Lašners Viljams

Iezīmētais

VILJAMS LAŠNERS

IEZĪMĒTAIS

1. nodala

Tā acīmredzot bija viena velnišķīga nakts. Viena no tām ilgajām, bīstamajām naktīm, kad pasaule mainās, durvis atveras un cilvēks padodas riskantiem instinktiem. Nakts, kas ir pilna ar nepareizajiem spriedumiem un kļūdainiem pagriezieniem, ar pārgurumu un jautrību, un uzlādēta ar juteklis- kumu, kas reizē biedē un pakļauj. Nakts, kad tava dzīve neatgriezeniski mainās, vai nu uz labu vai ļaunu, bet kāda gan tam, pie joda, ir nozīme, ja vien tā mainās. Aizdrīvējam spraugas, zēni, mēs laižamies dziļumā.

Tā acīmredzot bija tāda nakts, jā, - ja vien es spētu to atcerēties.

Tā sākās pietiekami draudīgi. Dažas iepriekšējās dienas es biju atradies preses uzbrukumu centrā. Nezv York Times zvanīja pa pirmo līniju, pēcpusdienas ziņu izlaidums pa otro, kriminālās ziņas sešos, detaļas vienpadsmitos. Nu, es nekad neesmu kautrējies no bezmaksas publicitātes - vienmēr esmu apgalvojis, ka tas ir kas tāds, ko nevar nopirkt par naudu, un tomēr publiskā parādīšanās un troksnis, pastāvīgā uzmanīšana, lai mans vārds tiktu uzrakstīts pareizi, dīvainie telefona zvani un neslēptie draudi, un klaigāšana par manu pērkamību, tas viss prasīja upurus. Un, ņemot vērā mana dzīvokļa nožēlojamo stāvokli, man nenāca ne prātā steigties mājup, lai izdomātu, kā atgūties. Tāpēc tovakar pēc darba es nolēmu izmest līkumu līdz Cosera bāram, savam parastajam ūķim, lai kaut ko iedzertu.

Es apsēdos pie bāra, pasūtīju "Jūras vēsmu" un ļāvu dzēriena malkam līdz ar alkohola nevērīgo prieka solījumu

ieplūst kaklā. Man līdzās uz ķebļa bija uzmeties kāds vecs vīrs, kurš sāka runāties. Es māju ar galvu - jā, jā, jā -, turpinādams skatīties apkārt, lai noskaidrotu, vai bārā neatradīsies kāds interesantāks sarunas biedrs. Stūri sēdošā sieviete uzmeta man skatienu. Es to aizgaiņāju. Izdzēru savu glāzi un pasūtīju nākamo.

Manas atmiņas šeit izklausās gandrīz sakarīgas, taču neļaujiet sevi apmānīt. Jau tajā mirklī, par kuru tagad rakstu, es biju sācis sabrukt. Piemēram, tas vecais vīrs: es nespēju atcerēties, kā viņš izskatījās. Un atmiņās es nejūtu savas pēdas.

No mūzikas automāta skan Džons Lenons, iztēlojieties vien. Vecais vīrs runā par dzīvi un tajā zaudēto tā, kā veci vīri lētos bāros allaž runā par dzīvi un tajā zaudēto. Es izdzeru savu glāzi un pasūtu nākamo.

Durvis atveras, un es palūkojos uz tām maldīgās cerībās, kādas rodas šādos bāros, ka cilvēks, kurš ienāks iekšā, izrādīsies tas, kurš mainīs jūsu dzīvi. Un tad es ieraugu skaistu seju, platu un spēcīgu, ar gaišu zirgasti aizmugurē. Seja vēl aizvien dzīve» man atmiņā, un tas ir vienīgais, ko es atceros skaidri. Viņa izskatās tā, it kā nupat būtu nokāpusi no sava motocikla, melnā ādas jakā, džinsos, ar kovbojmeite- nes sparīgo soli. Viņu ieraugot vien, mani pārņem vēlēšanās pielēkt kājās un nopirkt motociklu. Viņa apstājas, mani ieraugot, itin kā būtu redzējusi jau agrāk. Un kāpēc gan ne? Es esmu slavens tāpat kā jebkurš, kurš kļūst slavens uz pusotru minūti, kad viņa seja tiek rādīta vietējā televīzijā. Es viņai glaimīgi uzsmaidu, viņa paiet man garām un apsēžas pie bāra vecajam vīram otrā pusē.

Es izdzeru savu glāzi un pasūtu nākamo. Pasūtu vienu sievietei. Un pieklājības pēc pasūtu vienu arī vecajam vīram.

- Es mīlēju savu sievu, jā gan, - vecais vīrs saka. - Gluži kā resns bērns mīl torti. Mums bija visādi plāni. Tik daudz plānu, ka eņģeļiem atliktu vien apraudāties. Tā bija mana pirmā kļūda.

Es paliecos uz priekšu un palūkojos viņam garām uz blondīni.

-    Sveika, - es saku.

-    Paldies par alu, - viņa atbild, norādot uz savu Rolling Rock pudeli.

Es paceļu savu glāzi.

-     Priekā.

-    Ko tu tur dzer?

-    "Jūras vēsmu".

-    Par to es nešaubījos.

-     Es manu nicinājuma pieskaņu. Esmu pietiekami vīrišķīgs, lai varētu dzert klīrigu dzērienu. Vai gribi lauzties ar rokām?

-    Izraušu vēl tavu elkoni no locītavas.

-    Kā tad, varu saderēt.

-    Ļauj man pamēģināt, - viņa saka.

Es uzlieku elkoni uz bāra un izloku plaukstu cīkstoņa tvērienā.

-    Tavu dzeramo, - viņa saka.

-     Redz, neko nedrīkst plānot, - saka vecais vīrs, kad es pastumju savu glāzi viņam garām uz sievietes pusi. - Dzīve to nepieļauj. Drīz vien pēc tam es atklāju, ka viņa guļ ar citu ārpus mtisu laulību gultas. Ar manu brāli Kurtu.

-    Nevar būt, - es saku.

-     Var gan, - saka vecais vīrs. - Tomēr es spēju ar to samierināties. Viņa vismaz turējās pie ģimenes. Nebija nekādas vajadzības celt traci un rīkoties pārsteidzīgi.

-    Ko teiksi? - es jautāju sievietei, kuras skaistā seja ir sa- viebusies pēc mana dzēriena malka nobaudīšanas.

-    Garšo pēc kolibri vēmekļiem, - viņa nosaka un sniedz to atpakaļ.

- Mani sauc Viktors. Viktors Karls.

-    Ko, vai, tev piedzimstot, uzvārdi bija izbeigušies? - viņa saka. - Nācās tev dot divus vārdus?

-    Tieši tā. Un kā uzrunā tevi?

-    Vai tik tu negribētu to uzzināt?

-    Es tikai cenšos izturēties pieklājīgi.

-    Zinu, ko tu centies darīt, - viņa nosaka, bet sejā tik un tā sāk parādīties smaids.

-    Tas bija vēzis, kas pēdīgi iejaucās visos plānos, - saka vecais vīrs. - Tas saplosīja viņa kaklu. Kurta kaklu. Kad viņš nomira, viņa aizbēga kopā ar nakts māsiņu. Tā bija laimīgākā diena manā mūžā, kad viņa aizbēga. Un tagad es pēc viņas ilgojos ikvienu stundu un ikvienu minūti. Es viņu patiesi mīlēju, kā Henka Viljamsa dziesmā, bet kāda gan tam ir nozīme?

Es izmetu dzēriena paliekas, un šķiet, ka šis ir brīdis, kad mana atmiņa nolemj nopietni sadumpoties. Atceros no mūzikas automāta skanam Dzima Morisona saldi mistiskos niekus. Atceros sava dzeramā dīvaino garšu un to, kā smejos par kādu joku. Atceros, kā vecais vīrs uz brīdi pieceļas un es iesēžos viņa siltajā ķeblī, lai atrastos līdzās sievietei. Atceros, kā pasūtu mums vēl pa dzērienam.

Viņa smaržoja pēc alus un benzīna, un tīriem sviedriem, to es atceros, un, apsēžoties viņai līdzās, nodomāju, ka tad, ja varētu iedabūt no viņas dvesmojošo aromātu pudelītē, es nopelnītu veselu bagātību, tirgojoties ar šīm smaržām. Vismaz es ceru, ka ta tikai nodomāju, jo, ja būtu to pateicis, tas tiešām izrādītos samocīts teksts, kas varētu izskaidrot manu nākamo izplūdušo atmiņu fragmentu, kurā viņa man uzmet dīvainu, nožēlas pilnu skatienu, pirms notrausties lejā no ķebļa un doties uz durvīm.

Neatceros - es viņai sekoju vai nē, lai ari pieņemu, ka jā. Es to pieņemu tāpēc, ka manā atmiņā, ja vien tā ir pareiza, atveras durvis, es izeju pa tām un nonāku dīvaina, apslāpētā tumsā.

