ideju tika izsviests pa durvīm.

O’Nīls iznāca pa ministrijas durvīm desmit pāri septiņiem. Ierēdnis pamāja apsargam, kas viņu ignorēja, un pazuda Vaitholas miglā. O’Nīlam pie rokas bija ādas mape, kas man šķita diezgan neparasti neviens taču neļautu tam muļķim iziet no ministrijas ar vērtīgiem dokumentiem! tāpēc es iedomājos, ka viņš noteikti ir viens no tiem dīvaiņiem, kas mapes nēsā kā aksesuāru.

Es ļāvu viņam noiet kādus simt metrus un tikai tad uzsāku sekošanu. Jāatzīst, ka man nācās nopūlēties, lai nepaskrietu O’Nīlam garām, jo viņš vilkās ļoti lēni. Ja laiks būtu labāks, varētu domāt, ka šis ierēdnis vienkārši izbauda vakara pastaigu.

O’Nīls sasniedza Mallu un pielika soli, bet es sapratu, ka vīrs patiešām bija tēlojis Vaitholas tīģeri, kas izgājis vakara pastaigā, viņš taču bija saimnieks, kungs un karalis, kuram zināmi tādi valsts noslēpumi, kas vienkāršam tūristam pat prātā nenāktu. Tiklīdz O’Nīls pameta savus varas džungļus un nonāca savannā, šāds stils vairs nebija aktuāls, un viņš pierādīja, ka spēj pārvietoties arī normāli. Ja būtu nedaudz vairāk laika, man noteikti samestos šī vīra žēl.

Pat nezinu, kādēļ biju iedomājies, ka viņš ies mājās. Iztēlojos, kā O’Nīls dzīvo Putnejā, kā sieva ar ciešanu pilnu sejas izteiksmi pasniedz viņam ceptu mencu un šeriju un gludina vīra baltos kreklus, kamēr viņš pats burkšķ par televīzijas

ziņām, it kā saprastu no tām daudz vairāk par parastu mirstīgo. Tā vietā mans izsekojamais iegriezās Travellers Club.

Nebija jēgas te kavēties. Pa stikla durvīm redzēju, kā O’Nīls apvaicājas portjē par jaunumiem, pakar mēteli un dodas pie bāra. Es izlēmu, ka varu uz brīdi savu objektu atstāt.

Kādā Haimārketa stendā nopirku frī kartupeļus un hamburgeru un pastaigājos, vērojot, kā cilvēki košās drānās steidzas skatīties mūziklus, kurus šeit rādīja jau sen pirms manas piedzimšanas. Es kļuvu grūtsirdīgs, apjēdzot, ka esmu izturējies kā O’Nīls, vērojot apkārtējos ar skatienu: “Ak, jūs nabadziņi, jūs jau neko nesaprotat.” Papurināju galvu un izsviedu hamburgeru miskastē.

O’Nīls iznāca ārā pusastoņos un devās Pikadilī virzienā. Pēc tam viņš nogriezās Šaftsberijas avēnijā, tad pa kreisi uz Soho, kur smalko teātru apmeklētāju sabiedrību nomainīja striptīzklubu un bāru cienītāji. Pie durvīm drūzmējās vīri ar kuplām ūsām, pārspriežot “seksīgos šovus”, ko te varēja noskatīties.

O’Nīlam, šķiet, bija konkrēts mērķis, jo viņš nelikās ne zinis par drūzmu uz ielas un vilinošajiem plakātiem, vien soļoja uz priekšu. Viņš izvairījās no sadursmes ar vairākiem vīriešu bariņiem, līdz nonāca pie savas oāzes The Shala.

Es aizgāju līdz ielas galam, apgriezos un nācu atpakaļ, izliekoties, ka pētu The Shala skaisto fasādi. Ap durvīm bija uzgleznoti vārdi “Meitenes”, “Erotika”, “Dejas” un “Seksīgi”, it kā īpašnieks gribētu, lai apmeklētāji no tiem izveido teikumu. Tāpat pie ieejas bija piespraustas vairākas pabalējušas fotogrāfijas ar sievietēm apakšveļā. Durvīs stāvēja meitene īsos, pieguļošos ādas svārciņos, un es viņai uzsmaidīju īsti norvēģisku smaidu, kas pauda, ka The Shala nudien ir pati labākā vieta, kur atpūsties nogurušam norvēģu tūristam. Pat ja būtu nokliedzies, ka esmu terorists un tūlīt iemetīšu ēkā spridzekli, meitene noteikti nebūtu pat pamirkšķinājusi acis. Vai varbūt būtu, apzinoties, cik biezā slānī viņa bija uzklājusi skropstu tušu.

Es samaksāju piecpadsmit mārciņas, aizpildīju biedra karti ar Larsa Petersena vārdu tas bija kāds puisis, par ko interesējās militārās izlūkošanas nodaļa, un devos lejup uz pagrabstāvu, lai redzētu seksīgās, erotiskās, dejojošās meitenes, ko The Shala bija apsolījis.

Patiesībā klubs bija nožēlojams. Vadība laikam bija izlēmusi, ka vienkāršāk ir samazināt apgaismojumu, nevis iztīrīt šo vietu, jo man šķita, ka paklājs līp pie zolēm. Puslokā bija sakārtoti kādi divdesmit galdiņi, un uz skatuves skaļas mūzikas pavadījumā dejoja trīs meitenes ar stiklainiem skatieniem. Griesti bija tik zemi, ka garākajai no viņām bija jāpieliecas, bet, ņemot vērā, ka visas trīs bija kailas un dejoja pie Bee Gees mūzikas, meitenes turējās diezgan braši.

O’Nīls bija apsēdies pie galdiņa pirmajā rindā un nolūkojis meiteni pa kreisi. Tā bija bāla būtne, kas skatījās uz visiem tā, it kā ilgotos pēc liela steika, pīrāga un ilga miega. Viņa ne reizi nepasmaidīja.

-    Ko dzersi?

Bārmenis bija pamanījis manu klātbūtni.

-    Viskiju, lūdzu, es atteicu un atkal pagriezos pret skatuvi.

-    Piecas mārciņas.

Es pagriezos pret viņu.

-    Ko?

-    Viskijs maksā piecas mārciņas. Maksā ragā!

-    Nekā nebija. Sākumā tu man ieliesi viskiju, un tikai tad es samaksāšu.

-    Vispirms samaksā!

-    Ej ratā!

Viņš atnesa man viskiju. Es samaksāju.

Pēc desmit minūtēm es sapratu, ka O’Nīls te tiešām ieradies noskatīties šovu un neko vairāk. Viņš neskatījās pulkstenī vai uz durvīm, viņš dzēra džinu kā vīrs, kas atnācis atpūsties pēc labas dienas darbā. Es izdzēru viskiju un devos pie viņa.

-    Vari neaizbildināties. Es zinu, ka tā ir tava māsasmeita, kas te dejo tikai tāpēc, lai sapelnītu naudu un iestātos Karaliskajā Šekspīra teātra koledžā. O’NIls blenza uz mani, kamēr es paņēmu krēslu un apsēdos viņam blakus. Sveiks!

-    Ko tu te dari? viņš nošņāca. Šķiet, vīram bija nedaudz neērti.

-    Tāpat vien izklaidējos, es atteicu. Bet tu visu sajauci. Tev vajadzēja atbildēt: “Sveiks!” un es tev jautātu, ko tu te dari. Tāda būtu pareizā kārtība.

-    Kur tu biji pazudis, Lang?

-    Ai, šur un tur, es sacīju. Esmu vēja nesta rudens lapa. Šo frāzi man vajadzētu ierakstīt dokumentos.

-    Tu man biji uzsēdies astē!

-    Nu… kāpēc tu tik neglīti izsakies? Man labāk patīk vārds “izsekoji”…

-    Ko?

-    Protams, nozīme ir tāda pati… labi, es biju uzsēdies tev astē.

Viņš palūkojās apkārt, lai noskaidrotu, vai esmu viens. Vai varbūt meklēja draugus. Tad O’Nīls pieliecās man tuvāk un sacīja: Tu esi iekūlies lielās nepatikšanās, Lang! Es tevi brīdinu.

-    Tev droši vien ir taisnība, es novilku. Esmu iekūlies patiešām lielās nepatikšanās. Un vēl esmu iekūlies apšaubāmā striptīzklubā kopā ar ietekmīgu ierēdni, kura vārdu nenosauksim.

O’Nīls atgāzās krēslā un palūrēja uz mani. Viņš sarauca uzacis un izlieca muti. Es sapratu, ka tas ir kas līdzīgs smaidam.

-    Ko? viņš izgrūda. Tu mēģini mani šantažēt? Cik nožēlojami!

-    Vai tiešām?

-     Man te jātiekas ar kādu cilvēku. Tikšanās vietu izvēlējās viņš. O’Nīls pasmaidīja vēl platāk. Es būtu ļoti pateicīgs, ja tagad tu ietu prom un man nebūtu jāsauc apsargs, lai tas izmet tevi ārā.

Zālē atskanēja skaļa un slikta koverversija dziesmai War, What Is It Good For, un O’Nīla māsasmeita iznāca skatuves priekšā un sāka šūpot dzimumorgānus mums gandriz sejā.

-     Nezinu gan, es atcirtu, man tepat patīk!

-    Lang, es tevi brīdinu! Tev šobrīd nav pārāk daudz brīvu līdzekļu. Man te sarunāta ļoti svarīga tikšanās. Ja tu to izjauksi, es parūpēšos, lai tavu kontu iesaldē. Vai tev ir skaidrs?

-    Tu man atgādini kapteini Meinvarningu, es sacīju, piešķiebis galvu.

-    Lang, es pēdējo reizi…

Viņš apklusa, ieraudzījis Sāras Walther pistoli. Viņa vietā es būtu rīkojies tāpat.

-     Man likās, ka tev nav ieroča, viņš nervozi izstomīja.

-     Esmu modes upuris, es sacīju. Uzzināju, ka ieroči šogad ir modē, un iegādājos sev vienu. Es novilku jaku. Māsasmeita atradās mums pavisam tuvu, bet viņas skatiens bija piekalts sienai.

-    Tu taču uz mani nešausi, Lang! Neticu, ka tu esi tik traks.

Es saritināju jaku ap pistoli.

-     Esmu gan, es jautri atteicu. Mani sauc par Tomasu Trako Langu.

-     Es varu…

Pēkšņi O’Nīla tukšā glāze sašķīda gabaliņos. Viņš nobālēja.

-    Ak Dievs, vīrietis izdvesa.

Viss ir atkarīgs no ritma. Cilvēkam vai nu ir, vai nav ritma izjūtas. Es izšāvu tieši uz War beigu akordiem, tādēļ ieroča radītais troksnis šajā kakofonijā vispār nebija dzirdams. Turpretī dejojošā māsasmeita noteikti būtu izvēlējusies nepareizo takti un visu sabojājusi.

-    Vēl vienu dzērienu? es jautāju un aizdedzu cigareti, lai dūmi sajauktos ar pulvera smaku. Es izmaksāju.

War pēdējie akordi bija izskanējuši, un visas trīs meitenes notipināja no skatuves, viņu vietu ieņēma kāds pārītis ar pātagām. Bija vairāk nekā skaidrs, ka tie ir brālis un māsa,

turklāt pirmais no viņiem bija vismaz simt gadu vecāks. Puisis pātagoja māsu We Are The Champions dziesmas ritmā un vicināja ādas izstrādājumu tā, it kā tas būtu savas trīsdesmit pēdas garš. O’Nīls ar prieku pieņēma manis uzsaukto džina un tonika glāzi.

-     Tātad, es sacīju, cieši satverot jakā ietīto ieroci, es no tevis gribu dzirdēt tikai vienu.

-    Ej ellē!

-    Ari turp es šovakar došos, lai noskaidrotu, vai viss sagatavots tavai uzņemšanai. Es gribu zināt, ko tu esi izdarījis ar Sāru Vulfu.

Glāze O’NIla rokā sastinga, un viņš izbrīnīts palūkojās uz mani.

-     Ko es esmu izdarījis? Kāpēc tu domā, ka es viņai kaut ko esmu izdarījis?

-    Viņa ir pazudusi.

-     Pazudusi. Tas ir tāds melodramatisks veids, kā pateikt, ka tu nevari viņu atrast, vai ne?

-    Vai tu zināji, ka viņas tēvs ir pagalam?

Viņš mani uzmanīgi nopētīja.

-    Jā. Mani vairāk interesē, kas viņu nogalināja.

-     Uzmini!

O’NIls sāka kļūt pārgalvīgs, tāpēc es pievirzīju jaku viņam tuvāk.

-     Tu viņu nogalināji! O’Nīls teica daļēji nikns, daļēji apmierināts. Vai ne? Tomass Langs, uzticamais Fortūnas kareivis, nošāva to vīru. Ceru, tu saproti, ka no apsūdzības slepkavībā nemaz tik viegli nevarēsi izvairīties.

-    Kas ir Absolventa pētījumi?

Gan dusmas, gan apmierinātība pagaisa. O’Nīls nemaz netaisījās atbildēt, tāpēc es izlēmu viņu piespiest.

-              Es tev pateikšu, kas ir Absolventa pētījumi, es sacīju,

-     un tad tu varēsi mani palabot.

O’Nīls joprojām klusēja.

-    Pirmām kārtām Absolventa pētījumi dažādiem cilvēkiem nozīmē pavisam dažādas lietas. Vienai grupai tā ir tirgus sagatavošana jaunai militārai tehnikai. Tas ir ļoti slepeni. Ļoti bīstami. Bet nav pretlikumīgi. Otrai grupai un te sākas interesantākā daļa Absolventa pētījumi nozīmē terorakta sagatavošanu, lai nodrošinātu jaunās tehnikas demonstrāciju darbībā. Tas nozīmē, ka būs jānogalina daudz cilvēku. Un jāsaņem liela kaudze naudas no ietekmīgiem pircējiem. Ļoti slepeni, ļoti bīstami un ļoti pretlikumīgi. Aleksandrs Vulfs uzzināja par otrās grupas nodomiem, izlēma iejaukties un stāties ceļā šīm interesēm. Tāpēc otrā grupa, kurā ietilpst arī daudzi militārās izlūkošanas un stratēģijas daļas darbinieki, sāka izplatīt baumas, ka Vulfs ir narkotiku tirgonis, lai nomelnotu viņa vārdu un neviens šī vīra teiktajam vairs neticētu. Kad plāns izgāzās, viņi piedraudēja Vulfu nogalināt. Kad ari tas izgāzās, viņu patiešām nogalināja. Un varbūt arī viņa meitu.

O’Nīls joprojām nebija pakustējies.

-     Man patiešām žēl, es turpināju, ne tikai Vulfu, bet visu cilvēku, kas domā, ka pieder pie pirmās likumīgās grupas, bet visu laiku palīdz otrai grupai, kura ir pretlikumīga. Ikviens, kas nokļuvis šādā situācijā, ir nožēlojams.

O’Nīls palūkojās man pār plecu. Pirmo reizi šovakar es nespēju pateikt, ko viņš domā.

-     Manuprāt, es izteicos diezgan skaidri, es sacīju.

O’Nīls joprojām nereaģēja. Es pagriezos un ieraudzīju, ka

viens no apsargiem norāda uz mūsu galdiņu. Kad apsargs pakāpās malā, es ieraudzīju pa durvīm ienākam Raselu Bārnsu un dodamies tieši pie mums.

Es nevilcinājos ne brīdi un nošāvu viņus abus, iekāpu nākamajā lidmašīnā uz Kanādu, kur apprecējos ar sievieti, vārdā Mērija Beta, un uzsāku podnieclbas biznesu.

Vismaz tā man būtu vajadzējis rīkoties.

12.  nodaļa

Viņu neinteresēja nedz strauji zirgi, nedz vīru sacīkstes.

Lūgšanu grāmata, 1662

-    Tu nu gan esi izveicīgs kucesdēls, Lang. īsts maitasgabals, ja saproti, ko ar to gribu teikt.

Mēs ar Bārnsu sēdējām zem Vaterlo tilta pabrauktā Lincoln Diplomat tādā pašā spēkratā bija viesojies ari pēc mūsu iepriekšējās tikšanās, tikai šim eksemplāram kāds bija iztīrījis pelnutrauku. Līdzās bija izlikts liels plakāts, kas vēstīja, ka Nacionālajā teātri skatāma sera Pltera Hola luga “Nav nemaz tik traki, mamm!”.

O’NIls sēdēja pasažiera sēdekli, un Maiks Lūkass atkal bija pie stūres. Mani nedaudz izbrīnīja tas, ka viņš vēl nav sakravājis somas ceļam uz Vašingtonu, bet Bārnss acīmredzot bija piedevis neseno neveiksmi Korkas ielā. Protams, tā nebija Maika vaina, tomēr priekšniekiem patīk vainot visus neatkarīgi no patiesās vainas pakāpes.

Aiz mums stāvēja vēl viens Diplomat, pilns ar karliem. Es biju atdevis viņiem savu Walter pistoli, jo man likās, ka puiši to ļoti kāro.

-    Es uztveršu to kā komplimentu, Bārnsa kungs, es sacīju.

-    Man pie pakaļas, kā tu to uztversi, Lang! viņš atcirta, lūkojoties pa logu. Tu esi mums sagādājis liekas problēmas!

O’Nīls noklepojās un pagriezās pret mums.

-Tas nozīmē, ka tu esi uzdūries ļoti nopietnai un sarežģītai operācijai, Lang. Ir lietas, par kurām tu neko nezini, tomēr uzskati, ka gribi stāties mums ceļā. Te nu O’Nīls mazliet pārspīlēja ar “mums”, bet Bāmss neko neteica. Es varu godīgi teikt…

-             Aizveries vienreiz! es uzsaucu. O’Nīls nedaudz piesarka.

-    Mani uztrauc tikai Sāras Vulfas drošība. Par pārējo man nospļauties.

Bārnss atkal lūkojās pa logu.

-    Ej mājās, Dik! viņš sacīja.

O’Nīls izskatījās sāpināts. Šo nabaga ierēdni sūtīja gulēt bez vakariņām, lai gan viņš neko sliktu nebija darījis.

-     Es domāju…

-     Ej mājās! Bārnss uzrūca. Es tev piezvanīšu.

Neviens nepakustējās, līdz Maiks pieliecās un atvēra

O’Nīlam durvis. Tagad viņam neatlika nekas cits kā izkāpt.

-     Arlabvakaru, Dik, es sacīju. Man bija liels prieks tevi satikt! Ceru, ka pieminēsi mani ar labu, kad ieraudzīsi noslīkušu Temzā.

O’Nīls paņēma ādas mapi, aizcirta durvis un neatskatoties devās prom pa Vaterlo tiltu.

-    Lang, Bārnss vērsās pie manis. Pastaigāsimies! Viņš izkāpa no mašīnas un devās prom pa krastmalu, pirms es paspēju atbildēt. Es ieskatījos atpakaļskata spogulī un pamanīju, ka Maiks mani vēro.

-     Izcils vīrs, es novilku.

Maiks palūkojās uz Bāmsu un pēc tam uz mani.

-    Uzmanies, labi?

Es sastingu, uzlicis roku uz durvju roktura. Maiks Lūkass neizklausījās laimīgs.

-    No kā?

Viņš uzmeta kūkumu un aizlika roku priekšā mutei.

-    Nezinu, Maiks teica. Nudien nezinu. Bet te briest kas nelāgs… Viņš apklusa, izdzirdis, kā atveras otras mašīnas durvis.

Es uzliku roku viņam uz pleca.

-    Paldies, es sacīju un izkāpu. Pie mašīnas bija pienākuši divi Kārli un nu draudīgi lūkojās manā virzienā. Bārnss stāvēja divdesmit jardus tālāk, gaidot, kad es pienākšu.

-    Manuprāt, Londona naktī ir tik skaista, viņš sacīja, kad bijām sākuši soļot.

-    Piekritu, es piebalsoju, īpaši upe.

-    Naksnīgā Londona ir daudz daiļāka, jo no tās neko daudz nevar redzēt.

Es iesmējos, bet tad sapratu, ka tas nebija domāts kā joks. Bārnss likās nikns, un man ienāca prātā, ka viņš izsūtīts uz Londonu trimdā pēc kādas operācijas izgāšanās, tāpēc dižais militārists te nīkst bezdarbībā un savas dusmas izgāž uz pilsētu.

Bārnss ierunājās:

-    O’Nīls man stāstīja, ka tev iešāvusies prātā kāda muļķīga teorija. Vai tā ir tiesa?

-    Tiesa.

-    Vai tu man to pastāstīsi?

Neredzot nekādu iemeslu klusēt, es atkārtoju visu to pašu, ko biju teicis O’Nīlam The Shala klubā, varbūt nedaudz pielabojot stāstījumu. Bārnss neizrādīja īpašu interesi un, manam stāstam noslēdzoties, smagi nopūtās. Tā bija nopūta, kas pauda: “Ak Dievs, cik esmu noguris, ko lai es ar šo muļķi daru?”

-     Atklāti sakot, es sacīju, man šķiet, tu esi bīstams, samaitāts un melīgs nelietis. Es labprāt nosistu tevi te un tagad, ja vien nebaidītos, ka tas padarīs Sāras stāvokli vēl ļaunāku.

Nelikās, ka viņu tas uztrauktu.

-    Un tas, ko tu man tikko pastāstīji…

-    Nu?

-     Tu to visu esi pierakstījis, vai ne? Iedevis vienu kopiju advokātam, bankai, tāpat ari mātei un pat karalienei. Tajās visās drīkst ieskatīties tikai pēc tavas nāves. Vai man taisnība?

-    Protams, arī es skatos policijas seriālus!

-      Par to es šaubos. Cigareti? Viņš izvilka no kabatas paciņu Marlboro un piedāvāja man. Mēs izsmēķējām pa cigaretei, un man nācās atzīt, cik tas gan ir dīvaini, ka divi vīri, kas tik ļoti ienīst viens otru, var kļūt par biedriem, kopīgi ieelpojot tabakas dūmus.

Bārnss atspiedās pret balustrādi un lūkojās tumšajos Temzas ūdeņos. Es stāvēju pāris metru tālāk, jo nevar taču uztvert nopietni to biedru padarīšanu.

-      Labi, Lang, klausies, Bārnss sacīja. Es teikšu tikai vienreiz, jo zinu, ka tu neesi muļķis. Viņš aizsvieda cigareti.

-    Labi mēs uztaisīsim nelielu troksni, uzspersim gaisā kādu veikalu. Bums! Kas tur liels?

Es nolēmu sākumā izmantot mierīgu pieeju. Ja tā nelīdzēs, iesviedīšu viņu upē un izmantošu pieeju “bēdz prom kā traks”.

-     Tas ir slikti, es lēnām sacīju, jo mēs abi esam dzimuši un auguši demokrātiskā valstī, kur cilvēku viedoklim ir nozīme. Un man šķiet, ka nav demokrātiski, ja valdība piekrīt noslaktēt daļu savas vai citas valsts pilsoņu, lai no tirgošanās iegūto naudu iebāztu pašu kabatās. Var jau būt, ka kādreiz šādas akcijas tiks atbalstītas. Taču, tā kā runājam par mūsu sabiedrību, tad, visticamāk, cilvēki šādu rīcību raksturos ar vārdu “slikta”. Es izpūtu pēdējo dūmu un iesviedu izsmēķi ūdenī. Likās, ka tas krīt ļoti ilgi.

-     Par to man ir tikai divi sakāmie, bridi klusējis, Bārnss teica. Pirmkārt, neviens no mums nedzīvo demokrātiskā sabiedrībā. Iespēja reizi četros gados doties pie vēlēšanu

urnām neliecina par demokrātiju. Otrkārt, kāpēc tu saki, ka nauda nonāks mūsu kabatās?

-     Ak vai! es izsaucos, iesitot sev pa pieri. Es tiešām nebiju iedomājies, ka jūs grasāties no helikoptera pārdošanas iegūto naudu ziedot Bērnu palīdzības fondam! Tātad patiesībā tas viss ir liels labdarības pasākums! Aleksandrs Vulfs, to uzzinot, būs sajūsmā. Šī vairs neizklausījās pēc mierīgās pieejas. Piedod, es aizmirsu, ka Vulfa kunga atliekas pašlaik skrāpē no Sitijas biroja grīdas. Var gadīties, ka nesagaidīsiet viņa pateicības vārdus. Bāmsa kungs, es sacīju, pakratot pret viņu pirkstu, jums tiešām vajadzētu pārbaudīt galvu!

Mēs devāmies tālāk gar upi. Aiz mums soļoja divi ar austiņām aprīkoti Kārli, gatavi pēc pirmās pavēles mani novākt.

-    Kā tev šķiet, kur tā nauda paliek, Lang? Bārnss nedaudz skaļāk jautāja. Mēs apstājāmies. Kad Sentmartina ielejā ierodas arābu pleibojs un nopērk piecdesmit Ml tankus un pusduci F-16, samaksājot pusmiljardu dolāru… kur tā nauda paliek? Tu domā, ka to dabūju es? Vai Bils Klintons? Vai stulbais Deivids Letermans? Kā tu domā?

-    Nezinu. Pasaki tu!

-    Es tev pateikšu! Lai gan tu jau noteikti nojaut. Tā nauda tiek amerikāņiem. Visiem divsimt piecdesmit miljoniem cilvēku.

Es ātri parēķināju.

-     Tātad katrs no viņiem saņem divus tūkstošus dolāru? Katrs vīrietis, sieviete un bērns? Vai tu tiešām gribi man to iestāstīt?

-    Simt piecdesmit tūkstošiem cilvēku šī nauda dod darbu, Bārnss sacīja. Ar saņemto algu viņi uztur citus trīssimt tūkstošus cilvēku. Par pusmiljardu dolāru var nopirkt ļoti daudz naftas, graudu un Nissan Miera. Vēl pusmiljons cilvēku strādā, lai uzbūvētu un pārdotu Nissan Miera, cits pusmiljons labo un mazgā Nissan Miera, pārbauda bremzes. Un vēl pusmiljons cilvēku strādā, lai uzturētu ceļus, pa kuriem braukt tām

sasodītajām Nissan Miera. Tātad beigās iznāk, ka divi simti piecdesmit miljoni amerikāņu demokrātu piedalās ieroču biznesā.

Es lūkojos uz upi, jo Bārnsa teiktais lika man justies nelabi. Kā viens cilvēks var šitā murgot?

-     Vai gribi teikt, ka šo daudzo demokrātu vārdā šur tur noslaktēt kādu cilvēku nav nekas īpašs?

-    Jā. Un neviens no šiem demokrātiem nepateiks tev ko citu.

-    Aleksandrs Vulfs teiktu ko citu.

-    Kuru tas interesē?

Es lūkojos upē. Ūdens izskatījās silts.

-    Kuru tas interesē, Lang? Viņš bija viens pret daudziem. Viņu izbalsoja. īsta demokrātija. Gribi zināt vēl ko? Es pagriezos pret Bāmsu. Viņa izteiksmīgajā sejā atspīdēja teātra reklāmas gaismas. Ir vēl divi miljoni ASV iedzīvotāju, kurus es nepieminēju. Zini, ko viņi šogad darīs?

Bārnss lēnām, bet pārliecinoši tuvojās man.

-     Kļūs par juristiem?

-    Nē, viņi mirs! Bārnss atcirta, un nelikās, ka viņam tas rūpētu. No vecuma, autoavārijās, no leikēmijas, sirdslēkmes, pēc kautiņiem bārā vai izkrītot pa logu… kas zina. Katru gadu mirst divi miljoni amerikāņu. Vai tu sēro par viņiem, Lang?

-    Nē.

-    Kāpēc ne? Kāda atšķirība? Nāve ir un paliek nāve.

-    Atšķirība tāda, ka es neesmu viņu nāvē vainojams.

-   Tu taču esi karavīrs, Lang! Mēs lūkojāmies viens otram sejā. Bārnss runāja tik skaļi, cik iespējams, tomēr nepamodinot tuvējo māju iedzīvotājus. Tu tiki mācīts nogalināt vienus, lai pasargātu citus. Vai tā nav? Es gribēju atbildēt, bet viņš neļāva. Tā taču ir, vai ne? Viņa elpa bija savādi salda.

-   Tā ir nepareiza filozofija, Rastij! Izlasi taču kādu grāmatu, Dieva dēļ!

-    Demokrāti nelasa grāmatas, Lang. Cilvēki vispār nelasa grāmatas, kur nu vēl filozofiskās. Viss, ko viņi vēlas no valdības, ir tas, lai tā paaugstina algas. Gadu no gada. Ja algas vairs

nekāpj, vecā valdība tiek gāzta un tās vietā nāk jauna. Tas ir viss, kas cilvēkus interesē. Tā, mans draugs, ir demokrātija.

Es dziļi ievilku elpu. Patiesībā izdarīju to vairākkārt, jo Bārnss noteikti vēlējās, lai es kādu laiku vairs neelpotu.

Viņš vēroja mani, gaidot kādu reakciju, vājuma pazīmi. Tāpēc es pagriezos un devos prom. Kārli nāca man pretī, bet neko neuzsāka viņiem bija jāsagaida Bāmsa atļauja. Bet, iespējams, viņš nebija devis tādu rīkojumu.

Kreisās puses Karls saķēra mani aiz rokas, bet es izrāvos, sagrābjot viņu aiz rokas locītavas un izgriežot to tā, ka puisim nācās palaist mani vaļā. Otrs Karls kādu sekundi noturēja roku man ap kaklu, bet tad es uzkāpu viņam uz kājas un pagrūdu atpakaļ, kā rezultātā arī viņš bija spiests palaist mani vaļā. Tagad man tuvojās abi Kārli, es nikni uz viņiem paskatījos un vēlējos nodarīt abiem tādas sāpes, lai viņi mani nekad neaizmirstu.

Tad pēkšņi abi atkāpās, nogludināja uzvalkus, un es sapratu, ka Bārnss viņiem kaut ko pateicis. Viņš pienāca man klāt.

-    Labi, mēs tevi sapratām, Lang, viņš sacīja. Tu mums sagādāsi pamatīgas nepatikšanas. Es tev nepatīku, un mana sirds ir salauzta. Bet tas nav svarīgākais.

Viņš izvilka cigareti un aizsmēķēja, bet man nepiedāvāja.

-    Ja gribi sagādāt mums nepatikšanas, Lang, tev jāzina, ar ko mēs atbildēsim.

Viņš palūkojās man pār plecu un pamāja kādam.

-    Ar slepkavību, iespaidīgais amerikānis sacīja.

Un uzsmaidīja man.

Tas nu gan būs interesanti, es nodomāju.

Apmēram stundu mēs braucām pa M4 un nogriezāmies kaut kur pie Rīdingas. Es labprāt jums pastāstītu, pa kuru ceļu nogriezāmies un cik krustojumu šķērsojām, bet lielāko daļu ceļojuma es atrados uz mašīnas grīdas ar seju paklājā, tāpēc informācijas ievākšana bija mazliet apgrūtināta. Paklājs bija tumši zils un smaržoja pēc citroniem ja nu jūs tas interesē.

Pēdējo piecpadsmit minūšu laikā mašīna bija palēninājusi gaitu, bet tas nebija ne sastrēgumu, ne miglas, ne savvaļas zvēru dēļ.

Kad auto sāka braukt pa grants ceļu, es nodomāju, ka nu jau vairs nebūs ilgi. Gandrīz uz visiem lielajiem Anglijas ceļiem ir sanesta grants, tāpēc nospriedu, ka neesam tālu no lielceļa.

Bet šis nebija parasts piebraucamais ceļš.

Mēs tikai braucām un braucām, un braucām. Kad iedomājos, ka nogriežamies apstāšanās laukumā, arī tas vēl nebija viss.

Beidzot mašīna apstājās.

Un atkal sāka braukt.

Man ienāca prātā, ka mēs nemaz nekustamies. Ka Lincoln Diplomat ir izgatavots tā, lai precīzi pēc garantijas laika beigām sāktu sadalīties, tādēļ mašīna vienkārši jūk pa detaļām.

Beidzot mēs patiešām apstājāmies. Es zināju, ka esam klāt, jo divpadsmitā izmēra vīrieša kurpe, kas līdz šim bija mierīgi atdusējusies uz mana kakla, pabīdījās, lai izkāptu. Es pacēlu galvu un palūrēju pa durvīm.

Mēs bijām atbraukuši pie dižas mājas. Protams, pēc šāda piebraucamā ceļa jau nevarēja gaidīt divstāvu lauku būdiņu, tomēr šis nams savā varenībā pārspēja daudzus. Celts deviņpadsmitā gadsimta beigās, ar daudzām atsaucēm uz iepriekšējo gadsimtu arhitektūru un nelielu franču ietekmi. Es nebrīnītos, ja šo ēku būtu cēluši tie paši puiši, kas gatavojuši Apakšnama margas.

Mans zobārsts uzgaidāmajā telpā parasti atstāj žurnālu Country Life, tāpēc man bija nojauta, cik šāda māja varētu maksāt. Četrdesmit guļamistabas, stundas brauciena attālumā no Londonas. Prātam neaptverama summa.

Es jau biju sācis prātot, cik spuldzīšu šādā mājā patērē mēneša laikā, kad Karls saķēra mani aiz apkakles un izcēla no mašīnas kā tādu golfa somu.

13.  nodaļa

*

Ikviens vīrietis, kam pāri četrdesmit, ir nelietis.

Džordžs Bernards Šovs

Mani ieveda istabā. Tā bija sarkana sarkanas tapetes, sarkani aizkari un paklājs. Viņi to dēvēja par dzīvojamo istabu, lai gan man tā nešķita. Protams, tāda izmēra telpā varēja ari dzīvot, bet tikpat labi te varēja uzvest operu, sarīkot riteņbraukšanas sacensības vai frizbija spēli, turklāt visu vienlaikus un pat nepārbīdot mēbeles.

Kādu laiku es stāvēju pie durvīm un aplūkoju gleznas un statujas, uz kurām bija novietoti pelnutrauki, bet tad man kļuva garlaicīgi un es devos pie kamīna, kas atradās istabas otrā pusē. Pa ceļam man nācās apsēsties, jo es vairs neesmu tik jauns, kā izskatos, turklāt tieši tobrīd atvērās dubultdurvis otrā istabas galā. Pie tām sačukstējās Karls un kaut kāds vīrietis strīpaini pelēkās biksēs un melnā žaketē.

Abi palaikam palūkojās uz mani, Karls pamāja un izgāja ārā.

Svešais nāca uz manu pusi, apmēram no divsimt metru attāluma uzsaucot:

-    Vai vēlaties ko iedzert, Langa kungs?

Man nebija ilgi jādomā.

-     Skotu viskiju, lūdzu! es saucu.

Tas viņu izmācis.

Apmēram simt metru attālumā viņš apstājās pie galda un atvēra mazu sudraba kastīti, no kuras izņēma cigāru, aizdedza un turpināja gājienu.

Kad viņš bija pietiekami tuvu, es pamanīju, ka tas ir apmēram piecdesmit gadus vecs virs, samērā izskatīgs, tikai ar savādu spīdumu sejā. Lampu gaisma atspīdēja viņam pierē, kas šķita teju mirdzam. Bet tie nebija ne sviedri, ne eļļa vienkārši dīvains spīdums.

Apmēram desmit metru attālumā no manis viņš pasmaidīja un pastiepa roku, un es jau biju piecēlies kājās, gatavs sveikt viņu kā senu draugu.

Viņa plauksta bija karsta, bet sausa. Svešais aplika man roku ap pleciem un apsēdināja uz dīvāna, kur iekārtojāmies kā labi paziņas. Ja viņš vienmēr sēdēja tik tuvu ciemiņiem, kāpēc vajadzīga tik liela istaba?

-     Naims Murdahs, viņš iepazīstināja ar sevi. Priecājos jūs satikt!

Viņam bija skaista balss un patīkams austrumnieka akcents. Man radās priekšstats, ka viņš prot vēl vismaz duci valodu. Vīrietis nokratīja cigaretes pelnus aptuvenā pelnutrauka virzienā un pieliecās man tuvāk.

-     Rasels man daudz par jums stāstījis. Šķiet, jūs viņam patīkat.

Par šo kungu es sapratu divas lietas: viņš bija liels melis un ļoti bagāts.

Spīdums uz viņa pieres nebija nopirkts par naudu, tā bija pati nauda. Šis kungs ēda, dzēra, valkāja un elpoja naudu tādā daudzumā, ka tā bija uzsūkusies viņa porās. Jūs teiksiet, ka tas nav iespējams, bet nauda tiešām bija padarījusi šo viru skaistu.

Mans kompanjons iesmējās.

-    Jā, nudien! Rasels ir ļoti ievērojams cilvēks, ļoti ietekmīgs. Bet dažkārt man patīk vērot, kā viņš tiek pārsteigts.

Raselam ir tendence kļūt augstprātīgam. Un jūs, Langa kungs, neļaujat tai realizēties.

Murdaham bija ļoti tumšas acis. Tumšas acu zīlītes un melnas skropstas, kas izskatījās kā krāsotas.

-     Manuprāt, jūs spējat satriekt daudzus cilvēkus, Murdahs sacīja, joprojām smaidot. Man šķiet, tas ir iemesls, kāpēc Dievs ir licis jums ienākt mūsu dzīvē. Vai jums pašam tā nešķiet?

Es iesmējos. Nezinu, kāpēc, jo viņš nebija pateicis neko smieklīgu, bet es smējos kā tāds piedzēries muļķis.

Atvērās durvis, un tajās parādījās paplāte ar viskija glāzēm, ko nesa melnā tērpusies istabene. Mēs katrs paņēmām pa glāzei, istabene brīdi pagaidīja un devās prom nepasmaidījusi un pat nepamājusi.

Es iedzēru lielu malku viskija un jutos apreibis, jau pirms biju to norijis.

-    Jūs esat ieroču tirgonis, es sacīju.

Es nezinu, kādu reakciju gaidīju, bet cerēju sagaidīt vismaz kaut ko. Domāju, ka viņš nosarks, sarausies, kļūs nikns un piedraudēs mani nošaut, bet nekā. Viņš pat neiegrima pārdomās. Mans jaunais paziņa turpināja sarunu, it kā tā būtu pati par sevi saprotama.

-    Jā, esmu gan, Langa kungs. Tas ir mans grēks.

Skaisti gan, es nodomāju. Es esmu ieroču tirgonis, tas ir

mans vienīgais grēks. Iespaidīgi.

Viņš pieklājīgi palūkojās lejup.

-     Es uzpērku un pārdodu ieročus, Murdahs teica, un, manuprāt, ļoti veiksmīgi. Protams, jūs un citi šīs valsts iedzīvotāji mani nosodāt, bet tāda nu ir šīs profesijas ēnas puse. Katram jānes savs krusts.

Iespējams, viņš ņirgājās par mani, taču tobrīd šķita, ka mans nosodījums viņam rūp.

-    Esmu izvērtējis savu dzīvi un uzvedību, man to palīdzēja izdarīt draugs, patiešām reliģiozs cilvēks. Es ticu, ka spēšu atbildēt Dieva priekšā. Un Dievs ir vienīgā persona, kuras

priekšā es grasos atbildēt. Vai varam turpināt sarunu? Viņš atkal pasmaidīja kā atvainodamies. Viņš runāja ar mani tā, kā bija pieradis runāt ar cilvēkiem, kā aktieris, kas gaida, ka viņam lūgs autogrāfu.

-     Skaistas mēbeles, es sacīju.

Mēs pastaigājāmies pa istabu. Izstaipījām kājas, ievilkām plaušās gaisu. Ja ši būtu glezna, pie kājām mums būtu uztriepts medību suņu bars, bet fonā dzelzs vārti, pret kuriem atspiesties. Tā kā vārtu te nebija, es izmēģināju atspiesties pret mēbelēm.

-    Tas ir Boulle, Murdahs sacīja, norādot uz koka skapi, pret kuru bija atspiedies. Es pamāju, jo tā daru vienmēr, kad cilvēki nosauc man nezināmu augu nosaukumus, un uzmanīgi nopētīju misiņa ielaidumu kokā.

-    Viņi ņem vienu finiera plāksni un vienu misiņa plāksni, salīmē kopā un pēc tam izgriež rakstu. Šis, viņš norādīja uz līdzīgu skapi, ir contre Boulle. Redzat? Pilnīgs pretstats. Tādējādi nekas no materiāla neiet zudumā.

Es domīgi pamāju, lūkojoties uz abiem skapjiem, un prātoju par to, cik daudz motociklu man vajadzētu nopirkt, lai es nonāktu pie atziņas, ka varu tērēt naudu ari kam tamlīdzīgam.

Murdahs laikam bija piekusis no pastaigas un lūkojās atpakaļ uz dīvāna pusi. Viņa izturēšanās lika nojaust, ka mūsu pieklājīgā iepazīšanās saruna drīz beigsies.

-    Viena objekta divas puses, Langa kungs, viņš sacīja, paņēmis vēl vienu cigareti. Varētu teikt, ka šie skapji uzskatāmi demonstrē mūsu mazo problēmu.

-    Varētu gan, es sacīju. Bet sākumā vēlos dzirdēt, par ko tieši mēs runājam.

Viņš pagriezās pret mani. Mirdzums joprojām bija redzams, bet vairs neizstaroja siltumu.

-   Protams, par Absolventa pētījumiem, Langa kungs, viņš mazliet izbrīnīts sacīja.

-     Protams.

-     Man ir saistības ar zināmu cilvēku grupu, Murdahs sacīja.

Viņš stāvēja man priekšā, plati izpletis rokas gluži kā politiķis, kas klāsta vēlētājiem savu redzējumu, kamēr es sēdēju uz dīvāna.

-   Šie cilvēki, mājas saimnieks turpināja, ir mani draugi. Ilggadēji biznesa partneri, kas man uzticas un paļaujas uz mani. Vai saprotat?

Protams, viņš neprasīja, vai es zinu, kas ir viņa draugi, toties noskaidroja, vai jēdzieni “uzticība” un “paļāvība” man kaut ko nozīmē. Es pamāju, ka esmu par tādiem dzirdējis.

-     Draudzības vārdā esmu uzņēmies risku, un tas man ir pavisam neraksturīgi, viņš teica. Tas laikam bija joks. Es pasmaidīju. Esmu parakstījis dokumentu, kas nosaka kāda izstrādājuma pārdošanas kvantitāti. Viņš apklusa un palūkojās uz mani, gaidot kādu reakciju. Domāju, jūs zināt, kas tas par izstrādājumu.

-    Helikopteri, es noburkšķēju. Nebija nekādas jēgas izlikties par muļķi.

-   Jā, helikopteri. Godīgi sakot, man pašam tie nepatīk, bet draugi apgalvo, ka savā klasē tie ir izcili. Likās, ka arī Murdaham nepatīk neglītās, metāliskās un eļļainās mašīnas, ko viņš pārdod, tāpēc es pieņēmu lēmumu izteikt savas domas.

-     Tie ir izcili, es sacīju. Helikopteri, ko esat nolēmis pārdot, minūtes laikā var iznīcināt veselu ciematu. Ar visiem tā iedzīvotājiem, protams.

Murdahs uz brīdi aizvēra acis, it kā šāda doma viņam sagādātu sāpes, un varbūt tā arī bija. Bet ne uz ilgu laiku.

-     Kā jau teicu, Langa kungs, man nav jāattaisnojas jūsu priekšā. Mani neinteresē, kur tiks izmantoti manis pārdotie izstrādājumi. Mani uztrauc tikai tas, kā tos pārdot. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un gaidīja, it kā tagad tā būtu mana problēma.

-    Tad ielieciet sludinājumu, es teicu. Samaksājiet par kāda žurnāla aizmugures vāku.

-     Hmm, viņš novilka, it kā uzskatitu mani par pilnīgu idiotu. Jūs neesat uzņēmējs, Langa kungs.

Es paraustīju plecus.

-      Bet es gan, Murdahs turpināja. Turklāt pārzinu šo tirgus daļu. Likās, ka viņam kaut kas iešāvies prātā. Es taču jums neiesaku, kā… To izteicis, Murdahs saprata, ka vispār nezina, ar ko es nodarbojos, tāpēc nevar par to runāt.

-     Braukt ar motociklu? es piedāvāju.

Viņš pasmaidīja.

-    Ja jūs tā sakāt. Viņš apsēdās uz dīvāna, šoreiz tālāk no manis. Produkts, ko vēlamies pārdot, ir pārāk specifisks, lai to reklamētu uz žurnāla vāka. Ja jūs izgatavojat jaunu peļu slazdu, jūs to varat reklamēt, sakot, ka tas ir jauns slazds. Bet, ja jūs gribat pārdot čūsku slazdu, jums pirms tam jānodemonstrē, kāpēc čūskas ir sliktas un kāpēc tās vajadzētu ķert slazdā. Saprotat? Un tikai pēc tam jūs varat runāt par savu jauno čūsku slazdu. Vai saprotat?

-    Tāpēc jūs sponsorēsiet teroraktu, lai jaunā militārā spēļmantiņa nonāktu vakara ziņās. Es to visu zinu. Un Rastijs zina, ka es zinu. Es palūkojos pulkstenī un cerēju, ka izskatīšos tā, it kā pēc pāris minūtēm man būtu tikšanās ar kādu citu ieroču tirgotāju. Bet Murdahu neviens nedrīkstēja steidzināt.

-    Jā, jūs pareizi sapratāt, viņš ikdienišķi teica.

-    Un kāda ir mana loma šajā notikumā? Labi, tagad es zinu, ka jūs esat ko tādu ieplānojis. Ko man iesākt ar šo informāciju? Ierakstīt plānotājā? Sarakstīt par to dziesmiņu?

Murdahs palūkojās uz mani, dziļi ievilka elpu un mierīgi izelpoja, it kā būtu gājis pareizas elpošanas kursos.

-    Jūs, Langa kungs, veiksiet šo teroraktu.

Klusums. Ilgs klusums. Es izjutu ko līdzīgu horizontālam vertigo it kā istabas sienas milzīgā ātrumā triektos man virsū un pēc tam atkal atkāptos, liekot man justies mazam un nenozīmīgam.

-     Skaidrs, es izstomīju.

Klusums. Istabā ieplūda ceptu zivju pirkstiņu smarža.

-     Vai es drīkstu ko piebilst? es jautāju. Mēle nez kāpēc lāgā neklausīja. Ja es palūgtu, lai jūs ar visiem draugiem un radiem ejat ellē, jo es neko tādu nedarīšu, kas tādā gadījumā notiktu?

Nu bija Murdaha kārta ieskatīties pulkstenī, likās, ka viņu šī saruna ir nogarlaikojusi. Arī plašais smaids no šī vīra sejas bija pazudis.

-     Šādu iespēju, Langa kungs, nevajadzētu apsvērt.

Es sajutu vēja pūsmu un pagriezies ieraudzīju, ka man aiz muguras stāv Bārnss un Lūkass. Bārnss izskatījās mierīgs, Lūkass ne pārāk. Murdahs pamāja, un abi amerikāņi pievirzījās tuvāk, nostājoties viņam abās pusēs. Murdahs pastiepa roku uz Lūkasa pusi, pat nepaskatījies uz viņu.