Tas ir viss, ko atceros par šo nakti, un pēc tam vairs nav nekā.

Es pamodos ar krampjos savilktu ķermeni uz cietas flīžu grīdas. Mana galva neērti balstījās pret sienu, kājas bija izmētātas neveiklos leņķos un trūka vienas rokas.

Mirkli pēc tam, kad biju apjautis, ka rokas nav,, es to atradu - nejūtīgi saspiestu zem mana ķermeņa. Pavēlos nost, lai to atbrīvotu, un panikā pietrausos sēdus. Es to knaibīju, bakstīju un sajutu atvieglojumu, kad lēnām un caur sāpēm nervi notirpušajā rokā sāka atdzīvoties.

Tagad es apjēdzu, ka sēžu savas mājas vestibilā. Nakts bija beigusies. Pelēkā rītausma lēnām ieplūda iekšā no ielas, atklājot skatienam manu nožēlojamo fizisko stāvokli.

Mans uzvalks bija sapluinīts, krekls izrauts no biksēm un saplēsts, kaklasaite atsieta, tomēr vēl aizvien apvijusies ap krekla pogām. Manas smagās, melnās kurpes atradās man kājās, bet zeķu nebija. Un es smirdēju kā netīrs šunelis, kas izvārtījies mēslainē. Fiziski mans kakls bija stīvs, gurns sāpēja, mute atgādināja kanalizācijas šahtu, kāds skaldīja malku man galvā, bet krūtīs dūrās spēcīgas, asas sāpes, itin kā man būtu uznākusi sirdslēkme.

Sasodīts, es nodomāju, pūlēdamies pieslieties ļodzīgajās kājās un piedzīvodams neveiksmi, pēc kuras atkal atkritu atpakaļ uz sūrstošā gurna; tā nu gan ir bijusi velnišķīga nakts. Es centos to visu atcerēties, tomēr nekas nesanāca, atskaitot blondīni ādas jakā.

Otrajā mēģinājumā es piesvempos kājās, ar troksni uzgā- zos virsū pastkastītēm un grīļīgi nostājos taisni. Nelielā telpa izstiepās un sarāvās, grīdas flīzes griezās. Es pārlaidu mēli pār zobiem, kas likās ievīstīti lupatās.

Paraustīju mājas durvju rokturi, taču durvis bija aizslēgtas. Aptaustīju savu žaketi un tad bikses un jutos pārsteigts, atrodot atslēgas un maku agrākajā vietā. Nu labi, tatad viss nebija pilnībā izgājis no eņģēm. Es atrados mājās, nebiju aplaupīts, un ar to visu varēja tikt galā. Atslēdzu durvis, at- grUdu tās vaļā un iegāzos iekšā.

Mans dzīvoklis divus stāvus augstāk atradās tikpat nožēlojamā stāvoklī ka es. Dīvāna spilveni bija sagraizīti, tapetes noplēstas, lampu abažūri norauti un saplosīti. Uz lielā televizora ar sadauzītu ekrānu atradās neliels pārnēsājams aparāts, kura zaķa ausīm līdzīgās antenas bija saliektas kā izlietoti salmiņi. Ja jūs domājat, ka tas viss bija cēlies no šīs mežonīgās nakts, jūs kļūdāties. Tā tas viss izskatījās jau mēnešiem ilgi pēc dusmu izvirduma, ko man bija veltījusi pārcentīga zobu higiēniste. Jo mazāk viņu pieminēšu, jo labāk, tomēr runa ir nevis par to, ka tas bija noticis, bet gan par to, ka kopš notikušā es nebiju izdarījis neko, atskaitot sagraizītā auduma salīmēšanu ar vairākiem līmientes rituļiem. Ar to, ko tas liecināja par manu dzīvi, varētu pierakstīt vairākus sējumus, tomēr sējumu rakstīšana mani neinteresēja brīdī, kad es iegāzos iekšā pa durvīm un aizgrīļojos līdz vannas istabai.

Spoguļa priekšā, kamēr plaukstas virspuse slaucīja pilošo muti, es salēcos no spocīgā skata. Lons Čeinijs, šausmu filmu aktieris, spēlēja galveno lomu manas dzīves stāstā, un tā neapšaubāmi bija filma, kas nav ieteicama cilvēkiem ar vājiem nerviem. Pievērsis uzmanību savam ietērpam, es ātri vien sapratu, ka vienīgais glābjamais apģērba gabals ir mana kaklasaite, neiznīcināms sarkanas sintētikas izstrādājums, kas bija mūsdienu zinātnes brīnums. Vai gribat zināt, kur ir palikusi visa kosmosa izpētes programmām iztērētā nauda? Tā ir ieguldīta manā kaklasaitē.

Cik ātri vien varēdams, es norāvu kaklasaiti, tad uzvalka žaketi, kurpes un bikses. Bet, kad es sāku atpogāt kreklu, kaut kas mani apturēja.

Krūšu kreisajā pusē bija pielipināts auduma gabals. Sāpes krūtis acīmredzot nebija tikai iedomātas. Un, sev par šausmām, es ievēroju, ka cauri audumam sūcas asinis.

Manas asinis.

Norāvu līmlenti un lēnām noņēmu auduma apsēju. Tur bija asinis un kāda taukaina ziede, itin kā es butu pārcietis ķirurģisku operāciju, un zem tā kaut kas dīvains bija pielipis manai ādai tieši zem krūts gala.

Es sāku tīrīt nost netīrumus, taču tas bija pārāk sāpīgi un āda nez kāpēc šķita pārāk jēla. Ar nelielu ūdens daudzumu un ziepēm es uzmanīgi nomazgāju ziedi un asinis. Pamazām kļuva redzams tas, kas atradās zem tā.

Sirds, spilgti sarkana, ar divām mazām puķītēm, kas spraucās ārā no abām pusēm, un tai pāri josla ar tajā ierakstītu vārdu, ko man nācās izlasīt spoguļrakstā: Santala Adēra.

Kādu bridi es tikai blenzu uz to, nespēdams apjēgt, kas tas īsti ir. Kad man atausa gaisma, es sāku to berzēt un rīvēt tik cieši, cik vien sāpes pieļāva. Bet nekas nenotika. Tā nemaz nebija pielīmēta. Te tā bija, un te paliks. Visu manu atlikušo dzīvi.

Sasodīts, es biju ticis pie tetovējuma.

Kad biju nomazgājies dušā un noskuvis bārdu, es uzvilku džinsus, bet ne kreklu. Apsēdos uz sava sabojātā dīvāna ar ieslēgtu lampu un spoguli rokā. Spogulī es aplūkoju tetovējumu uz savām krūtīm.

Santala Adēra.

Es pūlējos atcerēties, kas viņa tāda ir un kāpēc esmu uzskatījis viņu par pietiekami svarīgu, lai ierakstītu viņas vārdu uz savas kreisās krūts uz mūžīgiem laikiem. Pūlējos viņu atcerēties, bet man tas neizdevās. Viss vakars, pēc tam kad biju izgrīļojies ārā pa Čosera bāra durvīm, bija tīts pilnīgā miglā. Tur varēja notikt jebkas. Vai viņa bija tā blondīne ar motociklu, kura tovakar bija iedarbinājusi manu motoru? Visticamāk, ka tā. Bet varbūt viņa bija kāda cita, kāda noslēpumaina sieviete, kuru biju saticis sava ilgā, aizmiglotā ceļojuma laikā cauri tumsai. Un vai mans mēģinājums iemūžināt viņu uz ādas sirds rajonā bija briesmīga dzērumā pieļauta kļūda, vai arī tas bija kas cits?

Santala Adēra.

Vārds saldi nopilēja no manas mēles. Dažas zilbes, kas ietvēra sevi noslēpumu.

Šantala Adēra.

Tetovējums pats par sevi bija dīvains. Tajā jautās kaut kas vecmodīgs, sentimentāls. Sirds bija koši sarkana, puķes dzeltenas un zilas, josla ar vārdu rūpīgi ieēnota. Tas nebija tāds tetovējums, kādus var ieraudzīt uz jaunu studentu ādas, viņiem sauļojoties parkā pēcpusdienās. Tāds drīzāk iederētos uz bicepsa zvejniekam, kuru dēvē par Papiņu, ar uzšņāptu kādas Sanhajas prostitūtas vārdu. Vārdu sakot, tas bija romantisks.

Šantala Adēra.

Blenžot uz tetovējumu un skaļi izrunājot šo vārdu, cenšoties uzburt viņas tēlu no savas atmiņas krāsmatām, vienīgais, ko es ieguvu, bija asa izjūtu gamma, kuru nespēju identificēt. Tomēr tas viss lika man aizdomāties. Protams, svešinieces vārda uztetovēšana uz krūtīm, visticamāk, bija dzērāja kaprīze, ko es biju nožēlojis jau tad, kad adata iepludināja tinti starp manas ādas slāņiem. Tomēr nespēju nedomāt un nespēju necerēt, ka varbūt tas ir bijis kas cits.

Varbūt šīs garās nakts laikā es biju izrāvies no sava noguruma un reibuma un nonācis kādā pieklājīgākā stāvokli. Varbūt tikai tad, kad manas pašaizsardzības valnis bija noārdīts un ilgpilnā sirds atvērta pasaules skaistumam, es biju spējis ieraudzīt sievieti, kas bija ironijas vai aprēķina neaptraipīta. Un varbūt es biju izvēlējies izrētot savas krūtis ar viņas vārdu, lai to neaizmirstu.

šantala Adēra.

Protams, visdrīzāk viņa nebija nekas vairāk par reibuma neuzmanību, bet varbūt viņa bija kas cits. Varbūt, tikai varbūt, viņa bija mana mūža mīlestība.

Te nu es sēdēju, savā izdemolētajā dzīvokli, savā izdemolētajā dzīvē bez mīlestības un bez cerībām, ieslīdzis eksistenciālas bezmērķības apziņā līdz ar secinājumu, ka visi citi dzīvo labāku dzīvi, - te nu es sēdēju, blenzdams uz vārdu, kas bija ar tinti ierakstīts uz manām krūtīm, un domādams, ka vārds spēs mani izglābt. Cilvēka spēja maldināt pašam sevi ir neizmērāma.

Un tomēr jautājums bija tāds, vai ar viņas vārdu uz manām krūtīm es viņu atradīšu. Lieta, pateicoties kurai es biju iekļuvis avīzēs un ziņu izlaidumos, bija liela apjoma zādzība ar augstām likmēm un zudušām dvēselēm, tā bija lieta ar dominējošu grieķu matronu un dīvainu mazu vīriņu, kurš smaržoja pēc puķēm un garšvielām, un Holivudas producentu, kurš pārdeva nepareizās fantāzijas. Tā bija lieta par nepiepildītiem sapņiem un izciliem panākumiem, un slepkavību, jā, slepkavību, un vairāk nekā vienu. Un šīs lietas epicentrā, tam visam griežoties man apkārt, es sēdēju uz dīvāna, domādams par vārdu uz savām krūtīm, domādams, ka Šantala Adēra pamanīsies izglābt manu dzīvi.

Varbūt tā bija nožēlojama un sentimentāla fantāzija, tomēr nez kādā dīvainā kārtā viņai tas izdevās.

2. nodala

Tetovējums parādījās uz manām krūtīm visai nepiemērotā brīdi. Tieši šobrīd es biju iesaistīts piesardzīgās pārrunās, kas bija izvērsušās vētrainas sakarā ar mediju interesi un draudiem. Tomēr man vajadzēja zināt, kāda putra tiks ievārīta, jau spriežot pēc ļaunu vēstošā lietas ievada, kad es apmeklēju nāves gultā guļošu grieķu atraitni ar dzīslainām rokām un mērim līdzīgu elpu.

-    Nāciet tuvāk, Karla kungs, - sacīja Zanita Kalakosa, izkaltusi sieviņa, kura sēdēja gultā, atbalstījusies spilvenos, un man bija sajūta, ka ikviena viņas sēcošā izelpa var kļūt par beidzamo. Viņas āda bija plāna kā pergaments un akcents tikpat izteikts kā spalvas uz zoda.

-    Sauciet mani par Viktoru, - es sacīju.

-    Lai būtu Viktors. Es tevi neredzu. Nāc tuvāk.

Viņa mani neredzēja tāpēc, ka gaisma viņas mazajā guļamistabā bija izdzēsta, žalūzijas nolaistas un aizkari aizvilkti. Svece, kas dega ar šaudīgu liesmu viņas gultas galā, un degošs vīraka kociņš bija vienīgie gaismas avoti.

-    Nebaidies, - viņa sacīja. - Nāc tuvāk.

Stāvēdams istabas stūrī, es paspēru soli uz viņas pusi.

-    Tuvāk, - viņa sacīja.

Vēl viens solis.

-    Vēl tuvāk. Paņem krēslu. Ļauj man pieskarties tavai sejai, jauj man sajust, kas slēpjas tavā sirdī.

Es noliku krēslu pie viņas gultas, apsēdos un paliecos uz priekšu. Viņa piespieda pirkstus pie mana deguna, mana zoda, manām acīm. Viņas āda bija raupja un taukaina reizē. Sajūta bija tāda, it kā mani aptaustītu zutis.

-    Tev ir spēcīga seja, Viktor, - viņa sacīja. - Grieķa seja.

-    Vai tas ir labi?

-    Protams, ko gan tu domā? Man tev jāizstāsta kāds noslēpums. - Viņa pieskārās manam skaustam un ar pārsteidzošu spēku pievilka mani tuvāk, lai varētu iečukstēt man ausi: - Es mirstu.

Un es tam ticēju, jā gan, ņemot vēra to, ka viņas elpa oda pēc puvuma un sairuma, pēc sīkbūtnēm, kuras ir ierakušās zemes sirdī, pēc vientulības un nāves.

-     Es mirstu, - viņa noteica un pievilka mani sev tuvāk, - un man ir vajadzīga tava palīdzība.

Tas bija mans tēvs, kurš mani iegrūda šajā ķezā. Viņš bija man lūdzis apciemot Zanitu Kalakosu viņam par prieku, un jau pats šis fakts izraisīja manī izbrīnu. Mans tēvs nelūdza pakalpojumus. Viņš bija vecās raudzes puisis, viņš nevienam neko neprasīja, pat ne ceļu, ja bija apmaldījies, vai naudu, ja viņam tās trūka, vai palīdzību, kamēr viņš pūlējās atkopties pēc plaušu operācijas, kas bija izglābusi viņam dzīvību. Pēdējā reize, kad tēvs bija man lūdzis izdarīt viņam pakalpojumu, bija Eagles spēle, kad es izteicu asprātīgu piezīmi par veiksmīgajiem Rietumkrasta uzbrukumiem salīdzinājumā ar presinga aizsardzību. "Izdari man pakalpojumu," viņš toreiz teica, "un aizveries."

Un te nu viņš bija, piezvanījis uz manu biroju.

-    Es gribu, lai tu kādu apciemotu. Kādu vecu dāmu.

-    Ko viņa grib?

-    Nezinu, - viņš teica.

-    Kāpēc viņa grib mani redzēt?

-    Nezinu.

-Tēt?

-    Vienkārši izdari to, labi? Manis dēj. - Klusums. - Izdari man pakalpojumu.

-   Pakalpojumu?

-    Kā tu domā, vai varēsi?

-     Protams, tēt, - es atbildēju.

-     Labi.

-    Izdarīšu tev pakalpojumu.

-    Vai tu mani izmēdi?

-     Nē, tas tikai ļoti atgādina īstas tēvu un dēlu attiecības. Telefona zvani. Pakalpojumi un tamlīdzīgas lietas. Tā jau mēs drīz vien sāksim spēlēt basketbolu mājas pagalmā.

-     Pēdējo reizi, kad mēs spēlējām bumba trāpīja tev Pa seju, un tu raudādams aizskrēji.

-    Man bija astoņi gadi.

-    Gribi pamēģināt vēlreiz?

-     Nē.

-    Labi. Tagad, kad tas nu ir nokārtots, ej un apciemo veco dāmu.

Viņš man iedeva nelielas rindu mājas adresi pilsētas Ziemeļaustrumu rajona stūri, kur tēvs bija dzīvojis agrāk. Sirma sieviete, apaļīga un vecuma saliekta, piesardzīgi atvēra durvis un nopētīja mani, kamēr es pieteicu savu ierašanos. Pieņēmu, ka viņa ir tā vecā dāma, kura man bija jāapciemo pēc tēva lūguma, taču es kļūdījos. Tā bija vecās dāmas meita. Viņa papurināja galvu, kad bija uzzinājusi, kas es esmu, un purināja galvu visu laiku, vedot mani augšup pa čīkstošajām kāpnēm, kas smaržoja pēc vārīta etiķa un sīki saberztām ķimenēm. Meitai acīmredzot nebija pa prātam mātes izvēle.

-    Es pazinu tavu tēvu, kad viņš vēl bija mazs puika, - sacīja Zanita Kalakosa šajā kapličai līdzīgajā telpā. - Viņš bija labs puika. Spēcīgs. Un viņš atceras. Kad es viņam piezvanīju, viņš teica, ka tu atnāksi.

-    Darīšu, ko varēšu, Kalakosas kundze. Kā varu jums palīdzēt?

-    Es mirstu.

-    Es neesmu ārsts.

-   Zinu, Viktor. - Viņa pacēla roku un noglāstīja manu vaigu. - Taču ārstiem jau ir par vēlu. Es esmu durstīta, bakstīta un graizīta kā cūkas cepetis. Tur vairs neko nevar padarīt.

Viņa ieklepojās, un viņas ķermenis sāka bīstami cilāties un raustīties.

-    Vai varu jums kaut ko atnest? - es apjautājos. - Ūdeni?