Lūkass no jakas kabatas izvilka automātisko pistoli, manuprāt, tā bija 9 milimetru Steyr. Bet tam nebija nekādas nozīmes. Viņš ielika ieroci Murdaham rokā un pagriezās pret mani, ar skatienu izmisīgi mēģinot nodot kādu ziņu, ko es nespēju atšifrēt.

-     Langa kungs, Murdahs sacīja, jums jādomā par divu cilvēku drošību savu un Vulfa jaunkundzes. Nezinu, cik augstu jūs vērtējat savu dzīvību, bet ceru, ka esat pietiekami liels džentlmenis, lai padomātu par viņējo. Padomājiet kārtīgi! Pēkšņi mans paziņa atkal pasmaidīja, it kā sliktāko jau būtu pateicis. Bet, protams, jums jārīkojas pēc saviem ieskatiem.

Runājot viņš palūkojās uz mani un atlaida pistoles drošinātāju. Manas rokas nosvīda un mēle pielipa aukslējām. Es gaidīju. Tas bija vienīgais, ko varēju darīt.

Kādu brīdi Murdahs vēroja mani. Tad pastiepa roku, piespieda pistoli Lūkasam pie kakla un divreiz izšāva.

Tas notika tik strauji un negaidīti, tik absurdi, ka uz sekundes simtdaļu šķita pat smieklīgi. Tur stāvēja trīs vīri pif paf-, un tad tur bija tikai divi vīri. Tiešām smieklīgi.

Es sapratu, ka esmu mazliet apčurājies. Nedaudz, bet pietiekami, lai pamanītu.

Es samirkšķināju acis. Murdahs bija padevis ieroci Bārnsam, kas pamāja kādam pie durvīm.

-     Kāpēc tā vajadzēja? Kāpēc lai kāds darītu kaut ko tik briesmīgu?

Jūs domājat, ka to teicu es, vai ne? Taču tas bija Murdahs. Viņa balss šķita klusa un mierīga. Tas bija briesmīgi, Langa kungs, viņš turpināja, briesmīgi, jo šādai rīcībai nebija nekāda iemesla. Bet nāvei vienmēr nepieciešams atrast iemeslu!

Es palūkojos uz viņa seju, bet nespēju koncentrēties. Gan seja, gan balss likās plūstam, atpeldam un aizpeldam.

-    Teiksim tā: lai gan Lūkasa kungam nebija nekāda iemesla mirt, man bija iemesls viņu nogalināt. Tas jau skan labāk, vai ne? Es nogalināju viņu, lai kaut ko pierādītu jums, Langa kungs. Viņš ievilka elpu. Lai pierādītu, ka es varu to izdarīt.

Viņš palūkojās uz Lūkasa ķermeni, un es darīju to pašu.

Tas nebija nekāds patīkamais skats. Pistoles stobrs bija pielikts tik tuvu viņa kaklam, ka tagad tajā rēgojās liels, asiņains caurums. Es nespēju ilgi skatīties uz to.

-    Vai saprotat, par ko es runāju?

Viņš pieliecās man tuvāk.

-    Šis vīrs bija akreditēts diplomāts no Amerikas, Murdahs turpināja, ASV vēstniecības darbinieks. Viņam noteikti bija daudz draugu, sieva, iespējams, arī bērni. Vai šāds cilvēks var vienkārši pazust?

Istabā ienāca divi vīri un aizvāca Lūkasa ķermeni. Es joprojām klausījos Murdahā.

-     Skatieties patiesībai acīs, Langa kungs! Ja es gribu, lai kāds cilvēks vienkārši pazustu, tā arī notiek. Es viņu nošauju savā mājā, viņš noasiņo uz mana paklāja un pazūd bez pēdām. Neviens mani neapturēs ne policija, ne slepenie aģenti, ne

Lūkasa kunga draugi. Un visādā ziņā ne jau nu jūs. Vai saprotat?

Es atkal paskatījos uz viņu un redzēju spožās acis un spīdumu ap pieri. Viņš iztaisnoja kaklasaiti.

-     Langa kungs, mājas saimnieks uzrunāja mani, vai esmu jums devis iemeslu padomāt par Vulfa jaunkundzes drošību?

Es pamāju.

Viņi aizveda mani atpakaļ uz Londonu, un arī šoreiz es ceļoju ar seju Lincoln paklājā. Mani izlaida kaut kur upes dienvidos.

Es šķērsoju Vaterlo tiltu un devos tālāk pa Strandu, apstājos pie kāda skatloga un iemetu pa monētai astoņpadsmitgadīgu ubagu rokās, vēloties, kaut īstenība būtu sapnis vēl vairāk, nekā jebkad esmu vēlējies, kaut sapnis kļūtu par īstenību.

Maiks Lūkass lūdza mani būt piesardzīgam. Viņš bija riskējis manis dēļ. Es nepazinu šo vīrieti un nebiju lūdzis uzņemties risku, bet viņš to darīja, jo bija profesionālis, kam nepatika, kādā virzienā strādā viņa darbabiedri.

Pif, paf.

Atpakaļceļa nav. Es nevaru apturēt pasauli.

Šodien man visu bija žēl. Maika Lūkasa, ubagu uz ielas, bet visvairāk sevis. Tam bija jāpieliek punkts. Es devos mājup.

Man vairs nebija nekāda iemesla baidīties doties uz savu dzīvokli, jo visi tie cilvēki, kas pagājušās nedēļas laikā bija man sekojuši, tagad soļoja tepat līdzās. Iespēja mierīgi apgulties savā gultā bija vienīgais pozitīvais šajā situācijā. Es soļoju pa Beisvoteru un mēģināju izpīpēt, vai šajā situācijā ir kaut kas smieklīgs.

Tas nebija viegli, un es joprojām neesmu pārliecināts, ka man tas izdevās, bet tā nu es smagos apstākļos parasti mēdzu rīkoties. Ko nozīmē pateikt, ka viss neiet tik labi, kā gribētos? Kas tad ir tas labais, ar ko konkrētā situācija tiek salīdzināta?

Vai tā ir dzīve pirms pāris stundām vai gadiem? Bet ko tas nozīmē? Ja divas mašīnas lielā ātrumā bez bremzēm traucas pretī ķieģeļu sienai un viena mašīna ietriecas sienā divas sekundes ātrāk nekā otra, vai jums ir iemesls teikt, ka otrā mašīna ir daudz laimīgāka?

Nāve un nelaimes uzglūn ik uz soļa. Protams, uzglūnēt jau vēl nenozīmē uzbrukt. Cik reižu mēs esam braukuši ar motociklu, kam nav pārsprāgusi riepa? Cik vīrusu ir aizlidojuši garām, mūs neskarot? Cik reižu mēs esam gājuši pa ielu un mums uz galvas nav uzkritis ne puķu pods, ne klavieres?

Ja vien mēs katru reizi nekrītam ceļos pateicībā, kad kāda nelaime nav notikusi, tad nav arī īpašas vajadzības gaudot, ja nelaime mūs tomēr piemeklē. Mūs vai kādu citu. Te nav ko salīdzināt.

Un galu galā mēs visi jau sen esam miruši vai arī nekad neesam piedzimuši, un visa šī pasaule ir viens vienīgs sapnis.

Nu redz. Šī ir tā smieklīgā puse.

14.  nodaļa

Brīvība mūsdienās mostas tik reti, ka to redzam tikai tad, kad kāda sirds nikni saceļas pret netaisnību, lai apliecinātu brīvību.

Tomass Mors

Nonācis pie mājas, es pamanīju divas lietas, ko nebiju gaidījis tur redzēt. Viens bija mans Kawasaki ar nobrāztu krāsu un asinīm klāts, bet braukšanas kārtībā. Otrs bija spilgti sarkans TVR.

Pie stūres gulēja Ronija, uzvilkusi mēteli līdz degunam. Es atvēru pasažieru puses durvis un apsēdos viņai blakus. Meitene atvēra acis un palūkojās uz mani.

-    Labvakar, es sacīju.

-    Sveiks, viņa atteica un samirkšķināja acis. Ak Dievs, cik pulkstenis? Man salst.

-    Bez piecpadsmit viens. Gribi uznākt augšā?

Viņa padomāja.

-    Tātad tu sper pirmo soli, Tomas?

-    Es? es pārvaicāju. Nu, kā uz to skatās. Es atvēru durvis.

-    Kā to saprast?

-     Vai nu tu atbrauci pie manis, vai ari esmu pārbūvējis savu māju tā, lai ēka atrastos pie tavas mašīnas.

Ronija pasmaidīja.

-     Es gribētu tasi tējas.

Mēs sēdējām virtuvē, dzērām tēju un smēķējām. Ronija domāja par kaut ko citu, un varēja skaidri redzēt, ka meitene ir raudājusi. Vai nu tā, vai arī viņa bija izmēģinājusi jaunu veidu, kā uzklāt skropstu tušu zem acīm. Es piedāvāju viskiju, bet viņa to noraidīja, tāpēc es izdzēru to pats. Mēģināju koncentrēties uz Roniju, nevis Lūkasu, Bāmsu vai Murdahu, jo viņa bija pie manis, bet tie trīs ne.

-    Tomas, vai varu tev ko vaicāt?

-    Protams.

-    Vai tu esi gejs?

Nudien! Vai tad viņa nevarēja runāt par filmām, lugām un slēpošanu?

-     Nē, Ronij, neesmu vis. Un tu?

-     Es arī ne.

Viņa lūkojās tējas krūzē. Taču, tā kā manā miteklī bija pieejama tikai maisiņu tēja, meitenei nebija biezumu, kuros zīlēt.

-    Kas notika starp tevi un tavu draugu? es jautāju, aizsmēķējot cigareti.

-     Ar Filipu. Viņš ir aizmidzis vai devies prom. Es nezinu. Godīgi sakot, man vienalga.

-    Tu tikai tā saki.

-    Nē, patiešām! Man pie pakaļas, ko Filips dara.

Man vienmēr šķiet dīvaini, ka labi audzinātas sievietes var šādi runāt.

-    Jūs vienkārši sastrīdējāties, es mierinoši teicu.

-     Mēs izšķīrāmies.

-Jūs sastrīdējāties, Ronij!

-    Vai es šonakt varu gulēt ar tevi?

Es samirkšķināju acis. Man laikam bija izlicies.

-    Tu gribi gulēt ar mani?

-Jā-

-     Ne tikai manā dzīvokli, bet arī manā gultā?

-     Lūdzu!

-     Ronij…

-    Es varu gulēt ar drēbēm, ja vēlies. Tomas, neliec man lūgt tevi vēlreiz! Tas slikti ietekmē sievietes pašpārliecinātību.

-    Bet lieliski ietekmē vīrieša ego.

-     Aizveries! Viņa nolieca galvu. Tu man nemaz vairs nepatīc.

-    Jā, tas mani pārliecināja.

Mēs piecēlāmies un devāmies uz guļamistabu.

Viņa patiešām aizgāja gulēt ar visām drēbēm. Tāpat arī es. Mēs gulējām gultā un skatījāmies griestos. Kad, manuprāt, bija pagājis pietiekami ilgs laiks, es saņēmu viņas roku. Tā bija silta un maiga.

-     Par ko tu domā?

Godīgi sakot, es neatceros, kurš no mums to jautāja pirmais, bet tonakt šis jautājums izskanēja vismaz piecdesmit reižu.

-    Neko.

Arī to mēs teicām ļoti bieži.

Ronija bija nelaimīga. Nevarētu teikt, ka viņa man atklāja savu dzīvesstāstu kā no grāmatas. Drīzāk es dabūju dzirdēt dažus fragmentus, bet brīdī, kad iedziedājās cīrulis, nomainot lakstīgalu, es jau zināju pietiekami daudz.

Viņa bija vidējais bērns ģimenē. Daudzi cilvēki uzreiz teiktu: “Ak tā, tad jau skaidrs!” bet arī es esmu vidējais bērns, tāpēc man tas nešķiet nekas traks. Viņas tēvs strādāja Sitijā, pelnot naudu uz nabadzīgo rēķina, un abi brāli cerīgi lūkojās tajā pašā virzienā. Kad Ronija bija pusaudze, viņas māte neglābjami aizrāvās ar niršanu un katru gadu sešus mēnešus pavadīja dažādos pasaules nostūros, nirstot okeānu dzīlēs. Pa to laiku tēvs veda mājās mīļākās.

-    Par ko tu domā? viņa man jautāja.

-     Neko.

-     Neticu.

-     Nu, es nezinu… vienkārši domāju.

Es noglāstīju viņas roku.

-    Par Sāru?

Man jau likās, ka Ronija vaicās ko tādu, lai gan es biju mēģinājis izvairīties no attiecību jautājuma, nepieminot Filipu.

-    Arī par viņu. Es paspiedu Ronijas roku. Godīgi sakot, es taču šo sievieti gandrīz nemaz nepazīstu.

-    Tu viņai patīc.

Es iesmējos.

-     Tam nu gan es neticu. Pirmajā mūsu tikšanās reizē Sāra domāja, ka esmu ieradies nogalināt viņas tēvu. Bet pēdējā reizē, kad tikāmies, viņa mēģināja pasniegt man balto spalvu par gļēvulību. Es atteicos iet karā pret viņu ienaidnieku.

Izlēmu, ka šobrīd nestāstīšu par skūpstu.

-     Kādu ienaidnieku?

-    Tas ir garš stāsts.

-    Tev ir patīkama balss…

Es pagriezu galvu un palūkojos uz viņu.

-     Ronij, ja kāds anglis tev saka, ka tas ir garš stāsts, tas nozīmē, ka viņš negrasās to stāstīt.

Es pamodos. Tas nozīmē, ka kādā brīdī biju aizmidzis, bet nesapratu, kad tas varēja notikt. Mani pārņēma mērena panika, jo iedomājos, ka deg māja.

Es izlēcu no gultas un iebrāzos virtuvē, kur Ronija pannā dedzināja gaļu. Dūmi bija pacēlušies līdz pat vēdlodziņiem, un fonā skanēja Radio 4. Viņa bija uzvilkusi manu vienīgo tīro kreklu, un tas mani nedaudz nokaitināja, jo biju gribējis to pataupīt kādam svarīgākam notikumam, piemēram, mazdēla divdesmit pirmajai dzimšanas dienai. Taču Ronijai tas piestāvēja, tāpēc es neko neteicu.

-     Kāda gaļa tev garšo?

-     Labi apcepta, es meloju, palūkojies viņai pār plecu pannā.

-     Vari uztaisīt sev kafiju, viņa teica un atkal pievērsās pannai.

Es jau gribēju vērt vaļā ātri pagatavojamās kafijas kārbu, bet Ronija pamāja uz leti, kur bija redzams, ka pa nakti mūs apciemojusi Iepirkumu feja un atnesusi daudz kā laba.

Es atvēru ledusskapi un ieskatījos kāda cita cilvēka dzīvē. Tur bija olas, siers, jogurts, steiks, piens, sviests un divas pudeles baltvīna. Visu trīsdesmit sešu gadu laikā manā ledusskapī tādas lietas vienkop nekad nebija redzētas.

-     Es tev samaksāšu, es sacīju.

-    Liecies taču mierā! Ronija atcirta un mēģināja ar vienu roku sasist olu uz pannas malas.

-     Vai tev nav jābūt galerijā? es jautāju, izbaudot īstas pupiņu kafijas smaržu. Jutos pavisam apmulsis.

-    Es piezvanīju Terijam un teicu, ka man saplīsusi mašīna. Bremzes. Nezinu, kad varēšu ierasties.

Izklausījās dīvaini.

-    Tas nozīmē, ka patiesībā tev šorīt bija agrā darba diena?

Ronija iesmējās un nolika man priekšā šķīvi ar ēdienu

melnā, dzeltenā un baltā krāsā. Tas izskatījās briesmīgi, bet garšoja brīnišķīgi.

-     Paldies, Tomas!

Mēs soļojām pa Haidparku, kādu laiku sadevušies rokās un pēc tam atkal tās atlaiduši, it kā tas mums neko nenozīmētu. Pār Londonu spoži spīdēja saule.

-     Par ko?

Ronija nolaida skatienu un paspēra malā neredzamu akmentiņu.

-    Ka nemēģināji vakarnakt ar mani pārgulēt.

-     Laipni lūdzu.

Nudien nezinu, ko viņa gribēja no manis dzirdēt un vai man vajadzēja to uztvert kā sarunas sākumu vai kā beigas.

Tāpēc es piebildu: Paldies, ka pateici man paldies, liekot tam izklausīties kā sarunas beigām.

-    Beidz muldēt!

-     Nē, patiešām! Es to nudien novērtēju. Katru dienu es nemēģinu pārgulēt ar miljoniem sieviešu, bet neviena no viņām man par to neizsaka pateicību. ŠI ir patīkama pārmaiņa.

Mēs soļojām tālāk. Mums pretī lidoja balodis, kas pēdējā bridi pasitās sānis, it kā pēkšņi būtu sapratis, ka mēs neesam viņa senie paziņas. Pa ielu maršēja divi zirgi, kuru mugurā sēdēja tvidā ģērbti jātnieki. Laikam no kavalērijas. Zirgi izskatījās inteliģenti.

-    Vai tev šobrīd kāda ir, Tomas?

-    Tu jautā par sievietēm?

-    Jā. Vai tu guli ar kādu?

-    Tu gribi zināt, vai es guļu ar kādu vienā gultā?

-     Atbildi nopietni, citādi es izsaukšu policiju! viņa smējās. Es biju licis viņai smieties. Tā bija jauka sajūta.

-     Nē, Ronij, es pašlaik neguļu ne ar vienu sievieti.

-    Varbūt ar vīrieti?

-     Nē. Nedz ar vīrieti, nedz dzīvnieku, nedz ar ko citu.

-     Kāpēc ne?

Es nopūtos. Godīgi sakot, es pats nezināju, kāpēc, bet Roniju tāda atbilde nebūtu apmierinājusi. Es sāku runāt, īsti nesaprotot, ko gribu pateikt.

-    Jo sekss nes vairāk nepatikšanu nekā prieka. Jo vīrieši un sievietes ir pārāk atšķirīgi, tādēļ viens no viņiem vienmēr dabū vilties. Jo mani pārāk daudzas nav uzrunājušas, un man pašam nepatīk uzsākt šādas sarunas. Man tas ne pārāk padodas. Man pārāk patīk būt vienam. Vairāk iemeslu es nevaru izdomāt. Es ievilku elpu.

-    Labi, Ronija noteica. Viņa soļoja atmuguriski, lai varētu skatīties man sejā. Kura no tām ir īstā atbilde?

-    B variants, pēc īsa pārdomu brīža es sacīju. Mēs gribam dažādas lietas. Vīrieši grib pārgulēt ar vienu sievieti. Pēc

tam viņi grib pārgulēt ar citu sievieti. Un vēl citu. Tad viņi grib uzēst un pagulēt, un tad atkal nodarboties ar seksu ar citu sievieti. Un tā līdz nāves stundai. Sievietes, te nu man bija jāizvēlas vārdi rūpīgāk, jo es runāju par dzimumu, pie kura nepiederu, grib attiecības. Viņas var nedabūt attiecības, var pārgulēt ar daudziem vīriešiem, pirms dabūs attiecības, bet tieši to viņas vēlas. Tas ir viņu mērķis. Vīriešiem nav šūpuli ieliktu mērķu. Tāpēc viņi tos izgudro. Izdomā futbolu, uzsāk kautiņus, pelna daudz naudas, uzsāk karus vai dara vēl daudz ko citu, jo viņiem nav viena liela mērķa.

-    Muļķības, Ronija atteica. Vai tu tiešām domā, ka mans mērķis ir attiecības ar tevi?

Hmm, sarežģīti. Tiešs trāpījums.

-     Nezinu, Ronij. Es neuzdrošinos minēt, kādi varētu būt tavi mērķi.

-     Atkal muļķības! Ņem taču vienreiz dzīvi savās rokās, Tomas!

-     Sākot ar tevi?

Ronija pasmaidīja.

-    Tas jau skan labāk.

Mēs apstājāmies pie telefona būdiņas, un Ronija piezvanīja uz galeriju. Viņa pateica, ka jūtas pārāk nogurusi no mašīnas labošanas un vēlas atpūsties. Tad mēs iekāpām mašīnā un aizbraucām uz Klaridžu paēst pusdienas.

Es zināju, ka man būs jāpastāsta Ronijai, kas noticis un kas varētu notikt. Es zināju, ka man būs nedaudz jāmelo gan sevis, gan viņas labā un jārunā arī par Sāru. Tieši tāpēc es to visu atliku.

Man patika Ronija. Ja viņa būtu apburtā princese, ko tumšā, drūmā pilī apsargā nikns pūķis, es varētu viņā iemīlēties. Bet viņa sēdēja man pretī, pļāpāja un pasūtīja salātus ar jūras veltēm, kamēr stīgu kvartets austriešu tautastērpos spēlēja Mocarta skaņdarbus.

Es palūkojos apkārt, lai ieraudzītu sekotājus, kas tagad varēja būt no divām frontēm. Nevienu neizdevās saskatīt, ja nu vienīgi CIA aģentu rindās bija uzņēmuši septiņdesmit gadus vecas atraitnes, kas izskatījās tā, it kā viņām uz sejas būtu uzbērts miltu maiss.

Godīgi sakot, mani neuztrauca, ka man seko, es tikai negribēju, lai noklausās sarunas. Pusdienu vietu bijām izvēlējušies nejauši, tāpēc maniem sekotājiem noteikti nebija laika uzstādīt noklausīšanās iekārtas. Es sēdēju ar muguru pret zāli, tāpēc diktofonā ierakstīt nevarētu. Es ielēju mums PouillyFuisse vīnu, ko Ronija bija izvēlējusies, un sāku runāt.

Stāsts sākās ar brīdi, kad redzēju mirstam Sāras tēvu. Es gribēju pastāstīt pašu sliktāko jau sākumā, lai turpmākais vairs neliktos tik briesmīgs, turklāt nedrīkstēju likt viņai nojaust, ka esmu nobijies, jo tas nu nemaz nepalīdzētu.

Ronija visu uztvēra samērā mierīgi. Mazliet sliktāk gāja jūras velšu salātiem, kam tika veltīts tik maz uzmanības, ka viesmīlis bija spiests tos aizvākt.

Es beidzu savu stāstu un sapratu, ka stīgu kvartetam aptrūcies Mocarta skaņdarbu, tādēļ viņi spēlēja kaut ko līdzīgu “Supermeņa” tēmai. Ronija lūkojās uz galdu un rauca pieri. Es zināju, ka viņa vēlas iziet ielās un izkliegt visu, ko dzirdējusi, zvanīt kādam un sūdzēties, piekaut kādu un paziņot visās avīzēs, cik pasaule ir netaisna. Jo kā gan cilvēki var turpināt smieties un iepirkties, ja notiek tādas lietas? Arī es to vēlējos darīt, kad redzēju Aleksandru Vulfu, automāta zalves sašķaidītu. Beidzot Ronija ierunājās, balsij dusmās trīsot:

-     Un tu to darīsi? Tu darīsi, ko viņi tev liek?

Es palūkojos uz meiteni un paraustīju plecus.

-    Jā, Ronij, darīšu. Es to nevēlos, bet alternatīva ir daudz sliktāka.

-    Tātad tas ir tavas rīcības iemesls?

-Jā. Cilvēki ļoti bieži izvēlas starp divām iespējām, atmetot sliktāko. Ja es nepiekritīšu sadarboties, viņi nogalinās Sāru.

Tie ļaudis jau ir nogalinājuši viņas tēvu, tas nozīmē, ka vēl viena slepkavība viņiem neko daudz nekaitēs.

-     Bet bojā taču ies cilvēki! Ronijas acīs bija asaras. Ja viesmīlis tobrīd nebūtu atnesis jaunu vīna pudeli, es noteikti apskautu meiteni. Tā vietā es tikai saņēmu viņas roku.

-     Cilvēki ies bojā tik un tā, es sacīju, apzinoties, ka izklausos pēc Bārnsa. Ja es to nedarīšu, viņi nolīgs kādu citu. Rezultāts būs tāds pats, bet Sāra tiks nogalināta. Tā tas notiks.

Ronija atkal lūkojās uz galdu, bet apzinājās, ka man ir taisnība. Tomēr viņa turpināja pārbaudīt visas pārējās iespējas.

-     Bet kā tad ar tevi? viņa jautāja. Ja viņiem slepkavība neko nenozīmē, kas notiks ar tevi? Beigās tevi tik un tā nogalinās vai nu tu viņiem palīdzēsi, vai ne.

-     Viņi mēģinās, tas nu ir tiesa.

-    Un kas tad nav tiesa? viņa izsaucās, lai gan, manuprāt, tas tā nebija domāts.

-     Mani jau iepriekš vairākkārt mēģinājuši nogalināt, bet tas nekad nav izdevies, es teicu. Zinu, tu domā, ka esmu lamzaks, kurš pat kafiju nevīžo nopirkt, bet es protu par sevi parūpēties. Es pasmaidīju. Ja ne, es atradīšu kādu smuku skuķi, kas to izdarīs.

Ronija izmocīja smaidu.

-    Tādu tu jau esi atradis, viņa teica un izņēma no somas maku.

Kamēr pusdienojām, bija sācis līt, un Ronija nebija pārvilkusi kabrioletam jumtu, tādēļ mēs skrējām pa Meifēru, cik ātri vien varējām.

Es mēģināju uzvilkt mašīnai pārsegu, prātojot, kā gan lai noklāj tās sešas collas starp rāmi un vējstiklu, kad kāds uzlika roku man uz pleca. Es mēģināju saglabāt mieru.

-     Kas tu, pie velna, esi? vaicāja vīrieša balss.

Es lēni iztaisnoju muguru un palūkojos atpakaļ. Viņš bija manā augumā un vecumā, bet daudz bagātāks. Mugurā šim

vīrietim bija Jermyn Street krekls, viņa uzvalks bija no Savile Row, bet balss izkopta kādā no dārgajām privātskolām.

-     Filip! viņa izsaucās. Tieši to es biju gaidījis.

-     Kas tas tāds? Filips bļāva, lūkojoties uz mani.

-     Labdien, Filip!

Es patiešām mēģināju būt pieklājīgs.

-    Tinies! Filips uzbrēca un pagriezās pret Roniju. Vai šis ir tas mērglis, kas dzer manu degvīnu?

Mums blakus apstājās spilgtos džemperos tērptu tūristu bariņš. Viņi priecīgi smaidīja un cerēja, ka mēs patiesībā esam labākie draugi. Arī es tā cerēju, bet dažkārt ar cerību vien nepietiek.

-     Filip, nemuļķojies! Ronija aizcirta motora pārsegu un pienāca mums klāt. Situācija kļuva saspringta, tāpēc es mēģināju virzīties prom. Es nudien nevēlējos iesaistīties šī pārīša attiecību kārtošanā, bet Filips tā nebija ar mieru.

-    Kur tu, ellē ratā, taisies iet? viņš iebrēcās, kaujinieciski paceļot zodu.

-     Prom, es atteicu.

-    Ko tu no sevis iedomājies, ķēms tāds? viņš turpināja un saķēra mani aiz žaketes atloka. Pietiekami stipri, lai neļautu man aiziet, bet ne tik stipri, lai mēs uzsāktu kautiņu. Tas mani nedaudz nomierināja, un es palūkojos uz Roniju, aicinot viņu to visu nokārtot mierīgi.

-     Filip, neuzvedies kā muļķis! viņa teica.

Protams, tas bija pats sliktākais, ko viņa būtu varējusi pateikt. Kad vīrietis ir iedzīts stūrī, pēdējais, kas viņu varētu nomierināt, ir atziņa, ka viņš uzvedas muļķīgi. Ja es būtu sieviete, noglāstītu viņam pieri un uzsmaidītu, darītu jebko, lai nomierinātu viņa hormonus.

-    Es uzdevu tev jautājumu! Filips auroja. Kas tu tāds esi? Tu dzer manu degvīnu un salaid ar manu skuķi?

-      Laid mani vaļā, es sacīju. Tu saburzīsi žaketi. Redziet, cik saprātīgi es runāju! Es nemēģināju iedzīt viņu

stūri, piespiest pie sienas vai izaicināt uz divkauju. Es tikai norādīju, ka šis puisis bojā manu žaketi. Kā vīrs vīram.

-     Man nospļauties par tavu žaketi, idiots tāds!

Nu, ar to pietika. Visi iespējamie diplomātiskie ceļi bija nogriezti, atlika vien vardarbība.

Es metos šim puisim virsū, viņš pretojās, kā jau cilvēki parasti to dara. Es padevos spiedienam, ko cilvēki parasti negaida, iztaisnoju viņa roku un sagriezu tā, ka šim nācās pagriezties, lai noturētos pie manas žaketes atloka. Es saķēru otru viņa roku, lai neļautu atlaist satvērienu, un viegli uzspiedu uz elkoņa. Ja vēlaties zināt, tā ir aikido tehnika, saukta nikkyo, kas ar minimālu piepūli izraisa lielas sāpes.

Filips nokrita ceļos uz ietves, mēģinot samazināt sāpīgo spiedienu uz plauktas locītavas. Es neļāvu viņam nogāzties ar seju pret asfaltu, jo negribēju, lai viņš sadauzās tik ļoti, ka zaudē jebkādu sajēgu un metas vēl vienā tuvcīņas raundā. Tāpat es nevēlējos, lai Ronijai būtu jāsēž pie viņa slimnīcas palātā un jātur viņa roka.

-    Atvaino, es sacīju un palaidu viņu vaļā. Vai viss kārtībā?

Filips papurināja roku un nikni paglūnēja uz mani, bet mēs abi zinājām, ka nākamā raunda nebūs. Iespējams, viņš pat nebija sapratis, ka es izmantoju kaujas paņēmienu.

Ronija iespraucās starp mums un uzlika rokas Filipam uz krūtīm.

-     Filip, tu esi visu pārpratis!

-     Vai tiešām?

-    Jā! Šī ir lietišķa tikšanās!

-     Nemuldi! Es zinu, ka tu ar viņu guli! Es taču neesmu muļķis!

Acīmredzot Filips gaidīja, ka Ronija noliegs šo pēdējo paziņojumu, bet meitene pagriezās pret mani un piemiedza ar aci.

-             Tas ir Arturs Kolinss, viņa sacīja. Filips pakasīja pakausi.

-    Viņš ir gleznojis to triptihu, ko mēs redzējām Bātā, atceries? Tev tas patika.

Filips palūkojās uz Roniju, tad uz mani un atkal uz Roniju. Puisis jutās nokaunējies, ka nav pazinis slavenu mākslinieku, taču likās arī atvieglots, jo nu bija radies iemesls neatriebties par to, ka tiku uzveicis viņu pirmajā kautiņa raundā. Nu redz, pavisam cita lieta, varam kopā pasmieties!

-    To ar aitām? Filips pārjautāja, ar ierastu kustibu iztaisnojot kaklasaiti un krekla atlokus. Es lūkojos uz Roniju, bet viņa man nedeva nekādu mājienu.

-     Patiesībā tie ir eņģeļi, es sacīju, bet daudzi notur tos par aitām.

Šāda atbilde viņam patika. Filips plaši pasmaidīja.

-      Lūdzu, piedodiet, Artur! Ko gan jūs padomāsiet par mani!? Man likās, ka… labi, tam nav nozīmes. Ir kāds puisis… tam tiešām šobrīd nav nozīmes.

Te slēpās kas vairāk, tomēr es izlēmu izlikties par muļķi un papletu rokas, lai apliecinātu, ka visu saprotu un pats mēdzu pieļaut šādas kļūdas.

-     Vai atļausiet man īsu brītiņu parunāt ar Roniju? Filips jautāja, saņemot meiteni aiz rokas.

-    Protams! es atteicu. Biju ieguvis jaunu draugu.

Tie abi pavirzījās malā, un es pēkšņi sapratu, ka pagājušas jau piecas minūtes kopš pēdējās cigaretes izsmēķēšanas un ka tas steidzami jālabo. Tūristi spilgtajos džemperos joprojām uzkavējās netālu no mums, un es viņiem smaidot pamāju, it kā teiktu: “Jā, Londona ir viena traka vieta, bet te ir ari daudz kā skaista, ko redzēt, tāpēc uz priekšu!”

Izskatījās, ka Filips mēģina salabt ar Roniju. Viņš acīmredzot izspēlēja “es tev piedodu” kārti, lai gan daudz labāk būtu izmantot kārti “lūdzu, piedod man”. Saku no pieredzes. Ronija izrādīja, ka viņu tas viss garlaiko, un palaikam paskatījās uz mani.

Es pasmaidīju pretī. Tobrīd Filips izvilka no kabatas garu un šauru papīra gabalu un pasniedza to Ronijai. Tā bija lidmašīnas biļete, kas noteikti nozīmēja: “Brauc kopā ar mani, mēs peldēsimies šampanietī un visu nakti mīlēsimies.” Viņš

noskūpstīja Roniju uz pieres vēl viena kļūda un, pamājis Arturam Kolinsam, pazīstamajam māksliniekam, devās prom.

Ronija noskatījās, kā Filips aiziet, un pienāca pie manis.

-     Eņģeļi! viņa iesmējās.

-    H saka Arturs Kolinss.

Ronija paskatījās uz biļeti un nopūtās. Filips grib, lai dodu viņam vēl vienu iespēju. Šis attiecības viņam pārāk daudz nozīmējot.

Es nopūtos un nolaidu skatienu.

-    Viņš ved tevi uz Parizi, ja nemaldos! Izbaudīt tās nerātno pusi?

-    Uz Prāgu, Ronija atteica, un man ausis atskanēja brīdinājuma zvaniņš. Filips saka, ka Prāga esot jaunā Venēcija.

-     Prāga… Vai tad tas nav Čehoslovākijā?

-     Čehijas Republikā. Slovākija ir atdalījusies, un tur nav nekā laba, ko redzēt. Filips ir rezervējis istabu viesnīcā Prāgas centrā.

Ronija vēlreiz paskatījās uz biļeti, un pēkšņi viņai aizrāvās elpa. Es palūkojos uz meiteni, bet nesapratu, kas noticis, katrā gadījumā pa piedurkni viņai nerāpoja milzu zirnekļi vai kas tamlīdzīgs.

-    Kas noticis?

-    CED, viņa teica, aizverot biļeti.

Es saraucu pieri.

-    Kas ir ar viņu? Es nesapratu, kur Ronija atradusi kādu sakritību. Vai tu uzzināji, kas tas tāds ir?

-     Sāras dienasgrāmatā bija rakstīts, ka viņai bijis sakars ar CED.

-     Pareizi.

-     Skaties šeit, Ronija pasniedza man biļeti.

Nez kāpēc mēs to nebijām iedomājušies. Varbūt jebkurš cits cilvēks būtu to iedomājies, tikai ne mēs ar Roniju. Bet saskaņā ar šī ceļojumu biroja paziņojumu R. Kričtona jaunkundzei Čehijas jaunā aviolīnija tiek saukta par CEDOK.

15.  nodaļa

Lai arī kura puse karā būtu uzvarējusi, patiesībā visi ir zaudētāji.

Nevils Čemberlens

Tā nu divas manas dzīves līnijas savienojās Prāgā.

Sāra bija devusies uz Prāgu, un amerikāņi mani sūtīja uz to pašu pilsētu, lai paveiktu pirmo “Sausā koka” operācijas fazi. Es atļāvos pateikt, ka tas ir idiotisks operācijas nosaukums, bet vai nu to bija izdomājis kāds no vadošajiem speciālistiem, vai arī viņi jau bija pasūtījuši veidlapas ar šo nosaukumu, bet jebkurā gadījumā man neizdevās viņus pārliecināt par pretējo.

Tā bija standarta operācija, tās laikā man vajadzēja iefiltrēties teroristu organizācijā un iznīcināt to no iekšpuses, sagandējot dzīvi arī viņu draugiem, radiem un piegādātājiem. Nekas īpašs. Visas militārās organizācijas ar lielākiem vai mazākiem panākumiem laiku pa laikam ar ko tādu nodarbojas.

Otrā operācija, kurā bija iesaistīta Sāra, Bārnss, Murdahs un Absolvents un kuras mērķis bija pārdot pēc iespējas vairāk helikopteru despotiskām varas iestādēm, bija palikusi bez nosaukuma. Es pats to nodēvēju par “Ak Dievs!”.

Tātad tām abām vajadzēja sākties Prāgā.

Man bija jāizlido piektdienas nakti, tādēļ sešas iepriekšējās dienas es pavadīju apspriedēs ar amerikāņiem, bet piecas naktis dzēru tēju ar Roniju un turēju viņas roku.

Filips aizlidoja uz Prāgu nākamajā dienā pēc tam, kad es gandrīz biju salauzis viņam roku, un atstāja Roniju apjukušu un nomāktu. Viņas dzīve jau līdz šim nebija nekāda izprieca, bet nu meitene tika ierauta terorisma un slepkavību pilnā pasaulē, kas turklāt bojāja ari attiecības ar draugu. Tas noteikti nelika viņai justies labāk.

Es noskūpstīju Roniju tikai vienreiz.

Tikšanās ar amerikāņiem notika sarkanā ķieģeļu ēkā pie Henlijas. Tajā bija metriem plašas parketa grīdas, kurām katrs trešais dēlis jau bija atlīmējies, un tikai viena tualete, kurā varēja kārtīgi nolaist ūdeni.

Amerikāņi bija atveduši līdzi mēbeles galdus, krēslus un gultas un izmētājuši tās pa visu māju. Lielāko daļu laika es pavadīju viesistabā, skatoties slaidšovus, klausoties ierakstus, mācoties kontaktpersonu vārdus un paroles, lasot par līdzīgām operācijām. Nevarētu teikt, ka jutos kā skolā, jo pusaudža gados nekad tik nopietni nebiju mācījies, bet noskaņa bija līdzīga.

Katru dienu es ierūcināju amerikāņu salaboto Kawasaki un braucu uz sapulcēm. Viņi gribēja, lai palieku arī pa nakti, bet es aizbildinājos, ka ne dienu nevaru dzīvot, nepabijis Londonā. Amerikāņiem tas patika. Viņi respektē patriotus.

Darba grupa nemitīgi mainījās, bet tajā nekad nebija mazāk par sešiem cilvēkiem. Tajā vienmēr ietilpa kāds izsūtāmais Sems, šad tad parādījās pats Bāmss, daži karli uzturējās virtuvē, dzerot zāļu tēju, vai dežurēja pie durvīm. Un, protams, bija ari speciālisti.

Pirmo sauca Smits tas bija tik klišejiski, ka man nācās tam noticēt. Viņš bija mazs, drukns un briļļains vīrs, kas vienmēr valkāja cieši apspīlētu vesti, daudz runāja par sešdesmitajiem un septiņdesmitajiem, kuri bija paradīze zemes virsū visiem

tiem, kas strādāja Smita lauciņā teroristu ķeršanā. Ja var ticēt šā vīra vārdiem, viņš ar draugiem izbraukājis pusi pasaules, tvarstot Bāderus-Meinhofus* un citas teroristu vienības, gluži kā pusaudze, kas brauc līdzi mūzikas elkiem koncerttūrēs. Jūs jau zināt plakāti ar parakstiem, fotogrāfijas un spilgtas piespraudes ar elku vārdiem.

Smits vīlās marksistos, jo astoņdesmito gadu sākumā tie visi nodrošinājās ar hipotekārajiem kredītiem un dzīvības apdrošināšanu un apmetās uz mierīgu dzīvi. Laiku pa laikam jautrību sagādāja tikai Itālijas Red Brigādes. Centrālamerikas un Dienvidamerikas The Shining Path nebija Smita stilā, pat ne pieminēšanas vērti. Es reiz ieminējos par ĪRA**, bet Smits pasmaidīja kā Češīras kaķis un mainīja sarunas tematu.

Nākamais bija Goldmens garš un tievs īgņa, kam vienīgo gandarījumu sagādāja nepatika pret šo darbu. Likās, ka viņš vienmēr ir ar kaut ko nemierā. Viņaprāt, katram darbam bija pareizais un nepareizais veids, kā to paveikt, arī nolikt telefona klausuli un nolaizīt pastmarku varēja nepareizi. Turklāt nekādas interpretācijas netika pieļautas. Pavadījis kopā ar viņu vienu dienu, es jutos kā Elīza Dūlitla.

Goldmens paziņoja, ka no šī brīža mans vārds būs Djurels, un, kad es painteresējos, kāpēc pats nevaru izvēlēties segvārdu, man tika norādīts, ka šis vārds jau iegrāmatots operācijas “Sausais koks” failos. Kad pavaicāju, ko Goldmens domā par vārdu Tipekss, viņš atcirta, ka tas esot idiotisks vārds, un ieteica man pierast pie Djurela.

Treviss bija cīņas mākslas treneris, kam vajadzēja mani mācīt vismaz stundu dienā, bet viņš tikai ieskrēja, pateica, lai vienmēr mērķēju pretiniekam pa acīm vai ģenitālijām, un pazuda.

Pēdējā dienā ieradās plānotāji divi vīrieši un divas sievietes -, visi tērpušies kā baņķieri un nodrošinājušies ar bieziem

* Vācu terorisma organizācija.

** Īrijas Republikas armija.

portfeļiem. Es pamēģināju flirtēt ar sievietēm, bet viņas neuzķērās. Es iepatikos īsākajam no vīriešiem. Diemžēl.

Garākais no četriem, Lūiss, bija visdraudzīgākais un visvairāk runāja. Likās, ka viņš ir savas jomas eksperts, lai gan es tā arī nesapratu, kas tad ir viņa joma. Lūiss sauca mani par Tomu.

Viens bija skaidrs “Sausā koka” operācijā nebūs nekādu improvizāciju. Šie cilvēki bija profesionāļi, nevis amatieri, kas tikai vakar izstudējuši populārzinātnisku enciklopēdiju par starptautisko terorismu. Vilciens bija uzņēmis ātrumu jau pirms vairākiem mēnešiem, vēl pirms es zināju par tā eksistenci un tiku ierauts šajā ceļojumā.

-    Vai vārds Kintex tev ko izsaka, Tom? Lūiss jautāja, sakrustojot kājas un pieliecoties man tuvāk kā tāds Deivids Frosts.

-    Neko, Luis, es atteicu un aizsmēķēju vēl vienu cigareti, lai viņu pakaitinātu.

-    Tas nekas. Tev jāsaprot, ka pasaulē vairs nav ideālistu.

-     Izņemot mūs abus, Lūis.

Viena no sievietēm ieskatījās pulkstenī.

-     Labi, Tom, izņemot mūs abus, viņš piekrita. Bet brīvības cīnītāji, jaunās pasaules cēlāji un taisnības aizstāvji ir zuduši uz visiem laikiem. Mūsdienu teroristi ir biznesa cilvēki. Patiesībā būt par teroristu ir viena no karjeras iespējām. Labas nākotnes izredzes, ar ceļošanu saistīts darbs, krietna alga un pensija. Ja man būtu dēls, es ieteiktu viņam kļūt vai nu par juristu, vai teroristu. Godīgi sakot, teroristi pat nodara mazāku ļaunumu nekā juristi.

Tas laikam bija joks.

-    Tu, šķiet, nesaproti, no kurienes nāk nauda! viņš paziņoja. Es pamāju kā tāds bērndārznieks. Nu, ir daži sliktie zēni, kā sīrieši, libānieši un kubieši, kas joprojām uzskata, ka terorisms ir viena no valsts nozarēm. Viņi laiku pa laikam izraksta iespaidīgus čekus, un teroristi ielidina Amerikas

vēstniecības logā kādu ķieģeli. Bet pēdējo gadu laikā viņi ir pieklusuši. Tagad svarīgi ir tikai ienākumi, un te nu mēs nonākam pie Bulgārijas.

Viņš atlaidās krēslā. Tā bija zīme vienai no sievietēm, kas piecēlās kājās un sāka lasīt no lapas lai gan esmu drošs, ka tekstu viņa zināja no galvas.

-    Kintex ir it kā valstij piederoša tirdzniecības kompānija, kas atrodas Sofijā, tajā strādā pieci simti divdesmit deviņi darbinieki. Patiesībā Kintex par astoņdesmit procentiem kontrolē narkotiku pārvadāšanu no Tuvajiem Austrumiem uz Rietumeiropu un Ziemeļameriku, kā ari iesaistās legālo un nelegālo ieroču nogādāšanā Tuvajos Austrumos. Viņi uzpērk heroīnu un pārdod to Eiropai. ŠI uzņēmuma darbinieki pārsvarā nav bulgāri, tie ir ārzemnieki ar pastāvīgo dzīvesvietu Vārnā vai Brigē pie Melnās jūras. Kintex kompānija, kas tiek saukta ari par “Globusu”, piedalās naudas atmazgāšanas operācijās visā Eiropā, mainot skaidru naudu pret zeltu un dārgakmeņiem un vadot klientu biznesa operācijas Turcijā un citviet Eiropā.

Sieviete palūkojās uz Lūisu, lai redzētu, vai turpināt. No manas sejas izteiksmes laikam varēja spriest, ka es jau sāku garlaikoties, tāpēc Lūiss deva kolēģei mājienu apsēsties.

-     Jauki puiši, vai ne? viņš jautāja. Tieši viņi iedeva ieroci Mehmetam Ali Agca. Tas man neko neizteica. Tas ir puisis, kas 1981. gadā šāva uz pāvestu Jāni Pāvilu. Masu medijiem tas bija gards kumosiņš.

-    Ak, pareizi! es izsaucos, mēģinot izlikties sajūsmināts.

-     Kintex ir vieta, kur iegriezties, ja gribi savārīt pasaules mēroga nepatikšanas, gāzt valdību, izpostīt kādu valsti vai uzspert gaisā pāris miljonu cilvēku. Paķer kredītkarti un dodies uz Kintex. Cenas gan nav no zemajām.

Lūiss smaidīja, bet es nojautu, ka patiesībā viņā kūsā dusmas. Es uzmetu skatienu pārējiem trim un pamanīju, ka ari tiem sejā rakstīts naids.

-     Vai Kintex bija Aleksandra Vulfa partneri? es jautāju.

-    Jā, Lūiss atteica.

Tikai tad es sapratu, ka nevienam no šiem cilvēkiem, pat Lūisam, nav ne mazākās nojausmas par to, kas tad ir Absolventa studijas un kāpēc patiesībā tiek rīkota “Sausā koka” operācija. Viņi domāja, ka cīnās pret narkotiku pārvadātāju un teroristu organizāciju, lai pasargātu no tiem tēvoci Semu un pārējo pasauli. Viņuprāt, tā bija parasta CIA operācija. Es tiku ieskaitīts otrajā divīzijā, lai iefiltrētos teroristu grupā un pēc pāris dienām atrastu kādu telefona būdiņu, no kuras piezvanīt un nosaukt visus vārdus un adreses, ko vien būtu uzzinājis.

Man likās, ka esmu iestājies autoskolā, kur māca akls instruktors.