-    Nē, tomēr paldies, mīļais, - viņa atteica, sāpēs aizvērusi acis. - Ūdenim jau ir par vēlu, tāpat kā visam citam. Es mirstu. Un tāpēc tu man esi vajadzīgs.

-     Vai jums ir īpašums, kuru jūs gribat novēlēt? Vai gribat, lai es uzrakstītu testamentu?

-     Nē, lūdzu. Man nepieder nekas cits kā vien pāris rokassprādzes un šī māja, kas paliks Talasai. Nabaga meitenīte. Viņa ir izniekojusi visu savu dzīvi, rūpēdamās par mani.

-    Kas ir Talasa?

-    Tā, kas tevi atveda uz manu istabu.

Ak, es nodomāju, nabaga septiņdesmitgadīgā meitenīte.

-    Vai tu esi precējies, Viktor?

-    Nē, kundze.

Viena no viņas aizvērtajām acīm pavērās un nopētīja manu seju.

-    Talasa ir brīva, un viņa nāk komplektā ar māju. Vai tev patīk māja?

-    Māja ir ļoti glīta.

-    Varbūt tevi tas interesē? Varbūt varam par to vienoties?

-    Ne gluži, Kalakosas kundze. Tas ir lieki.

-     Jā, protams. Vīrietis ar tik kārtīgu grieķa seju var sameklēt kādu ar lielāku māju. Tad nu atgriezīsimies pie problēmas. Es mirstu.

-    Tā jūs teicāt.

-    Manā ciematā cilvēki zvanīja baznīcas zvanu, lai visi uzzinātu, ka nāve ienākusi tavā mājā uz pirkstgaliem un uzsitusi tev pa plecu. Tavi kaimiņi, draugi, ģimene, visi sapulcējās apkart. Tā bija tradīcija. Pēdējā reize, kad pasmieties un paraudāt, apskauties, piedot, noņemt lāstus, - viņa paberzēja lūpas ar diviem pirkstiem un uzspļāva uz tiem, - reize, kad atvadīties pirms došanās pēdēja gaitā. Tā tas bija maniem vecvecākiem un arī manai mātei. Es devos ceļā ar kuģi, lai atvadītos, kad pienāca viņu laiks. Tā nebija mana izvēle, tā bija nepieciešamība. Vai saproti?

-    šķiet, ka jā, kundze.

-    Un tagad zvans skan man. Vienīgais, kas man dzīvē vēl atlicis, ir atvadīšanās. Taču laiks skrien ātri kā vējš.

-     Esmu pārliecināts, ka jums ir atlicis vairāk laika nekā jūs…

Kārtējais spēcīgais, visu ķermeni pārņēmušais kāss apklusināja mani gluži kā uzkliedziens. Viņas rokas sāpēs trīcēja, bet ķermenis raustījās pats no sevis un tad aprimās.

-    Kā es varu palīdzēt? - es apjautājos.

-    Tu esi advokāts.

-    Tas tiesa.

-    Tu aizstāvi muļķus.

-    Es aizstāvu noziegumos apsūdzētus cilvēkus.

-    Muļķus.

-    Daži no viņiem tādi ir, jā.

-     Labi. Tad tu esi tieši tas cilvēks, kas man vajadzīgs. - Viņa pacēla pirkstu un pamāja, lai nāku tuvāk, vēl tuvāk. - Man ir dēls, - viņa klusi noteica. - Čārlzs. Es viņu ļoti mīlu, bet viņš ir liels muļķis.

-    Ak jā, - es noteicu. - Tagad es saprotu. Vai Čārlzs ir ticis apsūdzēts kādā noziegumā?

-    Viņš ir ticis apsūdzēts itin visā.

-    Vai viņš šobrīd ir cietumā?

-   Nē, Viktor. Viņš nav cietumā. Pirms piecpadsmit gadiem viņš tika apcietināts par nodarījumiem, kuru bija tik daudz, ka tos visus nemaz nav iespējams atcerēties. Lielākoties zādzības, bet arī draudēšana un izdzīšana.

-    Izspiešana?

-    Varbūt arī tas. Un runāšana ar citiem par to, lai to visu izdarītu.

-    Sazvērestība?

-    Viņam draudēja tiesa. Viņam bija vajadzīga nauda, lai tiktu ārā no cietuma.

-    Drošības nauda?

-    Jā. Tāpēc kā īsta muļķe es ieķīlāju māju. Nākamajā dienā pēc iziešanas no cietuma viņš pazuda. Mans Čārlzs, viņš aizbēga. Man bija vajadzīgi desmit gadi, lai dabūtu atpakaļ māju Talasai. Desmit smaga darba gadi. Un kopš aizbēgšanas es ne reizes neesmu viņu redzējusi.

-    Kā es varu viņam palīdzēt?

-    Dabū viņu mājās. Atved Čārlzu pie viņa mātes. Ļauj viņam atvadīties.

-    Esmu pārliecināts, ka viņš varēs atnākt un atvadīties. Ir pagājis ilgs laiks. Varas iestādes viņu vairs nemeklē.

-    Tu tā domā? Pieej pie loga, Viktor. Paskaties ārā.

Es darīju, kā teikts, viegli pavēru aizkaru un atbīdīju žalūzijas. Man lūkojoties ārā, pa logu ieplūda gaisma.

-    Vai tu to redzi, to mikroautobusu?

-    Jā. - Tas bija nobružāts un balts, ar brūnu rūsas svītru sānos. - Es to redzu.

-     F1B.

-    Man šķiet, ka tas ir tukšs, Kalakosas kundze.

-    F1B, Viktor. Viņi vēl aizvien medī manu dēlu.

-    Pēc visiem šie gadiem?

-    Viņi zina, ka esmu slima, un gaida, ka viņš ieradīsies. Manas telefona sarunas tiek noklausītas. Mans pasts tiek izlasīts. Un mikroautobuss tur ir katru dienu.

-    Ļaujiet man to pārbaudīt, - es sacīju.

Vēl aizvien stāvēdams pie loga, es izņēmu no kabatas mobilo un uzgriezu 911. Nenosaucot savu vārdu, paziņoju par aizdomīgu mikroautobusu, kas apstājies uz Kalakosas kundzes ielas. Pieminēju, ka ir dzirdēts par bērnu nolaupītāju, kurš izmantojis tādu mikroautobusu, un apjautājos, vai policija varētu to noskaidrot, jo man ir bail laist bērnus ārā spēlēties. Kad Kalakosas kundze mēģināja ko teikt, es viņu pārtraucu un turpināju gaidīt pie loga. Es gaidīju, ka mikroautobuss izrādīsies tukšs, ka to tur atstājis kāds kaimiņš un ka tas nav nekas vairāk par nekaitīgu transporta līdzekli, kas tur atstāts, lai barotu vecas, slimas sievietes vajāšanas māniju.

Mēs gaidījām, klusēdami viņas gārdzošo elpas vilcienu pavadībā. Pēc dažām minūtēm viena policijas mašīna piebrauca mikroautobusam aizmugurē un tad otra no priekšpuses, lai neļautu tam izbēgt. Kad policisti piegāja pie auto, no otras puses parādījās liela auguma vīrs raga brillēs, platmalē un brīvi krītošā uzvalkā. Viņš uzrādīja apliecību. Kamēr policists to pētīja un otrs policists uzsāka ar viņu sarunu, vīrietis palūkojās augšup uz logu, pie kura es stāvēju.

Es vēroju visu šo izrādi, noskatījos, kā vīrietis brīvi krītošajā uzvalkā atgriežas mikroautobusā un abas policijas mašīnas aizbrauc. Aizvēru aizkarus un pievērsos vecajai sievietei, kura vēl aizvien bija atzvilusi spilvenos un kuras acis sveces gaismā lūkojās tieši man virsū.

-     Ko jūsu dēls izdarīja, Kalakosas kundze? - es apjautājos.

-    Tikai to, ko es teicu.

-    Jūs man neesat pateikusi visu.

-    Viņi to vaja aiz tīrās spītības.

-    Aiz spītības?

-    Viņš bija zaglis, un tas arī viss.

-      FIB nešķiedīs piecpadsmit gadus, lai vajātu parastu zagli aiz spītības.

-    Vai tu man palīdzēsi, Viktor? Vai palīdzēsi manam Čār- lijām?

-    Kalakosas kundze, nedomāju, ka man vajadzētu ķerties pie šīs lietas. Jūs man nestāstāt visu.

-    Tu man neuzticies?

-    Pēc tam, kad esmu ieraudzījis mikroautobusu, vairs ne.

-    Vai esi drošs, ka tu neesi grieķis?

-    Visai drošs, kundze.

-     Labi, varbūt tur ir vēl kaut kas. Čārlijam bija četri tuvi bērnības draugi. Un varbūt pirms ilga laika šie draugi izstrādāja nelielu joku.

-    Kādu joku?

-     Vienkārši satiecies ar viņu, satiecies ar manu Cārliju. Viņš vairs nevar rādīties pilsētā, bet var atrasties netālu. Mēs jau noteicām jums tikšanās vietu.

-    Mazliet par ātru, vai jums tā nešķiet?

-     Ņūdžersija. Okeānsitijas promenāde, Septītā iela. Viņš tur būs šovakar deviņos.

-    Es nezinu.

-     Deviņos. Izdari to manis dēļ, Viktor. Izdari man pakalpojumu.

-    Ak pakalpojumu, ko?

-     Izdari to manis dēļ, Viktor. Noskaidro to, noslēdz darījumu, izdari kaut ko, lai mans zēns varētu atgriezties mājās un atvadīties no manis. Lai viņš varētu atvadīties, jā gan. Un lai viņš savestu kārtībā savu dzīvi. Vai vari to izdarīt?

-     Domāju, ka tas ir ārpus advokāta prakses, Kalakosas kundze.

-    Atved viņu mājās, un pēc tam varēsi pateikt savam tēvam, ka mēs esam norēķinājušies.

Es iedomājos par to, kāpēc FIB vēl aizvien interesējas par Čārliju Kalakosu piecpadsmit gadus pēc tam, kad viņš ir aiz- mucis no tiesas. Viņa māte bija teikusi, ka Čārlijs esot zaglis. Un pirms ilga laika Čārlijs ar draugiem izstrādāja nelielu joku. Mikroautobuss ārpusē liecināja, ka tam vajadzēja būt vienam sasodīti labam jokam. Varbūt Čārlija senais joks un FIB dīvaini aktīvā interese par to solīja man kādu peļņu.

-     Zināt, Kalakosas kundze, - es noteicu pēc tam, kad biju visu to apdomājis, - šādos gadījumos, pat ja es to daru, lai kādam pakalpotu, es tomēr prasu avansu.

-    Kas ir avanss?

-    Naudu pa priekšu.

-    Ak tā. Tā tas ir, ko?

-    Jā, kundze, tā ir.

-    Ne vien grieķa seja, bet arī grieķa sirds.

-    Pateicos jums… man šķiet.

-    Man nav naudas, Viktor, it nemaz.

-    Man ļoti žēl.

-    Tomēr man ir kas tāds, kas varētu tevi interesēt.

Viņa lēnām piecēlās no gultas gluži kā līķis, kas augšām- ceļas no kapa, un grīļīgiem soļiem piegāja pie sekretāra telpas stūri. Saņēmusi visus spēkus, viņa atvēra atvilktni. Viņa izvilka laukā dažus lielizmēra žurnālus un atvēra ko tādu, kas izskatījās pēc dubultā dibena. Viņa iebāza tajā abas rokas un izvilka divas riekšavas ar zelta ķēdītēm, kas mirdzēja sveču gaismā, sudraba piekariņus, piespraudes ar rubīniem, pērļu kaklarotas, divas riekšavas ar pirātu dārgumiem.

-    Kur jūs to dabūjāt? - eš jautāju.

-    Tas palicis no Čārlza, - viņa noteica, nākdama man virsū, rotaslietām slīdot un krītot ārā no viņas rokām. - Viņš man to atdeva pirms ilga laika. Viņš teica, ka atradis to uz ielas.

-    Es nevaru to ņemt, Kalakosas kundze.

-    Te būs, - viņa teica, spiežot man to rokā, - ņem. Es taupīju gadiem ilgi Čārlija dēļ, nekad tam nepieskāros. Bet nu es esmu viņam vajadzīga. Tāpēc ņem. Netērē, kamēr viņš nebūs atgriezies, tas ir vienīgais, ko es prasu, bet ņem.

Es ļāvu tam visam iekrist manās rokās. Rotaslietas bija smagas un aukstas. Likās, it kā tās glabātu pagātnes smagumu, un tomēr es jutu, kas tā ir par bagātību. Tāpat kā zosu aknu pastēte plānā slānīti uz apziestas maizes šķēles, kā šampanietis, kas tiek dzerts no melnas augstpapēžu kurpītes, kā kliedzoši bezgaumīgas naktis un saulrieti pār Kluso okeānu.

-    Atved manu dēlu mājās pie manis, - viņa noteica, saķerdama manus žaketes atlokus un pievilkdama mani tuvāk, lai apdvestu ar savu sasmakušo, nāvei līdzīgo elpu. - Atved mājās manu dēlu, lai viņš var noskūpstīt manu veco, izžu- vušo seju un atvadīties no savas mātes.

3. nodala

Nākamajā pēcpusdienā es iegāju savā birojā vieglā solī par spīti tam, ka žaketes kabatas vilka uz leju trofejas.

"Derindžeres un Karla" kantoris atradās Divdesmit pirmajā ielā, uz dienvidiem no Riekstu ielas, zem lielas izkārtnes ar kurpi, kas norādīja apavu darbnīcas atrašanās vietu otrajā stāvā. Mēs bijām izvietojušies neizteiksmīgās telpās neizteiksmīgā mājā bez jebkāda pieminēšanas vērta iekārtojuma un vienu vienīgu darbinieci - mūsu sekretāri Elliju, kura atbildēja uz telefona zvaniem, pārrakstīja mūsu lietu izklāstus un kārtoja grāmatvedību. Es uzticēju Ellijai mūsu finanses, tāpēc ka viņa bija uzticama sieviete ar godīgu seju, veiksmīgs strikti katoliskas audzināšanas galarezultāts, turklāt kaut ko izkrāpt no mūsu firmas būtu tas pats, kas mēģināt izlūgties ko dzeramu mormoņu sanāksmē.

-    Ak, Karla kungs, jums ir atstāta ziņa, - Ellija sacīja, kad es gāju garām viņas rakstāmgaldam. - Zvanīja Slokuma kungs.

Es aši apstājos, iebāzu roku vienā no pietūkušajām žaketes kabatām, pagriezu galvu un palūkojos atpakaļ, itin kā būtu pieķerts kādā nedarbā.

-    Vai viņš pateica, ko vēlas?

-     Tikai to, ka viņam nekavējoties vajagot ar jums aprunāties.

Es iedomājos par FIB aģentiem mikroautobusā pie vecās sievietes dzīvokļa un neizbēgamo telefona zvanu, tiklīdz viņi būs noskaidrojuši, kas es esmu.

-    Daudz laika nebija vajadzīgs, - es noteicu.

-    Viņš īpaši uzsvēra vārdu "nekavējoties", Karla kungs.

-    Varu derēt, ka viņš to uzsvēra.

Kad biju nonācis savā kabinetā, es aizvēru aiz sevis durvis, apsēdos pie sava rakstāmgalda un piesardzīgi izvilku laukā ķēdītes un piespraudes, smago rotaslietu nešļavu, ļaujot tām patīkami izslīdēt caur maniem pirkstiem, veidojot nelielu un dārgu kaudzīti uz mana rakstāmgalda. Spilgtajā lampu gaismā tas viss izskatījās mazāk mirdzošs, pat nobružāts. Jādomā, ka vecā dāma nebija nodarbojusies ar dēla nelikumīgi iegūto bagātību spodrināšanu. Tobrid man nebija ne jausmas, cik tas varētu maksāt, un es arī neplānoju to drīzumā noskaidrot. Vismazāk man bija vajadzīga uzmanības pievēršana rotaslietām, jo manas īpašumtiesības uz neapšaubāmi zagto mantu varētu uzskatīt, mazākais, par šaubīgām. Nē, es negrasljos nevienam, pilnīgi nevienam stāstīt par to, ko vecā dāma man bija iedevusi.

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens. Es aši sastūķēju guvumu rakstāmgalda atvilktnē un aizcirtu to.

-    Ienāciet, - es uzsaucu.

Tā bija mana partnere Beta Derindžere.

-    Kas notiek? - viņa apjautājās.

-     Nekas.

Viņa palūkojās uz mani tā, itin kā redzētu cauri maniem meliem. Viņa piešķieba galvu.

-    Kur tu šorīt biji?

-    Izdarīju pakalpojumu savam tēvam.

-    Pakalpojumu tavam tēvam? Tas ir kas jauns.

-    Arī mani tas pārsteidza. Kāda veca dāma grib, lai es iesniedzu apžēlošanas lūgumu viņas dēla lietā.

-    Vai tev ir vajadzīga palīdzība?

-     Nē, tam vajadzētu būt pietiekami vienkārši, un tā ari būtu, ja EIB nebūtu aizdomīgi ieinteresējies par šo zelli.

-    Vai mums ir avanss?

-    Vēl ne.

-    Un tu to uzņēmies bez avansa? Kas ir atvilktnē?

-    Kādā atvilktnē?

-    Tajā, kuru tu aizcirti pirms manas ienākšanas.

-    Tikai papīri.

Viņa kādu brīdi nolūkojās manī, lai redzētu, vai ir vērts turpināt, nosprieda, ka nav, kas man bija īsts atvieglojums, un iemetās vienā no krēsliem pie mana rakstāmgalda.