Man tika izstāstīts iefiltrēšanās plāns, un amerikāņi lika katru tā fāzi atkārtot vai miljons reižu. Viņi laikam domāja, ka angļi prātā spēj paturēt tikai vienu domu, un, kad pamanīja, ka esmu daudz spējīgāks, sajūsmināti sita cits citam uz pleca un teica: “Labs darbiņš.”

Pēc vakariņām, kurās ļoti aizvainotais Smits pasniedza ārkārtīgi negaršīgas kotletes, Lūiss ar kolēģiem sasaiņoja somas, paspieda man roku un pirms iekāpšanas mašīnā zīmīgi pamāja. Es nepamāju pretī arī tad, kad viņu mašīnas aiztraucās pa dzelteniem ķieģeļiem bruģēto ceļu.

Pateicu karliem, ka iziešu pastaigā, un devos aiz mājas, kur mauriņš stiepās līdz pat upei, atklājot visskaistāko skatu uz Temzu, kādu man līdz šim bija nācies skatīt.

Bija silts vakars, un pretējā krastā pastaigājās jauni pārīši un pensionāri ar suņiem. Pa upi slīdēja daži peldošie namiņi, un to logos spīdēja spoža gaisma. Cilvēki smējās, un es varēju saost konservu smaržu.

Biju iekūlies pamatīgās nepatikšanās.

Pusnaktī ieradās Bārnss, viņš izskatījās pavisam svešādi. Uzvalks bija pazudis, un nu šis diplomāts stāvēja manā priekšā ģērbies tā, it kā gatavotos doties Nikaragvas džungļos. Haki krāsas bikses, tumši zaļš tvilla krekls, Red Wing zābaki. Rolex

vietā bija stājies militāra stila pulkstenis. Varu derēt, ka divu sekunžu laikā viņš varētu nokrāsot seju kamuflāžas krāsā un pazust džungļos. Grumbas vira sejā šķita dziļākas nekā jebkad.

Bārnss lika karliem pazust un apsēdās kopā ar mani dzīvojamā istabā. Viņš nolika uz galda puspudeli Jack Daniels, Marlboro paciņu un šķiltavas kamuflāžas krāsā.

-     Kā klājas Sārai? es jautāju.

Zinu, tas bija muļķīgi, bet man gribējās pavaicāt. Galu galā šajā afērā biju iesaistījies tikai viņas dēļ, tādēļ, ja izrādītos, ka Sāra šorit pakļuvusi zem autobusa vai mirusi no malārijas, man būtu iemesls pazust. Es gan neticu, ka Bārnss mani tādā gadījumā informētu, tomēr cerēju, ka varēšu to nolasīt viņa sejā.

-     Labi, viņš atteica, ielēja divās glāzēs burbonu un pastūma vienu dzērienu uz manu pusi.

-    Es gribu parunāt ar viņu, es uzstāju. Bārnss pat nepamirkšķināja. Man jāzina, ka Sāra ir dzīva un ar viņu viss kārtībā.

-    Es tev saku, ka ar viņu viss kārtībā. Viņš iedzēra malku burbona.

-     Es zinu, ka tu tā saki. Bet tu esi psihs, kura vārdiem nevar ticēt.

-    Ari tu man nepatic, Tomas.

Mēs sēdējām viens otram pretī, dzērām viskiju un smēķējām, bet nemaz nejutāmies kā kareivji, kas draudzīgi dosies kopīgā misijā. Patiesībā mēs jutāmies gluži pretēji.

-    Zini, kas tev par problēmu? Bārnss jautāja.

-     Zinu gan. Tā sēž man pretī, tērpusies L. L. Bean kostīmā.

Viņš izlikās, ka neko nav dzirdējis.

-    Tava problēma, Tomas, ir tāda, ka tu esi anglis. Bārnss pāris reižu pagrozīja galvu, liekot kauliem nokrakšķēt. Protams, tā nav tikai tava, bet visas šis sasodītās saliņas problēma.

-    Lēnāk pār tiltu! es izsaucos. Kas man jādzird? Kaut kāds sasodīts amerikānis man stāstīs, kas nav kārtībā ar manu valsti?

-   Jums nav iekšu, Tomas. Ne tev, ne pārējiem angļiem. Varbūt kādreiz bija, bet ļoti sen. Es nezinu, kur jūs tās pazaudējāt, un, godīgi sakot, mani tas neinteresē.

-    Pagaidi, Rastij, es iejaucos. Šeit, Anglijā, ar teicienu “tev ir iekšas” saprot drosmi. Amerikāņiem tas nozīmē lielu muti un kārtīgu erekciju, kad vien kāds jeņķis izdzird vārdus “Delta”, “kautiņš” vai “sadod pa purnu”. Un, kad mēs sakām “kultūru atšķirība”, arto netiek domātas atšķirīgas vērtības! Nu jau es biju ne pa jokam noskaities. Patiesībā tas nozīmē: ejiet jūs visi dirst!

Bārnss iesmējās. Godīgi sakot, neko tādu es nebiju gaidījis. Drīzāk biju cerējis, ka viņš sadusmosies un iesitīs man, kā rezultātā es varēšu gāzt pretī un pazust naktī.

-    Nu, Tomas, vai jūties labāk? viņš jautāja.

-    Noteikti daudz labāk par tevi.

-    Man prieks.

Viņš piecēlās, atkal piepildīja manu glāzi un iemeta klēpī cigaretes un šķiltavas.

-   Tomas, es runāšu atklāti. Tu tagad nevari runāt vai tikties ar Sāru Vulfu. Tas vienkārši nav iespējams. Bet es apsolu, ka tev nebūs ne pirkstiņš jāpakustina, pirms nebūsi viņu saticis un pārliecinājies, ka ar viņu viss kārtībā. Sarunāts?

Es iedzēru viskiju un izņēmu no paciņas cigareti.

-    Viņa nemaz nav pie jums, vai ne?

Bārnss atkal iesmējās. Man tas sāka krist uz nerviem.

-    Mēs taču neteicām, ka ir. Vai tev likās, ka mēs esam to sievieti pieķēdējuši pie gultas gala? Bet mēs viņu dabūsim rokā. Galu galā tā taču mēs pelnām iztiku. Bārnss apsēdās krēslā un atkal sāka grozīt galvu un krakšķināt kaulus. Man sagribējās viņam tā kārtīgi palīdzēt. Mēs zinām, kur ir Sāra un kā dabūt viņu rokā. Bet, ja tu uzvedīsies rātni, mēs viņu neaiztiksim. Skaidrs?

-    Nē, nav skaidrs, es atteicu, nometu cigaretes uz galda un piecēlos kājās. Nelikās, ka Bārnsu tas uztrauktu. Es gribu satikt Sāru un parunāt ar viņu, pretējā gadījumā es tiešām nepakustināšu ne pirkstiņu. Ne vien neiesaistīšos šajā operācijā, bet, iespējams, pat nogalināšu tevi, lai pierādītu savu patiesību. Skaidrs?

Es lēnām tuvojos viņam. Man likās, ka Bārnss sauks karlus, bet tas mani neuztrauca. Ja viņš patiešām atvērtu muti, man būtu vajadzīgas tikai pāris sekundes, lai šo piebeigtu, un karli nepaspētu atskriet laikā. Bet tikai tad es sapratu, kāpēc viņš uzvedās tik mierīgi.

Bārnss iebāza roku blakus noliktajā somā un izvilka no tās pelēku metāla izstrādājumu. Tad šis ierocis tika notēmēts apmēram astoņas pēdas no zemes, tieši pret mani.

-    Tu, šķiet, tūlīt piedzīvosi iespaidīgu erekciju, Bārns, es sacīju. Vai tikai tev klēpī nav Colt Delta Elite7

Viņš neatbildēja, bet nenolaida no manis skatienu.

-     Desmit milimetri, es turpināju. Ierocis vīriešiem ar mazu peni vai tiem, kas neprot trāpīt mērķī. Es prātoju, kā pārvarēt šīs astoņas pēdas tā, lai Bārnss mani nenošautu. Tas bija grūti, bet izdarāms. Ja vien tev ir iekšas. Gan pirms, gan pēc šāda gājiena.

Bārnss, šķiet, bija uzminējis manu domu gaitu, jo atlaida ieroča drošinātāju. Ļoti lēnām. Atskanēja patīkams klikšķis.

-    Vai tu zini, kas ir Glasera lode, Tomas? viņš klusi ierunājās.

-    Nē, Rastij, nezinu gan. Laikam izstrādājums, kas varētu nogarlaikot mani līdz nāvei, lai tev nevajadzētu šaut.

-    Glasera lode ir mazs kapara nieciņš, kas pildīts ar teflonā iekausētu svinu. Viņš pagaidīja, kamēr es to sagremoju, zinot, ka šo metālu sakausējums man kaut ko izteiks. Tas nozīmē, ka deviņdesmit pieci procenti Glasera lodes enerģijas tiek atbrivoti, tieši trāpot mērķim. Nekādu rikošetu, tikai skaists, liels caurums mērķī. Viņš apklusa, lai iedzertu viskiju. Tas ir, tavā ķermenī.

Kādu laiciņu mēs tā ari stāvējām. Bāmss izbaudīja viskiju, es dzīvi. Turklāt jutu, ka esmu nosvīdis.

-     Labi, es beidzot sacīju, varbūt es tevi uzreiz nenogalināšu.

-     Priecājos to dzirdēt, Bārnss sacīja, nenolaižot ieroci.

-    Ja tu mani nošausi, tas tev nenāks par labu.

-    Par sliktu ari ne.

-    Man jārunā ar Sāru. Viņa ir vienīgais iemesls, kāpēc esmu kopā ar jums. Ja ne, es nepiedalos.

Iestājās ilgstošs klusums. Tad es pamanīju, ka Bārnss smaida. Nezinu, kāpēc un kad viņš bija sācis smaidīt. Tas bija kā sēdēt kinoteātrī un prātot, kad beidzot izdzisīs gaismas un sāksies filma, bet nekad tā īsti nepamanīt to brīdi.

Un tad es tās saodu. Ņinas Riči smaržas. Fīeur de Fleurs.

Mēs pastaigājāmies gar upes krastu. Tikai mēs abi. Kārli vazājās kaut kur tuvumā, bet Bāmss bija pieteicis viņiem turēties pa gabalu, un raženie vīri to ievēroja. Mēness atspīdēja Temzā un Sāras sejā, piešķirot tai pērļainu mirdzumu.

Sāra izskatījās briesmīgi un tajā pašā laikā skaisti. Viņa bija novājējusi un daudz raudājusi. Pirms divpadsmit stundām Sārai bija paziņots, ka viņas tēvs ir miris. Man gribējās viņu mierināt un aplikt roku ap pleciem, bet es zināju, ka tas nebūtu pareizi.

Kādu laiku mēs sēdējām klusējot un lūkojoties ūdenī. Peldošo namiņu iemītnieki bija izslēguši gaismas, sāka atmosties pīles. Abpus mēness strēlei upe bija tumša un klusa.

-    Nu, viņa sacīja.

-     Njā, es novilku.

Atkal iestājās klusums, un mēs prātojām, ko gan vajadzētu pārrunāt. Es jutos tā, it kā būtu spiests pacelt lielu betona bumbu un raudzītos, no kuras puses tai pieķerties, bet nevarētu atrast.

Sāra uzsāka sarunu.

-     Saki godīgi… tu mums neticēji, vai ne?

Viņa teju vai smējās, un es jau gribēju pajokot pretī, sakot, ka Sāra noteikti nebija ticējusi, ka es gribu nogalināt viņas tēvu, bet laikā aprāvos.

-    Neticēju.

-   Tu domāji, ka mēs jokojam. Tāds pārītis traku amerikāņu, kas visur redz spokus.

-Jā-

Sāra atkal sāka raudāt, un es sēdēju un gaidīju, līdz viņa rimsies. Pēc tam es aizsmēķēju viņai cigareti un paņēmu vienu arī sev. Sieviete dziļi ieelpoja cigaretes dūmus un nokratīja pelnus upē. Es nespēju novērst skatienu.

-     Sāra, es sacīju, man nudien žēl, ka viss tā noticis. Es gribētu… es nespēju izdomāt, ko lai saka. Tikai jutu, ka kaut kas jāsaka. Es gribētu, kaut spētu mainīt visu uz labu. Es zinu, ka tavs tēvs…

Sieviete palūkojās uz mani un pasmaidīja.

-    Lai kas arī būtu noticis, vienmēr pastāv izvēle, es turpināju. Un es gribu izdarīt pareizo izvēli, saproti?

Viņa pamāja. Labi, ka tā, jo es pats nesapratu, ko runāju. Man bija pārāk daudz sakāmā un pārāk maz smadzeņu, lai to visu pārvērstu sakarīgos vārdos. Manā galvā valdīja tāds juceklis kā pasta nodaļā trīs dienas pirms Ziemassvētkiem.

Sāra nopūtās.

-    Viņš bija labs cilvēks, Tomas.

Hmm, ko lai saka?

-     Es zinu. Man viņš patika. Tā bija taisnība.

-               Es viņu tā īsti iepazinu tikai pirms gada, Sāra teica.

-     Patiesībā mēs nemaz nepazīstam savus vecākus, vai ne? Mēs nezinām, vai viņi ir labi vai slikti. Viņi vienkārši ir kopā ar mums… līdz kādu dienu aiziet.

Mēs lūkojāmies uz upi.

-    Vai tavi vecāki ir dzīvi?

-    Nē, es atteicu. Tēvs nomira, kad man bija trīspadsmit. Viņam bija sirdstrieka. Māte aizgāja pirms četriem gadiem.

-     Man ļoti žēl. Tam nu es neticēju. Viņa vienkārši bija pieklājīga.

-     Viss kārtībā, es atteicu. Viņai bija gandrīz septiņdesmit.

Sāra pieliecās man tuvāk. Es sapratu, ka biju runājis ļoti klusu. Varbūt tāpēc, lai ļautu viņai sērot, lai neuztrauktu.

-     Kādas ir tavas skaistākās atmiņas par māti?

Tas nebija tikai pieklājības pēc uzdots jautājums. Šķita, ka Sāru tas interesē, ka viņai patīk klausīties par manu bērnību.

-    Skaistākās atmiņas… es aizdomājos. Katru dienu starp septiņiem un astoņiem vakarā.

-    Kāpēc?

-     Tad viņa vienmēr iedzēra džinu ar toniku. Tieši vienu glāzi septiņos vakarā. Tajā stundā viņa bija pati laimīgākā un jautrākā sieviete, ko es jebkad biju saticis.

-    Un pēc tam?

-     Viņa bija skumja. Mana māte bija skumjākā sieviete pasaulē. Viņa skuma par tēvu un sevi. Ja es būtu ārsts, izrakstītu viņai džinu ar toniku sešas reizes dienā. Man sagribējās raudāt. Un tev?

Viņai nebija ilgi jādomā. Sāra pie sevis pasmaidīja.

-     Par māti man nav skaistu atmiņu. Kad man bija divpadsmit, viņa sāka salaist ar tenisa treneri un nākamajā vasarā pazuda. Tas bija labākais notikums manā dzīvē. Tēvs mums ar brāli mācīja spēlēt šahu, viņa teica, acīm starojot. Jau no astoņu gadu vecuma. Maikls visu ļoti ātri aptvēra. Ari man šahs padevās, bet ne tik labi kā brālim. Kamēr mēs mācījāmies, tēvs spēlēja bez dāmas. Viņš vienmēr izvēlējās melnos kauliņus un nekad neņēma dāmu. Arī tad, kad mēs spēlējām labāk, viņš nelika dāmu atpakaļ. Nekad, lai gan Maikls viņu sakāva desmit gājienos. Drīz vien arī Maikls iemācījās spēlēt bez dāmas un tik un tā uzvarēja. Bet tēvs turpināja spēlēt bez dāmas, lai gan visu laiku zaudēja.

Sāra iesmējās, atspiedās pret krēslu un izstaipīja rokas.

-     Kad tētim palika piecdesmit, Maikls viņam uzdāvināja mazā koka kastītē ieliktu melno dāmu. Viņš raudāja. Ir tik dīvaini redzēt tēvu raudam. Man šķiet, ka par visu vairāk viņam patika vērot, kā mēs pieaugam un mācāmies, un kļūstam stiprāki. Viņš gribēja, lai mēs uzvaram.

Pēkšņi Sāra izplūda asarās, viņas pleci raustījās elsās. Es apskāvu viņu, vēloties pasargāt no visas pasaules.

-    Viss būs labi, es murmināju, viss būs labi.

Protams, nekas nebija labi. Pat ne tuvu tam.

/

16.  nodaļa

Viņas mēle meistarīgi veido vārdus, un visbrīnišķīgākie ir tie, kas vēsta faunu.

Edvards Jangs

Lidojumā uz Prāgu atskanēja trauksme. Kāds bija ziņojis, ka lidmašinā ielikta bumba.

Mēs tikko sākām iekārtoties sēdvietās, kad pilots pēkšņi pavēlēja evakuēties. Nekādu: “Labdien, dāmas un kungi, British Airways informē!” Pazūdiet no lidmašīnas, cik ātri vien varat!

Mūs izmitināja istabā ar violetām sienām. Tur bija maz krēslu vismaz par desmit mazāk nekā pasažieru -, nekādu iespēju klausīties mūziku vai smēķēt. Man tomēr tika dota atļauja. Kad kāda uniformā tērpta un krietni nokrāsojusies sieviete lika man nodzēst cigareti, es paskaidroju, ka esmu astmatiķis un cigaretē patiesībā ir dažādas zālītes, kas man jāieelpo stresa apstākļos, lai nepasliktinātos veselības stāvoklis. Visi mani ienīda par šo privilēģiju, smēķētāji pat vēl vairāk nekā nesmēķētāji.

Kad beidzot atgriezāmies lidmašīnā, ikviens rūpīgi palūkojās zem sēdvietas, lai pārliecinātos, ka tur nav palikta maza, melna kastīte ar laika detonatoru, ko policijas suns smagas saaukstēšanās dēļ nav saodis.

Reiz dzīvoja kāds virs, kas devās pie psihologa, lai atbrīvotos no uzmācīgām bailēm lidot. Viņa fobija sakņojās pārliecībā, ka tieši viņa lidmašīnā būs ielikts spridzeklis. Psihologs nekādi netika ar nomākto pacientu galā, tāpēc aizsūtīja viņu pie statistiķa. Statistiķis aprēķināja, ka iespēja iesēsties lidmašīnā, kurā kāds ievietojis spridzekli, ir piecsimt tūkstoši pret vienu. Vīrs joprojām nebija pārliecināms un uzstāja, ka tieši viņš būs tas viens gadījums no pusmiljona. “Vai jūs justos drošāk, ja iespēja, ka lidmašīnā būs bumba, samazinātos līdz desmit miljoniem pret vienu?” statistiķis vaicāja. Vīrs atteica, ka, protams, tādā gadījumā justos drošāk. Statistiķis sacīja: “Iespēja, ka jūsu lidmašīnā tiks ienesti divi atsevišķi spridzekļi, ir desmit miljoni pret vienu.” Vīrietis apjucis jautāja, kā gan šāda statistika viņam varot palīdzēt. “Pavisam vienkārši,” atbildēja statistiķis. “Ienesiet otru spridzekli pats!”

Es pastāstīju šo joku pelēkā uzvalkā tērptam uzņēmējam no Leičesteras, kas sēdēja man blakus, bet viņš nesmējās. Tā vietā šis kungs pasauca stjuarti un paziņoja, ka manā bagāžā noteikti esot paslēpts spridzeklis. Pēc tam man vajadzēja atstāstīt šo joku stjuartei un otrajam pilotam, kurš bija atnācis pie mums un nu blenza ar niknu skatienu. Tā man būs laba mācība vairs nemēģināt uzsākt pieklājīgu sarunu ar blakussēdētāju!

Iespējams, esmu pārpratis ļaužu attieksmi pret spridzekļiem lidmašīnās. Bet, godīgi sakot, es laikam biju vienīgais cilvēks šajā lidmašīnā, kas zināja, kurš zvanījis par spridzekli un ko tas patiesībā nozīmē.

Tā bija pirmā fāze operācijā “Sausais koks”.

Prāgas lidosta ir tikai nedaudz mazāka par zīmi, kas atrodas tās priekšā un vēsta “Prāgas lidosta”. Milzīgie burti lika man aizdomāties, ka šī zīme tikusi izgatavota laikā, kad vēl nepastāvēja radionavigācija, lai piloti varētu izlasīt lidostas nosaukumu, vēl atrodoties virs Atlantijas okeāna.

Lidostas iekštelpas bija tipiskas. Lai ari kur pasaulē jūs atrastos, lidostām būs pelēkas grīdas, bagāžas ratiņi un veikaliņi, kuros pārdod krokodilādas jostas, kuras neviens tuvāko tūkstoš gadu laikā nepirks.

Ziņas par to, ka Čehija ir atbrīvojusies no PSRS jūga, laikam nebija nonākušas līdz imigrācijas ierēdņu ausīm, jo viņi, sēžot stikla būdiņās, naidīgi lūkojās uz katru imperiālistu iebraucēju, izpētot viņa pasi no vieniem vākiem līdz otriem. Es biju imperiālists, turklāt pieļāvis milzu kļūdu, uzvelkot havajiešu stila kreklu, kas katram kārtīgam čehu ierēdnim signalizēja par manu pagrimumu. Nākamreiz zināšu, ka apģērbam ir nozīme. Lai gan pastāv iespēja, ka līdz nākamajai reizei kāds būs atslēdzis viņu stikla būrīšu durvis un pastāstījis, ka tagad Čehija ir daļa no Eiropeiski Disnejiskās pasaules. Izlēmu, ka man kaut nedaudz jāiemācās čehu valoda, lai prombraucot varētu viņiem pateikt: “Man jūsu pietrūks.”

Samainīju naudu un devos laukā, lai dabūtu taksometru. Vakars bija vēss, autostāvvietas peļķēs atspoguļojās pelēki metālisku reklāmu attēli. Es nogriezos ap lidostas stūri, un man sejā priecīgi ietriecās ziemeļvējš, nesot pēc degvielas smaržojošu lietu un pluinījot manas drēbes. Kādu brīdi es vienkārši stāvēju un ieelpoju svešās pilsētas gaisu, apzinoties, ka esmu nokļuvis pavisam citā valstī.

Es atradu taksometru un skaidrā, saprotamā angļu valodā pateicu vadītājam, ka vēlos nokļūt Venčeslas laukumā. Tagad zinu, ka čehu valodā tas nozīmē: “Esmu muļķa tūrists, vediet mani, kurp gribat, un noplēsiet man pēdējo naudu.” Mašīna bija Tatra, vadītājs nelietis, bet brauca viņš ātri un labi, pie sevis jautri dungodams, it kā būtu cilvēks, kas tikko izvilcis lielo lozi.

Tas bija pats skaistākais skats, ko jebkad esmu redzējis. Venčeslas laukums patiesībā nav nekāds laukums, tās ir divas avēnijas, kas plūst lejup pa kalnu, kura pakājē majestātiski slejas Nacionālais muzejs. Pat ja nezinātu par šo vietu nenieka,

es nojaustu, ka tā ir ievērības cienīga. Šai pusjūdzei pelēkā un dzeltenā akmens pāri bija gājuši daudzi svarīgi jaunās un viduslaiku vēstures notikumi, atstājot te savas pēdas. L’Air Du Temps de Praha*. Prāgas pavasari, vasaras, rudeņi un ziemas bija nākuši un gājuši, bet to smaržu joprojām varēja just gaisā.

Kad šoferis pateica, cik man jāmaksā, es pāris minūšu mēģināju viņam paskaidrot, ka nemaz nevēlos nopirkt taksometru, tikai samaksāt par tām piecpadsmit minūtēm, ko esmu tajā pavadījis. Vadītājs paskaidroja, ka esmu izmantojis limuzīna pakalpojumus, vismaz vienīgais vārds, ko es sapratu, bija “limuzīns” -, tādēļ man jāmaksā vairāk nekā par parastu taksometru. Tad viņš nosauca citu summu, kas bija mazliet mazāka par iepriekšējo, tādēļ es samaksāju, paķēru somu un izkāpu laukā.

Amerikāņi bija likuši man pašam atrast vietu, kur apmesties. Un vienīgais veids, kā izskatīties pēc cilvēka, kas ilgu laiku pavadījis pieklājīgas viesnīcas meklējumos, ir patiešām pavadīt ilgu laiku viesnīcas meklējumos. Tāpēc es uzsāku savu pirmo, apmēram divas stundas ilgo pastaigu pa Prāgas vecpilsētu. Tajā bija divdesmit sešas baznīcas, četrpadsmit mākslas galerijas un muzeji, opera, kurā mazais Mocarts pirmo reizi uzveda “Donu Žuanu”, astoņi teātri un McDonald’s, pie kura dirnēja apmēram piecdesmit jardu gara rinda.

Iegāju kādā bārā, lai atpūstos kopā ar garā stikla glāzē pildītu Budveiser un novērotu, kā pastaigājas, runā un ģērbjas mūsdienu čehi. Viesmīlis laikam nodomāja, ka esmu vācietis, bet, godīgi sakot, šo kļūdu varēja piedot, jo vāciešu te čum un mudž. Viņi ierodas barā pa divpadsmit, bruņojušies ar mugursomām, laužas cauri pūlim un grūstās pie letēm. Bet vāciešiem Prāga šķiet tik tuvu, ka viņi braucienu uz šejieni neuzskata par neko nozīmīgāku kā pastaigu līdz dārza galam.

* Cik lielisks gaiss Prāgā! (Franču vai)

Es paēdu vakariņas vārītu cūkgaļu un knēdeļus kafejnīcā pie upes un, paklausot kāda velsiešu pāra ieteikumam, devos pastaigā līdz Kārļa tiltam. Saskaņā ar viņu teikto tas esot arhitektūras brīnums, bet, tā kā visas tilta margas bija apsēduši vietējie ielu muzikanti, kas dziedāja Boba Dilana dziesmas, man tā ari neradās iespēja nopētīt šo tiltu visā tā godībā.

Es apmetos Zlata Praha, noplukušā viesnīciņā netālu no pils. Laipnā saimniece piedāvāja man izvēlēties starp lielu, netīru istabu un mazu, tīru. Es izvēlējos lielo, domājot, ka pats varēšu to sakopt. Kad saimniece bija aizgājusi, sapratu, cik muļķīgi esmu rīkojies, es taču pats nekad nebiju iztīrījis pat savu dzīvokli.

Izsaiņoju somu, apgūlos gultā un uzsmēķēju. Es domāju par Sāru, viņas tēvu un Bārnsu. Par vecākiem, Roniju, helikopteriem un motocikliem, vāciešiem un McDoland's hamburgeriem.

Par daudz ko.

Es pamodos astoņos un ieklausījos, kā mostas pilsēta. Vienīgā neierastā skaņa bija tramvaju klaudzoņa, tiem braucot pa bruģētajām ieliņām un pāri tiltiem. Es prātoju, vai drīkstu vilkt mugurā havajiešu kreklu.

Deviņos es jau atrados pilsētas laukumā, kur man piesējās īss, ūsains vīrs, piedāvājot ekskursiju pa pilsētu autentiskos, zirga vilktos ratos. Šis satiksmes līdzeklis bija būvēts tā, lai atstātu uz ārzemniekiem neizdzēšamu iespaidu, taču, apskatot to rūpīgāk, es sapratu, ka tā vienkārši ir Mini Moke apakšdaļa, kam pieliktas ilksis. Kādu duci reižu pateicu: “Nē, paldies!” un vienreiz: “Ej ellē!”

Es meklēju kafejnīcu ar Coca-Cola saulessargiem virs galdiņiem. Tieši tā man bija teikts: “Tom, kad nokļūsi pilsētas laukumā, meklē kafejnīcu ar Coca-Cola saulessargiem virs galdiņiem.” Diemžēl viņi nebija paredzējuši, ka Coca-Cola izplatītāji būs tik neapdomīgi un izkaisīs savus saulessargus vismaz

pie divdesmit kafejnīcām. Camel izplatītājs bija apgādājis tikai divas kafejnīcas, tāpēc viņa kaijera, visticamāk, bija beigusies, turpretī Coca-Cola vīrs noteikti bija saņēmis apbalvojumu un personisko mašīnas stāvvietu Jūtā.

Pēc divdesmit minūtēm es atradu īsto kafejnīcu, tās nosaukums bija “Nikolass”. Divas mārciņas par tasīti kafijas.

Man bija pieteikts apsēsties iekšā, taču laukā bija loti skaists laiks, turklāt es sajutos mazliet dumpiniecisks, tāpēc apsēdos ārā, lūkojoties uz laukumu un vāciešiem. Es pasūtīju kafiju, un tobrīd no kafejnīcas iznāca divi vīri un apsēdās pie blakusgaldiņa. Abi likās jauni un spēcīgi, un tiem uz acīm bija saulesbrilles. Viņi noteikti bija ilgi sēdējuši kafejnīcā, prātojot, kā atstāt labu iespaidu, bet es biju apsēdies ārā un visu sabojājis.

Ļoti labi.

Es aizgriezos, aizvēru acis un ļāvu saulei sildīt seju un darīt mani arvien līksmāku.

-     Kāds prieks tevi redzēt, kungs, kāds sacīja.

Es palūkojos augšup un ieraudzīju vīrieti brūnā lietusmētelī lūkojamies man sejā.

-    Vai te ir brīvs? Zālamans jautāja, apsēžoties man blakus.

Kādu laiciņu es blenzu uz viņu, tad izdvesu: Sveiks, Deivid.

Es izņēmu no paciņas cigareti, un Deivids pamāja viesmīlim. Es palūrēju uz abiem Saulesbriļļu puišiem, bet tie sapņaini lūkojās tālumā, kad vien pret viņiem pagriezos.

-              Kava, prosim, Zālamans gandrīz bez akcenta pasūtīja.

-     Burvīga kafija, pretīgs ēdiens. Esmu tevi brīdinājis.

-    Tas nevari būt tu.

-     Vai tiešām? Kas tad es esmu?

Es joprojām blenzu uz Zālamanu. Tas bija pārāk negaidīti.

-     Es jautāšu tā: vai tas tiešām esi tu?

-     Vai tas esmu es, kas te sēž kopā ar tevi pie galda, vai ari: vai tas esmu es, kas tev bija jāsatiek?

-    Deivid, izbeidz!

-     Abējādi, ser. Viesmīlis atnesa kafiju. Zālamans padzērās un aplaizīja lūpas. Man ir tas gods būt tavam trenerim, kamēr atrodies šajā zemē. Ceru, tev no manis būs kāds labums.

Es pamāju Saulesbriļļu puišu virzienā.

-    Vai viņi ir kopā ar tevi?

-    Tā tam jābūt. Neteiksim, ka šiem tas pārāk patīk, bet tā nu ir sanācis.

-     Amerikāņi?

Deivids pamāja.

-     ŠI operācija ir ļoti sarežģīta, viena no sarežģītākajām, kāda mums ir bijusi. Lai gan laba.

Kādu bridi es prātoju.

-     Kāpēc viņi man nepateica? es jautāju. Viņi zināja, ka es tevi pazīstu!

Zālamans paraustīja plecus.

-     Mēs esam tikai lielas mašīnas sīki zobratiņi, ser.

Tā varētu teikt.

Protams, es gribēju no Zālamana izdibināt pēc iespējas vairāk.

Man bija daudz jautājumu par Bārnsu, O’NIlu un Murdahu, “Sauso koku” un Absolventa pētijumiem, es vēlējos noskaidrot, kādā pozīcijā atrodamies, un varbūt pat izdomāt, kā ar to visu tikt galā.

Bet es nevarēju neko viņam prasīt. Man bija iemesli. Ja es izstāstītu Zālamanam to, ko zinu, viņam vajadzētu rīkoties vai nu pareizi, vai nepareizi. Ja viņš rīkotos pareizi, mēs ar Sāru būtu pagalam un operācija tiktu izjaukta. Vai arī atcelta, bet nekādā ziņā ne pārtraukta. Ja viņš rīkotos nepareizi… es pat baidījos domāt par to. Tas nozīmētu, ka Zālamans ir pretējā

komandā, bet, godīgi sakot… tā pa īstam otru cilvēku nekad nevar iepazīt.

Tāpēc es paklusēju un klausījos, kā Zālamans stāsta, kas man jādara nākamo četrdesmit astoņu stundu laikā. Viņš runāja ātri, bet mierīgi, un pusotras stundas laikā es jau biju uzzinājis gana daudz, lielākoties tādēļ, ka Zālamans atšķirībā no amerikāņiem pēc katra otrā teikuma neiestarpināja: “Klausies, šis patiešām ir ļoti svarīgi.”

Saulesbriļļu puiši pa to laiku dzēra Coca-Cola.

Pēcpusdiena man bija brīva, un, tā kā izskatījās, ka šī ir viena no pēdējām brīvajām pēcpusdienām, es to izbaudīju pilnībā. Es dzēru vīnu, lasīju vecas avīzes, noklausījos koncertu un izturējos kā īsts džentlmenis.

Bārā es satiku kādu francūzieti, kas pastāstīja, ka strādā datorkompānijā. Kad pavaicāju, vai viņa vēlas ar mani pārgulēt, sieviete tikai paraustīja plecus. Laikam franciski tas nozīmēja: “Nē.”

Astoņos es devos uz restorānu, apēdu vēl vienu porciju cūkgaļas ar knēdeļiem un uzsmēķēju. Desmitos es samaksāju rēķinu un izgāju vēsajā vakara gaisā, beidzot jūtot, ka pulss atkal sitas pareizā ritmā.

Es zināju, ka man nav nekāda iemesla justies labi. Veicamais darbs bija teju neizdarāms, ceļš manā priekšā bija garš un grūts, un man vairāk nekā jebkad agrāk likās, ka nesagaidīšu mierīgas vecumdienas.

Tomēr es jutos labi.

Zālamans mani gaidīja norunātajā tikšanās vietā kopā ar vienu no Saulesbriļļu zēniem. Tagad, vakarā, viņam, protams, nebija saulesbriļļu, tāpēc man ātri nācās izdomāt šim puisim jaunu vārdu, kā rezultātā es iedēvēju viņu par Bezbrilli. Esmu neparasti apdāvināts vārdu devējs… šķiet, man senčos bijuši indiāņi.

Es atvainojos par kavēšanos, bet Zālamans pasmaidīja un teica, ka es nemaz neesmu nokavējies (tas bija kaitinoši). Mēs iekāpām netīrā, pelēkā Mercedes, Bezbrillim apsēžoties pie stūres, un devāmies uz pilsētas austrumdaļu.

Pēc pusstundas mēs bijām izbraukuši no Prāgas un ceļš bija krietni sašaurinājies, tāpēc pārvietojāmies pavisam mierīgi. Viens no sliktākajiem veidiem, kā uzsākt operāciju svešā zemē, ir saņemt sodu par ātruma pārsniegšanu, un Bezbrillis laikam bija apguvis šo mācību. Mēs ar Zālamanu pārmijām dažus vārdus par zaļajiem laukiem un to, cik ļoti tie atgādina Velsu, lai gan nedomāju, ka kāds no mums jebkad ir bijis Velsā. Bet citādi mēs pārsvarā klusējām un zīmējām uz aizsēdušajiem logiem: Zālamans puķītes, es smaidošas sejiņas.

Pēc stundas brauciena ceļa zīmes liecināja, ka mēs tuvojamies Brno vietai, kuras nosaukumu es nemaz nepratu pareizi izrunāt. Tomēr nojautu, ka turp mēs nemaz nedodamies. Automašīna nogriezās uz ziemeļiem, Kostelecas virzienā, tad atkal uz austrumiem pa vēl šaurāku celiņu. Tas jau par kaut ko liecināja.

Pāris jūdžu mēs līkumojām pa priežu mežu, tad Bezbrillis ieslēdza tuvās gaismas, kā rezultātā braukšanas ātrumu nācās samazināt vēl vairāk. Pēc pāris jūdzēm viņš gaismas izslēdza pavisam un lika man nodzēst cigareti, jo tā “traucējot viņa nakts redzei”.

Un tad mēs bijām klāt.

Viņš bija turēts mājas pagrabā. Nezinu, cik ilgi. Puisis bija apmēram mana vecuma, mana garuma un, pirms viņu pārtrauca barot, laikam arī mana svara. Viņu saucot par Rikiju, un viņš esot no Minesotas. Neviens neteica, ka viņš ir pārbijies un vēlas nokļūt atpakaļ mājās. Tas bija izlasāms Rikija acīs.

Septiņpadsmit gadu vecumā Rikijs bija pametis skolu un ģimeni, pametis visu, kas vien jaunam puisim var būt svarīgs, lai iesaistītos tādos pasākumos, kas lika viņam justies kā īstam vīram. Vismaz uz īsu brīdi.

Šobrīd Rikijs jutās pavisam slikti. Tā justos ikviens, kurš kails tiktu iemests svešas zemes sveša nama pagrabā, kur dabūtu izbaudīt spīdzināšanu un piespiedu badošanos, bet pēc tam vērotu, kā cellē ienāk pāris svešinieku, kas, visticamāk, atkal sitīs. Protams, Rikijs prātā izspēlēja dažādu filmu scenārijus, kur viņš izlaužas no gūsta un atgriežas kā varonis, kas sadod saviem mocītājiem. Rikijs, tāpat kā daudzi miljoni zēnu, bija apguvuši šo trilleru mācību sākumā tu paciet neiedomājamas mokas, bet pēc tam atriebies.

Bet, būdams diezgan neaptēsts stulbs kā kreisās kājas zeķe vai kā nu viņi tur Minesotā saka -, Rikijs nebija pamanījis, ka viņa mocītājiem ir dažas priekšrocības. Patiesību sakot, viena liela priekšrocība filmas nav patiesas. Patiešām nav.

Man žēl, ja sagrauju jūsu ilūzijas, bet vīriem, kas nonākuši Rikija situācijā, tā ari nerodas iespēja pasūtīt ellē mocītājus. Viņi nesmīn un nespļauj sliktajiem puišiem acīs, viņi neizraujas no gūsta ar vienu varonīgu gājienu. Patiesībā šie nabadziņi tikai trīc, raud un lūdzas, lai atstāj tos dzīvus. Viņiem tek deguns un līst sviedri. Tā notiek patiesajā dzīvē.

Man nudien žēl.

Mans tēvs audzēja zemenes, pārklājot tām pāri tīklu. Šad tad kāds putns pamanīja sarkanu un gardu ogu un izlēma, ka varēs tikt tai klāt un aizlaisties nesodīts. Nereti šis putns patiešām pakļuva zem tīkla un apēda ogu, bet pēc tam vairs netika ārā. Tas iepinās tīklos, ķērca un spiedza, sapiņķerējoties arvien vairāk, un tēvs, to pamanījis, lika man aiziet un atsvabināt gūstekni. Pavisam mierīgi to saķert un palaist brīvībā.

Šis darbs man riebās.

Bailes ir biedējošas. Tās ir biedējošākās no emocijām. Dusmu pārņemts dzīvnieks var būt gana nepatīkams, bet pārbijies baiļu pārņemts spalvu vīkšķis ar izvalbītām acīm bija kas tāds, ko es nekad vairs nevēlējos redzēt.

Bet te nu tas bija.

-    Gatavais mēsls, viens no amerikāņiem sacīja, liekot uz plīts katliņu ar ūdeni.

Mēs ar Zālamanu saskatījāmies. Mēs sēdējām pie galda. Bija pagājušas kādas divdesmit minūtes, kopš Rikijs tika aizvests, bet mēs vēl nebijām bilduši ne vārda. Deivids bija satriekts un zināja, ka ari es esmu šokā, bet mēs to neizrādījām. Es lūkojos sienā, viņš ar īkšķi skrāpēja krēsla malu.

-    Kas ar viņu notiks? es jautāju, skatoties sienā.

-    Ta nav tava problēma, amerikānis atteica, berot krūzē kafiju. No šodienas tā vairs nav neviena cita problēma. Man likās, ka, izrunājis šos vārdus, viņš iesmejas.

Rikijs bija terorists. Vismaz amerikāņi tā domāja un tieši tāpēc ienīda viņu. Amerikāņi ienīda visus teroristus, bet Rikiju jo īpaši viņš bija amerikānis, turklāt terorists. Līdz Oklahomas teroraktam amerikāņi bija domājuši, ka šāda rīcība ir pretīga eiropiešu barbarisma izpausme, kas līdzīgs vēršu cīņām. Un Eiropā terorisms bija ieviesies no Austrumiem, kur cilvēki jāj ar kamieļiem, sien dvieļus ap galvu un tic Allāham. Uzspridzināt lielveikalus un vēstniecības, lidmašīnas un augstu ierēdņu mašīnas, turklāt nedarīt to naudas dēļ tas bija pavisam neamerikāniski. Bet Oklahomas terorakts daudz ko mainīja, un Rikijs šajā lietā izrādījās galvenais grēkāzis.

Viņš bija amerikāņu terorists, savējo nodevējs.

No rīta es biju atpakaļ Prāgā, bet negāju gulēt. Apsēdos uz gultas malas ar Marlboro paciņu un pelnutrauku blakus un blenzu sienā. Ja istabā būtu televizors, es būtu to ieslēdzis. Vai varbūt ne. Desmit gadus vecs un vāciski ierunāts seriāls nav nekāda interesantā izklaide.

Man teica, ka policija ieradīsies astoņos, bet bija tikai piecpadsmit pāri septiņiem, kad es izdzirdēju pirmos soļus. Viņi laikam cerēja, ka tā būs vieglāk mani pārsteigt. Nekādas ticības manām aktiera dotībām, nudien!

Numurā iebrāzās divpadsmit policisti, un visi, jāatzīst, mazliet pārcentās izlauza durvis, salauza dažas mēbeles,

bļaustījās un ārdījās. Galvenais no viņiem mazliet runāja angliski, bet viņa vārdu krājumā laikam nebija vārda “sāp”. Viņi nostiepa mani lejā garām izbiedētajai saimniecei sieviete laikam bija cerējusi, ka laiki, kad īrniekus aizvāca policija, ir pagājuši, bet no citām istabiņām parādījās sapinkotas galvas.

Policijas iecirknī mani atstāja uzgaidāmajā telpā, kur nepiedāvāja ne kafiju, ne cigaretes. Tad ieradās vēl divi policisti, lai uzkliegtu man, iebakstītu krūtīs un iemestu kamerā, pirms tam atņemot jostu un kurpju auklas.

Iespaidīgi.

Kamerā bija vēl divi ieslodzītie, kas, man ienākot, atļāvās nepiecelties. Viens no viņiem noteikti pat nevarēja pacelt galvu, jo bija piedzēries tik traki, cik es nekad mūžā neesmu bijis. Viņš bija sešdesmit gadus vecs un pilnīgā lopā, man šķita, ka no visām viņa porām plūst alkohola smaka. Vīrieša galva bija nokārusies zemu uz krūtīm, un es pat nespēju noticēt, ka viņam vispār ir kakls un mugurkauls.

Otrs bija jaunāks, tumsnējs, T kreklā un šortos. Viņš nopētīja mani no galvas līdz kājām un tad atkal pievērsās iepriekšējai nodarbei pirkstu kauliņu krakšķināšanai. Es piecēlu dzērāju no krēsla un ne pārāk maigi nometu stūrī. Apsēdos pretī jauneklim un aizvēru acis.

-     Holandietis?

Es nezinu, cik ilgi gulēju, jo man bija atņemts arī pulkstenis ja nu izdotos izdomāt, kā pakārties pulksteņa siksnā, bet dibens bija notirpis, tāpēc nospriedu, ka pagājušas pāris stundas.

Dzērājs bija pazudis, bet jauneklis sēdēja man blakus.

-    Holandietis?

Es papurināju galvu un aizvēru acis, pēdējo reizi jūtoties kā es pats.

Jauneklis pakasījās. Ilgi un domīgi.

-    Amerikānis?

Es pamāju, joprojām turot acis aizvērtas, un sajutos pavisam mierīgs. Daudz vieglāk bija būt kādam citam.

Jaunekli kamerā noturēja četras dienas, mani desmit. Man neļāva ne skūties, ne smēķēt, turklāt ēdiens bija atbaidošs. Vienu vai divas reizes es tiku nopratināts par to, vai esmu ziņojis par spridzekļa ievietošanu lidojumā LondonaPrāga. Man lika apskatit fotogrāfijas sākumā divas vai tris, pēc tam jau visu ļaundaru kartotēku -, bet es izlikos, ka mani tas viss neinteresē. Reizēs, kad tiku iepļaukāts, es vienmēr gardi nožāvājos.

Desmitajā nakti mani aizveda uz baltu istabu, nofotografēja no simt dažādiem leņķiem, atdeva jostu, kurpju auklas un pulksteni, pat piedāvāja skūšanās piederumus. Bet, tā kā asmens neizskatījās diez ko ass un bārda ļāva labāk maskēties, es piedāvājumu noraidīju.

Ārā bija tumšs un auksts, turklāt smalki līņāja. Es lēni gāju pa ielu, it kā lietus mani neuztrauktu un visa dzīve būtu viena vienīga garlaicība, un cerēju, ka ilgi nebūs jāgaida.

Un patiešām nebija.

Es ieraudzīju tumši zaļu Porsche 911, kas galīgi nederēja maskēšanās nolūkiem, jo šādu mašīnu Prāgas ielās nepavisam nebija daudz. Kādus simt jardus automobilis pabrauca man līdzās, tad sagriezās un aizšķērsoja ceļu. Kad es piegāju desmit jardu attālumā, tika atvērtas pasažieru durvis. Es palēnināju soli, nedaudz pieliecos un palūkojos iekšā, lai ieraudzītu šoferi.

Viņš bija apmēram četrdesmit gadus vecs, ar spēcīgu žokli un iesirmiem matiem. Porsche mārketinga speciālisti būtu dēvējuši viņu par “vidusmēra klientu” ja vien viņš patiešām bija šīs automašīnas īpašnieks, par ko es ļoti šaubos.

Protams, to es nekad neuzzināšu.

-     Vajag aizvest? viņš jautāja. Tā arī nesapratu, kādas tautības šis vīrs ir. Viņš redzēja, ka man vajadzīgs laiks, lai izlemtu, tāpēc pasmaidīja. Šoferim bija balti, līdzeni zobi.

Es palūkojos uz aizmugures sēdekli un pamanīju tur jaunekli no cietuma kameras. Protams, tagad viņam mugurā nebija T krekls, bet gan smalks, violets uzvalks bez mazākās krunciņas. Uz brīdi viņš izbaudīja manu pārsteigumu, tad pamāja, lai kāpju iekšā. Tiklīdz biju apsēdies, vadītājs atlaida sajūgu un uzdeva gāzi, tādēļ man bija jāpasteidzas, lai aizvērtu durvis. Tiem abiem tas šķita ļoti uzjautrinoši. Jauneklis, kura vārds noteikti nebija Hugo, pasniedza man Dunhill cigaretes, es vienu paņēmu un aizsmēķēju.

-    Kurp braukt? jautāja šoferis.

Es paraustīju plecus un teicu, ka varētu uz centru, bet tam nav lielas nozīmes. Viņš pamāja un sāka klusītēm dungot. Sākumā man likās, ka tas ir no Pučīni, bet izrādījās, ka no Take That. Es smēķēju un klusēju, it kā šī man būtu pavisam ierasta situācija.