Beta Derindžere bija mana labākā draudzene un partnere, un kā manai partnerei viņai bija visas tiesības uz pusi no Zanitas Kalakosas iedota honorāra. Ks te netēloju nekādu viltīgu kinovaroni, mani nebija padarījis traku zelta spīdums, un es negrasījos laupīt Betai viņai pienākošos daļu. Tomēr Betas ētika nebija tik viegli lokāma kā manējā. Ja viņa zinātu, ko Kalakosas kundze man ir iedevusi un no kurienes tas, visticamāk, nāk, viņa būtu jutusies spiesta nodot to visu attiecīgajām varasiestādēm. Viņa bija no tādām sievietēm. Es, gluži otrādi, nospriedu, ka dārglietas ir nolaupītas pirms ilga laika kādam bagātniekam, kuram zaudējumus jau atlīdzinājušas apdrošināšanas sabiedrības, tāpēc neredzēju nekādu iemeslu pretoties saviem Robina Huda impulsiem. Vai tad viņš nerīkojās tieši tā - neatņēma apdrošināšanas sabiedrībām un neatdeva advokātiem? Tāpēc dārglietām un ķēdītēm vajadzēja droši un slepeni palikt mana rakstāmgalda atvilktnē, līdz es atrastu iespēju, kā pārvērst tās skaidrā naudā, un man jau bija radusies doma, kā to izdarīt.

-    Pie manis pēcpusdienā atnāks kliente, un es gribu, lai tu ar viņu satiktos, - Beta noteica.

-     Maksātspējīga kliente?

-    Viņa ir samaksājusi, cik varēja.

-    Kāpēc man nepatīk tāds formulējums?

-    Varbūt labāk apspriedīsim avansu, kuru tu nedabūji no vecās dāmas?

-    Nē. Labi, turpini. Kas ar viņu atgadījies?

-    Viņu sauc Terēza Velmane. Viņa nogāja no ceļa un pazaudēja savu meitu.

-    Atstāja viņu nepiemērotā vietā, piemēram, pabāza zem gultas?

-    Zaudēja aprūpes tiesības, kas tika atdotas tēvam.

-     Un kas tas par ceļu, kas izraisījis tik pārspīlētu reakciju?

-    Alkohols un atstāšana novārtā.

-    Ak, ikdienišķās nepatikšanas.

-    Taču viņa ir mainījusies. Viņa izveseļojās un sameklēja jaunu darbu, jaunu māju. Man viņa šķiet iedvesmojoša. Un tagad viņa grib atgūt vismaz daļējas meitas aprūpes tiesības.

-    Un ko grib meita?

-    Es nezinu. Tēvs nevienam neļauj ar viņu sarunāties.

-    Un kāpēc mēs esam iesaistīti?

-    Tāpēc ka viņa ir sieviete, kura ir mainījusi savu dzīvi un tagad cīnās par savu meitu pret vīrieti, kuram pieder vara un nauda. Viņai ir vajadzīgs kāds, kurš palīdz.

-    Un šim kādam jābūt mums?

-    Vai tad tāpēc mēs nestājāmies juridiskajā fakultātē?

Es pametu skatienu uz savu rakstāmgalda atvilktni.

-    Patiesībā nē.

-     Viktor, es viņai pateicu, ka darīšu, ko varēšu, lai viņa atgūtu meitu. Man noderētu tava palīdzība.

Es to kādu brīdi apdomāju. Man nepatika šī lieta, itin nemaz nepatika. Es gribu teikt - kas gan var pateikt, kurš no vecākiem bērnam būtu labāks? Lai šo pienākumu uzņemas kāds cits. Taču Beta kādu laiku bija jutusies neapmierināta ar mūsu praksi. Viņa neko tieši nebija teikusi, bet es redzēju viņas iekšējo neapmierinātību. Es raizējos par to, ka viņa varētu izbeigt mūsu sadarbību, atrast kaut ko patīkamāku un atstāt mani ķezā. Es nedomāju, ka varētu vadīt firmu viens pats, un, godīgi sakot, nebiju pārliecināts, vai vispār to gribētu. Vienīgais, kas liktu man mēģināt to darīt, bija fakts, ka man nebija citur, kur iet. Tāpēc, ja palīdzība kāda no viņas līdzjūtības uzspiestajām lietām nozīmēja iespēju, kā paturēt savu partneri vienā laivā, tad man nebija lielas izvēles.

-    Labi, - es sacīju. - Es satikšos ar viņu.

-     Paldies, Viktor. Tev viņa patiks. Es to zinu. - Viņa uz brīdi apklusa. - Un ir vēl kaut kas.

-    Tas izklausās biedējoši.

-    Ir arī. - Viņa samulsumā novērsa skatienu. - Mani liek laukā no dzīvokļa.

-    Tas ir biedējoši. Vai tu pārāk skaļi spēlēji mūziku un de- joji?

-    Jā, taču tas nav tāpēc.

-    Esmu pārliecināts, ka varam saskrapstīt dividendes, lai nosegtu iekavētus īres maksājumus.

-    Tas nav nekas tamlīdzīgs. Patiesībā esmu samaksājusi iri līdz pat šai dienai, tici vai nē. Nelaime ir tāda, ka nekustamā īpašuma tirgus paplašinās. īpašnieks grib mājas iekšienē visu izjaukt, pārveidot katru stāvu greznā apartamentā un pārdot tos par nepieklājīgi augstām cenām. Man ir jāizvācas.

-    Kā ir ar tavu īres līgumu?

-    Tas beidzas pēc mēneša. Viņš man atsūtīja paziņojumu par izlikšanu.

-    Kad?

-    Es to saņēmu apmēram pirms mēneša.

-    Kāpēc tu man uzreiz nepateici?

-     Nezinu, laikam cerēju, ka tad, ja nepievērsīšu vēstulei uzmanību, tad nekas nenotiks. Tomēr notika gan, un izlikšanas datums tuvojas.

-    Un ko tad citi īrnieki?

-    Viņi visi gatavojas izvākties. Bet es negribu. Man patīk mans dzīvoklis, un es neciešu pārcelšanos. Vai ir kaut kas, ko es varētu iesākt?

-     Mēs varam par to pacīnīties. Grāmatas ir pilnas ar visādiem dīvainiem likumiem, kas regulē mājas īpašnieku un īrnieku attiecības. Mēs viņus aizkavēsim mēnešiem ilgi, sabojāsim visu darījumu ar luksusa dzīvokļiem un padarīsim viņu dzīvi nožēlojamu. Padarīt dzīvi nožēlojamu tādiem tipiem - tā ir puse prieka par to, ka esi advokāts.

-    Un kāda ir otra puse?

-    To es vēl neesmu noskaidrojis. Iedod man to izlikšanas paziņojumu, un es uzrakstīšu kādu sūdzību.

-    Paldies, Viktor, - viņa sacīja pieceldamās. - Es jau jutos labāk.

-     Neraizējies, Beta. Viss būs kārtībā.

Pie durvīm viņa pagriezās un veltīja man vārgu smaidu.

-    Es zināju, ka varu uz tevi paļauties.

Nabadzīte, es nodomāju, viņai tur stāvot ar cerību pilnu sejas izteiksmi. Viņai nāksies meklēt jaunu dzīvesvietu.

Kad viņa bija aizvērusi aiz sevis durvis, es atkal atvēru savu rakstāmgalda atvilktni, lai palūkotos vēlreiz. Tad es saņēmu visu savu drosmi un piezvanīju Slokumam.

-    Tu nupat esi iejaucies tur iekšā, Kari, - sacīja K. Lorenss Slokums, prokuratūras slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītājs.

-    Man nav ne jausmas, par ko tu runā, - es sameloju.

-     FIB panikā piezvanīja uz mūsu kantori, lai noskaidrotu, kas tu esi. Spriežot pēc FIB teiktā, šorīt tu esot apciemojis kādu Kalakosas kundzi.

-    Tiešām?

-     Neizliecies par pārgudreli, tas neko nedos.

-    Kāpēc viņi ir tik pārliecināti, ka tas biju es?

-   Kāpēc viņi ir pārliecināti? Ļauj man uzskaitīt visas iespējas. Pirmkārt, viņi tevi nofotografēja no novērošanas busi- ņa. Tad, kad tu biji iekšā, viņi sameklēja tavu mašīnu un pārbaudīja reģistrācijas numuru. Un tad viņi noskaidroja mobilā numuru, no kura tika izsaukta policija, Lai pārbaudītu viņu slēpni.

-    Ak tā.

-    Kas tev aiz ādas, Kari?

-    Patiesībā nekas. Es esmu nevainīgs kā jērs.

-    Kāpēc man ir aizdomas, ka tu melo?

-    Tev bija grūta bērnība, un tu tā arī neesi iemācījies uzticēties.

-    Par ko jūs ar veco dāmu runājāt?

-Advokāta un klienta attiecību noslēpums neļauj man izpaust sīkumus par manu sarunu ar Kalakosas kundzi.

Pauze.

-    No tā jau es baidījos.

-    Toties mani interesētu informācija par to, ko tu zini par viņas dēlu.

-    Par Čārliju Grieķi?

-    Nav vajadzības pielīmēt visiem aizvainojošas nacionāla rakstura etiķetes, Lerij.

-    Tā viņu dēvēja bandā. Čārlijs Grieķis.

-    Bandā?

-    Brāļu Variku bandā. Esi par to dzirdējis?

-     Nē.

-     Vietējā komanda, kas nodēvēta tās barvežu, divu psihopātu vārdā.

-    Un ar ko viņi nodarbojās?

-Ar dārglietu zādzībām. Viņi bija gluži izveicīgi, un viņu kontā bija jo daudzas laupīšanas un zādzības ar ielaušanos, ieskaitot vairākas pārdrošas dārglietu zādzības no greznām mājām rādiusā no Ņūportas Rodailendā lidz Maiamibīčai.

Viņu nometnes atradās šeit un Kamdenā, un tāpēc viņi bija mūsu pārziņā.

-    Vai viņi vēl aizvien ar to nodarbojas?

-     Brāļi ir izgājuši no ierindas, viens ir miris, bet otrs sēž Kamdenas cietumā. Tomēr apkārt klīst vēl daži bandas locekļi, kuri piekopj dažādus kriminālus nodarījumus pilsētas Ziemeļaustrumu rajonā. Tā vien šķiet, ka nespējam viņus savaldīt.

-    Bet kāpēc viņu lieta atrodas slepkavību izmeklēšanas nodaļā?

-    Izskatās, ka katru reizi, kad parādās liecinieks, kurš varētu kaut ko pateikt, viņš tiek atrasts peldam upē vai miris savā mašīnā. Kāds puisis atvēra savu bagāžnieku un dabūja sejā pilnu komplektu tērauda skrošu no pielādētas šautenes.

-     Nejauki.

-    Visa izmeklēšana, ieskaitot slepkavību izmeklēšanu, vēl aizvien nav izbeigta.

-    Un kā tur ir iesaistīts Čārlijs Kalakoss?

-    Viņš bija viens no sākotnējiem bandas dalībniekiem. Tika arestēts par neskaitāmām apsūdzībām pirms piecpadsmit gadiem, bet sadabūja drošības naudu un pazuda pirms tiesas. Kopš tā laika neesam no viņa dzirdējuši nevienu pīkstienu.

-    Tas neizskaidro to, kāpēc FIB vēl aizvien tik cītīgi viņu vaktē.

-     Ir viena federālā prokurore, vārdā Dženna Heševeja, kura ir acīmredzami apņēmusies tikt galā ar Variku bandu reizi par visām reizēm un uzskata, ka Čārlijs Grieķis ir atslēga visam. Tomēr man šķiet, ka šī Heševeja nez kāda iemesla dēļ grib tikt klāt Čārlijam, lai izspiestu no viņa kaut ko citu, kas vispār nav saistīts ar Variku lietu.

-    Tas ir dīvaini. - Nelielais jociņš? - Vai tev ir kādas aizdomas, kas tas varētu būt?

-    Nekādu, bet viņa man uzdzen drebuļus. Interese ir pārāk liela, lai tur nekas neslēptos. Ikviens, kas nonāks starp

Čārliju un šo Džennu Heševeju, tiks samalts miltos, tici man. Tev vajadzētu labi apdomāt, pirms ķerties pie ši idiņa lietas.

Es pārdomāju viņa sacīto. Tad atvēru atvilktni un ielūkojos iekšā.

- Patiesību sakot, Lerij, - es sacīju, - man nav izvēles iespēju.

-    Tikai nesaki, ka es tevi nebrīdināju.

-    Es tikai gribu izdarīt pakalpojumu.

-    Pakalpojumu?

-    Savam tēvam.

Viņš iesmējās.

-    Tagad es skaidri zinu, ka tu melo.

Kad biju nolicis klausuli, vēlreiz aplūkoju trofejas savā atvilktnē. Droši vien tā jūtas Donalds Tramps, kad viņš nostājas pie loga savos augšstāva apartamentos ar sievu, modeli, pie sāniem un nolūkojas uz visām ēkām, kas viņam pieder. Varbūt ari nē, bet es sajutos sasodīti labi. Tagad man bija labāka nojausma par to, no kurienes ir nākuši šie dārgumi: no savrupmājām Ņūportā vai piejūras vasarnīcām Mai- ami. Jā, es zināju, no kurienes tie ir nākuši, un zināju ari, kurp tie dosies. Es sameklēju savu rakstāmgalda atslēgu lielajā saišķi un cieši aizslēdzu atvilktni.

Tagad man bija atlicis vien izdomāt, kā dabūt jauko Čārliju mājās. Tur nebija nekā tāda, ar ko es nevarētu tikt galā, es nospriedu, un tā nebija pēdējā reize šajā lietā, kad es pamatīgi kļūdījos.

4. nodala

- Es esmu mainījusies, Karla kungs, - sacīja Terēza Vel- mane. - Jums man jātic.

Bet kāpēc? Kāpēc man vajadzēja tam ticēt? Tāpēc ka viņa bija skaista un labi ģērbusies, un kleita cieši apkļāva viņas gurnus? Tāpēc ka viņa berzēja savas koptās rokas, izrādot savus godīgos nodomus? Tāpēc ka viņas acis un balss lūg- tin lūdzās, lai es noticētu ikvienam vārdam, kas nāca no viņas mazās mutītes? Jāatzīst, ka tas viss bija ļoti pārliecinoši, tomēr ar to nepietika, lai izgaiņātu manas šaubas.

Tobrīd es patiešām stipri šaubījos par iespēju, ka šajā pasaulē cilvēks pēc pusaudža gadiem var īsti izmainīties. Mēs visi esam sava rakstura gūstekņi un nespējam mainīt savu patieso dabu. Apgalvojums, ka mēs esam mainījušies, nozīmēja, ka mainījušies ir tikai mūsu dzīves apstākļi. Ielieciet mūs atkartoti situācijā, kad esam pieļāvuši iepriekšējo muļķību, un mēs visi atgriezīsimies tajā pašā punktā, kur esam bijuši agrāk. Lūk, kam es ticēju, un tas nozīmēja, ka īsti neticu Terēzai Velmanei.

-    Es atzīstu, ka pagātnē esmu pieļāvusi kļūdas, - viņa sacīja. - Taču esmu mainījusies, un esmu sava bērna māte, tāpēc viņai jābūt kopā ar mani.

Mēs atradāmies mūsu visai nožēlojamajā apspriežu telpā. Beta sēdēja līdzās Terēzai Velmanei pie galda un bija pieliekusies uz priekšu, izrādot viņai savu atbalstu. Es stāvēju stūrī, nepārliecinoši sakrustojis rokas. Jūs droši vien teiktu, ka mēs spēlējām labo un slikto advokātu, bet patiesībā mēs nemaz nespēlējām.

-    Labāk sāciet no paša sākuma, Terēza, - es sacīju. - Pastāstiet mums par savas meitas tēvu.

-    Viņu sauc Bredlijs Hjūits. Es viņu satiku, kad man bija divdesmit gadu un es strādāju Toļ/ota autosalonā. Viņš ienāca, gribēdams nopirkt Lexus, kādu laiku papļāpāja ar mani, gaidīdams pārdevēju, un tovakar man piezvanīja. Man nebija atļauts satikties ar pircēju, tomēr es nespēju atteikt. Viņš bija gara auguma, izskatīgs, viņam bija nauda, un viņš labprāt to tērēja. Bija aizraujoši ar viņu būt kopā.

-    Tātad jūs piesaistīja viņa iekšējais skaistums.

-    Bs biju jauna, Karla kungs, un nekad agrāk nebiju satikusies ar tādu puisi kā viņš. Kā viņš runāja, kā ģērbās, kā pieskārās man - reizē maigi un noteikti. Viņš bija vecāks, daudz ko zināja, valkāja uzvalkus, kas bija tikpat dārgi kā viņa mašīna. Tolaik es dzīvoju mājās vecāku paspārnē un plēsos ar viņiem kā suns ar kaķi. Brcdlijs manās acīs bija iespēja izrauties. Viņš man atrada jauku dzīvoklīti, palīdzēja maksāt īri, un kādu laiku viss bija brīnišķīgi, līdz piepeši viss mainījās.

-    Tā tas parasti notiek, - es noteicu.

-     Mēs gandrīz katru vakaru ballējāmies kopā ar viņa draugiem, dzērām, dejojām. Mēs pavadījām fantastiskas brīvdienas kopā ar viņa veco koledžas draugu. Viņa kompānijā bija traki naudas izšķiedēji. Šampanietis un omāri, un jā, narkotikas, taču tās nebija stipras narkotikas, nekā pārmērīga. Tikai prieka pēc. Bredlijs bija jautrs un apburošs, izņemot reizes, kad kļuva nikns un vardarbīgs. Sākumā es daudz neievēroju šo viņa otro pusi, bet pēc kāda laika tā kļuva aizvien izteiktāka. Dažreiz, par kaut ko sadusmojies, viņš varēja iesist - savureiz ar vārdiem un visu priekšā, bet citreiz, kad mēs bijām vieni, ar dūri.