-      Starp citu mani sauc Gregs, šoferis sacīja. Viņš pasmaidīja. Kā tad!

Mēs sarokojāmies, un es vēl brīdi paklusēju, lai parādītu, ka esmu vīrs, kurš runā tikai tad, kad pats to vēlas.

Pēc brīža viņš pagriezās un vēlreiz paskatījās uz mani, šoreiz jau bez smaida. Tāpēc es atbildēju.

-    Mani sauc Rikijs.

Otrā daļa

..

17.  nodaļa

Tas nevar būt nopietni.

Džons Makinrojs

Tagad esmu daļa no komandas, viens no aktieriem lielajā teātri. Mēs esam sapulcējušies no trim kontinentiem, pārstāvam sešas tautības, četras reliģijas un divus dzimumus. Mēs esam liela, laimīga ģimene ar daudziem brāļiem un vienu māsu, kurai ir piešķirta atsevišķa vannasistaba.

Mēs smagi strādājam un trenējamies, daudz dzeram un vēlu ejam gulēt. Mēs apejamies ar ieročiem tik veikli, ka ikvienam ir skaidrs, ar ko mēs nodarbojamies, un runājam par politiku tā, it kā mums būtu savs, daudz plašāks redzējums.

Mēs esam “Taisnības zobens”.

Nometnes vieta mainās reizi pāris nedēļās, līdz šim esam pabijuši Lībijā, Bulgārijā, Dienvidkarolīnā un Surinamā. Katru nedēļu mums piegādā ūdeni, šokolādi un cigaretes. Šobrīd “Taisnības zobena” saimniecības daļai iepaticies Badoit ūdens, jo tas ir tikai nedaudz karbonizēts, tāpēc der gan tiem, kam patīk dzirkstošais ūdens, gan tiem, kas labprātāk dzer negāzētu.

Pēdējie pāris mēneši mūs visus ir mainījuši, to nevar noliegt. Fiziskie treniņi, tuvcīņa, šaušanas mācības, taktiskā un stratēģiskā plānošana tas viss aizstājis sākotnējo sacensību un smīnus. Esam kļuvuši saliedēti. Beidzot ir radušies joki, kurus mēs visi saprotam, ir bijušas mīlas dēkas, kas pamazām izplēnējušas draudzības vārdā, mēs pa kārtai gatavojam ēdienu un uzteicam cits citu par pavārmākslu. Mans kroņa numurs, kā atzīst visi, ir hamburgeri ar kartupeļu salātiem. Galvenais noslēpums ir tiem pievienotā jēlā ola.

Ir decembra vidus, un mēs plānojam doties uz Šveici nedaudz paslēpot, atpūsties un nošaut kaut kādu holandiešu politiķi.

Mēs priecājamies un dzīvojam pilnasinīgu dzīvi, jūtoties patiešām nozīmīgi. Kas vēl šajā dzīvē vajadzīgs?

Mūsu līderis, cik nu vien šādā grupējumā tāds vispār var būt, ir Francisko. Vieni viņu sauc par Franci, citi par Cisko, bet es Zālamanam adresētajās īsziņās dēvēju viņu par Uzraugu. Francisko stāsta, ka ir dzimis Venecuēlā kā piektais astoņu bērnu ģimenē, turklāt bērnībā pārcietis poliomielītu. Nav nekādu iemeslu viņa teikto apšaubīt. Poliomielīts laikam ir atbildīgs par sakropļoto labo kāju un teatrālo klibošanu, kas parādās un atkal pazūd atkarībā no Francisko omas un tā, ko viņš grib tevi piespiest izdarīt. Latifa saka, ka viņš esot skaists, un var jau būt, ka meitenei ir taisnība, ja vien kādam patīk vīrieši ar pēdu garām skropstām un olīvkrāsas ādu. Viņš ir maza auguma un muskuļots; ja es uzņemtu filmu par Baironu, noteikti uzaicinātu viņu par galvenās lomas tēlotāju Francisko ir lielisks aktieris.

Latifai viņš ir kā vecākais brālis gudrs, iejūtīgs un piedodošs. Bernardam viņš ir nelokāms augstas klases profesionālis. Sairuss un Hugo viņu redz kā ideālistu, kam nekad nav gana. Bendžamins viņā saskata zinātnieku. Bendžamins tic Dievam, un viņam ir ļoti svarīgi būt pārliecinātam par katru nākamo soli. Bet Rikijs, bārdainais anarhists no Minesotas, Uzraugu

uzskata par piedzīvojumu meklētāju, kas mīl iedzert alu un zina vārdus visām Brūsa Springstīna dziesmām, turklāt lielāko daļu no tām var arī nodziedāt.

Ja Francisko ir viena patiesā seja, tad, manuprāt, tā parādījās dienā, kad lidojām no Marseļas uz Parīzi. Mēs ceļojām pa diviem, bet vienmēr sēdējām atsevišķi, un mana vieta atradās ejas malā kādas sešas rindas aiz Francisko. Pēkšņi kāds piecus gadus vecs puišelis, kas sēdēja priekšā Francisko, sāka raudāt. Māte paņēma viņu aiz rokas un veda uz tualeti, taču lidmašīna palēcās gaisa bedrē un puika uzgrūdās Francisko.

Francisko viņam iesita.

Ne jau stipri. Ne jau ar dūri. Ja es būtu viņa advokāts, noteikti apgalvotu, ka tas bija tikai stingrs grūdiens, lai palīdzētu zēnam nostāvēt kājās. Bet es neesmu advokāts. Francisko tiešām viņam iesita. Es laikam biju vienīgais, kas to redzēja, un arī zēns bija tik apjucis, ka pārtrauca raudāt, taču šis instinktīvais pretuzbrukums piecus gadus vecam bērnam man daudz ko pavēstīja par Uzraugu.

Bet var jau būt, ka viņam vienkārši bija melnā diena. Patiesībā mēs visi septiņi satiekam ļoti labi. Patiešām. Kā liela un laimīga ģimene.

Vienīgā problēma, kas būtu varējusi izjaukt mūsu draudzību un kopienas mieru, ir atrisināta. Jo mēs, “Taisnības zobens”, jaunās rītausmas kareivji un pasaules atbrīvotāji, patiešām pa kārtai godprātīgi mazgājam traukus.

Līdz šim es neko tādu nebiju piedzīvojis.

Mirrenes ciematā ir maz mašīnu, piesārņojuma un nodokļu. Tas iegūlis trīs lielu kalnu Jungfravas, Menha un Eigera pakājē. Ja jūs interesē leģendas, varu pastāstīt, ka Mūks šajos kalnos pavadījis savu dzīvi, aizstāvot jaunavas no nelietīgā Milža uzbrukumiem. Liekas, šis darbs viņam ļoti paticis un nav sagādājis pārāk daudz raižu vismaz pēdējo divdesmit piecu miljonu gadu laikā, kopš ģeoloģisku procesu rezultātā radušies šie kalni.

Mirrene ir mazs ciematiņš, kas diez vai kādreiz izaugs lielāks. Tajā var nokļūt tikai ar helikopteru vai vilcienu, turklāt miestā nav tik daudz alus un desu, lai piesaistītu ievērojamu skaitu tūristu. Manuprāt, vietējie ar šādu dzīvi ir gana apmierināti. Te ir trīs lielas viesnīcas, ducis mazāku un apmēram simt fermu. Visām mājām ir augsts jumts, kas liek tām izskatīties tā, it kā daļa celtnes būtu paslēpta zemē. Šie nami noteikti noder par labām patvertnēm uzlidojuma laikā.

Lai gan ciematu bija iekarojuši un no jauna uzcēluši angļi, mūsdienās tas nemaz nav anglisks. Vasarās uzrodas vācieši un austrieši, lai pastaigātos un brauktu ar riteņiem, bet ziemā sabrauc slēpotāji no Itālijas, Francijas, Japānas un Amerikas.

Šveicieši te sastopami visu gadu. Viņi pelna naudu īpaši veiksmīgi no novembra līdz aprīlim -, pārdodot slēpošanas piederumus un piedāvājot valūtas maiņas pakalpojumus. Katru gadu viņiem klājas arvien labāk, un šveicieši nebeidz spriest, ka šādu naudas izspiešanu vajadzētu iekļaut Ziemas olimpisko spēļu sarakstā.

Ir kāds iemesls, kāpēc Francisko tik ļoti patīk Mirrene. Galu galā šī būs mūsu pirmā kopīgā uzstāšanās, tādēļ mēs visi esam mazliet uztraukušies, pat Sairuss, kas parasti ir nesatricināms kā klints. Tā kā šis ir mazs šveiciešu ciematiņš, kur visi ievēro likumus, te pat nav policijas.

Arī uz pusslodzi.

Mēs ar Bernardu, tikko ieradušies, tūdaļ piereģistrējāmies viesnīcās viņš Jungfravas kalnā, es Eigerā.

Reģistratūras meitene izpētīja manu pasi tā, it kā nekad iepriekš nebūtu tādu redzējusi, un pēc tam uzdeva visus tos absurdos jautājumus, ko šveiciešu reģistratori parasti uzdod apmeklētājiem, pirms ļauj tiem nolikt somas. Man vienreiz samežģījās mēle, nosaucot ģeogrāfijas skolotājas vārdu, un es noteikti saminstinājos, norādot pasta indeksu, uz kādu biju nosūtījis apsveikumu dzimšanas dienā vecvecmāmiņai, bet citādi man veicās lieliski.

Es izkravāju somas, uzvilku vējjaku ar dzelteniem, oranžiem un violetiem plankumiem atrodoties slēpošanas kūrortā, tāda noteikti jāvalkā, ja vien negribi izskatīties aizdomīgs, un devos uz ciemata centru.

Pēcpusdiena bija brīnišķīga no tiesas skaista, turklāt lika man aizdomāties par to, ka Dievs dažkārt pacenšas ar laikapstākļiem un dekorācijām. Zemākās trases nīkuļoja teju tukšas, un līdz saulrietam bija atlikusi kāda stunda, taču tikai tad ļaudis atcerēsies, ka atrodas septiņus tūkstošus pēdu virs jūras līmeņa, sniegotos kalnos pašā decembra vidū, bet tad jau būs par vēlu.

Es apsēdos bārā un izlikos, ka rakstu apsveikumu kartītes, laiku pa laikam pametot skatienu uz bariņu pavisam mazu franču bērneļu, kas šļūkāja pakaļ instruktorei lejup pa bērniem paredzēto kalniņu. Viņi visi bija apvilkuši trīssimt mārciņu vērtu Gortex slēpošanas kostīmu un sekoja vadonei kā gara čūska daži izslējušies, daži saliekušies, bet daži bija tik mazi, ka pat nevarēja pateikt, vai viņi šļūc taisni vai saliekušies.

Es sāku prātot, kad uz kalniem parādīsies sievietes stāvoklī, šļūcot lejā ar vēderu pa priekšu, klaigājot tehniska rakstura instrukcijas un svilpojot Mocartu.

Dērks van der Hoivs ar savu skotu izcelsmes sievu Ronu un abām pusaugu meitām astoņos ieradās viesnīcā The Edelweiss. Ceļā bija aizvadīts ilgs laiks, un Dērks bija noguris, nokaitināts un resns.

Mūsdienās politiķi nemēdz būt resni vai nu tāpēc, ka strādā smagāk nekā kādreiz, vai tāpēc, ka vēlētājiem iepaticies balsot par tādiem kandidātiem, kuru abi vaigi ietilpst vienā fotogrāfijā. Dērks laikam bija pēdējais no vecā kaluma politiķiem viņš man atgādināja laiku, kad džentlmeņi nodarbojās ar politiku starp diviem un četriem pēcpusdienā, lai pēc tam dotos piketā vai uz dārza svētkiem. Šis vīrs bija ietērpies slēpošanas kostīmā, apāvis pūkainus zābakus, kā jau holandiešiem ierasts, un kaklā iekāris brilles.

Ģimene stāvēja vestibila vidū, norādot izsūtāmajiem, kur nest Luis Vuitton somas, kamēr abas meitenes ķīvējās un iedunkāja viena otru.

Es vēroju no bāra. Bernards uz viņiem nolūkojās no avīžu stenda.

Nākamajā dienā bija “tehniskais mēģinājums”, kā to sauca Francisko. Viss tiek izspēlēts uz pusi lēnāk, un mēs vērojam, kur rodas problēmas vai kur tās varētu parādīties, apstājamies un visu pārbaudām. Pēc tam būs reālais mēģinājums ar visiem tērpiem un slēpju nūjām.

Komandā ietilpu es, Bernards un Hugo, rezervē bija atstāta Latifa, taču mēs cerējām, ka viņa nebūs vajadzīga, jo meitene neprata slēpot. Arī Dērks diez ko labi neturējās uz slēpēm nav nekāds brīnums, vai tad jūs esat dzirdējuši, ka Holandē ir kalni? bet viņš bija samaksājis ievērojamu summu par brīvdienām šajā kūrortā, turklāt nolīdzis arī fotogrāfus, kam tika uzdots iemūžināt to visu bildēs, ko vēlāk nosūtīt žurnāliem.

Mēs vērojām Dērku un Ronu noīrējam slēpošanas inventāru un smagi elšam, aizdarot zābakus. Mēs vērojām, kā viņi rāpjas augšup pa piecdesmit jardu augsto iesācēju kalniņu, ik pa laikam apstājoties un sakārtojot inventāru. Kad Rona jau bija gatava laisties lejā, Dērks atrada simt un vienu iemeslu, lai to nedarītu. Kad mēs visi jau bijām nogarlaikojušies līdz nāvei, skatoties šo izrādi, Holandes finanšu ministrs pavisam bālā ģīmī laidās lejup no kalna, nobrauca apmēram desmit pēdas un nogāzās.

Mēs ar Bernardu saskatījāmies pirmo reizi kopš atbraukšanas un es lēni novērsos, lai pakasītu celi.

Kad atkal palūkojos uz Dērku, viņš smējās. Tam vajadzēja nozīmēt: es esmu īsts adrenalīna maniaks, mana lielākā atkarība ir ātrums, es alkstu pēc briesmām, tāpat kā citi vīrieši alkst pēc sievietēm un vīna. Es uzņemos tik pārgalvīgu risku, ka man vairs nevajadzētu būt dzīvam. Es dzīvoju uz naža asmens.

Šo izrādi viņi atkārtoja vēl trīs reizes, allaž pakāpjoties dažus metrus augstāk, bet pēc tam devās uz kafejnīcu ieturēt pusdienas. Kamēr tie abi soļoja pa sniegotajiem plašumiem, es pagriezos, lai novērtētu, cik labi slēpo meitenes un cik tālu viņas rīt varētu aizslēpot. Ja abas sīkās kaut nedaudz līdzinājās vecākiem, viņas paliks zemākajos kalniņos. Ja viņas slēpoja kaut nedaudz labāk un ienīda vecākus vismaz uz pusi tik, cik to izrādīja, rit šīs jau būs Ungārijā.

Meitenes es neatradu un jau grasījos atkal pievērsties iesācēju kalniņam, bet pēkšņi pamanīju kādu vīru stāvam kalna korē un lūkojamies lejup uz ieleju. Viņš bija pārāk tālu, lai varētu saskatīt sejas vaibstus, bet tik un tā svešais man likās ļoti aizdomīgs. Ne jau tikai tāpēc, ka viņam nebija ne slēpju, ne slēpjzābaku, ne saulesbriļļu vai pat vilnas cepurītes.

Aizdomīgs bija brūnais lietusmētelis.

18.  nodaļa

Man šķiet, šī nakts ir tikai saslimusi diena.

Venēcijas tirgonis

-    Kas nospiedis gaili?

Zālamans gaidīja atbildi.

Patiesībā viņam nācās gaidīt katru atbildi, jo es slidoju, bet viņš stāvēja slidotavas malā. Man bija vajadzīgas apmēram trīsdesmit sekundes, lai apslidotu vienu apli, kas ļāva man tā kārtīgi pakaitināt seno draugu. Un tādu iespēju nedrīkstēja laist garām. Dodiet man kaut mazāko iespēju jūs nokaitināt, un es ar prieku to izmantošu!

-    Vai tā bija metafora? es atjautāju un aizšāvos viņam garām.

Es palūkojos pār plecu un redzēju, ka Zālamans pasmaida un pašūpo galvu gluži kā tēvs, kas dusmojas par dēla palaidnībām, un novērš skatienu no slidotavas.

Vēl viens aplis. Skaļruņos skanēja jautra šveiciešu mūzika.

-    Es domāju reālo gaili, ser.

-    Es. Un jau atkal aizšāvos garām.

Man nudien sāka iepatikties slidošana. No kādas vācu meitenes es nošpikoju viltīgu pagriezienu, kas ļāva man slidot

gandrīz tikpat ātri kā viņa. Tas bija patīkami. Meitenei gan nebija vairāk par sešiem gadiem.

-    Šautene? Zālamans jautāja, runājot caur kopā sakļautajām plaukstām, izskatījās, ka viņš ir nosalis un pūš uz tām dvašu.

Šoreiz viņam nācās gaidīt atbildi nedaudz ilgāk, jo laukuma viņā galā es nogāzos un pāris mirkļu biju pārliecināts, ka esmu salauzis gūžas kaulu. Tomēr nebiju. Žēl gan, jo tas būtu atrisinājis daudzas problēmas.

Beidzot es atkal pieslidoju pie Zālamana.

-    Rīt atvedīs! es uzsaucu.

Patiesībā tā nemaz nebija, bet šajos apstākļos patiesības izklāsts būtu prasījis vismaz pusotru stundu.

Šautene, sadalīta pa sastāvdaļām, jau atradās viesnīcā.

Man izdevās pierunāt Francisko pasūtīt PM L96A1. Zinu, tas nav pats skaistākais nosaukums un to ir grūti atcerēties. Bet PM, ko Lielbritānijas armijā zaļā korpusa dēļ dēvē par “Zaļo”, ir ļoti parocīgs šaujamais, kas 7,62 mm lodi var trāpīt pat sešsimt jardu tālā mērķī ar nosacījumu, ka šāvējs ir prasmīgs.

Protams, tie ir tikai ražotāju reklāmas teksti, tāpēc es pateicu Francisko: ja mērķis atradīsies tālāk par divsimt jardiem bet pretvēja apstākļos arī tie būs par daudz -, es nevarēšu to izdarīt.

Francisko bija izdevies dabūt “Zaļo” izformētā variantā, tas ir, šautene tika piegādāta pa daļām. Snaipera teleskops bija ievests kā Bernarda fotokameras objektīvs, bulta bija nomaskēta par Hugo bārdasnaža kātu, bet Latifa bija ievedusi dārgu ādas kurpju papēžos paslēptu munīciju. Mums trūka vienīgi stobra, kas tuvākajā laikā tiks ievests uz Francisko Alfa Romeo jumta kopā ar citām garām metāliskām un ziemas sportam paredzētām lietām.

Es pats biju atvedis šautenes gaili, paslēpjot to bikšu kabatā. Laikam neesmu tik radošs kā pārējie.

Mēs izlēmām iztikt bez roktura, jo to ir grūti nomaskēt un, godīgi sakot, no tā nav pārāk lielas jēgas. Tāpat kā no divkāja. Ierocis ir tikai caurule, svins un pulveris. Pievienojot tam dažus citus oglekļa šķiedras piekariņus, jūs nepadarīsiet cilvēku, uz kuru šaujat, ne par kapeiku beigtāku. Vienīgais papildu komponents, kas noteikti nepieciešams, lai ierocis darbotos perfekti, un to ir ļoti grūti sadabūt pat mūsu nelietīgajā pasaulē ir kāds, kas prot nomērķēt un izšaut.

Piemēram, es.

Zālamans man neko nebija teicis par Sāru. Ne vārda. Kā viņai klājas, kur viņa ir man pat būtu pieticis ar to, kas viņai pēdējo reizi redzēts mugurā, bet viņš nebija bildis ne vārda.

Varbūt amerikāņi bija piekodinājuši neteikt itin neko. “Klausies, Deivid, un iegaumē labi! Saskarsmē ar Langu jāievēro konfidencialitāte un traucēta datu pārraide mīlestības frontē.” Protams, šī pamācība bija iekļauta rokasgrāmatā no sērijas “Sadosim pa pakaļu teroristiem”. Bet, godīgi sakot, Zālamans mani pazina pietiekami labi, lai pats izlemtu, ko teikt vai neteikt. Un viņš acīmredzot bija izlēmis neteikt neko. Vai nu viņam nebija nekādu jaunumu, vai arī ziņas bija sliktas. Bet varbūt viņš man neko nepastāstīja tikai tādēļ, ka es nebiju pajautājis.

Nezinu, kāpēc.

Es gulēju viesnīcas numura vannā, ik pa piecpadsmit minūtēm ar kāju pagriežot karstā ūdens krānu un papildinot vannas saturu. Varbūt neko nepavaicāju tāpēc, ka baidījos no tā, ko dzirdēšu. Varbūt mani atturēja doma par ilgāku sarunu ar Zālamanu, jo, gadījumā ja kāds pamanītu mūs draudzīgi pļāpājam, gan mana, gan viņa dzīvība būtu apdraudēta. Nu, šis bija mazāk ticams iemesls…

Vai varbūt un no šī secinājuma es ilgi mēģināju izvairīties, krietnu laiku riņķojot ap to un pabakstot ar asu mietu, lai pārliecinātos, ka tas nekodīs, man bija vienalga. Varbūt

Sāra jau sen nebija manas rīcības vienīgais iemesls. Patiesībā es te atrados, jo šie cilvēki bija kļuvuši par maniem draugiem, es labi pavadīju laiku, turklāt, darbojoties “Taisnības zobena” sastāvā, man beidzot bija iemesls rītos kāpt ārā no gultas.

Protams, tas nebija iespējams.

Tas bija absurds!

Es ielīdu gultā un aizmigu kā bērns.

Aukstums. Tas bija pirmais, ko pamanīju, atvelkot aizkaru. Ledains, pelēks “atceries, ka esi Alpos” aukstums, kas man nepavisam nepatika. Tiesa, daži slēpotāji tādēļ paliks savos numuriņos, un tas principā bija labi. Bet tas arī pasliktinās pirkstu darbību un var iedragāt manu labā snaipera reputāciju. Turklāt aukstais gaiss liks šāviņa troksnim izskanēt tālāk.

“Zaļais” nav no trokšņainākajiem ieročiem tas nav nekāds Ml 6, kas pārbiedē cilvēku līdz nāvei tikai sekundi pirms tam, kad viņam trāpa lode. Bet, ja tu grasies nošaut ievērojamu Eiropas politiķi, tu sāc par to uztraukties. Patiesībā tu sāc uztraukties par daudz ko. Tu vēlies, kaut cilvēki tobrīd skatītos uz citu pusi. Nudien, ikvienu snaiperi var paralizēt doma, ka brīdī, kad viņš nospiedīs gaili, pusjūdzes attālumā cilvēki sastings ar krūzītēm rokās, saspicēs ausis, pacels uzacis un ducī dažādu valodu izteiks jautājumu: kas gan te notiek? Tenisa spēlētājiem šī izjūta ir ļoti pazīstama.

Es ieturēju kārtīgas brokastis, jo apzinājos, ka nākamo divdesmit četru stundu laikā ēšanas paradumi var strauji mainīties uz slikto pusi un palikt tādi, līdz mana bārda nosirmos. Pēc tam es devos uz pagrabstāvu, kur atradās slēpošanas inventārs. Tur ķildojās kāda franču ģimene, nevarot saprast, kas uzvilcis cita cimdus, kur palicis pretiedeguma krēms un kāpēc slēpju zābaki spiež. Es apsēdos uz tālākā soliņa un pārskatīju savu ekipējumu.

Bernarda fotokamera bija smaga un dīvaina, man kaklā tā izskatījās vēl jocīgāka, nekā sākumā bija licies. Bulta un viena

deva munīcijas atradās ap vidukli apjoztajā somiņā. Šautenes stobrs bija ielikts vienā no slēpju nūjām, tai uz roktura vīdēja uzlīmēts sarkans punkts ja nu es gadījumā nevarētu atšķirt nūjas pēc tā, ka viena no tām sver nepilnu kilogramu, bet otra gandrīz deviņus. Pārējo munīciju es biju izsviedis pa vannasistabas logu, jo zināju, ka ar vienu devu jāpietiek, ja ne, varēja sanākt vēl lielākas nepatikšanas, un tās nu man nemaz nebija vajadzīgas. Iztīrījis ar šautenes gaili nagus, es ietinu mazo metāla priekšmetu salvetītē un ieliku kabatā.

Es piecēlos, dziļi ievilku elpu un metos garām franču ģimenītei uz tualeti.

Tur arī pazuda manas kalorijām bagātās brokastis.

Latifa bija atbīdījusi saulesbrilles uz galvas, kas nenozīmēja neko. Ja viņai vispār nebūtu saulesbriļļu, tas nozīmētu, ka van der Hoivi izlēmuši palikt iekšā un uzspēlēt šahu. Ja saulesbrilles atrastos uz acīm, tas nozīmētu, ka viņi ir devušies uz kalnu.

Uz galvas atbīdītas saulesbrilles nozīmēja, ka viņi varētu, tu varētu, es varētu, mēs varētu…

Es pārsoļoju pāri bērniem paredzētajam kalniņam un devos uz pacēlājiem. Tur jau gaidīja Hugo, ģērbies oranžā un tirkīzzilā slēpošanas tērpā, viņa saulesbrilles bija pārvietotas uz pakausi.

Viņš paskatījās uz mani.

Par spīti visām lekcijām, treniņiem un Francisko norādījumiem, Hugo lūkojās tieši man virsū. Un es zināju, ka viņš nenovērsīsies, iekams nebūšu uz viņu paskatījies, tāpēc palūkojos kolēģim acīs.

Tās spīdēja. Es nespēju atrast citu apzīmējumu. Viņš izskatījās kā bērns pie Ziemassvētku dāvanu kaudzes iepriecināts un satraukts.

Hugo pastiepa roku un sakārtoja VValkman austiņas. Tipisks jaunā laikmeta slēpotājs. Šim puisim nepietiek ar skaistāko skatu visā Dieva pasaulē, viņam vēl vajag paspilgtināt iespaidu

ar Guns N’ Roses mūziku fonā. Iespējams, šīs austiņas būtu man kritušas uz nerviem, taču es zināju, ka tās ir savienotas ar uztvērēju, kurā Hugo dzird Bernarda ziņojumus.

Mēs bijām vienojušies, ka man nebūs ne rācijas, ne kāda cita saziņas līdzekļa. Ja mani noķertu brīdī, kad par to runājām, Latifa pastiepās un saspieda manu roku -, nevienam nebūtu iemesla domāt, ka man bijuši sabiedrotie.

Tāpēc vienīgais mans saziņas līdzeklis bija Hugo spīdošās acis.

Kalna galā, apmēram trīstūkstoš metru augstumā, atradās apbrīnojams restorāns Piz Gloria, celts no stikla un metāla. Tajā iespējams padzert kafiju, kas maksā tikpat, cik sporta auto, un skaidrā dienā lūkoties uz vismaz sešām valstīm.

Visi, kas kaut nedaudz līdzīgi man, dienas lielāko daļu pavadītu, prātojot, kas tās ir par valstīm, bet pēc tam sāktu gudrot, kā gan ciematniekiem izdevies uzcelt restorānu tik augstu kalnā un cik daudzi gājuši bojā celtniecības laikā. Kad vien redzu šādas celtnes, es iedomājos par to, cik ilgi britu amatnieki pūlas ap manu virtuves remontu, un apskaužu šveiciešus.

Otrs restorāna slavas stūrakmens ir reiz filmētā Džeimsa Bonda filmas epizode. Nosaukums Piz Gloria patapināts no filmas, un iestādē tiek pārdoti arī aģenta 007 suvenīri visiem, kas vēl nav bankrotējuši, samaksājot par kafiju.

Vārdu sakot, šī bija vieta, kur jānokļūst katram Mirrenes apmeklētājam, un van der Hoivi vakariņu laikā bija izlēmuši, ka tieši turp viņiem jādodas.

Mēs ar Hugo izkāpām pie augšējās automašīnu stāvvietas. Es iegāju restorānā un izlikos apbrīnojam ģeniālo arhitektūru, kamēr Hugo palika ārā uzsmēķēt un pārbaudīt ekipējumu. Hugo tēloja, ka ir profesionāls slēpotājs, kas tā vien gaida, kad varēs izmēģināt šejienes sniegu. Turklāt viņš ne ar vienu nesarunājās, jo klausījās nepārspējamos basus austiņās. Es labprāt uzņēmos pamuļķa tūrista lomu.

Es uzrakstīju pāris pastkaršu tās visas nezināmu iemeslu dēļ bija adresētas vīrietim, vārdā Kolinss, un laiku pa laikam palūkojos pa logu uz Austriju, Itāliju, Franciju vai kādu citu valsti ar sniegotiem kalniem, līdz beigās viesmīļi sāka uz mani nikni skatīties. Es jau sāku prātot, vai “Taisnības zobena” budžetā varētu iekļauties otra tasīte kafijas, kad pamanīju spožu krāsu virpuli. Hugo man dedzīgi māja.

Arī visi pārējie restorāna apmeklētāji viņu pamanīja. Man šķiet, viņu ievēroja vēl pāris tūkstošu cilvēku visos šajos Austrijas, Itālijas un Francijas sniegotajos kalnos. Tas bija amatiera cienīgs uznāciens, ja Francisko būtu to redzējis, viņš noteikti iepļaukātu Hugo. Bet Francisko te nebija, tikai Hugo, kas padarīja sevi par krāsainu klaunu, un es, kam pēkšņi bija sākušas trīcēt rokas. Mani glāba vien tas, ka neviens no klātesošajiem tā arī nesaprata, kam tad Hugo īsti māj.

Jo viņš bija uzlicis saulesbrilles.

Pirmo distanci noslēpoju pavisam lēni divu iemeslu dēļ pirmkārt, es vēlējos, lai izšaušanas brīdī mana elpa būtu pēc iespējas mierīgāka. Bet, otrkārt un galvenokārt, nevēlējos salauzt kāju un nokļūt slimnīcā, kur pie manis varētu atrast dažādas šautenes daļas.

Es slēpoju pēc iespējas lēnāk, ar lieliem pagriezieniem un līkumiem, ar pūlēm tiekot lejā pa melno trasi. Tā bija tik sarežģīta, ka lika man justies nemierīgam. Katrs muļķis varēja pateikt, ka Dērks un Rona nevarēs pa to nobraukt, vairākas reizes pamatīgi nenogāžoties un varbūt vienreiz pat nepieceļoties. Ja es būtu Dērka draugs vai vienkārši pieredzējis slēpotājs, noteikti ieteiktu politiķim par to aizmirst. Labāk nobraukt atpakaļ ar pacēlāju.

Bet Francisko uzskatīja, ka pazīst Dērku labāk. Viņš bija izpētījis, ka šis politiķis ir ļoti taupīgs vispār jau tā ir laba īpašība kādam, kas iecelts par finanšu ministru, tādēļ, gadījumā ja laulātie vēlētos ari lejā nokļūt ar pacēlāja palīdzību,

viņiem nāktos par to piemaksāt. Tāpēc Francisko sprieda, ka Dērks izvēlēsies slēpot.

Francisko bija tik pārliecināts, ka bija ar mieru likt ķīlā manu galvu.

Lai vēl vairāk uzkurinātu Dērku, Francisko vakarnakt bija aizsūtījis Latifu uz The Edelweiss bāru, kur, Dērkam dzerot pāris glāžu brendija, viņa piedūdoja ministram pilnas ausis par to, cik varonīgs ir katrs, kas nobraucis no Šilthorna kalna. Sākumā Dērks izskatījās mazliet noraizējies, bet Latifas garās skropstas un sajūsmā viļņojošās krūtis lika ministram apsolīt, ka nākamajā vakarā viņš izmaksās sievietei dzērienu, ja tiks lejā no šī kalna.

Latifa sakrustoja pirkstus aiz muguras un apsolīja, ka rītvakar ieradīsies bārā tieši deviņos.

Hugo bija atradis labāko vietu kalna virsotnē un tagad tur stāvēja, smēķēja un plati smaidīja, izbaudot katru mirkli. Es paslēpoju viņam garām, pēc desmit jardiem apstājos pamežā, lai pierādītu Hugo un sev, ka joprojām protu pieņemt patstāvīgus lēmumus. Es pagriezos un palūkojos uz kalnu, pārbaudot katru pozīciju un leņķi, tad atkal pievērsos Hugo.

Viņš nometa cigareti un laidās lejā, izdarīja dažu labu pavisam nevajadzīgu palēcienu, pagriezienos sacēla sniega mākoni un apstājās pretējā pusē trasei, apmēram simt jardu zemāk. Hugo pagrieza man muguru un, attaisījis slēpošanas tērpu, pačurāja.

Arī man gribējās darīt to pašu, bet iedomājos, ka, sācis čurāt, nevarēšu to beigt un galu galā no manis paliks pāri tikai drēbju kaudzīte.

Es noņēmu no fotokameras lēcu un ielūkojos tajā. Lēca bija miglaina un norasojusi, tāpēc man nācās attaisīt jaku un mēģināt to sasildīt pie ķermeņa.

Bija auksts un kluss. Skrūvējot kopā šauteni, es varēju dzirdēt trīcam savus pirkstus.

Viņš bija pusjūdzes attālumā no manis. Tikpat resns kā vienmēr, siluets, par ko sapņo ikviens snaiperis. Ja viņi vispār par kaut ko sapņo.

Pat pa gabalu varēja pateikt, ka Dērkam slēpošana nenākas viegli. Viņa ķermeņa valoda vēstija: es tūlīt atdošu galus! Viņa dibens bija atstiepts, krūtis izvirzītas, kājas sastingušas no bailēm un aukstuma, un viņš kustējās lēni kā ledus blāķis.

Ronai klājās nedaudz labāk, bet tikai nedaudz. Viņa šļūca lejup dīvaini saraustīti, bet nedaudz ātrāk par vīru, vienlaikus cenšoties turēties viņam blakus.

Es gaidīju.

Kad Dērks bija sešsimt jardu attālumā, es pāris reižu dziļi ieelpoju, uzlādējot asinis ar skābekli, lai varētu nomērķēt un turēt šauteni gatavībā, kad viņš pietuvosies tuvāk par trīssimt jardiem. Es izelpoju, novērsies no trases.

Sasniedzis četrsimt jardu attālumu, Dērks kādu piecpadsmito reizi apgāzās, un nešķita, ka viņš steigtos piecelties. Vērojot, kā viņš elš un tver pēc elpas, es pavilku atpakaļ bultu un dzirdēju, kā gailis pārsteidzoši skaļi noklakšķ. Šausmas, šis šāviens nudien būs skaļš! Pēkšņi man prātā ienāca doma par lavīnu, ko var izraisīt viena vienīga spalga skaņa, un es prātoju, vai mani tiešām apraks tūkstošiem tonnu smags sniega blāķis. Vai manu ķermeni atradīs pēc gada vai diviem? Ja nu laikā, kad mani atraks, šī slēpotāju jaka jau būs kļuvusi smieklīgi nemoderna? Es piecas reizes samirkšķināju, mēģinot nomierināties, stabilizēt elpošanu un sirdsdarbību. Bija pārāk auksts, lai rastos lavīna. Tai būtu nepieciešams gan sniegs, gan saule. Te nebija ne viena, ne otra. Saņemies! Es palūkojos tēmēklī un ieraudzīju, ka Dērks beidzot ir pierausies kājās.

Viņš skatījās uz mani.

Vai vismaz manā virzienā, uz kokiem.

Viņš nevarēja būt mani pamanījis. Tas nebija iespējams. Es biju paslēpies aiz lielas sniega kupenas, izbāzis šautenes stobru

pa pašu šaurāko spraugu, kāda vien iespējama, un sametis pa virsu nolūzušus zarus. Viņš nevarēja mani redzēt.

Uz ko tad Dērks skatījās?

Es nedaudz pagriezu galvu, lai redzētu, vai man aiz muguras nav iznācis lācis, kalnu kaza vai kāds ekscentrisks slēpotājs, kas varētu būt piesaistījis Dērka skatienu. Pēc tam es aizturēju elpu un tāpat palūkojos pa kreisi, ieklausoties arī skaņās.

Nekā.

Es ielūkojos tēmēklī. Pa kreisi, pa labi, uz augšu un leju.

Dērks bija pazudis.

Es strauji pacēlu galvu neieteiktu darīt to citiem un izmisīgi mēģināju viņu saskatīt. Man pēkšņi likās, ka mutē sajūtu asiņu garšu, sirds krūtīs sitās kā traka.

Te nu viņš bija. Trīssimt jardu attālumā. Laižoties lejup arvien ātrāk. Viņam vajadzēs šķērsot kalnu, šādi piebraucot tieši pie manis. Es vēlreiz samirkšķināju, piespiedu labo aci pie tēmēkļa un aizvēru kreiso.

Pie divsimt jardiem es dziļi ieelpoju, līdz manas plaušas par trim ceturtdaļām bija piepildītas ar gaisu, un aizturēju elpu.

Dērks slēpoja uz manu pusi un bija nonācis tieši ugunslīnijā. Es viņu redzēju ideāli varēju šaut jebkurā mirklī -, bet zināju, ka šim jābūt precīzākajam šāvienam manā dzīvē. Es uzliku pirkstu uz gaiļa un gaidīju.

Ministrs apstājās apmēram simt piecdesmit jardu attālumā no manis. Palūkojās uz augšu un leju. Tad pagriezās pret mani. Viņš bija nosvīdis, piekusis un nobijies. Es nomērķēju tieši krūtīs. Kā biju apsolījis Francisko un pārējiem.

Saspiest, nevis pavilkt. Tik lēni un maigi, cik iespējams.

19.  nodaļa

*

Labvakar, BBC ziņas deviņos.

PlTERS SlZONS

Mēs palikām Mirrenē vēl trīsdesmit sešas stundas. Tā bija mana ideja.

Es teicu Francisko, ka visi aizbraucēji tiks pārbaudīti. Ikviens, kas šodien mēģinās pamest ciematu, tiks turēts aizdomās.

Francisko kādu laiku padomāja, tad izteica piekrišanu. Manuprāt, palikt ciematā pēc slepkavības viņam šķita stilīgi un pārdroši, un tieši šīs abas īpašības Francisko vērtēja visaugstāk. Puisis laikam cerēja, ka kādu dienu tiks izveidots interneta portāls, kur zem viņa fotogrāfijas būs paraksts: “Francisko stilīgs un pārdrošs.”

Taču patiesībā Mirrenē man bija jāpaliek, lai parunātu ar Zālamanu, bet to taču es nevarēju teikt Francisko.

Tā nu mēs atsevišķi uzturējāmies slēpošanas trasēs un kopā ar pārējiem tūristiem dalījāmies pārdzīvojumā un šokā, kad atlidoja helikopteri. Vispirms policija, tad Sarkanais Krusts, tad televīzijas žurnālisti. Ziņas par šaušanu ciematā izplatījās piecpadsmit minūšu laikā, bet lielākā daļa tūristu bija pārāk

satriekti, lai tās apspriestu. Viņi tikai bezmērķīgi klīda pa pilsētu, turot bērnus pie rokas.

Šveicieši sēdēja bāros un sačukstējās. Vieni bija uztraukušies, citi nobijušies par to, kā tas ietekmēs viņu biznesu. Protams, viņiem nevajadzēja raizēties. Vakarā bāri un restorāni bija pilnāki nekā jebkad agrāk. Neviens negribēja būt pēdējais, kas uzzina jaunākās baumas vai to interpretāciju.

Iesākumā visi vainoja irākiešus kā jau parasti. ŠI teorija bija aktuāla kādu stundu, jo gudrākie prāti iebilda, ka irākieši šoreiz nevarētu būt vainīgi, viņi pat nespētu nepamanīti iekļūt ciematā. Akcents, ādas krāsa un krišana ceļos ar skatienu Mekas virzienā… šādas lietas vidusmēra šveicietim nevarētu paslīdēt garām neievērotas.

Nākamā teorija bija par pārgurušu biatlonistu, kas noslēpojis divdesmit jūdžu distanci, nespēkā pakritis, kā rezultātā šautene pavisam nejauši izšāvusi, nogalinot van der Hoiva kungu. Lai gan šī teorija bija vēl neticamāka par iepriekšējo, tai bija daudz atbalstītāju, jo lielākā daļa šveiciešu vienkārši nespēja noticēt, ka viņu sniegotajā paradīzē varētu būt notikusi slepkavība.

Kādu laiku abas baumas pastāvēja līdzās, beigās izveidojot gluži neticamu hibrīdu: paši muļķīgākie stāstīja, ka slepkavību izdarījis biatlonists no Irākas. Noskaities par Skandināvijas atlētu uzvaru pēdējās Ziemas olimpiskajās spēlēs, irākiešu biatlonists (daži pat zināja, ka viņu sauc Mustafa) meties amoka skrējienā, kas beidzies pavisam traģiski. Visticamāk, viņš joprojām atrodas kalnos, tēmējot uz gariem, gaišmatainiem slēpotājiem.

Pēkšņi bāri tika pamesti, kafejnīcas slēgtas, bet viesmīļi satraukti saskatījās, novācot pusizēstos šķīvjus.

Pat man bija vajadzīgs laiks, lai saprastu, kas notiek.

Tūristi, kuriem nebija pa prātam neviens no esošajiem traģēdijas izskaidrojumiem, bija devušies uz viesnīcu istabiņām, lai mestos ceļos televizora priekšā un noskatītos CNN ziņas, kur Toms Hamiltons bija gatavs pastāstīt pasaulei jaunumus.

Mēs ar Latifu piepulcējāmies cilvēkiem, kas televiziju skatījās Zum Wilden Hirsch bārā, un aizslēpāmies aiz dažu apreibušu vāciešu platajām mugurām. Toms no CNN paziņoja, ka slepkavība, visticamāk, bijusi nezināmu aktīvistu darbs šķiet, kas tāds ir jāpasaka, lai saņemtu 200 000 mārciņu algu gadā. Man tā vien gribējās pavaicāt viņam, kā gan šim izdevies izslēgt varbūtību, ka slepkava bijis pasīvās kustības piekritējs. Patiesībā es būtu varējis Tomam to pavaicāt, jo tikai pirms divdesmit minūtēm biju stāvējis un nolūkojies, kā CNN tehniskais darbinieks piesprauž viņam pie kaklasaites mikrofonu, bet puisis brēc, ka izdarīs to pats, jo citi varot sabojāt perfekti sasieto mezglu.

Paziņojumu bija paredzēts sniegt desmitos pēc vietējā laika. Ja Sairuss savu darbu bija paveicis kārtīgi un paziņojums nonācis pie CNN laikā, tad viņi, šķiet, to pārbaudīja. Ja visa komanda līdzinājās Tomam, es nebrīnītos, ka šie to vēl nebūtu paspējuši izlasīt. Francisko bija uzstājis, ka jālieto vārds “hegemonija”, bet likās, ka neviens no CNN darbiniekiem īsti nesaprot, kas ar to domāts.

Paziņojums tika sniegts tikai divdesmit piecas pāri vienpadsmitiem, to lēni un precīzi nolasīja Dags Ross, pievienojot skaidri nolasāmu zemtekstu: “Ak Dievs, man no viņiem kļūst slikti!”

“Taisnības zobens”.

Mammīt, skaties! Tie esam mēs! Par mums runā televīzijā!

Man šķiet ja vien es būtu gribējis, tonakt būtu varējis pārgulēt ar Latifu.

Pārējās CNN ziņās stāstīja par terorisma vēsturi, tostarp pieminot pagājušo nedēļu, kad basku separātisti bija ielikuši spridzekli Barselonas valdības ēkā, un citas vēl senākas ziņas. Tad runāja kāds bārdains rakstnieks, kurš mēģināja iestāstīt, ka visiem jāizlasa viņa grāmata par fanātismu, pēc tam CNN atkal pievērsās savam galvenajam ziņojumam, kas vēstīja, ka

cilvēkiem, kuri skatās CNN, jāturpina to darit. Vēlams, kādā no viesnīcām. Un tad, protams, tika pārraidīta kāda viesnīcas reklāma.

Es viens pats gulēju savā gultā The Eiger, dzēru viskiju, smēķēju un prātoju, kāda ir sajūta, atrodoties CNN reklamētā viesnīcā. Vai šķiet, ka izdevies ceļot laikā?

Es biju mazliet iereibis, tāpēc nedzirdēju pirmo klauvējienu pie durvīm. Vai varbūt dzirdēju, tikai pārliecināju sevi, ka neko neesmu dzirdējis, reaģējot pēc desmit minūtēm, kad izdevās atslēgt smadzenes no CNN. Es izrāpos no gultas un piegāju pie durvīm.

-    Kas tur ir?

Klusums.

Man nebija ieroča, nedz arī īpašas vēlmes tādu lietot, tāpēc atvēru durvis un izbāzu laukā galvu. Lai notiek kas notikdams.

Gaitenī stāvēja īss vīrs. Pietiekami īss, lai ienīstu visus, kas ir par viņu garāki.

-    Balfora kungs?

Man nācās padomāt. Tā notiek ar visiem slepenajiem aģentiem reiz tiem nojūk, kas viņi ir vai kam vajadzētu būt, ar kuru roku jātur pildspalva un jāatver durvis. Viskija dzeršana šo izjūtu tikai saasina.

Es zināju, ka vīrietis pēta mani, tāpēc izlikos, ka uznākusi klepus lēkme, lai gan es patiesībā vienkārši pūlējos nostāvēt kājās un vienlaikus domāt. Jā, es esmu lietojis Balfora vārdu, bet kur? Zālamanam es biju Langs, Francisko Rikijs, amerikāņiem Djurels, bet Balfors… pareizi, es biju reģistrējies viesnīcā kā Balfors, tātad ari policija mani atrastu pēc šāda vārda.

Es pamāju.

-    Jums jānāk man līdzi.

Viņš pagriezās uz papēža un devās prom pa gaiteni. Es paķēru jaku un atslēgas un sekoju viņam, jo Balfora kungs bija cienījams pilsonis, kas pakļaujas likumam. Kamēr gājām

uz liftu, es pamanīju, ka vīrietim kājās ir platformas kurpes. Tātad viņš bija patiešām īss.

Sniga. Zemē laidās lielas, baltas sniega plēksnes. Likās, ka debesīs kāds pārplēsis spilvenu un tagad lejā birst pūkas, visu apsedzot un padarot nenozīmīgu.

Mēs soļojām apmēram desmit minūtes uz katru manu soli pavadonis spēra vismaz septiņus -, līdz sasniedzām mazu būdiņu ciemata malā. Tas bija vienstāva koka namiņš, kas izskatījās ļoti vecs, lai gan varbūt tāds nemaz nebija. Logiem priekšā bija slēģi, un pēdu nospiedumi pie durvīm vēstīja, ka šeit viesojušies daudz cilvēku. Vai varbūt tas bija viens un tas pats cilvēks, kas vairākkārt atgriezies pēc dažādām aizmirstām mantām.

Mājiņa man šķita ļoti noslēpumaina un biedējoša un ne jau tikai tāpēc, ka biju krietni iereibis. Es jutos tā, it kā būtu kaut ko aizmirsis mājās, piemēram, zeltu vai vīraku, lai gan neuztraucos par to, ka neesmu iedomājies par mirrēm, jo nemaz īsti nezināju, kas tās tādas ir.

īsais vīrelis apstājās pie durvīm un pieklauvēja, tad pašķielēja uz mani. Pēc kāda brītiņa mēs dzirdējām, kā tiek atdarīta bulta vispirms viena, tad otra un trešā, līdz durvis atvērās. Tajās stāvēja sirma sieviete, viņa kārtīgi nopētīja īso un vēl kārtīgāk mani, tad pakāpās malā un ļāva man ienākt.

Dērks van der Hoivs sēdēja uz vienīgā krēsla istabā un spodrināja brilles. Viņam mugurā bija bieza jaka, ap kaklu šalle, resnajās kājās ādas kurpes. Tie bija dārgi, melni apavi no Oksfordas. Es tos pamanīju tikai tāpēc, ka arī Dērks, šķiet, nespēja no tiem atraut skatienu.

-    Ministr, šis ir Tomass Langs, Zālamans sacīja, iznākot no ēnām. Viņš skatījās uz mani, nevis Dērku.

Dižais politiķis joprojām spodrināja brilles, tad uzmanīgi uzstutēja tās uz deguna. Beidzot viņš pacēla galvu un

palūkojās uz mani. Tas nebija nekāds draudzīgais skatiens. Viņš saviebās kā bērns, kas negrib ēst brokoļus.

-    Labdien, kā jums klājas? es sacīju, pastiepjot roku.

Dērks paskatījās uz Zālamanu, it kā tas viņu nebūtu brīdinājis par augstākajā mērā nevēlamu saskarsmi ar slepkavu, un pēc tam pastiepa man ļumīgu, slapju roku.

Kādu brīdi mēs lūkojāmies viens otrā.

-    Vai tagad drīkstu iet? ministrs jautāja.

Zālamans aizvainots klusēja, it kā būtu cerējis, ka mēs visi trīs varētu kopā iedzert kādu alu vai uzspēlēt kārtis.

-    Protams, ser, viņš atteica.

Tikai tad, kad Dērks piecēlās kājās, es sapratu, ka viņš patiešām ir resns, bet ne tik resns kā pirmajā dienā, kad ieradās slēpošanas kūrortā.

Nudien jāatzīst, ka Life-Tec bruņas patiešām ir iedarbīgas un dara visu, lai nosargātu dzīvību. Bet tās nebūt neglaimo ķermenim. Uzvilktas kopā ar slēpošanas kostīmu, paresnam vīram tās liek izskatīties resnam, bet tādu resnīti kā Dērks tās pārvērš par staigājošu mučeli.

Nevaru iedomāties, kādu darījumu viņi bija noslēguši ar ministru. Vai ar Holandes valdību. Iespējams, Dērku gatavojās atlaist vai viņam bija jādodas pensijā. Vai varbūt viņš bija pieķerts gultā ar desmit mazgadīgajām. Iespējams, Dērkam vienkārši tika labi samaksāts. Tas dažkārt nostrādā.

Lai arī kā viņi bija šo norunu panākuši, Dērkam dažus nākamos mēnešus būs jāizliekas par beigtu gan sevis, gan manis dēļ. Ja viņš nākamnedēļ parādītos konferencē, uzstājoties ar referātu par valūtas maiņas mehānismu Ziemeļeiropas valstīs, tas izskatītos pārāk aizdomīgi. Pat CNN no tā kaut ko varētu secināt.

Ministrs aizgāja. Sirmā sieviete izstūma viņu pa durvīm, un Dērks kopā ar īso pazuda naktī.

-    Kā jūties, mans kungs?

Tagad uz krēsla sēdēju es, bet Zālamans lēnām riņķoja apkārt, mēģinot noskaidrot manu morālo, fizisko un reibuma stāvokli. Viņš bija piespiedis pie lūpām pirkstu un izlikās, ka nemaz nevēro mani.

-    Paldies, labi, Deivid. Un tu?

-    Atvieglots. Patiešām atvieglots. Klusums. Zālamans domāja vairāk nekā runāja. Starp citu man jānodod tev sveicieni no amerikāņu kolēģiem. Lielisks šāviens.

Zālamans uzsmaidīja tā, it kā gribētu parādīt, ka pieklājīgā tērzēšana ir beigusies un nu jāpievēršas kam nopietnākam.

-    Priecājos, es attraucu. Kas turpmāk?

Es aizsmēķēju cigareti un mēģināju izpūst dūmu apļus, bet Zālamana soļošana saviļņoja gaisu un visu sabojāja. Es skatījos, kā dūmi izplūst pa visu istabu. Zālamans joprojām nebija atbildējis.

-    Deivid?

-   Jā, kungs. “Kas turpmāk?” Tas ir ļoti gudrs, tālejošs jautājums, kam vajadzīga skaista atbilde.

Kaut kas nebija labi. Zālamans parasti tā nerunāja. Es tā runāju, kad esmu piedzēries, bet Zālamans nekad.

-    Nu? Tad tu man atbildēsi? Darbs ir padarīts, sliktie zēni notverti ar pierādījumiem rokās… kas vēl?

Deivids apstājās kaut kur aiz mana labā pleca.

-    Godīgi sakot, mans kungs, tagad viss kļūs sarežģītāk.

Es pagriezos pret viņu un pasmaidīju. Zālamans nesmaidīja.

-     Un kā tu raksturotu situāciju līdz šim? Vai tā nebija sarežģīta? Iešaut kādam tieši glābšanas vestes centrā…

Zālamans manī neklausījās. Arī tas nebija viņam raksturīgi.

-    Viņi grib, lai tu turpini.

Protams, viņi to grib. Es jau zināju. Teroristu ķeršana nebija šīs operācijas galvenais mērķis. Viņiem vajadzēja, lai viss turpinās līdz lielajai demonstrācijai. CNN ar savām kamerām mūs

noteikti uzmanīs vismaz nebūs jāgaida četras stundas uz videooperatoru ierašanos.

-     Pavēlniek, Zālamans turpināja, es uzdošu tev jautājumu un gribu, lai tu atbildi godīgi.

Man tas nepatika. Kaut kas bija nepareizi. Kā sarkanvīns pie zivs. Kā vīrs, kas pie melna smokinga uzvilcis brūnas kurpes. Vienkārši nepareizi.

-    Jautā!

Zālamans tiešām izskatījās noraizējies.

-    Vai tu man atbildēsi godīgi? Man jāzina, pirms jautāju…

-    Kā lai to saka, Deivid… es iesmējos, cerot, ka viņš man pievienosies. Ja prasīsi, vai tev smird elpa, es atbildēšu godīgi. Ja kaut ko citu… iespējams, melošu.

Tas viņam diez ko nepatika. Laikam jau tā nebija labākā atbilde, bet ko gan man vajadzēja teikt?

Viņš noklepojās lēni un apdomīgi, it kā gatavotos jautāt ko ļoti svarīgu.

-    Kādas ir tavas attiecības ar Sāru Vulfu?

Es jutos šokēts. Vēroju, kā Zālamans soļo uz priekšu un atpakaļ, rauc pieri, it kā mēģinātu izdomāt, kā labāk paskaidrot pusaugu dēlam, kas ir sekss. Es gan nekad neesmu piedzīvojis tādu sarunu, bet iedomājos, ka tēvs šādā diskusijā sarkst un bālē, lasa pūciņas no krekla piedurknes un skatās grīdā.

-    Kāpēc tu jautā, Deivid?

-    Lūdzu, atbildi. Vienkārši atbildi! Šī nudien nebija Zālamana veiksmīgākā diena.

Es vēroju savu draugu, vienlīdz dusmojoties uz viņu un izjūtot žēlumu.

-    Veco labo laiku vārdā? Vai tad tu tā neteiksi?

-     Vienalga kā vārdā, mans kungs. Ja vien atbildi uz šo jautājumu.

Es aizdedzu vēl vienu cigareti un palūkojos uz plaukstām, sākumā, kā jau parasti, mēģinot atbildēt pats sev.

Sāra Vulfa. Pelēkzaļas acis. Slaids kakls. Jā, atceros tādu sievieti.

Ko es jutu pret viņu? Mīlestību? Es pats to nezināju. Neesmu pārāk bieži izjutis mīlestību, lai zinātu, vai atkal esmu iemīlējies. Mīlestība ir vārds. Skaņa, kas asociējas ar konkrētām izjūtām, kuras nav izmērojamas un aprakstāmas. Labi, vēlāk atgriezīsimies pie šis iespējas.

Žēlumu? Vai man bija žēl Sāras? Kāpēc? Jo viņa bija zaudējusi brāli un tēvu un nu sēdēja ieslēgta pils torni, ko apsargā nikns pūķis? Man nudien žēl šis sievietes, jo viņas glābējs ir tāds muļķis kā es.

Draudzību? Dieva dēļ, es to dāmīti gandrīz nepazinu!

Ko tad?

-     Esmu viņā iemīlējies, kāds sacīja. Tikai pēc brīža sapratu, ka tas esmu es.

Zālamans uz mirkli aizvēra acis, it kā tā būtu nepareizā atbilde, tad lēni un negribīgi piegāja pie galdiņa, paņēma no tā mazu plastmasas kastīti un pasvārstīja to rokā, it kā cenšoties izlemt, vai dot to man vai izmest pa logu sniegā. Tad Zālamans sāka rakņāties pa kabatām. Lai ko ari viņš meklēja, tas atradās pēdējā no kabatām. Šis skats mani uzjautrināja bija patīkami vērot, kā tas notiek ar kādu citu. Bet tad Deivids izvilka mazu lukturīti, pasniedza abus priekšmetus man un pats aizgriezās, it kā tā nebūtu viņa darīšana.

Es atvēru kastīti. Nu protams. Tā cilvēki parasti rīkojas, kad viņiem iedod aizvērtas kastītes. Es pacēlu dzelteno plastmasas vāciņu, un mana sirds salēcās.

Kastītē atradās fotogrāfijas, un es jutu, ka man nepatiks, kas tajās redzams.

Es paņēmu pirmo un apskatīju.

Sāra Vulfa. Tas nu bija skaidrs.

Saulainā dienā, kāpjot ārā no taksometra Londonā. Viņa bija tērpusies melnā kleitā.

Labi, lai tā būtu. Tas nav nekas slikts. Viņa smaidīja. Bet arī tas nebija pārāk traki. Es nemaz necerēju, ka viņa divdesmit četras stundas diennaktī raudās spilvenā. Nākamo!

Sāra samaksā šoferim. Ari tas nebija nekas peļams. Ja tu brauc ar taksometru, tev par to jāmaksā. Tāda ir dzīve. Fotogrāfijas bija uzņemtas ar lielo lēcu, vismaz 135. izmēra. Tas, cik tuvu un bieži fotogrāfijas bija uzņemtas, liecināja par nepārtrauktu fotografēšanu. Kuru gan interesētu…

Izkāpj no taksometra uz ielas. Smejas. Taksometra šoferis lūkojas uz viņas dibenu, ko darītu ari es, ja būtu taksometra šoferis. Visu brauciena laiku viņa lūkojās uz šofera pakausi, tad kāpēc lai viņš neskatītos uz viņas dibenu? Nevarētu teikt, ka tā ir godīga apmaiņa, bet kas šajā pasaulē vispār ir godīgi?

Es palūkojos uz Zālamanu. Viņš bija uzgriezis muguru un nodūris galvu.

Nākamo, lūdzu!

Vīrieša roka. Roka un plecs pelēkā uzvalkā. Mīli apskauta Sāra, kas savukārt pieliekusi galvu, lai svešo noskūpstītu. Smaidoša. Kas te ko uztraukties? Mēs taču neesam nekādi puritāņi. Sieviete drīkst aiziet vakariņās, priecāties par satikšanos ar draugu tādēļ taču nav jāsauc policija!

Viņi ir apskāvušies. Sāras seja ir pavērsta pret fotoaparātu, tāpēc vīrieša ģīmetni nevar saskatīt. Tas ir ļoti ciešs apskāviens. Laikam jau viņš nav Sāras bankas menedžeris… nu un?

Nākamā ir ļoti līdzīga, bet šoreiz viņa galva ir pavisam aizgriezta.

Tagad viņi nāk mums pretī, joprojām apskāvušies. Es nevaru saskatīt vīrieša seju, jo garām steidzas kāds gājējs, izbojājot kadru. Viņas seja… smaidoša, laimīga… varbūt tikai pieklājīga? Nākamo, lūdzu!

Jā, te nu tas ir.

Izrādās, biju pateicis to skaļi.

Zālamans nepagriezās.

Vīrietis un sieviete lūkojas tieši objektīvā. Domāju, tā bija manis iemīlētā sieviete, lai gan sāku šaubīties arvien vairāk, bet vīrietis… nūjā.

Garš un izskatīgs, dzīvē daudz pieredzējis. Ģērbies dārgā uzvalkā. Smaidošs. Smaidīja viņi abi. Tik plati, ka, šķiet, augšžoklis tūlīt atrausies no apakšžokļa.

Protams, es gribēju zināt, par ko tie abi tā priecājas. Ja viņi smejas par joku, es labprāt to noklausītos. Vai tas tiešām ir tik smieklīgs, lai smaidā atsegtu visus zobus un apskautu līdzgājēju kā mīļoto?

Protams, es nezināju, kas tas par joku, bet nojautu, ka man par to smiekli nenāktu.

Fotogrāfijā redzamais vīrs, kas apskāvis manu mīļoto un liek viņai izskatīties tik laimīgai, starojošai un priecīgai, ir neviens cits kā Rasels P. Bārnss.

Pauze. Laipni lūgti atpakaļ, kad būšu aizsviedis kasti ar fotogrāfijām pāri istabai.

20.   nodaļa

Dzīve sastāv no šņukstiem, dziļām ieelpām un smaidiem, bet dziļu ieelpu ir vairāk.

0. Henrijs

Es izstāstīju Zālamanam visu. Man bija tas jādara.

Viņš ir gudrs vīrs, viens no gudrākajiem, ko pazīstu, un būtu muļķīgi neizmantot viņa prāta spējas šīs lietas atrisināšanā. Līdz fotogrāfiju apskatei es biju juties kā vientuļais jūras vilks, bet te pēkšņi mana laiviņa attapās ietriekusies molā.

Kad beidzu stāstīt, bija jau četri no rīta. Tik ilgi varējām norunāt, jo Zālamans bija atvēris savu somu un izvilcis no tās dažādas izdzīvošanai noderīgas lietas. Mūsu rīcībā uzradās termoss ar tēju un divas plastmasas krūzītes, katram viens apelsīns un nazis, ar ko to nomizot, un puse piena šokolādes tāfelītes.

Mēs ēdām, dzērām un smēķējām, un es izstāstīju stāstu par Absolventa pētījumu no sākuma līdz vidum. Es to nedarīju, lai aizstāvētu demokrātiju, es nesargāju mieru visā pasaulē. Man pašam šķita, ka esmu kļuvis par ieroču tirgoni.

Tas nozīmēja, ka ari Zālamans ir iesaistīts. Es biju ieroču tirgonis, bet viņš mārketinga nodaļas vadītājs. Es zināju, ka draugam tas nepatiks.

Zālamans klausījās, māja ar galvu un uzdeva pareizos jautājumus pareizajā secībā un pareizajā laikā. Es nezināju, vai viņš man tic. Bet, ja es to nepastāstītu Zālamanam, kam gan citam?

Kad biju pabeidzis stāstu, es atlaidos krēslā un nolauzu gabaliņu Cadbury's šokolādes, prātojot, vai vest šokolādi uz Šveici nav tas pats, kas braukt ar oglēm uz Ņūkāslu, bet tad sapratu, ka nav vis. Mūsdienās šveiciešu šokolāde ir tik negaršīga, ka to var dāvināt tikai vecām tantēm. Turpretī Cadbury’s šokolāde kļūst arvien garšīgāka un lētāka, turklāt nelīdzinās nevienai citai pasaulē.

-     Tas nu gan ir ellīgs stāsts, mans kungs, ja drīkstu tā teikt, Zālamans sacīja. Viņš stāvēja, atspiedies pret sienu. Ja te atrastos logs, viņš noteikti būtu lūkojies pa to, bet te tāda nebija.

-    Jā, es piekritu.

Mēs sākām prātot par to, ko gan īsti nozīmē šīs fotogrāfijas. Mēs pieņēmām dažādus variantus un iespējas, ierosinājām risinājumus un izteicām pamatojumus. Tikai līdz ar rīta gaismu noskaidrojās arī mūsu apziņa.

Pastāvēja trīs iespējas.

Ar daudz un dažādām apakšiespējām, bet šobrīd mēs bijām mierā ar plašāku skatījumu. Tāpēc saslaucījām apakšiespējas trīs lielās iespēju kaudzēs, kas beigās izskatījās šādi: viņa muļķo viņu; viņš muļķo viņu; neviens nevienu nemuļķo, viņi vienkārši ir satikušies un iemīlējušies.

-   Ja viņa muļķo viņu, es jau simto reizi sacīju, tad kāds gan tam iemesls? Ko viņa grib panākt?

Zālamans izberzēja acis.

-    Varbūt dabūt atzīšanos, kas izmantojama tiesā? viņš ieminējās. Viņa ieraksta vai uzfilmē, ko Bārnss saka, un nosūta visu uz Washington Post?

Mēs abi tam īsti neticējām.

-    Baltiem diegiem šūts, es nomurmināju.

Zālamans pamāja. Kārtējo reizi viņš man piekrita, lai gan nebiju to pelnījis. Laikam jau brīnījās, ka, šo teoriju pārņemts, es neesmu sajucis prātā, un vēlējās, lai atkal sāku domāt loģiski un optimistiski.

-   Tātad viņš muļķo viņu? Zālamans ierosināja, piešķiebis galvu un pacēlis uzacis, atgādinot man lielu ganību suni, kas mudina aitas doties uz vārtiem.

-     Varbūt. Labprātīgs gūsteknis taču ir daudz izdevīgāks par naidīgi noskaņotu. Varbūt viņš Sārai iestāstījis, ka par visu parūpēsies, ka šajā lietā tiks iesaistīts prezidents vai tamlīdzīgi.

Ari tas neizklausījās pārliecinoši.

Tātad mums atlika tikai trešā iespēja.

Kāpēc lai tāda sieviete kā Sāra Vulfa neiemīlētos tādā vīrietī kā Rasels Bārnss? Kāpēc lai viņi nevarētu kopā pastaigāties un smieties?

Viņš bija izskatīgs un labā formā. Savā ziņā inteliģents. Viņam bija vara. Un skaista garderobe. Bet, ja to visu neņem vērā, ko gan viņš varēja Sārai nozīmēt? Dieva dēļ, Bārnss taču bija tikai vecs, korumpēts armijnieks!

Es gāju atpakaļ uz viesnīcu un prātoju, kā gan Rasels Bārnss kādai sievietei var likties seksuāli pievilcīgs. Ausa saule, un sniegs mirdzēja jaunā baltumā. Tas lipa pie bikšu galiem un kurpju zolēm un šķita spiedzam: “Lūdzu, nekāp man virsū, lūdzu, lūdzu…”

Sasodītais Rasels Bārnss!

Es atgriezos viesnīcā un devos uz savu numuru, cik klusi vien varēju. Atslēdzu durvis, ieslīdēju iekšā un sastingu. Atgriežoties no nomaļās mājiņas, es biju piesātinājis plaušas ar Alpu gaisu, tādēļ iekštelpu smaržas sajutu īpaši asi alus dvingu bārā, uz paklāja izlieta šampūna aromātu, no peldbaseina plūstošo hlora smaržu un sauļošanās krēmu miksli visos gaiteņos. Taču manā istabā bija kāda jauna smarža. Tai te nevajadzēja atrasties.

Es maksāju par vienvietīgu numuru, un šveiciešu administratori šajos jautājumos nemēdz pieļaut nekādus izņēmumus.

Manā gultā gulēja Latifa, un palags bija apvijies ap viņas kailo ķermeni kā Rubensa gleznā.

-    Kur ellē, tu, biji?

Tagad viņa sēdēja gultā, aptinusi palagu cieši sev apkārt, tādēļ man nācās apmesties gultas galā un novilkt zābakus tur.

-    Biju izgājis pastaigāties.

-     Pastaigāties? Latifa nikni pārvaicāja. Viņa izskatījās samiegojusies. Te visriņķl ir tikai sasodīts sniegs. Kur gan tu biji?

Es nosviedu zābakus stūri un pagriezos pret sievieti.

-    Es šodien nošāvu cilvēku, Latifa, es sacīju un apjēdzu, ka manis tēlotā Rikija izpildījumā viņas vārds vairāk izklausījās pēc “Ladīfa”. Nospiedu gaili, un viņš nokrita beigts. Es novērsos un skatījos grīdā kā dzejnieks, kam riebjas vardarbība.

Palags nedaudz sakustējās. Latifa lūkojās uz mani.

-    Tu visu nakti pastaigājies?

Es nopūtos. Pastaigājos. Sēdēju un domāju. Zini, cilvēka dzīve…

Rikijs manā izpildījumā bija vīrs, kam ne pārāk patīk runāt. Mēs ļāvām, lai šis pēdējais teikums paliek nepabeigts.

-   Daudzi cilvēki mirst, Rikij, Latifa sacīja. Nāve ir visur. Slepkavības notiek katru dienu. Viņas roka lēnām slīdēja uz gultas malu, tuvāk manējai.

Kāpēc man tik bieži jādzird šis arguments? Visi to dara, kāpēc lai tu nepievienotos? Man gribējās iecirst viņai pļauku, pateikt, kas es tāds esmu un ko par to visu domāju. Ka, nogalinot Dērku vai kādu citu, netiks mainīts nekas, tikai Francisko ego, kas jau bija pietiekami liels. Ja tā puiša ego būtu māja,

tajā varētu uzturēties visi pasaules nabagi, bet buržujiem pietiktu vietas viesu guļamistabā.

Par laimi, esmu profesionālis, tāpēc tikai pamāju ar galvu un nopūtos. Viņas roka pavirzījās vēl tuvāk.

-    Es priecājos, ka tu jūties slikti, nedaudz padomājusi, ierunājās Latifa. Ja tu nejustu neko, tevī nebūtu palikusi mīlestība un kaisle. Bez kaisles mēs neesam nekas.

Ari ar visu kaisli mēs neesam nekā vērti, es nodomāju un sāku vilkt nost kreklu.

Fotogrāfijas bija pielikušas punktu. Es sapratu, ka pārāk ilgi esmu paļāvies uz citu argumentiem. Tagad man bija vienalga. Par Murdahu un viņa helikopteriem, Sāru Vulfu un Bārnsu, O’Nīlu un Zālamanu, par Francisko un sasodīto “Taisnības zobenu”. Man vienalga, kas uzvarēs šajā karā.

Man vienalga, ko es pats par sevi domāju.

Latifa pieskārās manai rokai.

Man šķiet, seksā vīriešiem jāspēj manevrēt starp skarbumu un maigumu.

Briesmīgā patiesība ir tāda, ka abu dzimumu seksuālie mehānismi ir pārāk atšķirīgi. Viens ir kā neliela automašīna, kas piemērota iepirkšanās braucieniem, manevrēšanai pilsētā un stāvvietas uzmeklēšanai. Otrs ir kā apvidus auto, kas ražots ilgam braucienam, ar to var pārvadāt smagus priekšmetus, tas ir lielāks, sarežģītāks un grūtāk uzturams. Lai pārvestu senlietas no Bristoles uz Norviču, neviens nepirks Fiat Panda, turpretī Volvo ir derīgs tikai šim uzdevumam. Es nesaku, ka viens ir labāks par otru. Tie vienkārši ir atšķirīgi.

Mēs tiecamies šo patiesību noliegt mūsdienu reliģija ir vienmuļa, bet ķeceri tajā nav vēlami -, taču es negrasos padoties, jo visu mūžu esmu klanījies tikai faktu priekšā. Esi pazemīgs faktu priekšā un lepns viedokļu priekšā tā reiz teicis Džordžs Bernards Šovs.

Labi, viņš nav tā teicis. Es tikai gribēju pievienot kādu citātu, kas liktu manam viedoklim izklausīties nozīmīgākam.

Ja vīrietis iesaistās seksuālās attiecībās, tas ir tikai mirklis. Spazma. Notikums, kam nav jābūt pārāk ilgam. Ja viņš mēģina noturēties pēc iespējas ilgāk, prātā uzskaitot visas krāsas Dulux katalogā vai izmantojot kādu citu sev vien zināmu metodi, viņam pārmet pārlieku aizraušanos ar seksuālo tehniku. Jebkurā gadījumā mūsdienīgam heteroseksuālam vīrietim ir sasodīti grūti veikt seksuālu aktu, pēc tam saglabājot labo slavu.

Protams, šīs aktivitātes uzdevums nav saglabāt labo slavu. Bet ir viegli tā runāt, kamēr tev tā vēl ir. Seksuālajā arēnā vīrieši tiek vērtēti pēc sieviešu standartiem. Jūs varat nošņākties un nicinoši sprauslāt, bet tā ir patiesība. (Protams, vīrieši vērtē sievietes citās sfērās izturas aizspriedumaini, tirāniski, apspiež un kritizē -, taču seksā sievietes ir noteikušas savu latiņu. Fiat Panda jāmēģina līdzināties Volvo, nevis otrādi.) Jūs nekad nedzirdēsiet vīrieti, kas kritizē sievieti par to, ka viņai vajadzīgas vismaz piecpadsmit minūtes, lai sasniegtu orgasmu. Ja arī vīrietis ko tādu piemin, viņš nekad neteiks, ka sieviete ir vāja, nekaunīga vai koncentrējas tikai uz sevi. Vīrieši nodur galvu un saka: “Jā, tā nu viņas ķermenis ir iekārtots, viņa gaidīja no manis ko tādu, ko es nespēju sniegt. Esmu nekam nederīgs un pazudīšu, tiklīdz atradīšu otru zeķi.”

Atklāti sakot, tas nav godīgi. Tikpat negodīgi kā saukt Fiat Panda par nekam nederīgu mašīnu tikai tāpēc, ka tajā nevar ielikt skapi. Tas var būt nederīgs automobilis citu iemeslu dēļ ātri sabojājas, patērē daudz benzīna, ir laima zaļā krāsā ar uzrakstu Turbo uz pakaļējā loga -, bet tas nav nevērtīgs tikai tāpēc, ka ir tāds, kādu to izveidoja, mazs. Tāpat arī Volvo nav vērtējama kā nederīga mašīna tikai tāpēc, ka ar to nevar pabraukt garām barjerai autostāvvietā, tādējādi izvairoties no maksāšanas.

Varat mani iesūdzēt, bet es palieku pie sava: abas mašīnas ir pārāk atšķirīgas. Radītas dažādiem uzdevumiem, dažādiem ātrumiem un ceļiem. Hs ir atšķirīgas. Dažādas.

Re, es to esmu pateicis, bet nebūt nejūtos labāk.

Mēs ar Latifu mīlējāmies divreiz līdz brokastīm un pēc tam vēlreiz, un man izdevās atcerēties Burnt Umber trīsdesmit pirmo krāsu Dulux krāsu skalā. Tas bija personīgais rekords.

-    Cisko, es teicu, pastāsti man kaut ko!

-   Jautā, Rik!

Viņš palūkojās uz mani un pasniedzās pēc šķiltavām.

Es padomāju tā, kā to parasti dara minesotieši.

-    No kurienes nāk nauda?

Mēs nobraucām vismaz divpadsmit kilometrus, un tikai tad viņš atbildēja.

Mēs devāmies no Marseļas uz Parīzi, pārvietojoties ar Francisko Alfa Romeo, un es jau prātoju, ka kritīšu histērijā, ja vēlreiz būšu spiests klausīties Born in the USA* ierakstu.

Kopš Dērka van der Hoiva nošaušanas bija pagājušas trīs dienas, un “Taisnības zobena” kareivji jutās gana neuzveicami, jo žurnālisti bija pievērsušies citām notikušā versijām un policisti kasīja pakaušus, nespējot atrast skaidrus notikuma pavedienus.

-    No kurienes nāk nauda, Francisko atkārtoja, bungojot ar pirkstiem pa stūri.

-Jā-

Ceļš stiepās mums priekšā plats un taisns.

-    Kāpēc tu gribi zināt?

Es paraustīju plecus.

-    Vienkārši… prātoju.

Viņš iesmējās.

-    Labāk nedomā, Rikij, bet dari! Tas tev izdodas labāk.

Es arī iesmējos, jo Francisko tā parasti ar mani runāja. Ja

viņš būtu nedaudz garāks, noteikti sabužinātu man matus kā vecākais brālis.

-    Njā… tomēr es te tā domāju…

Es apklusu. Mēs noskatījāmies, kā garām pabrauc tumši zils policijas auto. Francisko nedaudz piebremzēja.

* Amerikāņu dziedātāja Brūsa Springstīna dziesma.

-    Es te tā domāju… es atsāku, kad maksāju par viesnīcu… zini, tā ir liela nauda… mēs visi seši dzīvojām viesnīcā… un tad vēl lidmašīnas biļetes… liela nauda. Un es nodomāju… no kurienes tā nāk? Kāds taču par to maksā, vai ne?

Francisko dziļdomīgi pamāja, it kā mēģinātu man paskaidrot, kā labāk runāt ar meitenēm.

-    Protams, Rikij. Kāds par to maksā. Kādam vienmēr jāmaksā.

-     Nūja. Tā jau es domāju. Kādam jāmaksā. Tāpēc es tā prātoju… kurš tad maksā?

Francisko lēnām pagriezās un palūkojās uz mani. Viņš skatījās tik rūpīgi, ka man bija jāpievēršas ceļam, lai novērtētu, vai mums nedraud sadursme.

Pēc tam es paskatījos uz viņu ar nevainīgu un muļķīgu skatienu. Rikijs nav bīstams. Viņš ir godīgs un mazliet padumjš. Vienkāršs puisis, kas grib zināt, kurš maksā viņam algu. Rikijs nav nekad nav bijis un nebūs nekāds drauds.

Es iesmējos.

-   Vai tu neskatīsies uz ceļu? es muļķīgi pajautāju. Zini… tā tomēr drošāk.

Francisko sarauca pieri, tad iesmējās un strauji pievērsās ceļam.

-    Vai atceries Gregu? viņš jautāja.

Es saviebos, jo Rikijs nemēdz atcerēties neko tādu, kas nav noticis pēdējo divu stundu laikā.

-    Gregu, kas atbrauca ar Porsche. Smēķēja cigārus, Francisko paskaidroja. Fotografēja mūs jaunajām pasēm.

Es brītiņu pagaidīju, tad sparīgi pamāju.

-    Gregs, kā tad, atceros! Viņš brauca ar Porsche.

Francisko pasmaidīja. Iespējams, viņš nodomāja, ka ir vienalga, ko man stāsta, jo līdz Parīzei es jau visu būšu aizmirsis.

-    Jā, viņu. Gregs ir gudrs puisis.

-    Jā? es izsaucos, it kā Francisko tikko būtu paziņojis jaunu teoriju.

-    Jā. Ļoti gudrs. Gudrs puisis ar naudu. Ar daudz ko.

Es atkal padomāju.

-    Man viņš šķita baigais kretins.

Francisko izbrīnīts paskatījās uz mani un tad skaļi iesmējās, iesitot ar dūri pa stūri.

-    Protams, Gregs ir pamatīgs kretīns! viņš izsaucās.

Es smējos kopā ar viņu, priecīgs, ka esmu pateicis ko tādu, kas patīk saimniekam. Mēs pārstājām smieties, un Francisko pastiepa roku, lai izslēgtu Brūsa Springstīna ierakstu. Es būtu varējis viņu noskūpstīt.

-    Gregs strādā kopā ar kādu citu puisi, Francisko nopietni sacīja. Cīrihē. Viņi ir tādas kā finanšu haizivis veic darījumus, apgroza lielas summas. Un ne tikai. Saproti? Viņš palūkojās uz mani. Izlikos, ka cenšos aptvert dzirdēto. Laikam tieši tas Cisko bija vajadzīgs. Gregs saņem zvanu no viena puiša. Ienāk nauda. Ar to jāizdara tas vai tas, naudu var pavairot vai pazaudēt. Vienalga.

-   Tu gribi teikt, ka mums Cīrihē ir tāds kā bankas konts? es smaidot jautāju.

Arī Francisko pasmaidīja.

-    Protams, ir. Mums ir daudz kontu, Rikij.

Es apbrīnā pašūpoju galvu. Tad atkal saraucu pieri.

-    Tātad Gregs maksā mūsu rēķinus. Bet tā taču nav viņa nauda?

-    Nē, nav gan. Viņš tikai pārvalda to. Un laiku pa laikam paķer kādu daļu arī sev. Tāpēc jau brauc ar Porsche, bet es tikai ar sasodītu Alfa. Lai gan tā nav viņa nauda.

-    Kam tad tā nauda pieder? es jautāju. Laikam pārāk strauji. Vienam cilvēkam vai daudziem?

-   Vienam, Francisko atteica un vēlreiz vērtējoši paskatījās uz mani, it kā mēģinātu atcerēties visas reizes, kad tiku viņu nokaitinājis un iepriecinājis, it kā censtos saprast, vai esmu darījis pietiekami, lai būtu pelnījis dzirdēt šo informāciju. Tad viņš dziļi ievilka elpu kā parasti, kad grasījās paziņot ko svarīgu.

-    Es nezinu tā vīra īsto vārdu. Bet bankām viņam ir pseidonīms.

-    Tiešām?

Es mēģināju izlikties, ka man tas ir mazsvarīgi, jo zināju, ka Cisko, runājot tik noslēpumaini, vienkārši kaitina mani.

-    Kāds? es beidzot jautāju.

-    Lūkass. Maiks Lūkass.

Es pamāju.

-    Ak tā.

Pēc brīža es atspiedu galvu pret logu un izlikos, ka gribu gulēt.

Lūk, kā, es nodomāju, traucoties pretī Parīzei. Cik savāda filozofija! Iepriekš nebiju to sapratis.

Es vienmēr biju domājis, ka “Tev nebūs nokaut” ir svarīgākais bauslis. Nozīmīgākais. Protams, nebūtu labi arī iekārot kaimiņa māju, slikti izturēties pret tēvu un māti un klanīties pagānu dievekļu priekšā.

Bet svarīgākais tik un tā paliek “Tev nebūs nokaut”. Tas ir kā pavēle. Visi šo bausli zina, jo tas ir pats pareizākais un patiesākais.

Visi parasti aizmirst bausli “Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāko”. Salīdzinājumā ar “Tev nebūs nokaut” tas šķiet tāds mazsvarīgs. Tikai pakārtots bauslis.

Bet, kad viss pēkšņi nāk gaismā, kad patiesība tiek iemesta tev sejā, kad instinkti reaģē straujāk, nekā smadzenes spējušas novērtēt situāciju, kad netiek dota iespēja izvērtēt, ko tev nozīmē dzīve, vērtības un tikumība, tad šie baušļi var mainīties vietām.

Murdahs cauršāva Maikam Lūkasam rīkli, un tas bija pats dīvainākais, ko es jebkad biju redzējis, lai gan man dzīvē nācies redzēt daudz dīvainu lietu. Bet, kad Murdahs izlēma vai nu jautrības, vai pārliecības dēļ sniegt nepatiesu liecību par vīrieti, ko bija nogalinājis, atņemot viņam ne tikai

dzīvību, bet arī visu dzīvi, piemiņu un reputāciju, izmantojot viņa vārdu, lai nomelnotu to un šantažētu citus, lai brīdī, kad viss atklāsies, viņš varētu visu vainu novelt uz divdesmit astoņus gadus vecu CM darbinieku… tas bija brīdis, kad viss mainījās.

Tagad es biju patiešām nikns.

21.   nodaļa

Laikam esmu izrāvis bikšu pogu.

Maiks Džegers

Francisko deva mums desmit dienas atpūtai.

Bernards sacīja, ka dosies uz Hamburgu, un viņa skatiens liecināja par iespējamu seksuālu piedzīvojumu. Sairuss devās uz Evianu, jo puiša māte bija tuvu nāvei patiesībā viņa māte bija tuvu nāvei Lisabonā, bet Sairuss vēlējās atrasties pēc iespējas tālāk no viņas. Bendžamins un Hugo devās uz Haifu, lai nirtu okeānā. Francisko, tēlojot vientuļo vadoni, izlēma palikt Parīzē.

Es teicu, ka braukšu uz Londonu, un Latifa pieteicās laisties man līdzi.

-   Mēs lieliski pavadīsim laiku! Es pazīstu Londonu un parādīšu tev daudz ko jauku. Viņa pasmaidīja un noplivināja skropstas.

-    Atšujies, es sacīju. Es negribu, lai tu visu laiku karājies man elkonī.

Tas bija skarbi teikts, un es vēlējos, kaut būtu mācējis to izdarīt citādi. Bet es negribēju riskēt, ka, pastaigājoties pa Londonu ar Latifu pie rokas, kāds no paziņām man uzbļautu: “Čau, Tomas, sen neredzētais! Kas tā par dūdiņu?” Man vajadzēja

brīvi pārvietoties, un pasūtīt Latifu bija vienīgais veids, kā to nokārtot.

Protams, es būtu varējis sacerēt pasaciņu par to, ka man jāapciemo vecvecāki vai jādodas pie saviem septiņiem bērniem, vai jāapmeklē venerisko slimību dispansers. Bet es izlēmu, ka “atšujies” ir visvienkāršākais veids.

Es lidoju no Parīzes uz Amsterdamu ar Balfora pasi, pēc tam kādu stundu metu lokus, lai izvairītos no iespējamiem amerikāņu sekotājiem. Vispār jau viņiem nebija nekāda iemesla man sekot. Finanšu ministra nošaušana jeņķiem bija patikusi, mani uzskatīja par labu komandas spēlētāju, un Zālamans bija ieteicis, ka mums kādu laiku nevajadzētu tikties.

Es nevēlējos pāris nākamo dienu laikā sastapties ar izbrīnītu amerikāni, kas ieraudzījis mani dodamies savās darīšanās. Tāpēc nopirku biļeti uz Oslo, izsviedu to, iegādājos jaunu drēbju kārtu un saulesbrilles, kādu brīdi uzkavējos tualetē un pēc tam parādījos no tās kā Tomass Langs.

Es ielidoju Hītrovas lidostā sešos vakarā un apmetos Post House viesnīcā. Tā ir lieliska, jo atrodas tik tuvu lidostai, un briesmīga, jo atrodas tik tuvu lidostai.

Es iegāju vannā, pēc tam paņēmu paciņu cigarešu, pelnutrauku un piezvanīju Ronijai. Man bija jālūdz viņai kāds pakalpojums tas nebūs no vieglajiem -, tāpēc sagatavojos sarežģītai sarunai.

Mēs runājāmies ilgi tas bija jauki, īpaši tāpēc, ka par šo zvanu maksāja Murdahs. Tieši tāpat kā par šampanieti un steiku, ko pasūtīju uz numuriņu, un sasisto lampu. Protams, es zināju, ka viņš sekundes simtdaļā nopelna tik, cik es pa šodienu esmu iztērējis, bet karā jāmācās priecāties arī par maziem triumfa brīžiem.

Gaidot izšķirošo kauju.

-    Lūdzu, apsēdieties, Kolinsa kungs.

Sekretāre nospieda podziņu un ierunājās tukšā gaisā:

-    Kolinsa kungs ieradies pie Baraklo kunga.

Protams, viņa nerunāja tukšam gaisam. Meitenei pie austiņām bija piestiprināts mikrofons, un tas viss atradās iepiņķerēts milzīgā frizūrā. Bet pagāja kādas piecas minūtes, līdz es to sapratu. Pirms tam gribēju saukt apsardzi un paziņot, ka sekretāre kļuvusi traka.

-   Pēc brītiņa, meitene sacīja. Man nebija skaidrs, vai viņa runā ar mani vai paziņo to mikrofonā.

Es atrados Smeets Velde Kerkplein birojā un biju paziņojis, ka mani sauc Arturs Kolinss.

Nezināju, vai Filips atcerēsies, kas tas Arturs Kolinss tāds ir, bet tam nebija lielas nozīmes. Man vienkārši vajadzēja kādu piedienīgu vārdu, ar kuru doties uz divpadsmito stāvu, un Kolinsa kungs skanēja labāk nekā Tas Vīrietis, Kurš Vienreiz Pārgulēja Ar Jūsu Līgavu.

Es piecēlos un apstaigāju vestibilu, un, mākslinieciski piešķiebis galvu, vēroju gleznas, kas bija izstādītas pie sienām. Lielākoties tajās varēja redzēt lielus pelēkus un tirkīzzilus laukumus ar dažām dīvainām tumšsarkanām svītrām. Izskatījās, ka tie būtu radīti laboratorijā iespējams, tā arī bija -, lai viestu investoros pašpārliecinātību un optimismu. Uz mani tie neiedarbojās, bet es jau nebiju mērķauditorija.

Gaiteņa galā atvērās dzeltenas ozolkoka durvis, un pa tām pabāza galvu Filips. Viņš mani rūpīgi nopētīja, tad pakāpās malā un atvēra durvis.

-    Artur! viņš izsaucās. Kā jums klājas?

Viņam bija spilgti dzelteni bikšturi.

Filips stāvēja ar muguru pret mani un gatavoja kafiju.

-    Mani nesauc Arturs, es sacīju un atgāzos krēslā.

Filips palūkojās uz mani.

-    Sasodīts! viņš izsaucās, pamanot, ka uzlējis kafiju uz piedurknes. Tad puisis pagriezās un uzsauca pa pavērtajām durvīm: Džeina, atnes, lūdzu, dvieli! Filips nolūkojās uz

galdu, piena kanniņu un cepumiem, kas visi mirka kafijā, un izlēma, ka par to nav vērts uztraukties.

-    Atvainojiet, es īsti nesaklausīju, ko jūs teicāt, viņš sacīja, paejot man garām un paslēpjoties drošībā aiz galda. Filips apsēdās ļoti lēnām. Vai nu tāpēc, ka viņam bija hemoroīdi, vai tāpēc, ka baidījās no manis. Es uzsmaidīju viņam tā, it kā būtu sapratis visu par hemoroīdiem.

-    Mani nesauc Arturs.

Telpā iestājās klusums, bet Filipa galvā gluži kā spēļu automātā šaudījās miljoniem iespējamo atbilžu variantu.

-    Ak tā? viņš beidzot izdvesa.

Slikta atbilde. Mēģināsim vēlreiz.

-    Diemžēl Ronija jums todien sameloja, es atvainojoties teicu.

Viņš atgāzās krēslā un paslēpās aiz smaida, kas vēstīja: “Nekas no tevis teiktā nespēs mani sagraut.”

-    Tiešām? Cik nejauki no viņas puses.

-     Ne jau tāpēc, ka Ronija justos vainīga. Jums jāsaprot, ka starp mums nekā nebija. Uz bridi es apklusu, bet pēc mirkļa piebildu: Tad.

Viņš sarāvās. Acīmredzami.

Protams, tam bija jābūt redzami. Citādi es to nebūtu pamanījis. Viņš patiešām pamatīgi sarāvās, teju vai palēcās krēslā.

Filips palūkojās uz bikšturiem un ar nagu pakasīja vienu no metāla sprādzēm.

-    Tad. Skaidrs. Filips palūkojās uz mani. Diemžēl man jājautā jūsu īstais vārds, pirms varam turpināt sarunu. Ja neesat Arturs Kolinss, tad… Filips nepabeidza teikumu. Viņš negribēja uzlūkot mani kā panikas pārņemts, bet tieši tāds izskatījās.

-     Mani sauc Tomass Langs, es sacīju. Es saprotu, ka jūtaties šokēts.

Viņš noraidoši atmeta ar roku un sēdēja, piespiedis dūri pie mutes, domājot, ko nu darīt turpmāk.

Pēc piecām minūtēm viņš joprojām nebija mainījis pozu. Taču tad telpā ienāca strīpainā blūzē tērpusies meitene, kura noteikti bija Džeina; viņai nopakaļ nāca Ronija.

Sievietes palika stāvam durvīs, ar acīm pārskatot telpu, un mēs ar Filipu piecēlāmies kājās un uzlūkojām viņas. Ja es strādātu par režisoru, man būtu ļoti grūti izdomāt, kā lai to visu ietver kadrā. Beidzot Ronija ierunājās.

-    Mīļais! viņa sacīja.

Muļķa Filips spēra soli uz priekšu.

Bet Ronija devās uz manu pusi, tāpēc Filips izlikās, ka patiesībā vērsies pie Džeinas, lai parādītu, ka galds un cepumu trauks ir aplieti ar kafiju. Ko nu lai darām, vai tu būsi tik laipna un palīdzēsi?

Kad abi bija saveduši kārtībā kafijas galdiņu un pievērsās mums, Ronija joprojām stāvēja man cieši līdzās. Arī es biju apskāvis viņu, jo apstākļi tā prasīja un man tas patika. Viņa ļoti jauki smaržoja.

Pēc brīža Ronija nedaudz atvirzījās tik tālu, lai varētu uz mani paskatīties. Man likās, ka viņai acīs ir asaras. Meitene pagriezās pret Filipu.

-   Filip… ko gan es varu teikt? Ronija nomurmināja. Viņai nekas cits nemaz nebija jāsaka.

Filips pārlaida roku pār pakausi, nedaudz piesarka un pievērsās traipam uz aproces. Redziet, viņš bija īsts anglis.

-    Varat būt brīva, Džeina, viņš sacīja. Džeinas ausīs šie vārdi skanēja kā mūzika, viņa pagriezās un pazuda. Filips neveikli iesmējās.

-    Tātad, viņš sacīja.

-   Jā, es arī iesmējos. Tā nu tas ir. Nudien, Filip… man ļoti žēl.

Mēs stāvējām un nekustējāmies, it kā atrastos uz skatuves un gaidītu, kad suflieris pateiks priekšā nākamās rindiņas. Ronija paskatījās uz mani, un tas nozīmēja: tagad.

Es ievilku elpu.

-    Starp citu, Filip, es sacīju, atraujoties no Ronijas un sperot soli uz viņa pusi. Es domāju, vai varu tev lūgt… zini… vienu pakalpojumu.

Filips paskatījās uz mani tā, it kā es būtu iesitis viņam ar āmuru.

-    Pakalpojumu? viņš nošņāca, it kā apsvērtu vajadzību kļūt patiešām rupjam.

Ronija nikni paskatījās uz mani.

-    Tomas, nedari to, viņa ierunājās. Filips palūkojās uz viņu un sarauca pieri, bet meitene to neievēroja. Tu apsolīji, ka nedarīsi!

Tas bija meistarīgi.

Filips dziļi ieelpoja. Ja arī gaiss viņam nesmaržoja pēc vijolītēm, tad tas nešķita tik ass kā iepriekš, kad bijām demonstrējuši, ka esam laimīgs pāris. Izskatījās, ka mēs ar Roniju tūlīt sastrīdēsimies.

-    Kādu pakalpojumu? Filips jautāja, sakrustojot rokas uz krūtīm.

-    Tomas, es teicu, lai tu to nedari, Ronija nikni sacīja.

Es pagriezos pret viņu un palūkojos griestos, šādi demonstrējot, ka šis strīds notiek jau reizi simto.

-     Viņš taču var atteikties! es saucu. Es tikai uzdošu jautājumu!

Ronija pagāja uz priekšu, līdz atradās pa vidu starp mani un Filipu. Viņš uzmeta skatienu meitenes kājām, domājot, kādas gan ir mūsu attiecības. Laikam izlēma, ka vēl nav laiks izstāties no spēles.

-     Neuzdrošinies viņu tagad izmantot, Tomas! Ronija izsaucās, sperot soli tuvāk Filipam. Tas nav godīgi! Ne tagad!

-    Ak Dievs! es sašutis noelsos.

-   Kas tas par pakalpojumu? Filips jautāja. Viņa balsī bija parādījusies cerība.

Ronija pievirzījās tuvāk viņam.

-    Nē, Filip! viņa teica. Nedari to! Mēs iesim prom…

-    Paklau, es teicu, nodūris galvu, tādas izdevības vairs var nebūt. Man viņam jāpajautā! Tas ir mans darbs, atceries? Uzdot cilvēkiem jautājumus. Es jau sāku kļūt sarkastisks. Filipam tas patika.

-     Lūdzu, neklausies, Filip. Man ļoti žēl… Ronija nikni paskatījās uz mani.

-    Būs jau labi, Filips sacīja. Viņš nopētīja mani. Tagad nedrīkstēja kļūdīties. Par ko tu strādā, Tomas?

Tas bija jauki, “Tomas”. Sirsnīgs, vīrišķīgs veids, kā uzrunāt vīrieti, kas tev atņēmis līgavu.

-    Viņš ir žurnālists, Ronija izspļāva, it kā tā būtu briesmīgākā profesija. Godīgi sakot…

-   Tu esi žurnālists un gribi man uzdot kādu jautājumu? Filips smaidot vaicāja. Jautā! Viņš bija īsts džentlmenis, kas prata zaudēt ar smaidu.

-    Tomas, ja tu viņam ko tādu prasīsi, turklāt šādā brīdī… mēs taču vienojāmies… Ronija nepabeidza teikumu. Filips vēlējās to dzirdēt.

-    Kas tad būs? es skaļi noprasīju.

Ronija nikni palūkojās uz mani, tad demonstratīvi novērsās un vērās sienā. To darot, viņa pieskārās Filipa elkonim. Re, cik vienkārši, viņš nodomāja. Man tikai tas jāizdara.

-    Šobrīd rakstu par valsts nozagšanu, es izvairīgi, pat nesakarīgi sacīju. Daži manā mūžā sastaptie žurnālisti bija izturējušies tieši tā viņi izskatījās noguruši, jo bija spiesti pastāvīgi tikties ar cilvēkiem, kas nemaz nav tik burvīgi, kā izklausās. Es, protams, nedaudz pārspīlēju šo tēlu, un likās, ka man izdodas. Par to, ka ekonomiskās intereses dominē pār politiskajām. Es to pateicu tā, it kā katram muļķim šajā zemē būtu skaidrs, cik tas ir svarīgi.

-    Kādai avīzei tu raksti, Tomas?

Es atkal apsēdos. Tagad viņi abi stāvēja tālākajā galda galā, kamēr es viens zvilnēju krēslā. Vēl man vajadzētu palaist purkšķi un izķeksēt no zoba spinātu, lai Filips justos kā uzvarētājs.

-    Jebkurai no lielajām avīzēm, kas to publicēs, es norūcu.

Filipam sametās manis žēl. Kā gan viņš bija varējis uzskatīt mani par līdzvērtīgu sāncensi?

-    Un tev no manis vajadzīga kāda informācija? Filips turpināja.

-   Jā. Par naudas apgrozību. Kā cilvēki apiet likumus, pārsūta un saņem lielas summas tā, ka neviens to nepamana. Gan teorētisko informāciju, gan dažus konkrētus gadījumus.

To pateicis, es atraugājos. Ronija ar riebumu paskatījās uz mani.

-   Ak, Filip, saki taču, lai viņš liekas mierā! Ronija izsaucās un veltīja man niknu skatienu. Tas bija patiešām biedējoši.

-    Viņš te ielaužas un…

-     Paklau, liec mani mierā, labi? es uzbļāvu, skatoties uz Roniju tikpat nikni. Tagad izskatījās, ka mēs jau daudzus gadus esam nelaimīgi precējušies. Filips man labprāt palīdzēs, vai ne?

Filips jau gribēja teikt, ka palīdzēs un no viņa viedokļa viss attīstās lieliski, bet Ronija nelaida puisi pie vārda. Viņa burtiski spļāva uguni.

-     Viņš vienkārši ir pieklājīgs, idiot! meitene kliedza.

-    Filipam ir labas manieres!

-    Atšķirībā no manis?

-    To teici tu pats.

-    Bet tu nodomāji.

-    Ak, cik mēs esam jūtīgi!

Mēs spēlējām lieliski, ņemot vērā, ka pirms tam nebijām izmēģinājuši.

Iestājās ilga, neveikla pauze, un Filips sāka nervozēt, ka pēdējā brīdī varētu zaudēt izdevību, tāpēc sacīja:

-    Vai tev vajag izsekot kādam konkrētam darījumam, Tomas, vai ari jāizprot mehānisms, kādu cilvēki varētu izmantot?

Bingo!

-    Ideālā variantā abi, Filip!

Pēc pusotras stundas es atstāju Filipu pie datora ar sarakstu, kurā bija lasāmi vārdi “dažiem labiem draugiem, kuriem viņš tagad ir parādā”, un devos no Sitijas uz Vaitholu, lai paēstu patiešām pretīgas pusdienas ar O’Nīlu. Lai gan ēdiens nemaz nebija tik slikts.

Sākumā mēs papļāpājām par kāpostu salātiem, bet pēc tam es ņēmu sarunu savās rokās un vēroju, kā O’Nīla seja mainās no rozā uz baltu un zaļganu. Kad es noslēdzu stāstu, viņš vērtās iepelēks.

-    Lang, viņš iekurkstējās, jūs nevarat… es domāju… es nevaru pieļaut…

-    O’Nīla kungs, es sacīju, man nav vajadzīga jūsu atļauja.

Tagad viņš tikai sēdēja, muti iepletis. Es jums pastāstīšu, kas notiks, tikai tādēļ, ka man ir laba sirds. Es gribētu, lai jūs ar Zālamanu un visa jūsu nodaļa zaudē pēc iespējas mazāk. Varat manus padomus izmantot, bet varat arī laist gar ausīm, kā vēlaties.

-     Bet… viņš buldurēja, jūs nevarat… es domāju… es varu pārjums ziņot… Laikam arī viņš pats saprata, cik nožēlojami tas izklausās.

-     Protams, varat, es atteicu. Ja jūs gribat, lai jūsu nodaļa tiek slēgta un to pārņem Zemkopības ministrija, kas jūsu kabinetu izmantos par noliktavu… laipni lūdzu, ziņojiet par mani policijai. Vai jums ir adrese?

Viņš pāris reižu atvēra un aizvēra muti, tad laikam pieņēma lēmumu, teatrāli palūkojās apkārt, it kā paziņotu apkārtējiem: “Tagad es iedošu šim vīram ļoti nozīmīgu dokumentu, lūdzu, neskatieties!”

Es saņēmu no viņa adresi, izdzēru kafiju un piecēlos. Kad palūkojos atpakaļ, likās, ka O’Nīls prāto: nākamajā mēnesī derētu iet atvaļinājumā.

Adrese bija Kentištaunā, un izrādījās, ka tā ir sešdesmitajos gados celta municipalitātes ēka. Mājas sienas bija svaigi

krāsotas, ielikti jauni koka logi, dzīvžogi kārtīgi apcirpti un piebraucamie celiņi nobērti ar oļiem. Arī lifts darbojās.

Es stāvēju un gaidīju trešā stāva kāpņu laukumā, un prātoju, kādas birokrātiskas kļūdas dēļ šī māja ir tik labi uzturēta. Godīgi sakot, biju par to pārsteigts, jo parasti municipalitātes ēku priekšā tiek izbērti atkritumi un aizdedzinātas mašīnas. Izskatās, ka te tā nenotiek. Šī bija māja, kurā cilvēki varēja ienākt, nezaudējot cieņu un nejūtoties tā, it kā visa pārējā sabiedrība pazustu kaut kur aiz horizonta. Es jutos tā, it kā būtu grasījies rakstīt oficiālu vēstuli, bet pēc tam pārdomājis un saplēsis to gabalos.

Stikla durvis atvērās, un tajās parādījās sieviete.

-    Labdien, es sacīju. Mani sauc Tomass Langs. Esmu ieradies pie Rainera kunga.

Kad biju ienācis un izteicis savu vajadzību, Bobs Rainers pabaroja zelta zivtiņas.

Viņam bija brilles un adīts džemperis apģērbs, ko spēkavīri valkā brīvdienās. Viņš palūdza sievai atnest tēju un cepumus. Kādu laiciņu mēs runājām par šo un to, un es apvaicājos, kā viņam ar galvu. Vīrs teica, ka tā sāp, bet, kad es atvainojos, piebilda, ka galvassāpes viņam bijušas arī pirms sitiena.

Te nu tas bija. Tilts uz saprašanos. Bobs bija profesionālis.

-    Vai tu varētu to dabūt? es jautāju.

Viņš uzsita pa akvārija malu, lai gan nelikās, ka tas kaut kā ietekmētu zivis.

-    Tas būs dārgi.

-    Man vienalga, es atteicu.

Tā arī bija. Par to taču maksās Murdahs.

22.   nodaļa

Gudrie vīri Oksfordā zina joti daudz, bet neviens no viņiem nezina ne pusi no tā, ko zina gudrais Krupis.

Kenets Greiams

Atlikusi mana atvaļinājuma daļa aizritēja, gatavojoties nenovēršamajam.

Es uzšņāpu garu un nesakarīgu paziņojumu, kurā aprakstīju galvenokārt tās savu piedzīvojumu epizodes, kurās biju uzvedies kā labais zēns, un nodevu to Halkerstona kungam Nacionālās Vestminsteras bankas Šveices nodaļā. Paziņojums bija garš, jo man nebija laika uzrakstīt īsāku, un diezgan nesaprotams, jo manā rakstāmmašīnā trūka burta “d”.

Halkerstons izskatījās noraizējies vai nu par mani, vai par brūno aploksni, ko es viņam pasniedzu. Viņš jautāja, vai ir instrukcijas, kādā gadījumā šī aploksne atverama, un es teicu, ka viņam jāpaļaujas uz paša saprātu, tāpēc Halkerstona kungs pasauca kādu no bankas darbiniekiem un lika aploksni ieslēgt seifā.

Visu Vulfa ieskaitīto naudu es izņēmu ceļojuma čekos.

Pēc tam devos uz Blitz Electronics Totnemas ielā, kur veselu stundu ar Joti jauku un turbāna rotātu vīru apspriedu radiofrekvences. Viņš mani pārliecināja, ka Sennheiser Mikroport SK 2012 ir pats labākais un man vajadzētu izvēlēties tieši to.

Tad es aizbraucu uz īslingtonu satikt savu advokātu, viņš sirsnīgi kratīja manu roku un piecpadsmit minūtes mēģināja iestāstīt, ka mums atkal vajadzētu uzspēlēt golfu. Es pateicu, ka tā ir laba doma, bet mums nāktos uzspēlēt golfu pirmoreiz, lai varētu to spēlēt atkal. Advokāts nosarka un teica, ka, iespējams, noturējis mani par Robertu Langu. Es piekritu, ka tā ir piedodama kļūda, un mēs ķērāmies pie testamenta sastādīšanas un parakstīšanas; visu savu mantu es novēlēju fondam “Glābiet bērnus”.

Līdz brīdim, kad man nāksies atgriezties pie “Taisnības zobena”, bija atlikušas četrdesmit astoņas stundas, taču piepeši es uzskrēju virsū Sārai Vulfai.

Ar vārdiem “uzskrēju virsū” es tiešām vēlos pateikt, ka uzskrēju viņai virsū.

Uz pāris dienām biju noīrējis Ford Fiesta, lai varētu pārvietoties pa Londonu un nokārtot pasaulīgās lietas ar kreditoriem, īpaši tiem, kas dzīvoja tuvumā Korkas ielai. Tāpēc todien un es jums nepaskaidrošu, kāpēc, es nogriezos pa kreisi, pa labi, tad atkal pa kreisi un pēkšņi attapos braucam pa mazu ieliņu, kuras malās atradās daudzas aizslēģotas galerijas. Es braucu un domāju par vecajiem labajiem laikiem. Protams, tie nemaz nebija tik labi, toties deva iespēju iepazīties ar Sāru, un tas bija kas līdzīgs laimei.

Saule bija spoža, radio atskaņoja Isn’t She Lovely?, un uz mirkli es pagriezu galvu, lai palūkotos uz Stikla pili. Kad pagriezos atpakaļ, mašīnai priekšā izšāvās zilā tērpts stāvs.

Ja man nāktos stāties tiesas priekšā, es izmantotu vārdu “izšāvās”. Bet patiesībā tas iztipināja, izsoļoja vai vienkārši iznāca uz brauktuves.

Es strauji nobremzēju protams, par vēlu un šausmās noskatījos, kā zilā tērptā būtne sākumā palec atpakaļ, tad nostājas man pretī un sit ar dūrēm pa Fiat motora pārsegu.

Te nu nebija ko žēlot. Ja buferis būtu netīrs, varētu redzēt, vai esmu viņai pieskāries vai ne. Bet tas bija tīrs, tāpēc šo žestu es uztvēru kā uzbrukumu privātīpašumam. Atvēru durvis un izliecos pa tām, gatavs uzbļaut sievietei, ka viņa nav īsti normāla, bet pēkšņi sapratu, ka kaut kur jau reiz esmu redzējis šīs kājas. Tad paskatījos ciešāk un secināju, ka zilajam tēlam ir arī seja, turklāt ar mulsinoši pelēkām acīm, kas liek vīriešiem stostīties kā idiotiem, un žilbinoši baltiem zobiem, kas gan gandrīz nebija redzami.

-    Ak Dievs, es izdvesu. Sāra…

Viņa skatījās uz mani ieplestām acīm. Šokēta.

-    Tomas?

Mēs lūkojāmies viens otrā.

Un, kamēr stāvējām Korkas ielā, Londonā, Anglijā, spožajā saulē lūkojoties viens uz otru, fonā skanot Stīvija Vondera dziedātajai dziesmai, kaut kas mainījās.

Es nezinu, kas notika, bet šajās pāris sekundēs visi pircēji, biznesmeņi, celtnieki, tūristi un šoferi raibajās jakās, blūzēs un kurpēs, ar somiņām un zelta pulksteņiem, mašīnām, mājām, hipotekārajiem kredītiem un laulību līgumiem, ambīcijām un gaumi vienkārši pazuda.

Atstājot Sāru un mani stāvam aci pret aci pavisam klusā pasaulē.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? pēc veselas mūžības es vaicāju.

Tie bija tikai vārdi. Es pat nezinu, ko biju ar tiem domājis. Vai es gribēju zināt, ka viņai viss kārtībā pēc mūsu sadursmes vai pēc sadursmes ar citiem, daudz draudīgākiem spēkiem.

Sāra lūkojās uz mani, it kā nespētu izlemt, ko atbildēt, bet laikam jau izšķīrās par pirmo variantu.

-    Viss kārtībā.

Un tad, it kā atgriežoties no pusdienu pārtraukuma, mums apkārt pēkšņi atsākās kņada. Sarunas, drēbju švīkstoņa, klepošana. Sāra saberzēja rokas. Es palūkojos uz Ford motora pārsegu. Viņa bija to krietni padauzījusi.

-    Vai tiešām? es pārjautāju. Tu noteikti…

-    Tiešām, Tomas, man nekas nekaiš. Viņa nogludināja kleitu. Es nespēju atraut skatienu no viņas. Tad Sāra atkal palūkojās uz mani. Un kā klājas tev?

-    Man? Nu…

Labi. Ko gan citu es būtu teicis?

Mēs aizgājām uz krodziņu The Duke Of Somewhereshire Bārkleja laukumā.

Sāra apsēdās pie galdiņa un atvēra somu, un, kamēr meitene tīri sievišķīgi pa to rakņājās, es pavaicāju, vai viņa vēlēsies iedzert. Sāra pasūtīja viskiju. Es nespēju atcerēties, vai drīkst dot alkoholu cilvēkiem, kas tikko pārcietuši šoku, bet zināju, ka šādā krodziņā nedabūšu piparmētru tēju, tāpēc aizgāju pie bāra un pasūtīju divus dubultos Macallan.

Es nemitīgi lūkojos uz Sāru, logiem un durvīm.

Viņai noteikti sekoja.

Apzinoties likmes, nebija iespējams, ka viņai ļautu staigāt apkārt nepieskatītai. Ja spējat iztēloties šādu līdzību, es biju lauva, bet viņa neaizsargāta kalnu kaza. Bija neprāts ļaut viņai klīst apkārt vienai.

Ja vien…

Neviens neienāca krodziņā. Neviens nelūkojās pa logu un nesnaikstījās gar stūri. Nekā. Es palūkojos uz Sāru.

Viņa bija nolikusi malā rokassomiņu un sēdēja, lūkojoties tukšumā. Vai nu Sāra nedomāja ne par ko, vai arī viņai galvā valdīja īsts juceklis. Nespēju saprast. Es zināju, ka Sāra jūt manu skatienu, tāpēc šķita dīvaini, ka viņa neatskatās. Bet dīvainība jau nav noziegums.

Es paņēmu dzērienus un atgriezos pie galdiņa.

-    Paldies, Sāra teica un, paņēmusi glāzi, izdzēra to vienā rāvienā.

-    Mierīgāk, es sacīju.

Uz bridi viņa uzlūkoja mani patiešām naidīgi, it kā es būtu pēdējais cilvēks zemes virsū, kam ļauts norādīt viņai, ko darīt un nedarīt. Bet tad Sāra atcerējās, kas es esmu, vai atcerējās, kā jāizturas pret mani, un pasmaidīja.

-   Divpadsmit gadi mucā, es jautri saciju, kaut kur Skotijas kalnos, gaidot lielo brīdi, bet tu izdzer to vienā rāvienā, pat neizbaudot garšu. Kurš gan gribētu būt viskijs?

Protams, es viņu mazliet apcēlu. Bet šajos apstākļos man bija visas tiesības tā rīkoties. Es biju sašauts, piekauts, notriekts no motocikla, ieslodzīts, apmelots, man bija draudēts, es biju piespiests šaut uz cilvēkiem, kas man neko ļaunu nebija nodarījuši. Mēnešiem ilgi es biju riskējis ar dzīvību un drīz atkal to darīšu, iesaistot šajā spēlē ari citus ļaudis, no kuriem daudzi man ļoti patika.

Un tā visa iemesls šīs garās cīņas balva sēdēja man pretī siltā, mājīgā Londonas krodziņā, dzerot viskiju. Pa ielu soļoja cilvēki, steidzoties savās darīšanās šajā neparasti siltajā dienā.

Man vajadzēja mazliet pajokot.

Mēs iekāpām Ford un sākām braukt.

Sāra joprojām nebija neko daudz pateikusi, tikai to, ka viņa skaidri zina: mums neviens neseko. Tas mani iepriecināja, lai gan ne uz mirkli nebiju tam noticējis. Tāpēc visu laiku aizdomīgi lūkojos atpakaļskata spogulī. Es braucu pa šaurām vienvirziena ieliņām, vecām avēnijām un ik pa laikam mainīju joslas, bet neko nemanīju. Samaksāju milzu summu un iebraucu divstāvīgā autostāvvietā, kas sekotājiem parasti sagādā visvairāk grūtību. Nekā.

Atstāju Sāru sēžam, bet pats pārbaudīju, vai mašīnai nav piestiprināts raidītājs, aplūkojot visas iespējamās vietas. Es pat divreiz palūkojos debesīs, vai mums neseko ar helikopteru.

Nekā.

Ja man patiktu derības un būtu, uz ko derēt, es visu savu iedzīvi liktu uz spēles, apgalvojot, ka mums neviens neseko.

Šajā pasaulē mēs bijām divi vien.

Parasti raksta: “Un tad iestājās nakts.” It kā nakts atnāktu un iestātos rindā aiz dienas. It kā tas vienkārši notiktu. Un vienmēr piemin saules rietu, kas tiek pretstatīts saules lēktam. Pēc saulrieta iestājas nakts.

Patiesībā dzīvē tā nenotiek. Nakts paceļas no zemes. Diena kavējas, cik ilgi vien var, spoža un dedzīga, un vienmēr ir pēdējais viesis, kas pamet šo ballīti, kamēr nakts pamazām piezogas. Sākumā tumsa sabiezē ap potītēm, aprijot nokritušo kontaktlēcu un neļaujot saskatīt pēdējo golfa bumbiņu.

Nakts pacēlās no Londonas zemes, kamēr mēs ar Sāru soļojām pa Hempstedhītas parku, ik pa brīdim saņemot viens otra roku.

Mēs soļojām klusumā, ieklausoties, kā soļi skan zālē, mālā un uz akmeņiem. Bezdelīgas šaudījās mums apkārt, ik pa laikam pazūdot krūmos kā tādi zaglīgi homoseksuālisti, bet homoseksuālisti uzvedās tāpat kā bezdelīgas. Tovakar apkārt kūsāja dzīvība. Iespējams, tā bija katru vakaru. Tā vien likās, ka vīrieši ir visur pa vienam, diviem un trim vai pat lielākos pulciņos, viņi māja cits citam, pļāpāja, smējās, nodarbojās ar vēl ko citu, it kā būtu saslēgti vienotā elektrības ķēdē, kur viens dod un otrs ņem, un tā tālāk. Pēc tam viņi ies mājās un skatīsies policijas seriālus.

Visi vīrieši ir vienādi, es domāju. Seksuālajā ziņā līdzīgi. Arī seksā ir daļa mīlestības, tomēr tas ir nodalīts no tās. Ātri, kārtīgi, produktīvi. Gluži kā Fiat Panda.

-    Par ko tu domā? Sāra jautāja, lūkojoties zemē.

-    Par tevi, es bez kavēšanās atteicu.

-    Mani? viņa pārjautāja. Labu vai sliktu?

-    Labu, es sacīju un palūkojos uz Sāru, bet viņa sarauca pieri un atkal lūkojās lejup. Tikai labu!

Mēs nonācām pie dīķa un apstājāmies, lai palūkotos uz rāmo ūdens virsmu un mestu tajā akmentiņus, manuprāt, tas ir senākais iemesls, kāpēc cilvēki vispār dodas pie ūdens. Es atcerējos pēdējo reizi, kad bijām divatā pie Temzas Henlijā. Pirms Prāgas, pirms “Taisnības zobena”, pirms daudz kā.

-    Tomas, viņa teica.

Es pagriezos pret Sāru un ieskatījos viņai acis. Man šķita, ka sieviete ilgu laiku prātā izmēģinājusi šo sarunu un beidzot ir gatava ko teikt.

-    Sāra?

Viņa joprojām nebija pacēlusi skatienu.

-    Kā tu domā: vai mēs varētu aizbēgt?

Viņa apklusa un palūkojās uz mani ar savām lielajām, skaistajām, pelēkajām acīm, kurās es varētu noslīkt. Vienkārši aizbēgt no tā visa. Abi kopā.

Es paskatījos uz Sāru un nopūtos. Kādā citā pasaulē tas varētu izdoties. Citā pasaulē, citā laikā un vietā, ja to teiktu divi citi cilvēki, kas patiešām būtu gatavi kopā pamest šo vietu un doties uz siltajām Kārību jūras salām, kur visu gadu nodarbotos ar seksu un dzertu ananasu sulu.

Bet mēs to nevarējām. Beidzot es biju kaut ko sapratis, lai gan šī atklāsme man nepatika.

Es dziļi ievilku elpu.

-    Cik labi tu pazīsti Raselu Bārnsu? es jautāju.

Sāra samirkšķināja acis.

-    Ko?

-    Es jautāju, cik labi tu pazīsti Raselu Bārnsu.

Viņa rūpīgi nopētīja mani un pēc tam samāksloti iesmējās gluži kā es, kad saprotu, ka esmu lielā ķezā.

-     Bārnsu, Sāra novilka, novērsās un pakratīja galvu, it kā es būtu jautājis, vai viņai labāk garšo pepsikola vai parastā kola. Kas tas tāds…

Es satvēru viņu aiz elkoņa un piespiedu pagriezties pret mani.

-    Vai tu atbildēsi uz manu jautājumu?

Tagad viņas acīs bija redzama panika. Es viņu biedēju. Godīgi sakot, es biedēju pats sevi.

-    Tomas, es nesaprotu, par ko tu runā.

Te nu bija.

Mana pēdējā cerība. Vērojot, kā viņa stāv un melo nakts aizsegā, es beidzot visu sapratu.

-    Tā biji tu, kas viņiem piezvanīja, vai ne?

Viņa mēģināja izrauties no mana tvēriena, tad atkal iesmējās.

-    Tomas, tu… kas, pie velna, tev noticis?

-   Lūdzu, Sāra, es teicu, palaižot satvērienu nedaudz vaļīgāk, izbeidz tēlot.

Tagad viņa bija patiešām pārbijusies, tāpēc mēģināja virzīties prom. Es neatstājos.

-    Dieva dēļ, Sāra iesāka, bet es pakratīju galvu, un viņa apklusa. Kad Sāra sarauca pieri, es atkal pakratīju galvu. Un arī tad, kad mēģināja izlikties nobijusies. Man bija jānogaida.

-    Sāra, es beidzot sacīju. Uzklausi mani. Tu taču zini, kas ir Mega Raiena, vai ne? Viņa pamāja. Tātad Megai Raienai maksā miljoniem dolāru par to, ko tu tagad mēģini darīt. Desmitiem miljonu dolāru. Zini, kāpēc? Sāra neko neatbildēja. Jo to ir ļoti grūti izdarīt, un pasaulē ir tikai kāds ducis cilvēku, kam tas izdodas labi. Tāpēc izbeidz tēlot.

Viņa aizvēra muti un dziļi nopūtās. Es palaidu viņu vaļā. Mēs stāvējām blakus kā divi pieauguši cilvēki.

-    Tā biji tu, kas viņiem piezvanīja, es sacīju. Tovakar, kad es ierados jūsu mājā. Tovakar, kad mēs bijām restorānā, kad viņi notrieca mani no motocikla.

Man gribējās noklusēt pēdējo frāzi, tomēr tā izspruka.

-    Tu piezvanīji, un viņi ieradās nogalināt tavu tēvu.

Sāra raudāja apmēram stundu. Mēs sēdējām uz soliņa, mēness meta starus pār ūdeņiem, un viņa raudāja man uz pleca, izraudot visas pasaules asaras.

Vienubrīd viņa raudāja tik histēriski, ka ap mums jau sāka pulcēties ziņkārīgo bariņš. Kāds ierosināja, ka vajadzētu izsaukt policiju, bet tad pārdomāja. Kāpēc es turēju viņu apskautu? Kāpēc es mierināju sievieti, kas bija nodevusi pati savu tēvu un izmantojusi mani līdz pēdējam?

Pats nesaprotu.

Kad beidzot asaras mitējās, es joprojām turēju Sāru apskautu, bet viņa žagojās kā mazs bērns pēc raudu lēkmes.

-      Viņam nevajadzēja mirt, sieviete pēkšņi sacīja tik skaidrā, mierīgā balsi, ka man jau likās, ka tā nāk no kāda cita mutes. Tam nebija jānotiek. Patiesībā, viņa noslaucīja degunu piedurknē, viņi apsolīja, ka ar tēti viss būs kārtībā. Ja vien viņš tiks apturēts, viss būs labi. Mēs abi būsim drošībā un…

Sāra vilcinājās. Sievietes mierīgā balss liecināja, ka viņa mokās pašpārmetumos.

-    Un jūs abi būsiet…?

Sāra atlieca galvu, it kā piedāvājot giljotīnai savu slaido un skaisto kaklu.

Un iesmējās.

-    Bagāti.

Arī man uz brīdi gribējās smieties. Tas izklausījās tik smieklīgi. Tik smieklīgs vārds. Bagāti. Tā varētu saukt kādu Austrumu valsti vai salātu veidu. Tas taču nevarēja nozīmēt kaudzi naudas. Pārāk smieklīgi.

-    Viņi apsolīja, ka jūs būsiet bagāti?

Sāra dziļi ievilka elpu un nopūtās, smiekli pazuda tikpat strauji, kā parādījušies.

-    Jā. Bagāti. Viņi teica, ka mums būs kaudze naudas.

-    Kam viņi to teica? Jums abiem?

-     Ak Dievs, nē! Tētis nekad nebūtu… Sāra apklusa un nodrebēja. Viņa aizvēra acis, tad atkal pacēla zodu un ierunājās: Viņš nekad tādam piedāvājumam nepiekristu.

Es varēju iztēloties viņa seju. Kaismīgo, apņēmīgo skatienu. Tāda vīra skatienu, kas visu mūžu pavadījis, pelnot naudu,

maksājot rēķinus, un īstajā bridi sapratis, ka ne jau tas ir svarīgākais. Un atradis iespēju, lai visu vērstu par labu.

Vai tu esi labs cilvēks, Tomas?

-    Tatad viņi tev piedāvāja naudu, es sacīju.

Sāra atvēra acis, pasmaidīja un atkal noslaucīja degunu.

-    Viņi man piedāvāja daudz dažādu labumu. Visu, ko meitene var vēlēties. Visu, kas meitenei līdz tam piederējis, iekams tēvs viņai to visu nebija atņēmis.

Kādu brīdi mēs klusi sēdējām un turējām viens otra roku, domājot un runājot par to, ko viņa ir izdarījusi. Bet tas nebija daudz.

Sākot šo sarunu, mēs domājām, ka tā būs nozīmīgākā, dziļākā un ilgākā saruna mūsu dzīvē. Bet tad sapratām, ka nebūs. Nebija jau nekādas jēgas. Nebija tik daudz, ko stāstīt, liela daļa paskaidrojumu bija lieki, un daudz ko nemaz nevajadzēja izteikt skaļi.

Kaut kā tā.

Aleksandra Vulfa vadītais uzņēmums Gaine Parker Inc gatavoja atsperes, sviras, eņģes, sprādzes un dažādus citus rietumnieka dzīvē neatņemamus sīkumus. Viņi ražoja plastmasas un metāla lietiņas, elektroniskas un mehāniskas ierīces; dažas pārdeva vairumtirgotājiem, dažas citiem ražotājiem, bet dažas ASV valdībai.

Iesākumā tas bija labs bizness. Ja jūs spējat izgatavot tualetes podu, kas patīk Vūlvortas iedzīvotājiem, tas ir labi. Ja jūs varat izgatavot tādu, kas patīk ASV valdībai un tiek apstiprināts kā vienīgais pareizais militārais tualetes pods, varat man ticēt, tāds patiešām pastāv, turklāt tā pareizai izgatavošanai jāņem vērā apmēram trīsdesmit A4 formāta lapu garš apraksts, ja jūs to varat izdarīt, tad tas ir vairāk nekā labi. Miljons reižu labāk.

Patiesībā Gaine Parker neražoja tualetes podus. Viņi ražoja elektroniskus slēdžus ļoti mazus verķīšus, kas paveica kaut kādus brīnumus ar pusvadītājiem. Turklāt tie bija neaizstājami

gaisa kondicionētāju ražotājiem un izrādījās noderīgi ari jaunākās paaudzes militārās tehnikas dizeļdzinējos. Tāpēc 1972. gada februāri Aleksandrs Vulfs noslēdza līgumu un kļuva par apakšuzņēmēju ASV Aizsardzības departamentā.

Šim līgumam bija neskaitāmas gaišās puses. Piemēram, ASV valdība atļāva Gaine Parker noteikt viena slēdža cenu līdz pat astoņdesmit dolāriem, lai gan parastā tirgū tas maksātu tikai piecus; šis līgums bija kā augstākās kvalitātes garants. Un drīz vien ari visi citi ražotāji klauvēja pie Vulfa durvīm, vēloties iegādāties šo nenovērtējamo slēdzi.

Kopš tā brīža viss gāja tikai uz augšu. Vulfa nozīme biznesā pieauga, tāpat ari viņa saistība ar cilvēkiem, kas valdīja šajā pasaulē tātad visā pasaulē. Viņi smējās kopā ar Vulfu, sita viņam uz pleca un pieteica St Regis golfa klubā Longailendā. Viņi zvanīja Vulfa kungam, lai parunātu par šo un to. Aicināja viņu burāt uz Hemptonu un, kas vēl svarīgāk, ieradās izklaidēties uz spožā uzņēmēja jahtas. Viņi sūtīja Vulfu ģimenei Ziemassvētku apsveikumus un dāvanas, aicināja Aleksandru uz Republikāņu partijas vakariņām, kur divsimt cilvēku plašā lokā tika runāts par ekonomikas krīzi un budžeta deficītu. Jo augstāk Aleksandrs Vulfs kāpa pa karjeras kāpnēm, jo vairāk līgumu viņš parakstīja un lielāku ietekmi ieguva, jo šaurāks kļuva viesu skaits pie vakariņu galda. Beidzot viņš vairs netikās ar partiju politiķiem, bet pievērsās īstajiem valdniekiem ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt.

Kādās vakariņās viens no admirāļiem, sarkanvīna apreibināts, pastāstīja Vulfam baumas. Tas bija tik fantastiskas, ka Aleksandrs Vulfs pat atteicās tām ticēt. Viņam šķita, ka tas skan smieklīgi. Tik smieklīgi, ka viņš to kā anekdoti izstāstīja vienam no ietekmīgajiem politiķiem, kurš, to dzirdējis, gandrīz paģība.

Dienā, kad Aleksandrs Vulfs izlēma ņemt militāro industriju savā pārziņā, viss mainījās. Viņam, viņa ģimenei un biznesam. Ātri un neatgriezeniski. Militārā industrija pamodās

no snaudas kā guļošs lauva, tas pacēla ķepu un nosita Vulfu kā tādu knisli.

Valdība anulēja esošos līgumus un aizliedza slēgt jaunus. Piespieda viņa piegādātājus bankrotēt, iztrenkāja darbiniekus, ierosināja krimināllietu par nenomaksātiem nodokļiem. Nopirka viņa uzņēmuma akcijas mēneša laikā un pārdeva vienā stundā. Kad nekas no tā neiedarbojās, ASV valdība izlēma apsūdzēt Vulfu narkotiku tirdzniecībā. Viņi pat izslēdza Vulfu no St Regis golfa kluba.

Nekas no tā visa Aleksandru Vulfu neuztrauca, jo viņš bija saskatījis gaismu, un tā bija zaļa. Bet notiekošais nepatika viņa meitai, un pretinieki to ļoti labi zināja. Viņi bija uzoduši visu

-    ka Aleksandra Vulfa dzimtā valoda ir vācu, ka viņš ieradies Amerikā septiņpadsmit gadu vecumā, lai pārdotu mēteļu pakaramos, dzīvojot vienatnē pagrabstāva dzīvoklītī Ņūhempšīrā. Abi Aleksandra vecāki bija miruši, un viņam kabatā nīkuļoja tikai desmit dolāru. Tāda bija Aleksandra Vulfa sākotnējā dzīve Amerikā, taču viņš nebaidījās nonākt turpat, no kurienes bija nācis. Aleksandram nabadzība nebija nekāds drauds.

Turpretī Sāra bija dzīvojusi tikai lielās mājās ar lieliem peldbaseiniem, braukusi ar dārgām mašīnām, un nabadzība viņu neizsakāmi biedēja. Tieši bailes no nezināmā padarīja Vulfa meitu ievainojamu, un militārais nezvērs to zināja.

Tad ieradās kāds vīrs un izteica piedāvājumu.

-    Tā, lūk, Sāra teica.

-    Apmēram tā, es novilku.

Sieviete trīcēja. Es sapratu, ka sēžam šeit jau gana ilgi. Un ir vēl tik daudz, ko darīt.

-    Es labāk aizvedīšu tevi mājās, es sacīju, ceļoties kājās.

Bet Sāra necēlās, tikai saritinājās uz soliņa un apķēra sevi,

it kā viņai kas sāpētu. Viņai patiešām sāpēja. Runājot sievietes balss izskanēja klusa, man bija jānoliecas, lai to dzirdētu. Jo zemāk es noliecos, jo vairāk viņa pielieca galvu, lai tikai nebūtu jāskatās man acīs.

-     Nenosodi mani, Tomas, viņa teica. Nenosodi mani par tēva nāvi, to es varu izdarīt pati.

-      Es tevi nenosodu, Sāra, es sacīju. Tikai gribu aizvest mājās.

Viņa pacēla galvu un ielūkojās man acīs. Viņas sejā bija lasāmas bailes.

-    Kāpēc? Mēs taču esam šeit. Kopā. Mēs varam darīt jebko. Doties jebkur.

Es nolaidu skatienu. Sāra vēl nebija sapratusi.

-     Un kur tad tu gribi doties? es jautāju.

-    Tam taču nav nekādas nozīmes, vai ne? pieaugot izmisumam, viņas balss kļuva skaļāka. Svarīgākais ir, ka mēs varam doties prom. Dieva dēļ, Tomas, iedomājies… viņi kontrolēja tevi, draudot, ka nodarīs man pāri, un kontrolēja mani, draudot, ka nonāvēs tevi. Bet tagad tas ir beidzies! Mēs esam kopā. Mēs varam bēgt!

Es pašūpoju galvu.

-     Diemžēl tas nav tik vienkārši, es atteicu. Un nekad nav bijis.

Es apklusu un uz brīdi padomāju, cik daudz man vajadzētu Sārai izstāstīt. Patiesībā neko. Bet es tomēr riskēju.

-    Tas nav saistīts tikai ar mums, es sacīju. Ja mēs tagad izstāsimies no spēles, mirs citi cilvēki. Mūsu dēļ.

-     Citi cilvēki? Sāra iesaucās. Par ko tu runā? Kādi cilvēki?

Es viņai uzsmaidīju. Daļēji tāpēc, ka gribēju nomierināt, daļēji tāpēc, ka iedomājos par viņiem visiem.

-     Sāra, mums ar tevi…

Es apklusu.

-    Kas?

Es dziļi ievilku elpu. Bija tikai viens veids, kā to pateikt.

-    Mums jārīkojas pareizi, es sacīju.

23.   nodaļa

Bet nav ne Austrumu, ne Rietumu, ne robežu, ne dzimšanas vai audzināšanas, kad divi stipri vīri stāv aci pret aci, nākuši katrs no savas zemes malas.

Radjards Kipungs

Nebrauciet uz Kasablanku, ja domājat, ka tur būs kā filmā.

Ja vien darbs un finanses atļauj, nebrauciet uz Kasablanku vispār.

Cilvēki parasti domā, ka Nigērija ir tipiska Āfrikas valstiņa, tāda kā Āfrikas paduse, bet tas nav godīgi, jo cilvēki, vide, kultūra un alus šajā valstī ir augstākā labuma. Lai gan, skatoties uz pasaules karti, piemēram, spēlējot “pazīsti valsti pēc tās kontūrām”, varētu piekrist, ka Nigērija tiešām atgādina padusi.

Kāda neveiksme!

Ja Nigērija ir paduse, tad Maroka ir plecs, bet Kasablanka liels, sarkans plankums uz šī pleca tāds, kādu var dabūt, sēžot pludmalē bez pretiedeguma krēma. To nepatīkami berž krūštura lencīte vai bikšturi atkarībā no tā, kuram dzimumam piederat, un jūs vēlaties, kaut būtu ievērojuši veselīgu dzīvesveidu un klausījuši draugu padomiem.

Kasablanka ir ražena, izlaidusies un industrializējusies pilsēta, kur gaisā virmo betona putekļi un izplūdes gāzes, kur saule izbalina visas krāsas. Tajā nav neviena ievērības cienīga apskates objekta, tikai pusmiljons nabadzīgu cilvēku, kas dzīvo no kartona kastēm uzslietās būdiņās. To redzot, tā vien gribas lēkt lidmašīnā un doties prom. Cik man zināms, te pat nav neviena kārtīga muzeja!

Jums noteikti radies iespaids, ka man nepatīk Kasablanka un es vēlos jūs atrunāt to apmeklēt. Man nav tādu tiesību. Bet, ja jūs kaut nedaudz līdzināties man, ja jūs visu dzīvi esat pavadījis, skatoties uz bāra, kafejnīcas, kroga, viesnīcas vai zobārsta kabineta durvīm, gaidot, kad pa tām ienāks krēmkrāsas kleitā tērpusies Ingrida Bergmane, ieskatīsies jums acīs, nosarks, dziļi ievilks elpu un nomurminās, ka dzīvei tomēr ir jēga, ja tas viss jums kaut ko nozīmē, tad Kasablanka sagādās vilšanos.

Mēs bijām sadalījušies divās komandās gaišie pret tumšajiem.

Francisko, Latifa, Bendžamins un Hugo bija tumšādainie, bet mēs ar Bernardu un Sairušu gaišie.

Protams, tas izklausās vecmodīgi, pat aizspriedumaini. Varbūt jūs domājāt, ka teroristu organizācijās valda vienlīdzība un šajā darbā cilvēki nevar tikt dalīti pēc ādas krāsas. Iespējams, tā notiktu ideālā pasaulē. Bet Kasablankā bija citādi.

Ja tev ir gaiša āda, Kasablankas ielās mierīgi pastaigāties nav iespējams.

To, protams, var mēģināt darīt, ja vien netraucē bariņš brēcošu bērnu, kas rāda ar pirkstu un smejas, mēģina pārdot apšaubāmas izcelsmes dolārus un pēc tam vēl apsaukā.

Ja esi gaišādains tūrists, tu to pieņem kā pašsaprotamu. Tu pasmaidi, pakrati galvu, pasaki: “La, shokran!” par ko bērni smejas vēl vairāk. Un tad tābrīža sekotājiem pievienojas vēl kādi piecdesmit bērni, kas visi grib pārdot Amerikas dolārus, turklāt par pašu labāko cenu, un darīt visu, lai kristu tev

uz nerviem. Galu galā tu esi tūrists, tu izskaties eksotiski un smieklīgi, visticamāk, esi ģērbies šortos un havajiešu stila kreklā kāpēc lai viņi par tevi nesmietos? Iespējams, gājiens pēc cigaretēm tev aizņems divdesmit minūtes, tā dēj pāris kvartālos apstāsies satiksme un par to uzrakstīs vakara ziņās. Tieši tāpēc jau tu devies uz ārzemēm, vai ne? Lai pabūtu ārzemēs.

Tiktāl par tūristiem.

Ja esi ieradies, lai ielauztos Amerikas vēstniecībā ar automātu rokās, saņemtu gūstā konsulu un viņa padotos un pieprasītu desmit miljonus lielu izpirkšanas maksu, turklāt pieprasot atbrīvot divsimt trīsdesmit cietumnieku, un pēc tam aizlidotu ar privātu lidmašīnu, pirms tam nomīnējot ēku ar sešdesmit kilogramiem sprāgstvielu, ja tāds ir tavs patiesais ierašanās mērķis, ko tu, protams, neesi ierakstījis deklarācijā, jo esi augstākā līmeņa profesionālis, tad rīkoties piecdesmit bērnu ielenkumā varētu būt pagrūti.

Tāpēc Tumšādainie veica izlūkošanu, bet Gaišādainie gatavojās uzbrukumam.

Mēs bijām iekārtojušies pamestā skolas ēkā Heja Muhameda rajonā. Iespējams, kādreiz šī bijusi skaista priekšpilsēta, bet tagad ēku pamati bija ieauguši zālē, notekcaurules mētājās ielas malā, bet ceļš tā ari nebija līdz galam izbūvēts.

Šis bija nabadzīgs rajons ar sliktu un dārgu ēdienu, un tīrs ūdens izrādījās kas tāds, par ko vecvecāki stāsta mazbērniem garos ziemas vakaros. Lai gan nešķita, ka te uzturētos daudz vecu cilvēku viņu lomu spēlēja četrdesmit piecus gadus veci vīri bez zobiem, jo tos bija atņēmusi šaušalīgi salda tēja, ko visi dzēra katru dienu.

Skola bija liela divstāvu ēka, tai bija cementēts iekšpagalms, kur bērni reiz spēlējuši futbolu, skaitījuši lūgšanas vai mācījušies, kā krist uz nerviem eiropiešiem. Skolu apjoza piecpadsmit pēdu augsta siena, kurai bija tikai vieni dzelzs vārti.

ŠI bija ideāla vieta plānošanai, treniņiem un atpūtai.

Un skaliem strīdiem.

Noskaņojums bija saspringts. Vairāki kašķi izcēlās par smēķēšanu, to, kurš izdzēris pēdējo krūzi kafijas un kurš sēdēs pie stūres Land Rover. Tomēr šķita, ka šoreiz tas ir nopietnāk.

Iesākumā jāsaka, ka šī operācija bija daudz apjomīgāka un bīstamāka par visu iepriekš darīto. Mirrenei tā lika izskatīties pēc bērnu spēlītes.

Te nācās rēķināties ar policiju, un varbūt tieši tas lika mums visiem nervozēt. Policisti atradās visur. Tie bija pieejami visādos garumos un platumos, valkāja dažādas formas, paklausīja dažādām varām un maisījās visur, kur vien varēja, tāpēc pietika tikai uz viņiem ne tā paskatīties, lai dzīve būtu sabojāta.

Pie katra Kasablankas policijas iecirkņa stāvēja divi ar automātiem bruņojušies policisti.

Divi policisti ar automātiem! Kādēļ?

Viņi tur stāvēja visu dienu, nevis ķēra noziedzniekus, apspieda dumpi vai atvairīja naidīgus spēkus no valsts robežām tieši to, kas kārtīgam militāristam Marokā būtu jādara.

Protams, cilvēks, kurš bija izlēmis, ka šiem policistiem jāstāv tieši te, turklāt formās, kas šūtas pie Milānas dizaineriem, un jaunākās modes saulesbrillēs, teiktu, ka “mūsu valsts ir militāri spēcīga un neuzvarama tieši tāpēc, ka pie katra policijas iecirkņa stāv vīri ar automātiem un krekliem, kas viņiem ir vismaz divus izmērus par mazu”. Jums būtu jāpaklanās un jādodas prom no viņa kabineta, jo ar tādu loģikas trūkumu nav iespējams cīnīties.

Marokas policisti ir valsts lepnums. Iztēlojieties, ka valsts ir liels, labi trenēts vīrietis, kas sēž pie bāra letes, bet tauta ir mazāks vīrelis, kas dim pie tās pašas letes. Lielais vīrs uzrotī piedurknes, atklājot uz bicepsa tetovējumu, un saka mazajam: “Vai tu izlēji manu alu?”

Marokas policija ir tetovējums.

Viņi varēja sagādāt problēmas. Viņi bija sadalīti pārāk daudzās apakšnodaļās, šķita pārāk daudzskaitlīgi, pārāk bruņoti un visur esoši.

Tieši tāpēc mēs kļuvām nervozi. Varbūt tas ir iemesls, kāpēc pieklājīgais Bendžamins puisim patika spēlēt šahu, un reiz viņš bija gribējis kļūt par mācītāju nosauca mani par sasodītu kucesdēlu.

Mēs sēdējām pie galda ēdamistabā un centāmies notiesāt sautējumu ķiniešu gaumē, ko bija pagatavojuši Sairuss un Latifa. Nevienam negribējās pļāpāt. Gaišādainie visu dienu bija pavadījuši, būvējot konsulāta ēkas modeli, kas 1:1 atbilda īstajam, tāpēc smaržoja pēc koka un bija noguruši kā suņi.

Modelis bija novietots mums aiz muguras un līdzinājās skolas ludziņas dekorācijai. Ik pa laikam kāds, ejot pēc ēdiena, apstājās pie tā un rūpīgi nopētīja, prātojot, vai jebkad to ieraudzīs ari dzīvē. Un, ja ieraudzīs, vai pēc tam jebkad redzēs kaut ko citu.

-     Tu esi sasodīts kucesdēls, Bendžamins teica, pielecot kājās un sažņaudzot dūres.

Iestājās neveikls klusums, līdz visi saprata, kurš ir teksta adresāts.

-    Kā tu mani nosauci? jautāja Rikijs, sasprindzinot visus muskuļus. Viņš bija vīrs, kas lēni sadusmojas, bet varēja kļūt par briesmīgu ienaidnieku.

-    Tu dzirdēji.

Es nesapratu, vai Bendžamins grasās man sist vai sākt raudāt.

Es palūkojos uz Francisko, jo domāju, ka viņš liks Bendžaminam apsēsties vai iziet ārā un nomierināties, bet grupas līderis tikai turpināja gremot.

-     Ko es, pie velna, esmu izdarījis? Rikijs uzsauca Bendžaminam.

Bet viņš tikai stāvēja, dūres sažņaudzis, un lūkojās uz mani. Tad Hugo ieminējās, ka sautējums ir burvīgs. Visi pārējie

pievienojās, sakot, ka tas nudien ir labi pagatavots un nemaz nav pārsālīts. Visi, izņemot mani un Bendžaminu. Mēs lūkojāmies viens uz otru, acis nenovēršot.

Viņš apgriezās, izgāja ārā, un pēc brīža mēs dzirdējām, kā noskrapst dzelzs vārti un ierūcas Land Rover motors.

Francisko palūkojās uz mani.

Kopš tā vakara bija pagājušas piecas dienas, kuru laikā Bendžamins man divreiz uzsmaidīja, un, manuprāt, mēs bijām izlīguši.

Konsulāta modelis bija izjaukts, somas sasaiņotas, tilti nodedzināti un lūgšanas noskaitītas. Tas bija ļoti aizraujoši.

Rīt 9.35 no rīta Latifa iesoļos Amerikas konsulātā, lai apjautātos par iespēju saņemt vīzu. 9.40 mēs ar Bernardu ieradīsimies uz tikšanos ar atašeju Rodžeru Buhenu. 9.47 ienāks Francisko un Hugo, stumjot ratiņus ar četrām lielām plastmasas minerālūdens pudelēm un pavadzīmi, kas jāparaksta Silvijai Horvātai no konsulāta.

Silvija patiešām bija pasūtījusi ūdeni bet ne jau tās sešas kartona kastes, uz kurām ūdens pudeles būs uzliktas.

9.55     Sairuss un Bendžamins ietrieksies konsulāta rietumu sienā ar Land Rover.

-     Kāpēc tas vajadzīgs? nesaprata Zālamans.

-     Kas?

-     Land Rover. Viņš izņēma no lūpu kaktiņa zīmuli un norādīja uz skici. Sienā nevar izsist caurumu. Tā ir divas pēdas bieza. Pat ja jums tas izdosies, mašīna būs pagalam.

Es pašūpoju galvu.

-    Tas ir tikai troksnis uzmanības novēršanai, es sacīju. Viņi ietriecas sienā, atskan milzu troksnis, Bendžamins izveļas no šofera sēdvietas, krekls vienās asinīs, Sairuss kliedz, lai kāds izsauc ātro palīdzību. Mēs gribam panākt, lai pēc iespējas vairāk cilvēku atrodas ēkas rietumdaļā, skrienot noskaidrot, kas tur īsti noticis.

-    Vai viņiem ir pirmās palīdzības punkts?

-     Pirmajā stāvā pie kāpnēm.

-     Un mediķi?

-    Visi izgājuši pirmās palīdzības kursus, bet mēs domājam, ka to darīs Džeks.

-     Džeks?

-    Vēbers, konsula apsargs. Astoņpadsmit gadus nodienējis ASV jūras spēkos. Nēsā 9 mm Beretta ieroci.

Es apklusu. Zinu, ko Zālamans šobrīd iedomājās.

-    Un? viņš jautāja.

-     Latifai ir Mace.

Viņš kaut ko pierakstīja lēni un negribīgi, it kā zinātu, ka tam tik un tā nebūs jēgas.

Ari es to zināju.

-    Plecu somā viņai būs Micro Uzi, es piebildu.

Mēs sēdējām Zālamana Peugeot, kas bija novietots netālu no La Squala pussabrukušas astoņpadsmitā gadsimta celtnes, kurā reiz atradās galvenā artilērija un posteņi, kas uzmanīja ostu. Tā bija viena no skaistākajām vietām Kasablankā, bet šobrīd mums nebija laika par to priecāties.

-   Un tālāk? Es aizsmēķēju cigareti ar Zālamana šķiltavām tās bija tik sliktas, ka saplīsa divos gabalos un man bija jānopūlas, lai saliktu tās atpakaļ. Es dziļi ieelpoju un neveiksmīgi mēģināju izpūst dūmus pa logu.

Zālamans nepacēla skatienu no piezīmēm.

-    Manuprāt, es sacīju, ventilācijas šahtās būs paslēpušies marokāņu policisti un CIA aģenti. Kad mēs ieradīsimies, viņi izlēks no slēpņa un paziņos, ka esam arestēti. Un drīz vien “Taisnības zobens” kopā ar visiem atbalstītājiem nonāks tiesā, kas atrodas divsimt jardu tālāk. Un tas viss notiks bez mazākās piepūles.

Zālamans dziļi ieelpoja un paberzēja vēderu tā, kā es nebiju redzējis viņu darām desmit gadus. Kuņģa čūla bija vienīgais, kas viņam traucēja strādāt.

Viņš pagriezās un paskatījās uz mani.

-     Mani sūta mājās, Deivids sacīja.

Mēs uz bridi lūkojāmies viens otrā. Tad es iesmējos. Patiesībā jau nebija nekā smieklīga, bet nekādi citādi es nevaru aprakstīt skaņas, kas atskanēja no manas mutes.

-     Protams, es atteicu. Loģiski. Tevi sūta mājās.

-     Paklau, Tomas, viņš iesāka, un es redzēju, cik grūti Deividam būs to pateikt.

-     Paldies par darbu, Zālamana kungs, es teicu, atdarinot Rasela Bārnsa balsi. Paldies par profesionalitāti un dedzību, bet operācija tiek nodota mūsu rokās, ja vien jums nav iebildumu.

-    Tomas, paklausies! Jau otro reizi pusminūtes laikā viņš nosauca mani vārdā. Tev jātiek prom.

Es pasmaidīju. Deivids sāka runāt ātrāk.

-    Es varu aizvest tevi līdz Tanžerai, tur tu iekāpsi kuģī un aizbrauksi uz Spāniju. Es piezvanīšu vietējai policijai, likšu, lai tā aplenc ēku, un viss izgāzīsies.

Ieskatījies Zālamana acīs, es redzēju, ka viņš ir norūpējies. Redzēju vainas apziņu un kaunu.

Es izmetu cigareti pa logu.

-     Smieklīgi, es sacīju. Sāra Vulfa man ieteica to pašu. Brauksim uz saulainu pludmali un aizmirsīsim par CM un visiem pārējiem.

Zālamans nevaicāja, kad esmu ticies ar Sāru vai kāpēc esmu ar viņu runājis. Zālamanam pietika savu problēmu. Galvenā viņa problēma biju es.

-    Tad kas par lietu, Tomas? Dari tā! Viņš satvēra manu roku. Tas ir neprāts! Tu zini, ka tad, ja ieiesi tajā ēkā, dzīvs ārā neiznāksi. Viņu kaitināja tas, ka es vienkārši sēžu un nemaz neuztraucos. Tu pats taču to teici! Tu to zināji!

-     Izbeidz, Deivid! Ari tu zināji.

Es vēroju, kā mainās viņa sejas izteiksme. Zālamanam bija sekundes simtdaļa, lai sarauktu pieri, izbrīnā pavērtu muti vai sašutumā iesauktos, bet viņš to bija palaidis garām. Es zināju, un viņš zināja, ka es zinu.

-    Fotogrāfijas ar Sāru un Bāmsu, es sacīju, bet Zālamana sejā nekas nemainījās. Tu zināji, ko man tas nozīmē. Un tu zināji, ka tam ir tikai viens izskaidrojums.

Beidzot viņš novērsa skatienu un atlaida manu roku.

-     Kā gan viņi varēja būt kopā pēc visa, kas noticis? es turpināju. Ir tikai viens izskaidrojums. Tas nenotika pēc tam, tas notika pirms. Šīs fotogrāfijas tika uzņemtas pirms Aleksandra Vulfa nāves. Tu zināji, ko Bāmss dara, un zināji vai nojauti kāda ir Sāras loma. Tu man neteici.

Viņš aizvēra acis. Ja arī Deivids šobrīd lūdza piedošanu, viņš to nedarīja skaļi un neadresēja man.

-     Kur tagad ir UCLA7 es jautāju.

Zālamans pašūpoja galvu.

-    Es neko nezinu, viņš nomurmināja.

-    Deivid… es iesāku, bet viņš mani pārtrauca.

-    Lūdzu, pagaidi.

Es ļāvu viņam padomāt un pieņemt lēmumu.

-    Viss, ko zinu, mans kungs, Zālamans sacīja, un pēkšņi es jutos kā vecajās labajās dienās, ir tas, ka ASV militārais gaisa transports šajā pēcpusdienā nolaidās Gibraltāra lidostā un tika atvesta dažāda tehnika.

Es pamāju. Zālamans atvēra acis.

-    Cik daudz?

Deivids vēlreiz ieelpoja, it kā vēlētos visu pateikt vienā elpas vilcienā.

-     Kāds mana drauga drauga draugs teica, ka tur bijušas divas kastes, abas apmēram divdesmit reiz desmit pēdu lielumā un desmit pēdu augstumā, kopā ar tām atvesti sešpadsmit vīri, no kuriem deviņi tērpušies uniformās, tie savāca abas kastes un aizgādāja uz īpaši noīrētu angāru.

-    Bārnss?

Zālamans apdomājās.

-    Nezinu, mans kungs. Bet mans draugs saka, ka viņu vidū varējis būt arī kāds amerikāņu diplomāts.

Diplomāts. Nu protams.

-     Šajā kompānijā esot bijis arī kāds vīrs, ģērbies civilās drēbēs.

Es teju palēcos un jutu, ka rokas nosvīst.

-     Kādās?

Zālamans piešķieba galvu, it kā mēģinātu atcerēties detaļas.

-    Melnā jakā un svītrainā uzvalkā, viņš teica. Draugam šķita, ka viņš izskatās pēc viesmīļa.

Turklāt viņam bijis tāds īpašs mirdzums ap pieri. Naudas mirdzums. Murdahs.

Jā, visa banda bija klāt.

Kamēr mēs braucām uz pilsētas centru, es paskaidroju Zālamanam, kāds ir mans plāns un kas viņam jādara.

Mans draugs pamāja. Viņam šī ideja nepatika, tomēr tas bija labāk nekā nekas.

Kad bijām nonākuši līdz konsulātam, Zālamans piebremzēja un nogriezās ap stūri, līdz nonācām pie araukārijas. Mēs palūkojāmies, cik augsts ir šis koks un kā tā zari šūpojas vējā. Tad, pēc mana signāla, Zālamans izkāpa no mašīnas un atslēdza bagāžnieku.

Tajā bija divi saiņi: viens taisnstūra formas, apmēram kurpju kastes lielumā, otrs cauruļveida, apmēram piecas pēdas garš. Abi bija ietīti brūnā papīrā. Nekādu zīmogu vai numuru.

Zinu, ka Zālamanam diez ko nepatika tiem pieskarties, tāpēc es izlēcu ārā un izcēlu saiņus.

Viņš iekāpa mašīnā, aizcirta durvis un ierūcināja motoru, bet es mierīgi aizsoļoju gar konsulāta sienu.

24.   nodaļa

I Bet klau! Mans pulss kā bungas sitas,

tas ziņo, ka te tuvojos es!

BiSKAPS Henrijs Kings

Amerikas konsulāts Kasablankā atrodas Muleja Josa bulvārī, ēka ir pārbūvēta deviņpadsmitā gadsimta franču celtne, kur kolonisti iegriezās atpūsties pēc smaga infrastruktūras izveides darba.

Franči ieradās Marokā, lai attīstītu ceļus, dzelzceļus, slimnīcas, skolas un modi visas tās jomas, ko mūsdienu francūzis uzskata par neatņemamu modernās dzīves sastāvdaļu. Kad pulkstenis bija pieci vakarā, franči palūkojās apkārt un ieraudzīja, ka viņu darbam ir rezultāti, tādēļ izlēma, ka var atļauties atpūsties kā maharadžas. Un tā arī darīja.

Kad sākās sadursmes ar Alžīriju, franči saprata, ka labāk būtu pazust, tāpēc sakravāja Louis Vuitton somas, ieliekot tajās visus dārgos pēcskūšanās losjonus, arī tās pudeles, kas bija paslēptas tualetes skalojamā kastē, un pazuda naktī.

Plašo, skaisto ēku mantinieki nebija ne prinči, ne sultāni, ne miljonāri. Te neieradās arī dziedātāji, futbolisti vai gangsteri, pat ne ziepju operu aktieri. Šajās greznajās ēkās apmetās diplomāti.

Manuprāt, būt diplomātam ir lieliska iespēja. Visās valstīs un pilsētās diplomāti dzīvo dārgākajās un skaistākajās ēkās, kādas vien tur atrodamas. Muižās vai pilīs ar lieliem un ēnainiem dārziem. Lai arī kur diplomāti nonāktu, viņi rūpīgi atlasa labākās mājas un tad ar skābu ģīmi paziņo, ka varētu mēģināt te iedzīvoties.

Mēs ar Bernardu nogludinājām kaklasaites, saskaņojām pulksteņus un uzkāpām pa galvenajām kāpnēm.

-     Kā varu palīdzēt, kungi?

Rodžers Buhens bija apmēram piecdesmit gadus vecs un apzinājās, ka šis ir augstākais postenis, ko viņš sasniegs diplomātiskajā karjerā. Kasablanka bija viņa pēdējā un augstākā darbavieta, viņš te pavadīs trīs gadus, un ar to viss beigsies. Izskatījās, ka Rodžeram te patīk. Lieliska valsts, lieliski kolēģi, ēdiens mazliet par treknu, bet citādi nevar sūdzēties.

Nelikās, ka šāds dzīvesveids Rodžeru būtu pārāk novājinājis, jo viņš svēra vismaz simt kilogramus, kas sešas pēdas garam vīram ir samērā iespaidīgs svars.

Mēs ar Bernardu saskatījāmies, it kā nebūtu pārāk lielas nozīmes, kurš no mums runās.

-     Buhena kungs, es svinīgi iesāku, kā jau paskaidroju vēstulē, mēs ar kolēģi ražojam labākos virtuves cimdus, kādi vien atrodami Ziemeļāfrikā.

Bernards pamāja, izliekoties, ka varētu arī kaut ko piebilst, tomēr to nedarīs.

-    Mums ir rūpnīcas Fēsā un Rabātā, turklāt plānojam atvērt vēl vienu filiāli netālu no Marrākešas. Mūsu produkcija ir izcila, to varu apzvērēt. Iespējams, esat dzirdējis par mūsu cimdiem, varbūt pat izmantojat pats ja esat mūsdienīgs vīrietis.

Es zīmīgi saskatījos ar Bernardu un Rodžeru. Vīrieši ar virtuves cimdiem rokās. Tas ir jaunais gadsimts! Tad sarunā iesaistījās Bernards, viņš paliecās uz priekšu un runāja ar vāciešiem raksturīgu precizitāti.

-     Mūsu produkcijas apjoms ir sasniedzis tādu līmeni, ka mēs vēlētos saņemt licenci importam uz Ziemeļameriku. Mums nepieciešama jūsu palīdzība, lai to nokārtotu.

Rodžers pamāja un pierakstīja kaut ko uz papīra lapas. Es redzēju, ka šim diplomātam uz galda ir mūsu vēstule un viņš ar zīmuli apvilcis vārdu “gumijas”. Man gribējās viņam pavaicāt, kāpēc, bet šis laikam nebija īstais brīdis.

-    Rodžer, es iesāku, pieceļoties kājās, vai jūs man nepateiktu, kur atrodas…

Viņš atrāva skatienu no pierakstiem.

-     Uz priekšu pa gaiteni, otrās durvis pa labi.

-    Paldies.

Tualetes telpa bija tukša, te smaržoja pēc priežu meža. Es aizslēdzu durvis, ieskatījos pulkstenī, iegāju kabīnē un atvēru logu.

Pa kreisi bija uzstādīts zāles laistītājs, tas meta lokus uz visām pusēm. Pie sienas stāvēja raibā kleitā tērpusies sieviete, kas vīlēja nagus, un mazliet tālāk dabiskās vajadzības kārtoja šunelis. Tālākajā malā šortos un dzeltenā kreklā ģērbies dārznieks grieza krūmus.

Pa labi nekā.

Siena, zāliens un puķu dobes.

Un araukārija.

Es izgāju no tualetes, palūkojos pulkstenī un izlavījos gaitenī.

Tas bija tukšs.

Es naski aizjozu līdz kāpnēm un noskrēju lejā, lecot pa diviem pakāpieniem vienlaikus un ar roku sitot takti uz margām. Man pretī nāca vīrietis baltā kreklā, nesot rokās papīra paku; es uzsaucu viņam: “Labrīt!” un paskrēju garām tik ātri, ka viņš pat neattapās kaut ko pajautāt.

Nokļuvis pirmajā stāvā un nogriezies pa kreisi, es redzēju, ka te tomēr ir arī citi cilvēki.

Gaiteni stāvēja divas sievietes, abas iegrimušas sarunā, un kāds vīrietis pa kreisi slēdza vaļā kabineta durvis.

Es ieskatījos pulkstenī, palēnināju soli un sāku rakņāties pa kabatām, it kā meklētu ko tādu, kam tur vajadzētu atrasties, bet ko es varētu būt aizmirsis citā vietā vai arī vispār nebūtu paņēmis līdzi, tādēļ būtu spiests iet atpakaļ un paskatīties, kur esmu to licis. Tā nu es tur stāvēju, raucot pieri, kamēr vīrietis pie kabineta durvīm bija apstājies un aizdomīgi skatījās uz mani.

Es izvilku roku no kabatas, cieši sažmiedzis atslēgu saišķi, un uzsmaidīju svešajam.

-     Atradu! laimīgi izsaucos, bet viņš pamāja un iegāja kabinetā.

Atskanēja lifta zvans, un es devos turp, virpinot atslēgas labajā rokā. Atvērās lifta durvis, un pa tām izbrauca ratiņi ar ūdens pudelēm.

Ratiņus stūma Francisko un Hugo, abi tik kārtīgi zilajos virsvalkos. Francisko stūma ratus, bet Hugo turēja pudeles. Man gribējās uzsaukt Hugo, lai viņš nomierinās. Es apstājos un palaidu ratiņus garām. Dieva dēļ, tas ir tikai ūdens! Izskatās, ka tu vestu sievu uz dzemdību namu!

Francisko kustējās lēni, pārskatot numurus uz durvīm un izskatoties patiešām pārliecinoši. Hugo visu laiku dīdījās un laiku pa laikam aplaizīja lūpas.

Es apstājos pie ziņojumu dēļa un nopētīju to. Noplēsu trīs lapas divas no tām vēstīja par rīcību ugunsgrēka gadījumā, trešā bija uzaicinājums uz ballīti pie Boba un Tīnas svētdienas pēcpusdienā. Es tur stāvēju, lasīju paziņojumus un ik pa brīdim ieskatījos pulkstenī.

Viņi kavējās.

Precīzi četrdesmit piecas sekundes.

Nespēju tam noticēt! Pēc visām norunām, plāniem un mēģinājumiem tie maitas kavējās!

-    Jā? teica sievietes balss.

Piecdesmit piecas sekundes!

Es palūkojos gaiteni un redzēju, ka Francisko un Hugo jau ir aizgājuši līdz vestibilam. Tur sēdēja sekretāre, kas lūkojās uz abiem caur lielām, apaļām brillēm.

-    Salem alicoum, teica Francisko.

-    Alicoum salem, sieviete atņēma.

Hugo ar roku uzsita pa vienu no ūdens pudelēm un palūkojās uz mani.

Es sāku virzīties viņiem tuvāk, kad pēkšņi to izdzirdēju.

Izdzirdēju un sajutu. Tas bija kā bumbas sprādziens.

Kad redzat automašīnu sadursmi filmā, jūsu priekšstats par skaļumu ir tāds, kādu to piedāvā televizora skaļruņi. Jūs esat aizmirsuši vai, ja jums paveicies, nekad neesat zinājuši -, kāda enerģija tiek atbrīvota, kad pustonna metāla ietriecas otrā pustonnā metāla. Vai ēkas sienā. Tā ir enerģija, kas spēj satricināt ķermeni no matu galiem līdz papēžiem, pat ja atrodaties simt jardu attālumā.

Land Rover signāltaure, ko bija pienaglojis Sairuša nazis, iekaucās pilnā skaļumā. Bet drīz to noslāpēja iekšējie trokšņi durvis atvērās, krēsli pabīdījās, cilvēki skrēja ārā no kabinetiem, skatoties apkārt.

Visi runāja cits caur citu. Lielākoties viņi izsaucās: Ak Dievs! Kas, ellē, tas bija? un man garām paskrēja dučiem ļaužu, cenšoties pirmie nokļūt kāpņu galā.

-     Varbūt aiziet paskatīties? Francisko vaicāja sievietei.

Viņa vispirms palūkojās uz Francisko un pēc tam uz gaiteni.

-    Es nevaru… zināt… viņa teica un pastiepa roku uz telefona pusi. Nezinu, kam viņa gribēja zvanīt.

Mēs ar Francisko uz sekundes simtdaļu saskatījāmies.

-              Kas tas… es nervozi iesāku un palūkojos uz sekretāri.

-     Vai tas nebija sprādziens?

Viņa joprojām turēja roku uz telefona, bet otru izstiepa pret mums, it kā lūdzot pagaidīt, kamēr viņa izdomās, ko darīt.

Kāds iekliedzās.

Varbūt kāds bija pamanījis Bendžamina asiņaino kreklu. Vai arī kāds bija nokritis pa trepēm. Vai arī vienkārši juta, ka ir īstais brīdis iekliegties. Sekretāre piecēlās kājās.

-     Kas gan tur varētu būt? Francisko skaļi prātoja, bet Hugo pavirzījās tuvāk galda otrai pusei.

Sekretāre uz viņu neskatījās.

-      Mums pateiks, viņa sacīja, lūkojoties uz gaiteni aiz manis. Mums jāpaliek tepat. Kāds atnāks un pateiks, kas jādara.

Tiklīdz viņa bija to pateikusi, atskanēja metālisks klikšķis. Sieviete tūlīt pat saprata, ka tas nebija nekas labs ir labi un slikti klikšķi, un šis bija sliktais.

Viņa pagriezās pret Hugo.

-     Cienītā, viņš teica, jums tagad ir divas iespējas.

Te nu mēs esam.

Visi mierīgi sēžam un jūtamies labi.

Konsulāta ēka ir mūsu kontrolē jau trīsdesmit piecas minūtes. Godīgi sakot, varēja būt arī sliktāk.

Visi marokāņi tika izsūtīti ārā, un Hugo ar Sairušu atbrīvoja otro un trešo stāvu no darbiniekiem, sūtot viņus lejā pa galvenajām kāpnēm un pavadot aizejošos ar tādiem nevajadzīgiem izsaucieniem kā “Ejiet taču!” un “Kustieties!”.

Bernards un Latifa dežurēja vestibilā, kontrolējot gan ēkas galveno ieeju, gan sētas durvis. Uztraukumam nebija pamata.

Ieradās policija. Sākumā ar parastajām mašīnām, tad ar džipiem un kravas auto. Pa visu konsulāta ārējo teritoriju bija izklīduši policisti cieši apspīlētos formas kreklos, kliedzot un kratot šautenes. Viņi laikam nespēja izlemt, vai skriet pāri ielai, riskējot pakļaut sevi snaipera lodēm. Tie puiši noteikti redzēja uz jumta sēdošo Bendžaminu un prātoja, kāpēc gan viņš tur atrodas.

Mēs ar Francisko dežurējām konsula kabinetā.

Mums bija astoņi gūstekņi pieci vīrieši un trīs sievietes, visi saslēgti rokudzelžos. Mēs viņiem laipni palūdzām

apsēsties uz persiešu paklāja. Ja kāds no ķīlniekiem būtu riskējis pavirzīties nost, varēja gadīties, ka Francisko vai es šo personu būtu nošāvis, jo pavisam nejauši bijām paķēruši līdzi Steyr AUG automātus.

Vienīgais izņēmums bija konsuls, jo mēs taču neuzvedāmies kā zvēri un zinājām, ko nozīmē protokols un augsts ieņemamais amats. Tik svarīgam vīram nedrīkst likt sēdēt uz grīdas, turklāt viņam vajag atrasties netālu no telefona.

Bendžamins kontrolēja telefona zvanus un bija apsolījis, ka ikviens zvans šajā ēkā tiks pāradresēts uz konsula kabinetu.

Tātad Džeimss Bīmons ASV valdības iecelts Kasablankas konsuls un otra svarīgākā persona aiz vēstnieka Rabātā sēdēja pie galda un lūkojās uz Francisko.

Mēs bijām noskaidrojuši, ka Bīmons ir diplomāts, kurš apzināti veidojis karjeru. Viņš nebija viens no tiem tirgoņiem, kas iešķiebis paprāvu summu prezidenta vēlēšanu kampaņai un ticis atalgots ar posteni, kur jāsēž pie liela galda un var par velti ēst labākās maltītes trīssimt reižu gadā. Bīmonam bija vairāk nekā piecdesmit gadu, ražens augums un atjautīgs prāts. Viņš rīkosies gudri.

Tieši tā, kā mums vajadzīgs.

-     Kā ar labierīcībām? Bīmons vaicāja.

-               Viens cilvēks reizi pusstundā! Francisko noskaldīja.

-    Jūs paši izlemsiet, kāda būs secība. Cilvēks ies kopā ar vienu no mums un neaizslēgs durvis. Francisko piegāja pie loga un palūkojās uz ielu, pacēlis pie acīm tālskati.

Es ieskatījos pulkstenī. 10.41.

Viņi ieradīsies saullēktā, es nodomāju. Tā jau uzbrucēji vienmēr dara.

Saullēktā. Kad mēs būsim noguruši, izbadējušies, nogarlaikojušies un nobijušies.

Viņi ieradīsies saullēktā no austrumiem, lai garantētu skaistāko fonu.

11.20 konsuls saņēma pirmo zvanu.

Zvanīja policijas inspektors Vafiks Hasans. Viņš sasveicinājās ar Francisko un Bīmona kungu. Viņam nebija nekā, ko teikt, tikai cerība, ka mēs rīkosimies saprātīgi un viss tiks nokārtots mierīgā ceļā. Francisko pēc tam teica, ka Hasans labi runājis angliski, un Bīmons piebilda, ka pirms divām dienām bijis inspektora mājās uz vakariņām, kuru laikā abi pārsprieduši, cik mierīgi Kasablankā rit dzīve.

11.40 zvanīja prese. Viņi atvainojās par traucējumu un vaicāja, vai mēs sniegsim kādu paziņojumu. Francisko nosauca savu vārdu un teica, ka mēs sniegsim paziņojumu, tiklīdz ieradīsies CNN.

11.55     vēlreiz iezvanījās telefons. Bīmons pacēla klausuli un teica, ka šobrīd nevar runāt, un lūdza zvanītāju pārzvanīt rīt. Pēc tam klausuli paņēma Francisko un paklausījās, lai pēc tam izplūstu smieklos. Izrādījās, ka zvana kāds Ziemeļkarolīnas tūrists, kas vēlas noskaidrot, vai konsulāts garantē, ka Regency viesnīcā būs kvalitatīvs dzeramais ūdens.

Pat Bīmons pasmaidīja.

14.15 mums atsūtīja pusdienas jēra gaļas un dārzeņu sautējumu ar kuskusu. Bendžamins to paņēma pie durvīm, kamēr Latifa fonā nikni vicināja ieroci.

Sairuss atrada papīra šķīvīšus, bet nekur nebija galda piederumu, tāpēc mēs pagaidījām, līdz ēdiens nedaudz atdziest, un mielojāmies ar pirkstiem.

Vispār jau jautri.

15.10 mēs sadzirdējām smago automašīnu motora troksni un Francisko pieskrēja pie loga.

Mēs vērojām, kā policisti kāpj mašīnās, apgriež tās un pārgrupējas.

-     Kāpēc viņi pārvietojas? Francisko prātoja, lūkojoties tālskatī.

Es paraustīju plecus.

-    Varbūt ieradās ceļu policija un norādīja, ka te nedrīkst stāvēt?

Francisko nikni paskatījās uz mani.

-    Es taču nezinu! es sacīju. Varbūt viņi grib sacelt pēc iespējas lielāku troksni, lai mēs nedzirdētu, kā otra vienība rok zem ēkas tuneli. Tur nu mēs neko nevaram darīt.

Francisko iekoda lūpā. Tad viņš piegāja pie galda, pacēla klausuli un piezvanīja uz vestibilu. Klausuli pacēla Latifa.

-     Esi gatava, Francisko sacīja. Ja redzi vai dzirdi ko neparastu, zvani man!

Viņš nolika klausuli mazliet par skaļu.

Tātad tu nemaz neesi tik mierīgs, kā tēlo, es nodomāju.

Ap 16.00 telefons zvanīja nepārtraukti. Ik pēc piecām minūtēm mums zvanīja marokieši un amerikāņi un vienmēr vēlējās runāt ar kādu citu, tikai ne ar to, kas bija pacēlis klausuli.

Francisko bija izlēmis, ka pienācis laiks mainīties, tāpēc atsauca Sairušu un Bendžaminu, bet es devos lejā pie Latifas.

Viņa stāvēja vestibila vidū, skatījās pa logu, nervozi mīņājās uz vietas un pārcēla šauteni no vienas rokas otrā.

-    Kas noticis? es jautāju. Tev vajag uz tualeti?

Latifa palūkojās uz mani un pamāja, un es teicu, ka viņa

drīkst aiziet un atstāt visu manā uzraudzībā.

-     Saule riet, Latifa sacīja.

Es ielūkojos pulkstenī un pēc tam paskatījos pa logu, lai būtu pavisam drošs, ka riet saule un iestājas nakts.

-    Jā, es novilku.

Latifa sakārtoja matus, lūkojoties sekretāres galda spoguļvirsmā.

-    Es eju ārā, es paziņoju.

Latifa apcirtās.

-     Ko? Vai tu esi traks?

-    Es tikai gribu paskatīties, kas notiek, tas ari viss.

-     Paskatīties? Uz ko? Latifa nikni izsaucās. Bernards ir uz jumta, un viņš no turienes visu redz. Kāpēc tu gribi iet ārā?

Es aplaizīju lūpas un palūkojos pulkstenī.

-    Man nepatīk tas koks.

-    Tu gribi iziet un paskatīties uz koku?

-    Tā zari stiepjas pāri sienai. Gribu tos pārbaudīt.

Latifa pienāca man blakus un palūkojās pa logu. Zāles laistītājs joprojām strādāja.

-    Kurš koks?

-    Tas, es norādīju. Araukārija.

17.10.

Saule jau bija daļēji norietējusi.

Latifa sēdēja kāpņu lejasgalā, ar kāju švīkājot grīdu un spēlējoties ar ieroci.

Es palūkojos uz sievieti un iedomājos gan par seksu, gan visiem kopīgajiem jokiem, pārpratumiem un to, kādus spageti viņa gatavoja. Latifa man bieži krita uz nerviem, turklāt viņa bija samaitāta un bezcerīga. Bet arī lieliska.

-    Viss būs labi, es mierinoši sacīju.

Latifa pacēla galvu un paskatījās uz mani.

Es prātoju, vai viņa iedomājas to pašu.

-    Kas teica, ka tā nebūs? viņa jautāja un izvilka pirkstus caur matiem, aizsedzot acis un paslēpjoties no manis.

Es iesmējos.

-    Rikij! iesaucās Sairuss, noliecies pār margām.

-    Ko?

-    Cisko tevi sauc.

Ķīlnieki bija iekārtojušies uz paklāja, saspiedušies kopā ar mugurām. Trūka disciplīnas daži nekauņas bija atļāvušies izstiept kājas pāri paklāja malai. Kādi četri klusi un aizkustinoši dziedāja Svvannee River.

-    Ko vajag? es prasīju.

Francisko norādīja uz Bīmonu, kas bija pastiepis telefona klausuli. Es saraucu pieri un atmetu ar roku, it kā zvanītu

mana sieva, kas grib zināt, vai pēc stundas būšu mājās uz vakariņām. Bet Bimons nenolika klausuli.

-    Viņi zina, ka tu esi amerikānis, konsuls teica.

Es paraustīju plecus. Nu un?

-    Parunā ar viņiem, Rikij, Francisko sacīja. Kāpēc ne?

Es uzmetu visiem garlaikotu skatienu un negribīgi paņēmu

klausuli. Bīmons nikni lūkojās uz mani.

-    Sasodītais amerikānis, viņš nočukstēja.

-    Ej ellē! es atcirtu un pieliku klausuli pie auss. Klausos!

Atskanēja klikšķis, dūkoņa un vēl viens klikšķis.

-     Lang? kāds teica.

Skaidrs.

-    Jā, Rikij s atteica.

-    Kā iet?

Tā bija sasodītā Rasela Bārnsa balss. Tas bija viņš, mūsu vadonis. Pat ar tik sliktiem sakariem viņa balss skanēja pārliecinoši.

-    Ko tu gribi? Rikijs jautāja.

-    Pamāj man, Tomas!

Es pamāju Francisko, lai viņš iedod man tālskati, un piegāju pie loga.

-    Skaties vairāk pa kreisi, Bārnss sacīja.

It kā mani tas interesētu.

Tur, ielas stūrī, stāvēja vairāki džipi, smagās armijas mašīnas un vairāki vīri citi uniformās, citi ne.

Es pieliku tālskati pie acīm, novērtējot mājas, kokus un atbraucēju bariņu. Viņu vidū bija Bārnss. Es atrāvu acis no tālskata, tad atkal paskatījos jā, tas bija viņš, ar telefonu vienā rokā un tālskati otrā. Viņš patiešām man pamāja.

Pārskatot pārējo grupu, es nemanīju nevienu stripainu uzvalku.

-     Es tikai gribēju sasveicināties, Tom, Bārnss sacīja.

-     Protams, Rikijs atteica.

Savienojumā atskanēja sprakšķis. Mēs gaidījām, kurš ierunāsies nākamais. Es zināju, ka varu gaidīt ilgāk.

-    Tātad, Tom, Bārnss beidzot teica, kad tu nāksi ārā?

Es paskatījos uz telpu, man līdzās atradās Bīmons, ķīlnieki un Francisko. Es paskatījos uz viņiem un iedomājos par pārējiem.

-    Mēs nenāksim ārā, Rikijs teica. Francisko pamāja.

Es ieskatījos tālskatī un redzēju, ka Bārnss smejas. Viņš atvirzīja telefonu tālāk, lai smiekli neskanētu klausulē, bet es varēju redzēt, kā viņš atgāž galvu un smejas. Tad viņš pagriezās pret pārējiem vīriem, kaut ko pateica, un viņi arī sāka smieties.

-     Protams, Tom. Kad tu…

-     Es to domāju nopietni, Rikijs sacīja, bet Bārnss tikai smaidīja. Lai ko tu arī darītu, nekas neizdosies.

Bārnss priecīgi pamāja, it kā viņu sajūsminātu mana aktierspēle.

-              Iespējams, tu esi gudrs puisis, es sacīju. Viņš pamāja.

-     Iespējams, pat ieguvis izglītību. Pieņemsim, ka esi kādas koledžas absolvents.

Bārnss vairs nesmaidīja. Tas man patika.

-    Bet, lai ko ari tu darītu, nekas neizdosies. Viņš nolaida tālskati un skatījās uz konsulāta ēku. Ne jau tāpēc, lai saskatītu mani. Bārnss gribēja, lai es redzu viņa seju. Un tā bija akmenscieta.

-    Ticiet man, Absolventa kungs, es sacīju.

Bārnss stāvēja kā klints, viņa skatiens kā lāzers šķērsoja tos divsimt jardus starp mums. Viņš kaut ko uzsauca savējiem un atkal pielika klausuli pie auss.

-    Klausies, stulbeni, man ir vienalga, vai tu tiec ārā vai ne. Un man ir vienalga, vai tu iznāksi no tās mājas savām kājām vai tevi iznesīs plastmasas maisā. Vai daudzos plastmasas maisiņos. Bet es tevi brīdinu, Lang, viņš pielika telefonu tuvāk mutei, nestājies ceļā progresam! Vai saprati? Progresam jāļauj vaļa.

-     Protams, teica Rikijs.

-     Protams, atbildēja Bārnss.

Es redzēju, kā viņš palūkojas sānis un pamāj.

-    Paskaties pa labi, Lang. Tur ir zila Toyota.

Es paskatījos. Ar tālskati nevarēja ielūkoties mašīnas salonā, tādēļ es to pielāgoju.

Mašīnā sēdēja Naims Murdahs un Sāra Vulfa un dzēra plastmasas krūzītēs pildītu kafiju, it kā gaidītu Pasaules kausa izcīņas sākumu. Sāra lūkojās lejup, bet Murdahs pārbaudīja savu atspulgu atpakaļskata spogulī. Viņam tas laikam patika.

-     Progress patīk visiem, Lang, Bārnss sacīja.

Viņš apklusa. Es atkal paskatījos pa kreisi un redzēju, ka viņš smaida.

-     Paklau, es sacīju, izliekoties satraukts. Ļauj man ar viņu parunāt!

Ar acs kaktiņu es pamanīju, ka Francisko izslējās krēslā. Man bija jāpaskaidro viņam, par ko ir runa, tāpēc es aizklāju klausuli ar roku un vainīgi uzsmaidīju Francisko.

-    Tā ir mana mamma, es teicu. Viņa ir uztraukusies.

Mēs abi iesmējāmies.

Es atkal palūkojos tālskatī un redzēju, ka Bārnss stāv pie Toyota. Sāra turēja rokā telefonu, bet Murdahs bija pagriezies un vēroja viņu.

-    Tomas? viņa teica klusā, zemā balsī.

-     Sveika!

Iestājās ilga pauze, kuras laikā mēs sūtījām viens otram zīmīgus vārdus domu valodā, un tad Sāra teica: Es tevi gaidu.

Tieši to es gribēju dzirdēt.

Ari Murdahs kaut ko teica, bet es īsti nesaklausīju, un tad jau klausule bija pie Bārnsa.

-     Nav laika pļāpāt, Tomas. Kad būsi iznācis ārā, varēsi runāt, cik vēlies. Viņš pasmaidīja. Kā tad būs, ko? Vai tu man ari kaut ko teiksi? Pavisam īsi? Piemēram, “jā” vai

Es tur stāvēju, vērojot, kā Bārnss vēro mani, un nogaidīju tik ilgi, cik vien uzdrošinājos. Es gribēju, lai pretinieks saprot, cik liels un nozīmīgs ir mans lēmums.

Ak Dievs, kaut nu man izdotos…

-    Jā, es teicu.

25.   nodaļa

Esi uzmanīgs, tas ir nudien ļoti lipīgs.

Valērija Singltone

Es pārliecināju Francisko, ka ar paziņojuma sniegšanu mazliet jāpagaida.

Viņš gribēja to sniegt tūlīt, bet es iebildu, ka pāris neziņas pilnu stundu mums nāks tikai par labu. Tiklīdz viņi zinās, kas mēs esam un kā mūs sauc, spriedze vairs nebūs tik liela. Noslēpumainība vienmēr palīdz.

Vēl tikai pāris stundu.

Tā nu mēs pārlaidām nakti, ik pa laikam mainot posteņus.

Visnepopulārākais izrādījās jumts, jo tur bija auksti un vientuļi, tādēļ neviens tur nedežurēja ilgāk par stundu. Mēs ēdām, pļāpājām, klusējām un domājām par dzīvi un to, kā esam tik tālu nonākuši. Vai mēs esam sagūstltāji vai gūstekņi.

Protams, nakti mums nesūtīja ēdienu, bet Hugo virtuvē atrada saldētus hamburgerus. Mēs nolikām tos uz BImona galda, lai atkūst, un laiku pa laikam, kad vien nebija cita, ko darīt, pabakstījām.

Ķīlnieki lielākoties snauda vai turēja viens otra roku. Francisko bija iedomājies, ka varētu viņus izšķirt un izsēdināt pa visu ēku, bet beigās izlēma, ka šādi viņi ir vislabāk apsargāti, un viņam bija taisnība. Francisko bija taisnība par daudz ko. Turklāt viņš uzklausīja padomus. Man šķiet, pasaulē nav daudz teroristu, kas tik labi pazīst ķīlnieku krīzes, lai varētu atļauties būt dogmatiski. Francisko bija nokļuvis svešos ūdeņos, tāpat kā lielākā daļa no mums, un tas padarīja viņu daudz jaukāku.

Pulkstenis rādija mazliet pāri četriem. Es biju nokārtojis, lai vestibilā atrastos kopā ar Latifu, kad lejā nokliboja Francisko ar paziņojumu presei.

-    Latifa, viņš ar smaidu sacīja, ej un pastāsti pasaulei par mums!

Latifa atsmaidīja un bija sajūsmā, ka gudrais vecākais brālis šo godu uzticējis viņai, taču nevēlējās to pārāk izrādīt. Viņa paņēma aploksni ar paziņojumu un mīlestības pielietām acīm noskatījās, kā Francisko klibo atpakaļ pa kāpnēm.

-               Viņi tevi gaida, Francisko teica pat nepagriežoties.

-      Saki, ka tam jātiek pārraidītam tikai un vienīgi CNN. Ja viņi to nenolasīs vārds vārdā, mums te ir daži amerikāņi, ko nošaut. Viņš apstājās un pagriezās. Rikij, piesedz Latifu!

Es pamāju, un mēs noskatījāmies, kā Francisko aiziet. Latifa nopūtās. Kas par vīrieti! Dižais vadonis šai misijai izvēlējies mani, viņa domāja.

Protams, vienīgais iemesls, kāpēc šis darbs tika uzticēts Latifai, sakņojās Francisko pieņēmumā, ka galantie marokāņi neuzsāks bruņotu uzbrukumu pret sievieti. Bet es negribēju laupīt Latifai ilūzijas.

Viņa pagriezās un paskatījās pa galvenajām durvīm, satvērusi rokā aploksni un samiegusi acis spožajā TV kameru gaismā. Viņa sabužināja matus.

-     Beidzot slavena, es sacīju. Latifa iesmējās.

Viņa piegāja pie sekretāres galda un sāka kārtot apģērbu. Es sekoju.

-    Es paturēšu, klusām teicu, paņemot no viņas aploksni un sakārtojot krekla apkaklīti. Es sakārtoju viņai matus un notīrīju traipu uz sejas. Viņa stāvēja un ļāva man rīkoties. Šajā saskarsmē nebija nekā intīma. Latifa izskatījās kā bokseris pirms izšķirošā raunda, bet es kā treneris, kas viņu sagatavo.

Es iebāzu roku kabatā un pasniedzu viņai aploksni, Latifa dziļi ieelpoja.

Es apskāvu viņu.

-    Viss būs kārtībā, es teicu.

-     Es nekad neesmu runājusi ar presi, viņa satraukta nomurmināja.

Saullēkts.

Pie horizonta joprojām bija tumsa, bet to kliedēja oranža gaismas strēle. Nakts ierāvās atpakaļ zemē, un saule ar pirkstu galiem aizķērās aiz debesmalas.

Lielākā daļa ķīlnieku bija aizmiguši, saspiedušies cieši kopā, jo nakts bija neparasti auksta, un neviens vairs neuzdrošinājās izstiept kājas pāri paklāja malai.

Francisko izskatījās noguris. Viņš sēdēja, kājas uzlicis uz Bīmona galda malas, un skatījās CNN ziņas, nogriezis skaņu, šādi izrādot cieņu pret guļošo Bīmonu.

Arī es biju noguris, bet, šķiet, manās asinīs ritēja vairāk adrenalīna. Es paņēmu viņa pasniegto telefona klausuli.

-     Klausos.

Atskanēja nepatīkama čirkstoņa. Pēc tam ierunājās Bārnss.

-     Modinātājs zvana piecos trīsdesmit, viņš ar smaidu teica.

-    Ko tu gribi? es jautāju, apjēdzot, ka tiku to pateicis ar angļu, nevis amerikāņu akcentu. Es palūkojos uz Francisko, bet nešķita, ka viņš būtu ko pamanījis. Tad pagriezos pret logu

un klausījos Bārnsā. Kad viņa sakāmais bija galā, ievilku elpu, vienlaikus cerot un izliekoties, ka man vienalga.

-     Kad? es jautāju.

Bārnss iesmējās. Ari es smējos smiekliem nav vajadzīgs akcents.

-     Pēc piecdesmit minūtēm! viņš atcirta un nolika klausuli.

Es pagriezos atpakaļ un pamanīju, ka Francisko mani vēro. Viņa skropstas šķita garākas nekā jebkad.

Sāra mani gaida.

-     Viņi atvedīs brokastis, es teicu, īpaši piedomājot pie Minesotai raksturīga akcenta.

Francisko pamāja.

Likās, ka saule drīz būs uzlēkusi uz debesu palodzes. Es pametu ķīlniekus, BImonu un Francisko ar viņa CNN un izgāju no kabineta, lai dotos uz jumtu.

Bija pagājušas trīs minūtes, vēl atlikušas četrdesmit septiņas, un viss šķita tik labi, cik vien iespējams. Devos uz vestibilu.

Tukši gaiteņi, tukšas kāpnes, tukšs vēders. Asinis ausīs šalca skaļāk par soļiem uz paklāja. Es apstājos otrajā stāvā un palūkojos uz ielu.

Tik agrs, un laukā jau tik liels pūlis.

Es domāju par nākotni un biju aizmirsis par šo brīdi. Tagadne ir tagad, pagātne ir beigusies, un mēs varam gaidīt tikai uz nākotni. Dzīvība vai nāve. Tas ir kas dižs. Kas lielāks par soļiem uz paklāja. Salīdzinājumā ar mūžību soļi ir kas pavisam sīks.

Es biju pusceļā, kad sadzirdēju un sapratu, cik nepareizi skan šie soļi, kāds skrēja. Neviens šajā ēkā nedrīkstēja skriet. Vēl bija palikušas četrdesmit sešas minūtes.

Bendžamins nogriezās ap stūri un apstājās.

-     Kas noticis, Bendžij? es jautāju tik mierīgi, cik spēju.

Viņš skatījās uz mani, smagi elsojot.

-    Kur tu biji?

Es saraucu pieri.

-    Uz jumta. Es…

-    Uz jumta ir Latifa! viņš atcirta.

Mēs nikni blenzām viens uz otru. Viņš elsoja no tiesas smagi vai nu pārpūlējies, vai dusmīgs.

-    Bendžij, es tikai pateicu viņai, ka jākāpj lejā uz vestibilu. Mums atvedīs brokastis…

Tad Bendžamins pēkšņi un nikni pacēla šauteni un piespieda vaigu pie tās, uzliekot pirkstu uz gaiļa.

Izskatījās, ka šautenes stobrs pēkšņi ir pazudis.

Bet kā gan var pazust kārtīgs Steyr šautenes stobrs četrsimt divdesmit milimetrus garš, ar sešām gropēm? Kur tas varēja pazust?

Nu, tas bija pazudis tikai no mana skatpunkta.

-    Tu esi sasodīts kucesdēls, Bendžamins sacīja.

Es stāvēju un lūkojos uz ieroci, kas bija pavērsts tieši pret mani.

Bija atlikušas vēl četrdesmit piecas minūtes, un šis šķita pats nepiemērotākais brīdis, lai uzsāktu sarunu par nodevību. Es laipni ierosināju, ka mēs par to varētu parunāt vēlāk, bet Bendžamins visu gribēja nokārtot tūlīt.

-    Tu esi sasodīts kucesdēls!

Patiesību sakot, Bendžijs nekad neesot man uzticējies. Tur slēpjoties visa konflikta sakne. Bendžamins esot turējis mani aizdomās jau no paša sākuma. Un nu viņš gribot, lai es to visu uzzinu, ja nu man vēl būtu vēlme ar viņu strīdēties.

Tas viss esot sācies ar militāro treniņu.

Tiešām, Bendžij?

Tiešām.

Bendžamins naktīs neesot gulējis, lūkojoties telts griestos un domājot par to, kā gan parasts, neizglītots minesotietis var aizsietām acīm izjaukt M16 uz pusi ātrāk par pārējiem. Kopš tā laika viņš uzmanīgi vērojis manu akcentu, stilu un

mūzikas izvēli. Un kāpēc Land Rover vienmēr uzrādījis tik lielu nobraukto jūdžu skaitu, lai gan es esot aizbraucis tikai pēc alus?

Protams, tas viss bija sīkums, un Rikijs to mierīgi varētu atspēkot.

Bet lielākā problēma bija tāda, ka Bendžijs bija stāvējis uz jumta un noklausījies manu pēdējo sarunu ar Bāmsu.

Četrdesmit viena minūte.

-    Kā tad būs, Bendžij? es jautāju.

Viņš ciešāk piespieda vaigu pie šautenes. Likās, ka viņa pirksts uz mēlītes jau kļuvis balts.

-    Vai tu mani nošausi? es jautāju. Nospiedīsi gaili?

Bendžamins aplaizīja lūpas. Viņš zināja, ko es domāju.

Viņš sarāvās, atlieca galvu un ieskatījās man acis.

-     Latifa! viņš sauca. Skaļi, bet ne pietiekami. Kaut kas bija noticis ar viņa balsi.

-    Viņi dzirdēs šāvienu, Bendžij, es sacīju. Viņi domās, ka tu esi nošāvis kādu ķīlnieku. Viņi ielauzīsies ēkā un nogalinās mūs visus.

Vārds “nogalinās” lika viņam padomāt, bet man tik un tā šķita, ka puisis tūlīt šaus.

-     Latifa! viņš sauca vēlreiz. Šoreiz skaļāk, jo meitene, šķiet, nedzirdēja. Es nedrīkstēju pieļaut, ka viņš kliedz vēlreiz. Es lēnām sāku virzīties viņam tuvāk. Mana kreisā roka bija pilnīgi brīva.

-    Lielākā daļa viru, kas aplenkuši ēku, ar lielu nepacietību gaida šāvienu, es teicu. Vai tu viņus iepriecināsi?

Viņš atkal aplaizīja lūpas. Divreiz. Pagrieza galvu pret kāpnēm.

Es saķēru šautenes stobru un triecu to pret viņa plecu. Man nebija citas izvēles. Ja es būtu parāvis ieroci prom no Bendžija, viņš automātiski nospiestu gaili un es būtu pagalam. Tāpēc es grūdu to atpakaļ un brīdī, kad puiša seja atradās pietiekami tālu no ieroča, situ viņam zem deguna.

Bendžamins nokrita kā akmens godīgi sakot, ātrāk nekā akmens, it kā gravitācija šeit būtu simtkārt lielāka, un man uz mirkli šķita, ka esmu viņu nogalinājis. Bet tad Bendžijs pakustināja galvu, un viņam pār lūpām pārplūda asinis.

Es izņēmu ieroci viņam no rokām un nospiedu drošinātāju tieši tobrīd, kad atskanēja Latifas balss.

-    Kas noticis?

Es dzirdēju, kā uz kāpnēm dimd viņas soļi. Ne pārāk ātri, ne pārāk lēni.

Es palūkojos uz Bendžaminu.

Tā ir demokrātija, Bendžij. Viens pret daudziem.

Latifa parādījās ap stūri, ieroci uzlikusi plecā.

-     Ak Dievs! viņa izsaucās, ieraudzījusi asinis. Kas notika?

-     Nezinu, es teicu un neskatījos uz Latifu, tā vietā pārliecos pār Bendžiju un izskatījos norūpējies. Laikam viņš nokritis.

Latifa pagāja man garām un noliecās pie Bendžija, un es ieskatījos pulkstenī.

Trīsdesmit deviņas minūtes.

Latifa pagriezās un paskatījās uz mani.

-     Es parūpēšos par viņu. Ej uz vestibilu, Rikij!

Tā arī darīju.

Es devos uz vestibilu, izgāju pa durvīm, nokāpu pa kāpnēm un nosoļoju visus sešdesmit septiņus jardus līdz policistiem.

Mana piere bija gluži nosvīdusi, jo rokas nācās turēt sakrustotas aiz galvas.

Nebija nekāds brīnums, ka viņi mani pārmeklēja tā, it kā liktu eksāmenu pārmeklēšanā. Lai iekļūtu Karaliskajā Pārmeklēšanas koledžā. Piecas reizes pēc kārtas, no galvas līdz kājām, ari muti, acis, kājstarpi un kurpju zoles. Viņi mani gandrīz izģērba, izsaiņojot kā tādu Ziemassvētku dāvanu.

Lai to visu izdarītu, viņiem bija vajadzīgas sešpadsmit minūtes.

Pagāja vēl piecas, ko es aizvadīju ar seju pret policijas automašīnu, ar plati izplestām kājām un rokām, viņiem skraidot riņķī un bļaustoties. Es vēros zemē. Mani gaidīja Sāra.

Cerams, ka tā.

Pagāja vēl dažas minūtes, kuru laikā visi grūstījās un klaigāja, un man jau sāka likties, ka būs jāņem iniciatīva savās rokās. Sasodītais Bendžamins! Man jau sāka smelgt pleci.

-     Labs darbiņš, Tomas, kāds sacīja.

Es palūkojos pa kreisi un pamanīju pāri Red Wing zābaku. Viens atradās plakaniski uz zemes, otrs ar pumu švīkāja putekļus. Es pacēlu skatienu un ieraudzīju arī pārējo Raselu Bāmsu.

Viņš bija atspiedies pret policijas busiņa sānu un smaidot sniedza man paciņu Marlboro. Viņam mugurā bija melna ādas jaka ar vārdu “Konors” kreisajā pusē. Kas, pie velna, bija Konors?

Pārmeklētāji, respektējot Bārnsu, bija nedaudz atkāpušies. Lielākā daļa kāri skatījās uz mani, prātojot, vai tikai nevajadzētu vēlreiz pārmeklēt.

Es pašūpoju galvu un noraidīju cigaretes.

-    Es gribu viņu redzēt, es teicu.

Jo viņa mani gaidīja.

Bāmss mani nopētīja, tad pasmaidīja. Viņš jutās labi, pilnīgi mierīgs. Viņam spēle bija beigusies.

Bārnss paskatījās pa kreisi.

-     Protams, viņš atbildēja.

Viņš izslējās un pamāja, lai sekoju. Ciešo kreklu un moderno saulesbriļļu jūra pašķīrās, lai dotu mums ceļu pie zilās Toyota.

Pa labi aiz nožogojuma stāvēja televīzijas komandas, pa zemi stiepās elektrības vadi, un prožektori saēda atlikušo tumsu. Dažas no kamerām pievērsās man, bet lielākā daļa joprojām bija pavērstas pret konsulātu.

CNN bija ieņēmuši labākās vietas.

Murdahs izkāpa no mašīnas, bet Sāra sēdēja un gaidīja, rokas klēpī salikusi. Mēs bijām tikai pāris jardu attālumā, kad viņa beidzot pamanīja mani un mēģināja pasmaidīt.

Es tevi gaidu, Tomas.

-     Langa kungs, Murdahs sacīja, apgāja ap mašīnu, pienāca man klāt un nostājās starp mani un Sāru. Viņam mugurā bija tumšpelēka virsjaka, zem tās balts krekls. Mirdzums ap viņa pieri šķita mazāks, un uz zoda bija parādījušies bārdas rugāji, bet citādi ieroču tirgonis izskatījās labi.

Kāpēc gan ne?

Kādu brīdi viņš lūkojās man sejā un apmierināti pamāja. It kā es būtu nopļāvis viņa pagalmā zālienu.

-    Labi, viņš beidzot sacīja.

Es palūkojos uz viņu pilnīgi bez emocijām. Vēl nebija īstais brīdis.

-    Kas ir labi? es jautāju.

Bet Murdahs lūkojās man pār plecu, mājot kādam citam. Man aiz muguras sākās rosība.

-    Tiksimies vēlāk, Tomas, Bārnss sacīja.

Es pagriezos un ieraudzīju, ka viņš dodas prom tik mierīgi, it kā pastaigātos gar jūru vasaras vakarā. Mēs saskatījāmies, un Bārnss ironiski salutēja, tad iekāpa stāvvietas malā novietotajā armijas džipā. Gaišmatains, civilā ģērbies vīrietis iedarbināja motoru, tiklīdz Bārnss tuvojās, un divreiz piespieda signāltauri, lai izgaiņātu pūli. Es pievērsos Murdaham.

Viņš pētīja manu seju cieši un profesionāli, gluži kā plastikas ķirurgs.

-    Kas ir labi? es atkārtoju un gaidīju, līdz šis jautājums ielauzīsies viņa pasaulē.

-    Jūs rīkojāties tā, kā es vēlējos, Murdahs sacīja. Kā es paredzēju.

Viņš pamāja. Te nedaudz nogriezt, tur pievilkt, un tad redzēsim pavisam jaunu seju, jā gan.

-    Daži cilvēki, Langa kungs, daži mani draugi teica, ka jūs sagādāšot problēmas. Ka jūs atrausieties no ķēdes. Viņš dziļi ievilka elpu. Bet man bija taisnība. Tas ir labi.

Tad, joprojām lūkojoties uz mani, viņš pakāpās sānis un atvēra mašīnas pasažieru puses durvis.

Es noskatījos, kā Sāra izkāpj ārā. Viņa izslējās, rokas sakrustojusi uz krūtīm, it kā sargātos no vēsās rītausmas, un ieskatījās man sejā.

Mēs bijām ļoti tuvu.

-     Tomas, sieviete teica, un es ieniru viņas skaistajās, dziļajās acīs. Es nekad neaizmirsīšu to skūpstu.

-     Sāra, es sacīju.

Es pastiepos un apskāvu viņu, lai pasargātu no visas ļaunās pasaules, bet viņa palika stāvam, rokas sakrustojusi uz krūtīm.

Tāpēc es nolaidu labo roku un ieslidināju starp mūsu ķermeņiem, kā meklējot kaut ko.

Es tam pieskāros. Satvēru.

-     Paliec sveika, es nočukstēju.

Sāra ieskatījās man acīs.

-     Paliec sveiks, viņa teica.

Metāls bija viņas ķermeņa siltumā.

Es palaidu Sāru vaļā un pagriezos pret Murdahu.

Viņš runāja pa mobilo telefonu, smaidā pieliecis galvu. Kad ieroču tirgonis pamanīja manu sejas izteiksmi, viņam kļuva skaidrs, ka kaut kas nav labi. Viņš paskatījās uz manu roku, un smaids pazuda no viņa sejas tikpat ātri kā apelsīna miza no braucošas sacīkšu mašīnas jumta.

-     Ak Dievs, kāds sacīja, ieraudzījis man rokā ieroci. Es nekad neuzzināšu, kurš tas bija, jo skatījos Murdaham acīs.

Viņš lūkojās man pretī, nolaidis mobilo telefonu gar sāniem.

-    Jūs nepārzināt frazeoloģismus, es teicu.

-     Par ko… jūs runājat?

Murdahs lūkojās uz ieroci, un arī visa pārējā policistu jūra nevarēja no tā atraut ne acu.

-     Pareizi jāsaka “norauties no ķēdes”, es atbildēju.

26.   nodaļa

Saule ir uzlikusi cepuri, hip hip urā!

L. Arturs Rouzs un Duglass Fabers

Kā jau jūs nojaušat, mēs atkal atradāmies uz konsulāta jumta.

Saule bija pacēlusi galvu virs horizonta, izmētājot tumsas ķieģeļus uz visām pusēm un pielejot apkārtni ar baltu gaismu. H bija tik spoža, ka es pat nebūtu pamanījis tuvojamies helikopteru. Saule bija tik žilbinoša, tik spoža, tik reibinoša, ka es pat nebūtu pamanījis piecdesmit virs jumta lidojošus helikopterus.

Tomēr, ja arī es tos nebūtu redzējis, tad vismaz dzirdējis.

Es ceru.

-    Ko tu gribi? Murdahs jautāja.

Viņš stāvēja aiz manis, apmēram piecdesmit pēdu attālumā. Es biju pieķēdējis Murdahu pie ugunsdzēsēju kāpnēm un centos attīt divas tumšbrūnā papīrā ietītas kastes. Neizskatījās, ka Murdaham tas patiktu. Viņš šķita nokaitināts.

-     Ko tu gribi?! viņš kliedza.

Es neatbildēju, tāpēc viņš turpināja kliegt. Es gan ne vārda nesapratu un nedaudz uzsvilpoju, lai viņa klaigāšana man netraucētu, un turpināju pievienot saspraudi A pie caurules B, uzmanot, lai kabelis C nesamudžinātos ap pamatni D.

-     Es gribu, lai tu redzi, kā tas notiek, es sacīju. Tas arī viss.

Pagriezos un palūkojos, cik slikti Murdahs jūtas, un, sapratis, ka viņš ir patiešām nobijies, klusībā pasmaidīju.

-   Tu esi traks! viņš kliedza, raustot rokudzelžus. Es taču esmu šeit. Vai redzi? viņš smējās, it kā nespētu noticēt, ka esmu tik stulbs. Es esmu šeit, Absolvents nelidos.

Es pagriezos un palūkojos uz horizontu.

-     Cerēsim, Naim, es teicu. Es tiešām ceru, ka tev joprojām ir vairāk nekā viena balss.

Klusums. Es pagriezos un redzēju, ka mirdzums ap viņa pieri savilcies rievās.

-     Balss? viņš jautāja.

-     Balss, es atkārtoju.

Murdahs cieši uzlūkoja mani.

-    Es nesaprotu.

Es dziļi ieelpoju un mēģināju paskaidrot.

-    Tu neesi ieroču tirgonis, Naim, es teicu. Tagad vairs ne. Šo privilēģiju esmu tev atņēmis. Tā ir maksa par taviem grēkiem. Tu neesi ne bagāts, ne varens, ne vīrs ar labiem sakariem, tu pat neesi Gerika kluba biedrs. Nūjā, iespējams, viņš nekad nav bijis šajā klubā… nav svarīgi. Šobrīd tu esi tikai cilvēks. Tāpat kā mēs, pārējie. Un kā cilvēkam tev ir tikai viena balss. Ir ari cilvēki, kam vispār nav balsstiesību.

Murdahs uzmanīgi apdomāja katru vārdu, pirms sāka runāt. Viņš zināja, ka es esmu traks un ka ar mani jārunā mierīgi.

-     Es nesaprotu, par ko tu runā, viņš beidzot sacīja.

-      Saproti gan! es atcirtu. Tikai tu domā, ka es esmu jucis un pats nesaprotu, ko runāju. Saule pacēlās vēl augstāk, it kā pastieptos uz pirkstgaliem, lai labāk redzētu. Es

runāju par tiem divdesmit sešiem cilvēkiem, kas tiešā veidā iegūs naudu, ja Absolventa projekts izrādīsies veiksmīgs, un kur nu vēl tie tūkstoši, kas no tā iegūs labumu pastarpināti. Cilvēki, kas ir strādājuši, uzpirkuši, devuši kukuļus, draudējuši un nogalinājuši, lai nonāktu tik tālu. Ari viņiem visiem ir balsstiesības. Es domāju, ka Bāmss šobrīd runā ar viņiem, jautā “jā” vai “nē”. Kas zina, kāds būs iznākums?

Murdahs bija pavisam mierīgs, viņa acis ieplestas, mute pavērta. Tas viņam nepavisam nepatika.

-    Kā tu zini, ka tie ir divdesmit seši cilvēki? viņš beidzot jautāja.

Es kautrīgi nolaidu skatienu.

-    Es reiz biju finanšu žurnālists, es teicu. Apmēram uz stundu. Kāds virs no Smeets Velde Kerplein izsekoja jūsu naudas plūsmai un pastāstīja man šo to interesantu.

Murdahs nolaida skatienu un koncentrējās. Ja viņš spējis izdomāt, kā nokļūt šeit, gan jau spēs izdomāt, kā izkļūt.

-     Protams, es turpināju, neļaujot Murdaham aizdomāties, var jau būt, ka tev taisnība. Varbūt visi šie divdesmit seši cilvēki vienkārši pazudīs no Kasablankas, atsauks visu, norakstīs zaudējumos. Es neliktu savu galvu ķīlā.

Es apklusu, ievērojot lielu un aktiera cienīgu pauzi.

-     Bet es liktu tavu galvu ķīlā, es paziņoju.

Tas viņu satrieca.

-     Tu esi traks! Murdahs kliedza. Vai tu zini, ka esi galīgi jucis?

-    Kā tad! es atcirtu. Tad piezvani viņiem! Piezvani Bārnsam un saki, lai visu atceļ. Ka tu esi uz jumta kopā ar vienu trako un ballītei beigas. Izmanto savu vienu balsi!

Viņš pašūpoja galvu.

-    Viņi nenāks. Šoreiz Murdahs runāja klusāk. Viņi neuzbruks, ja te būšu es.

Es paraustīju plecus, jo vairs nebija ko piebilst. Es jutos kā pirms lēciena ar izpletni.

-     Pasaki, ko tu gribi! Murdahs kliedza un sāka raustīt ugunsdzēsēju kāpnes. Kad pagriezos pret viņu, pamanīju, ka āda pie rokudzelžiem ir pārplēsta un no brūcēm sūcas asinis.

Re, kā.

-     Es gribu noskatīties saullēktā, es sacīju.

Francisko, Sairuss, Latifa, Bernards un sasodītais Bendžamins pievienojās mums uz jumta, jo tieši te notika visa jautrība. Viņi bija dažādās pakāpēs nobijušies un apjukuši, turklāt nespēja saprast, kas te īsti notiek. Viņi bija pazaudējuši savu lugas eksemplāru un gaidīja, kad parādīsies suflieris.

Nebija divu domu, ka Bendžijs darījis visu iespējamo, lai noskaņotu visus pret mani. Bet viņš pamatīgi izgāzās, kad pārējie pamanīja mani nākam atpakaļ uz konsulātu un turam ieroci Murdaham pie rīkles. Viņiem šķita, ka tas ir dīvaini un interesanti. Nekādi nesaskan ar Bendžamina Nodevības teoriju.

Tā nu viņi tagad stāvēja manā priekšā, vērojot mūs ar Murdahu. Viņi izbaudīja rīta vēju, kamēr Bendžijs niknumā drebēja, jo viņam nebija izdevies mani nošaut.

-    Rikij, kas te notiek? Francisko prasīja.

Es lēni piecēlos, ceļiem nokrakšķot, un atkāpos, lai novērtētu padarīto.

Tad pagriezos pret Murdahu un pamāju viņam. Šo runu biju pārdomājis un noskaitījis prātā desmitiem reižu, un laikam jau man izdevās pateikt visu svarīgo.

-     Šis virs, es iesāku, reiz bija ieroču tirgonis. Es pietuvojos ugunsdzēsēju kāpnēm, lai visi mani dzirdētu. Viņa vārds ir Naims Murdahs, viņš ir septiņu dažādu uzņēmumu valdes priekšsēdētājs un akciju turētājs vēl četrdesmit vienā uzņēmumā. Viņam pieder mājas Londonā, Ņujorkā, Kalifornijā un Francijas dienvidos, Skotijas rietumos un visu pārējo valstu ziemeļos. Viņa pārraudzībā ir miljardiem dolāru vērts

tirdzniecības tīkls. Es pagriezos pret Murdahu. Tas noteikti bija lieliski, Naim. Šodien tavos kontos vajadzēja ieplūst prāvai summai, vai ne? Es palūkojos uz klausītājiem. Bet jums noteikti ļoti interesēs, ka Murdaha kungam ir paraksta tiesības uz deviņdesmit dažādiem bankas kontiem, no kuriem pēdējo sešu mēnešu laikā mums tika maksāta alga.

Šķiet, viņiem vēl nepielēca, tāpēc es izteicos skaidrāk.

-     Šis ir cilvēks, kas izdomāja, saorganizēja, apgādāja un finansēja “Taisnības zobena” darbu.

Klusums.

Tikai Latifa it kā neticīgi nosprauslojās. Bet varbūt viņa bija nobijusies vai nikna. Pārējie klusēja.

Viņi lūkojās uz Murdahu, un arī es nenovērsu no viņa skatienu. Es pamanīju, ka arī viņa kakls ir asinīm klāts varbūt mazliet pārcentos, grūžot šo ieroču tirgoni augšā pa kāpnēm, bet citādi viņš izskatījās labi. Un kādēļ ne?

-    Muļķības, Latifa beidzot teica.

-    Tieši tā, es piekritu. Tās ir muļķības, Murdaha kungs. Vai jūs pats tam ticētu?

Murdahs lūkojās uz mums, cenšoties izsvērt, kurš te ir visnormālākais.

-    Vai jūs tam ticētu? es atkārtoju.

-     Mēs esam revolucionāri! Sairuss pēkšņi izsaucās. Es paskatījos uz Francisko šiem vārdiem bija jānāk no viņa mutes. Bet Francisko lūkojās apkārt, saraucis pieri, un laikam pārdomāja atšķirību starp plānotu un spontānu rīcību. Francisko noteikti teiks, ka mēs tik un tā neesam sekojuši nekādām rokasgrāmatām un priekšrakstiem.

-    Protams, esam, es atbildēju Sairušam. Mēs esam revolucionāru kustība ar komerciālu sponsoru. Tas arī viss. Šis virs, es norādīju uz Murdahu tik teatrāli, cik vien spēju, to visu ir noorganizējis, lai pārdotu ļaudīm ieročus. Pārējie neticīgi saskatījās. To sauc par agresīvo mārketingu. Radīt pieprasījumu pēc kāda produkta, kas cilvēkiem patiesībā nemaz nav vajadzīgs. Tas ir viņa darbs.

Es pagriezos un lūkojos uz Murdahu, cerot, ka viņš nodurs galvu un pateiks, ka tā ir taisnība. Bet viņš nevēlējās runāt, tāpēc atkal iestājās klusums. Gaisā virmoja neizteiktas šaubas un minējumi.

-     Ieroči, beidzot novilka Francisko. Vira balss bija zema un klusa, it kā viņš stāvētu ļoti tālu. Kas tie par ieročiem?

Te nu tas bija. Bridis, kad man jāpārliecina šie ļaudis, jāliek saprast un noticēt.

-     Helikopters, es teicu, un visi palūkojās uz mani, ari Murdahs. Viņi sūta šurp helikopteru, lai nogalinātu mūs.

Murdahs noklepojās.

-    Neviens nelidos, viņš teica. Es īsti nesapratu, vai Murdahs mēģina pārliecināt mani vai sevi. Es esmu šeit, tāpēc viņi nelidos.

Es pagriezos pret pārējiem.

-     Kuru katru brīdi no tās puses parādīsies helikopters, es sacīju, norādot uzlecošās saules virzienā. Paskatījās tikai Bernards. Pārējie vēroja mani. Tas ir mazākais, ātrākais un labāk bruņotais helikopters pasaulē. Tas ieradīsies un notrieks mūs no šī jumta. Visticamāk, tas nonesīs ari pašu jumtu un nākamos divus stāvus, jo tam ir neiedomājams spēks.

Visi klusēja. Daži lūkojās uz kurpju purngaliem. Bendžamins atvēra muti, lai kaut ko teiktu vai drīzāk kliegtu -, bet Francisko pastiepa roku un uzlika biedram uz pleca. Tad viņš palūkojās uz mani.

-     Mēs zinām, ka viņi sūta helikopteru, Rikij.

Oho!

Tas nu gan nebija pareizi. Tas bija pavisam aplam! Es saskatījos ar pārējiem; kad mans skatiens apstājās pie Bendžija, viņš vairs nevarēja noturēties.

-    Vai tu nesaproti, stulbeni? viņš kliedza. Un tad smējās. Tas puisis tiešām mani ienīst. Mēs esam to paveikuši! Bendžijs sāka lēkāt uz augšu un leju, un es pamanīju, ka viņa deguns atkal asiņo. Mēs esam to paveikuši, un tava nodevība neko nemaina!

Es paskatījos uz Francisko.

-     Mums zvanīja, Rikij, Francisko mierīgi teica. Pirms desmit minūtēm.

-    Un?

Tagad mani vēroja visi.

-     Viņi atsūtīs helikopteru, kas aizvedis mūs uz lidostu. Francisko nopūtās kā pēc smaga darba. Mēs esam uzvarējuši.

Sasodīts, es nodomāju.

Tā nu mēs stāvējām uz liela asfalta laukuma, kura malās atradās gaisa kondicionētāju šahtas, un gaidijām uz dzīvību vai nāvi. Savu vietu zem saules vai mūžīgajā ēnu valstībā.

Tagad man tiešām jārunā nopietni. Pāris reižu jau biju mēģinājis, bet kolēģi sāka murmināt, ka mani vajadzētu nosviest no jumta, tāpēc labāk paklusēju. Tagad saule bija uzlēkusi. Dievs šķita pastiepis roku un iesēdinājis sauli tuvākajā palmā. Bija īstais laiks runāt.

-     Kas, jūsuprāt, notiks? es jautāju.

Neviens neatbildēja, jo vienkārši nevarēja. Mēs visi zinājām, ko vēlamies, bet gribēt un dabūt ir dažādas lietas. Starp domu un realitāti atrodas bezdibenis. Es palūkojos apkārt.

-    Mēs te vienkārši gaidīsim, ja?

-    Aizveries! Bendžamins uzbļāva.

Es neņēmu viņu vērā.

-     Mēs stāvam uz jumta un gaidām helikopteru. Vai tā? Neviens man neatbildēja. Vai laipnie zvanītāji nepieminēja, ka mums vajadzētu stāvēt vienā rindā un uzvilkt uz asfalta spilgti oranžu apli? Klusums. Protams, tas būtu pārāk vienkārši. Nekāda izaicinājuma.

Lielākoties es skatījos uz Bernardu, jo jutu, ka viņš vienīgais šaubās. Pārējie bija pieķērušies pie pēdējā salmiņa. Viņi šķita sajūsmināti, cerību pilni un domāja par to, kā iepirksies lidostas veikalos un sēdēs lidmašīnā pie loga. Bernards bija vienīgais, kas laiku pa laikam paskatījās manis norādītajā

virzienā un prātoja par to, ka šis būtu ideāls laiks uzbrukt. Bernards te, uz jumta, jutās ļoti ievainojams.

Es pagriezos pret Murdahu.

-     Pasaki viņiem taisnību! es saucu.

Viņš pašūpoja galvu. Tas īsti nebija noraidījums, tikai bailes un apjukums. Es pagāju dažus soļus Murdaha virzienā. Bendžijs pacēla šauteni.

Es nedrīkstēju padoties.

-    Pasaki viņiem, ka tā ir taisnība! es teicu. Pasaki, kas tu tāds esi!

Murdahs aizvēra acis, tad atkal plaši atvēra. Varbūt viņš bija cerējis, ka sapņo un pamodies ieraudzīs zaļu mauriņu un viesmīļus baltās žaketēs vai savas guļamistabas baltos griestus. Bet, ieraudzījis bariņu netīru, izbadējušos cilvēku ar ieročiem rokās, viņš nodūra galvu.

-    Tu zini, ka man ir taisnība, es turpināju. Tu zini, kāpēc šurp tiek sūtīts helikopters. Tu zini, ko tas darīs. Tev viņiem jāpasaka. Es piegāju vēl tuvāk Murdaham. Pasaki viņiem, kas te notiks, pasaki, ka viņi mirs. Izmanto savu balsi.

Bet Murdahs bija noliecis galvu un aizvēris acis.

-     Murdah! es uzbļāvu, bet man nācās apklust, jo kāds uzsauca: “Kuš!” Tas bija Bernards. Viņš stāvēja, pagriezies pret sauli, un klausījās.

-    Es to dzirdu, viņš teica.

Neviens nekustējās. Mēs bijām kā sastinguši.

Un tad sadzirdēju arī es. Pēc tam Latifa un Francisko.

Tas skanēja kā mušas zumēšana pudelē.

Arī Murdahs bija to sadzirdējis vai ari noticējis mums. Viņš pacēla zodu un iepleta acis.

Es vairs nevarēju gaidīt, tāpēc pagriezos un devos pie aizsargbarjeras.

-     Ko tu dari? izsaucās Francisko.

-     Šis helikopters mūs nogalinās, es atteicu.

-    Tas mūs izglābs, Rikij!

-    Nogalinās.

-    Tu, maitasgabals! kliedza Bendžijs. Ko tu gribi darīt?

Viņi vēroja mani. Klausījās helikoptera dūkoņā un vēroja

mani. Jo es biju noņēmis brūno papīru un atklājis, kas zem tā paslēpts.

Javelin ir Lielbritānijā ražota viegla virsskaņas raķete, kas paredzēta gaisa tehnikas notriekšanai. Tai ir divpakāpju cietā kurināmā dzinējs, ar to var šaut piecu vai sešu kilometru attālumā, tā sver apmēram sešdesmit mārciņu un pieejama jebkurā krāsā, ja vien šī krāsa ir olīvzaļa.

ŠI raķete ir izgatavota no divām parocīgām daļām: pirmā ir aizzīmogota kārba, kurā atrodas raķete, bet otrā pusautomātiskā palaišanas sistēma, kurā ir ļoti daudz mazu, sarežģītu un dārgu elektronisku mehānismu. Ja vien prot ar to kārtīgi apieties, Javeline padara savu darbu labi.

Ar to var notriekt helikopterus.

Tagad jūs saprotat, kāpēc man tā bija vajadzīga. Bobs Rainers būtu sagādājis kafijas kannu, matu fēnu vai BMW, man atlika tikai samaksāt.

Bet šoreiz es palūdzu lielāku rotaļlietu. Javelin.

Šis konkrētais eksemplārs, ja var ticēt Boba teiktajam, bija nejauši iekritis kravas mašīnā, kas brauca cauri armijas bāzei Kolčestrā. Jūs varbūt brīnīsieties, kā kaut kas tāds var notikt mūsdienās, kad ir tik daudz datorizētu novērošanas kameru un pie visiem armijas bāzu vārtiem stāv bruņoti vīri, bet tā patiešām notiek. Armija diez ko neatšķiras no lielveikala. Arī tur laiku pa laikam vērojams iztrūkums.

Kāds Rainera draugs bija izcēlis Javelin no kravas kastes un ielicis VW busiņā, kurā raķete mierīgi atripojusi līdz Tanžerai.

Es nezinu, vai pāris, kas brauca ar šo busiņu, maz zināja, ka pārvadā ieroci. Zinu tikai to, ka viņi bija no Jaunzēlandes.

-    Noliec to! Bendžamins ieķērcās.

-    Vai arī…?

-     Vai ari es tevi nogalināšu! viņš kliedza, pietuvojoties jumta malai.

Klusumu pārtrauca dūkšana. Pudelē iesprostotā muša bija kļuvusi nikna.

-     Man vienalga, es teicu. Ja nolikšu ieroci, tik un tā būšu pagalam, tāpēc labāk vismaz pamēģināšu, paldies.

-     Cisko! Bendžijs sauca. Mēs taču uzvarējām, vai ne? Tu teici, ka mēs esam uzvarējuši! Neviens viņam neatbildēja, tāpēc Bendžamins atkal iekliedzās: Ja Rikijs šaus uz helikopteru, viņi mūs visus novāks!

Tagad kliedza vēl kāds. Kliedza daudzi. Bet bija grūti pateikt, kurš tieši, jo dūkoņa kļuva arvien skaļāka, tagad helikopters ducināja kā pērkons. Šķita, ka rūc pati saule.

-              Rikij, Francisko ierunājās, nostājies man aiz muguras,

-     noliec ieroci!

-    Tas mūs nogalinās, Francisko, es atbildēju.

-    Noliec ieroci, Rikij. Es skaitu līdz pieci. Noliec to, vai ari es tevi nošaušu.

Šķiet, viņš to domāja nopietni. Viņš tiešām ticēja, ka pie viņa, spārniem plīvojot, lido Žēlastība, nevis Nāve.

-    Viens, viņš sāka skaitīt.

-    Tagad viss atkarīgs no tevis, Naim, es teicu, pieliekot aci pie tēmēkļa. Pasaki taisnību. Pasaki, kas tas ir par helikopteru un ko tas izdarīs.

-    Viņš grib, lai mēs visi mirstam! kaut kur klaigāja Bendžijs.

-    Divi.

Es pārbaudīju raķeti. Dūkoņa šķita pazudusi. To aizstāja zemas un dobjas helikoptera skaņas. Kā basi. Kā Nāves eņģeļa spārnu vēdas.

-     Pasaki viņiem, Naim. Ja viņš mani nošaus, visi ies bojā. Pasaki taisnību.

Saule bija izpletusies pa visām debesīm, tā mūs dedzināja. Bija tikai saule un troksnis.

-     Trīs, Francisko teica, un pēkšņi es sajutu pie kakla auksta metāla pieskārienu. Varbūt tā bija tikai karote, bet kaut kā neticu…

-    Jā vai nē, Naim? Kā tad būs?

Troksnis bija milzīgs. Kā saule.

-    Šauj! teica Francisko.

Bet tas nebija Francisko. Tas bija Murdahs. Viņš kliedza kā jucis, raustīja rokudzelžus, asiņoja, auroja, spārdījās un mēģināja tikt prom. Francisko kliedza uz viņu, liekot tam apklust, un Bernards un Latifa kliedza uz mani vai arī viens uz otru.

Vairāk es neko nezinu. Visi pamazām pazuda. Izgaisa, atstājot mani vienu ar sauli un troksni.

Tagad es redzēju.

Mazs, melns un ātrs. No tāluma to varētu noturēt par mušu.

Absolvents.

Ellīgas raķetes. Piecdesmit lielgabali. Ātrums četrsimt jūdzes stundā. Tikai viena iespēja.

Tas ierodas, lai iznīcinātu mērķi. Tas nebaidās. Bariņš traku teroristu ar automātiem. Bērnu spēlīte.

Absolvents var sašķaidīt gabalos mājas jumtu, piespiežot tikai vienu pogu.

Tikai viena iespēja.

Sasodītā saule. Tā dedzināja un neļāva skaidri saskatīt notiekošo.

No neparastā spožuma man sariesās asaras, bet es turēju acis vaļā.

Noliec to raķeti, teica Bendžijs. Puisis kliedza man ausī, bet izklausījās, it kā viņš būtu tūkstoš jūdžu attālumā.

Ak Dievs, tas nu gan ir ātrs. Tas lido apmēram pusjūdzi virs jumta.

Sasodītais kucesdēls!

Metāla pieskāriens manam kaklam. Kāds mēģina mani nošaut. Šautenes stobrs pie kakla.

Es tevi nošaušu, kliedza Bendžijs.

Noņemiet drošinātāju un uzlieciet pirkstu uz mēlītes. Jūsu Javelin ir darba kārtībā.

Tomēr tas aizrijās.

Noliec to raķeti!

Jumts uzsprāga. Vienkārši izjuka pa daļām. Pēc sekundes simtdaļas atskanēja lielgabala dārds. Neaprakstāmi skaļa skaņa, kas satricināja visu ķermeni. No jumta gaisā uzlidoja akmens gabali, katrs no tiem tikpat nāvējošs kā lode. Putekļi, vardarbība un iznīcība. Es saviebos un novērsos, pār vaigiem man ritēja asaras.

Tas bija veicis pirmo triecienu. Neiedomājams ātrums. Tas lidoja ātrāk par visu līdz šim redzēto. īsts karotājs. Un tā pagrieziens bija apbrīnojams. Helikopters vienkārši apcirtās riņķī, nekādu lieku līkumu.

Es jutu mutē dūmu garšu.

Atkal pacēlu Javelin un pamanīju Bendžamina galvu un plecus trīsdesmit jardu tālāk. Nezinu, kur bija pārējās viņa ķermeņa daļas.

Francisko kliedza uz mani spāņu valodā, tādēļ es nekad neuzzināšu, ko viņš bija gribējis teikt.

Tas lidoja atpakaļ. Ceturtdaļjūdzes attālumā.

Šoreiz es to redzēju pavisam skaidri.

Saule atradās man aiz muguras, tā bija uzlēkusi augstāk un pilnā spožumā apspīdēja mazo, melno helikopteru, kas traucās man pretī.

Mazs, melns plankumiņš.

Tas lidoja tieši mums virsū, nekur nepagriezās un nenovirzījās. Kāpēc uztraukties? Tikai bariņš traku teroristu, no tiem nav ko baidīties.

Es redzēju pilota seju. Ne jau skaidri, iztēlē. No pirmā uzbrukuma.

Aiziet!

Es nospiedu mēlīti, izšaujot termālo bateriju, un pirmās fāzes motors trieca mani atpakaļ pret jumta margām.

Ņūtona likums.

Tas lidoja mums pretī ātrāk nekā iepriekš, ātrāk nekā jebkas cits šajā pasaulē, bet es to redzēju.

Es tevi redzu, maita!

Iedarbojās otrās fāzes motors, kas šauj Javelin uz priekšu. Laiks medībām!

Es turēju ieroci. Tas bija viss, kas man jādara. Jātur ierocis.

Mērķēšanas kamera sekoja raķetes astes gaismai un salīdzināja to ar mērķa signālu ja kaut kas nesakrīt, raķetei tiek sūtīts signāls par pieļauto kļūdu.

Man tikai jātur ierocis.

Divas sekundes.

Viena.

Latifas vaigu bija pāršķēlis lidojošs ķieģelis. Viņa asiņoja.

Mēs sēdējām Bīmona kabinetā, es mēģināju apturēt asiņošanu ar dvieli, bet pats diplomāts mūs sargāja ar Hugo ieroci rokā.

Arī daži citi ieslodzītie bija tikuši pie šaujamajiem, viņi traucās šurpu turpu pa istabu un nobijušies lūkojās pa logiem. Es redzēju, cik istabā daudz nobijušos seju, un pēkšņi sajutos noguris. Un neticami izsalcis.

Gaitenī atskanēja troksnis. Soļi. Cilvēki sasaucās arābiski, franciski un angliski.

-     Ieslēdziet skaņu, es palūdzu Bīmonam.

Viņš palūkojās pār plecu uz televizoru, kur gaišmataina sieviete gatavojās stāstīt jaunākās ziņas. Zem attēla bija rakstīts “Konija Fērfeksa no Kasablankas”. Viņa kaut ko lasīja.

Bīmons piegāja tuvāk un ieslēdza skaņu.

Konijai bija skaista balss.

Latifai bija skaista seja. Asinis sāka sarecēt.

-    …pirms trim stundām CNN iesniedza jauna sieviete, šķiet, arābu izcelsmes, Konija beidza savu runu. Fonā parādījās aina ar mazo, melno helikopteru, kam trāpa raķete. Konija lasīja tālāk.

-    Mani sauc Tomass Langs, viņa iesāka. Šajā uzdevumā mani iesaistīja Amerikas militārās izlūkošanas spēki, uzdodot iefiltrēties teroristu organizācijā “Taisnības zobens”. Ekrānā atkal parādījās Konija, šoreiz viņa klausījās, ko saka balss austiņās.

Mēs sadzirdējām vīrieša balsi: Konij, vai par šaušanu Austrijā atbildīgi teroristi?

Jā, Konija teica, tā esot taisnība, tikai tā bijusi Šveice.

Tad viņa atkal ieskatījās papīra lapiņā.

-     “Taisnības zobenu" patiesībā finansēja ieroču tirgotājs no Rietumiem sadarbībā ar dažiem atkritējiem no Amerikas CIA.

Balsis gaitenī bija noklusušas. Kad es atvēru durvis, redzēju, ka tur stāv Zālamans un lūkojas uz mani. Viņš pamāja ar galvu un iesoļoja istabā. Senajam draugam sekoja bariņš policistu cieši apspīlētos kreklos.

-     Tā ir taisnība! kliedza Murdahs, un es piegāju tuvāk televizoram, lai noskaidrotu, ko viņi izdarījuši ar šo jumta atzīšanos. Neko īpašu. Murdaha balss bija neskaidra, to nomāca fona skaņas, jo man nebija izdevies nolikt radiomikrofonu pietiekami tuvu ugunsdzēsības kāpnēm. Bet es zināju, ka tas ir Murdahs, un gan jau arī citi atšifrēs šo balsi.

-     Langa kungs noslēdz savu paziņojumu, dodot CNN pieeju radioviļņiem 254.125 megahercu frekvencē, kur ierakstītas visas atzīšanās. Balsis vēl nav identificētas, bet šķiet…

Es pamāju Bīmonam.

-    Varat to izslēgt, ja vēlaties.

Bīmons atstāja televizoru ieslēgtu, un es nevēlējos ar viņu strīdēties.

Zālamans apsēdās uz Bīmona galda malas. Sākumā viņš palūkojās uz Latifu, tad uz mani.

-     Vai tev nevajadzētu nopratināt aizdomās turamo? es jautāju.

Zālamans pasmaidīja.

-    Murdaha kungs jau ir gatavs, viņš smīnot teica. Vulfa jaunkundze ir labās rokās. Un Rasels Bārnss…

-    Lidoja ar Absolventu.

Zālamans sarauca uzaci. Vai arī atstāja uzaci, kur tā bijusi, un nolaida pārējo ķermeni. Izskatījās, ka vēl vienu pārsteigumu viņš šodien nevēlas.

-    Rastijs vadīja helikopterus jūras spēkos, es teicu. Tieši tā viņš iesaistījās šajā lietā. Es noņēmu dvieli no Latifas sejas. Asiņošana bija apturēta. Vai es varu piezvanīt?

Pēc desmit dienām mēs lidojām atpakaļ uz Angliju RAF Hercules lidmašīnā. Sēdekļi bija cieti, kabīne trokšņaina, turklāt nevarēja skatīties televīziju. Tomēr es biju laimīgs.

Es vēroju, kā Zālamans guļ otrā kabīnes pusē, salocījis brūno lietusmēteli un aizlicis to aiz galvas, rokas sakrustojis uz vēdera. Zālamans bija labs draugs, bet, skatoties uz viņu aizmigušu, es varēju apzvērēt, ka gandrīz vai mīlu viņu.

Vai varbūt es vienkārši iesildījos īstajai mīlestībai.

Jā, tā laikam bija.

Mēs nolaidāmies RAF lidostā pēc pusnakts, un mums sekoja vesela rinda mašīnu, līdz nonācām angārā. Pēc brīža lidmašīnas durvis atvērās un pa tām ielauzās aukstais Norfolkas gaiss. Es dziļi ieelpoju.

O’Nīls gaidīja mūs izkāpjam, rokas sabāzis mēteļa kabatās un plecus uzrāvis līdz ausīm. Viņš pamāja ar galvu man un Zālamanam, un mēs sekojām viņam uz Rover.

O’Nīls un Zālamans iekāpa priekšējos sēdekļos, es lēni ieslīdēju aizmugurējā, izbaudot katru mirkli.

-     Sveika, es sacīju.

-    Sveiks, Ronija atteica.

Mēs abi saskatījāmies un uzsmaidījām viens otram.

-     Kričtona jaunkundze ļoti vēlējās jūs sagaidīt, O’Nīls sacīja un noslaucīja aizsvldušo stiklu ar cimdu.

-    Vai tiešām? es jautāju.

-    Tiešām, Ronija apstiprināja.

O’Nīls iedarbināja dzinēju, un Zālamans centās ieslēgt miglas lukturus.

-    Ja Kričtona jaunkundze ko grib, viņai tas noteikti jādabū, es smaidot sacīju.

Mēs ar Roniju turpinājām smaidīt, un automašīna izbrauca no bāzes un pazuda Norfolkas naktī.

Nākamajos sešos mēnešos Javelin pārdošanas apjomi pieauga vairāk nekā par četrdesmit procentiem.

Content

Lorijs Hjū Ieroču tirgonis

Pirmā daļa

1.   nodaļa

2.   nodaļa

3.   nodaļa

4.   nodaļa

5.   nodaļa

6.  nodaļa

7.  nodaļa

8.   nodaļa

9.  nodaļa

10.  nodaļa

11.   nodaļa

12.  nodaļa

13.  nodaļa

14.  nodaļa

15.  nodaļa

16.  nodaļa

Otrā daļa

17.  nodaļa

18.  nodaļa

19.  nodaļa

20.   nodaļa

21.   nodaļa

22.   nodaļa

23.   nodaļa

24.   nodaļa

25.   nodaļa

26.   nodaļa