-    Vai kāds redzēja, ka viņš jūs sit?

-    Nē, Bredlijs bija pārāk piesardzīgs, lai to pieļautu. Un pēc tam viņš vienmēr nožēloja. Viņš bija gluži apburošs, kad atvainojās.

-    Ar ko viņš īsti nodarbojās?

-    Ar celtniecību, bet viņš nav strādnieks. Viņš valkā uzvalkus, noslēdz darījumus ar sava koledžas drauga palīdzību un iekustina projektus. Viņš dabū daļu no kopējās projekta summas par to, ka sastutē visu kopā.

-    Labs darbs, ja tādu dabū.

-    Viņam bija savi kāpumi un kritumi. Katru reizi, kad viņam darbā radās problēmas, es iemanījos viņam netuvoties, citādi man nācās mēnesi aizkrāsot savus zilumus. Man vēl aizvien bija jautri, es dzīvoju tā, kā nekad nebiju cerējusi dzīvot, kopā ar vīrieti, kuru es domāju mīlam, lai arī ne vienmēr viņš pret mani izturējās labi. Un tā tas turpinājās, mierīgi un omulīgi, un mazliet bīstami, līdz es paliku stāvoklī.

-    Kā Bredlijs reaģēja? - Beta iejautājās.

-     Patiesībā viņš daudz nereaģēja. Viņš gaidīja, ka es izdarīšu abortu. Viņš sarunāja vizīti un parūpējās par naudu. Taču es negribēju abortu. Es gribēju bērnu.

-    Kāpēc? - es apvaicājos.

-    Es nezinu.

-    Lai paturētu Bredliju? Lai tiktu pie viņa naudas? Kāpēc jūs gribējāt bērnu, Terēza?

-    Nezinu. Tas bija bērns. Es allaž biju gribējusi bērnu un negribēju no viņa atbrīvoties kā no veca svītera vai kā tamlīdzīga.

-    Labi, - noteica Beta. - Saprotu.

Es palūkojos uz savu partneri. Vai viņa patiešām saprata šāda veida ilgas? Vai šī iemesla dēļ viņa pēdējā laikā izskatījās nomākta, vai arī es biju stulbenis, iedomājoties, ka izskaidrojums ir tik vienkāršs?

-    Turpini, Terēza, - Beta pamudināja.

-    Viņš centās mani pārliecināt, kliedza un pat iesita man, bet es biju apņēmīga un viņš nespēja mani pierunāt. Kad Bredlijs to beidzot apjēdza, viņš vienkārši izbeidza.

-    Izbeidza censties jūs pārliecināt?

-   Jā, un arī satikties ar mani. Viņš gluži vienkārši pazuda no manas dzīves. Es uzvedos labi, pārstāju dzert, rūpējos par sevi, un ar ģimenes atbalstu man piedzima skaista meitiņa, Bella. Un kādu laiku mēs bijām laimīgas.

-    Vai viņš maksāja uzturlīdzekļus? - es jautāju.

-    Šad un tad, kad es zvanīju un sūdzējos, viņš man deva mazliet naudas Bellas vajadzībām, taču ar to nepietika. Es vēl aizvien dzīvoju vecajā dzīvoklī, ko nevarēju atļauties, un man nebija viegli iet uz darbu, ja nācās rūpēties par bērnu. Kad autosalonā nolēma mani atlaist, kļuva vēl grūtāk. Es neesmu īpaši prasmīga. Tāpēc spēru visizmisīgāko soli, kādu vien spēju izdomāt.

-    Un kāds tas bija, Terēza?

-    Es noalgoju advokātu.

Es negribot sarāvos.

-    Un kas no tā iznāca?

-    Nekas labs. Mēs iesniedzām tiesā prasību par uzturlīdzekļiem. Bredlijs iesniedza pretprasibu, prasot aizgādnību, kas mani saniknoja, jo pirms tam viņš nekad nebija izrādījis nekādu interesi par Bellu. Un tad notika nejauks pavērsiens.

-    Kā? - es jautāju.

-    Tur bija nelegāla vienošanās. Jā, man agrāk bija problēmas: es pārāk daudz dzēru; un tas bija paradums, kas bija saglabājies kopš manas dzīves kopā ar Bredliju. Es lietoju ari uzmundrinošās narkotikas kopā ar cilvēkiem, ar kuriem Bredlijs bija mani sapazīstinājis. Un jā, dažas reizes es biju viņu atstājusi vienu uz īsu laiku, kad varbūt man nebūtu vajadzējis to darīt, taču tas nebija tik nopietni, lai tiesa man atņemtu manu bērnu.

-    Tomēr viņi to izdarīja, - es sacīju.

-     Viņi to gribēja no paša sākuma. Pirms noklausīšanās mans advokāts teica, ka situācija izskatās drūma, ka tiek apspriests jautājums par kriminālapsūdzības izvirzīšanu, ka vareni spēki darbojas pret mani. Viņš mani mudināja noslēgt vienošanos.

-    Vareni spēki?

-     Bredlijam ir ietekmīgi draugi.

-    Un jūs atteicāties no aizbildnības?

-     Ārpus tiesas zāles es devos tiešā ceļā pie Bredlija un lūdzos, lai viņš izbeidz. Visu Bredlija atbalstītāju priekšā es stāvēju un lūdzos. Bet Bredlijs tikai stāvēja ar dusmās sastingušu seju. Iespēja, ka mana meita, mana Bella varētu nonākt pie tik nikna un vardarbīga cilvēka, šķita neticama. Bet advokāts man teica, ka citas izejas neesot. Tā bija nelegāla vienošanās.

-    Ar ģimenes lietu tiesnesi? Vai to jūs gribat teikt?

-   Jā, esmu par to pārliecināta. Spiedienu izdarīja viņa koledžas draugs.

-    Un tāpēc bez noklausīšanās jūs atdevāt savu meitu.

-    Es biju vāja, bet viņš stiprs.

-    Vai jūs dabūjāt naudu?

-    Mums bija finansiāla vienošanās.

-     Un tagad, kad esat pārdevusi savu bērnu, jūs gribat viņu atgūt.

-    Tā tas nebija. Un es ārstējos, Karla kungs. Man ir jauns darbs. Esmu smagi nopūlējusies, lai ievirzītu savu dzīvi sliedēs. Viņai jābūt kopā ar mani.

-    Es iesniedzu lūgumu mainīt aizbildnības noteikumus, - sacīja Beta. - Tiesas sēdei jānotiek nākamās nedēļas beigās.

-    Ko īsti jūs gribat panākt, Terēza?

-    Es gribu redzēt savu bērnu, būt kopā ar viņu.

-    Mēs pieprasām abu pušu aizbildnību, - Beta paskaidroja.

-     Bredlijs nebija slikts tēvs, - sacīja Terēza, - bet meitenītei ir vajadzīga māte, vai jūs tā nedomājat?

-    Kas ir Bredlija advokāts?

-    Vai atceries Arturu Galiksenu no Dibē lietas? - apjautājās Beta. - Viņš pārstāv tēvu un ir cieši apņēmies panākt, lai Bredlijam nebūtu jādala aizbildnība un lai Terēza pat neredzētu bērnu.

-    Kādi pierādījumi mums jāiesniedz?

-     Terēza liecinās, - sacīja Beta. - Terēzas jaunais darba devējs. Viņas narkotiku analīzes no atveseļošanās centra būs tīras. Mēs varam pierādīt, ka viņa ir mainījusies.

-    Mēs to varam?

-    Tu vari, - Beta noteica.

-    Terēza, kāpēc jūs vērsāties pie Betas? - es apjautājos.

-    Sieviešu grupa, kuru es apmeklēju, ieteica viņu. Viņas teica, ka Beta izurbsies tam cauri manis dēļ.

-    Varu derēt, ka viņas tā teica. - Izsūcējas paliek izsūcējas, es nodomāju. - Tomēr esmu pārliecināts, ka ir daudz advokātu ar lielāku pieredzi ģimenes lietās nekā Betai un ka viņi būtu ar mieru uzņemties jūsu aizstāvību.

-    Es mēģināju. Neviens to neuzņēmās. Viņi teica, ka man neesot pietiekami daudz naudas. Viņi teica, ka man neesot stabilas pozīcijas. Bet patiesībā visi advokāti gluži vienkārši baidījās nostāties pret Bredliju.

-    Kāpēc?

-    Viņa draugu dēļ.

-    Jo īpaši viņa vecā koledžas čoma dēļ.

-    Tieši tā.

-    Tas ir viņš, kurš sagādā Bredlijam visus tos līgumus, viņš ir vienojies ar tiesnesi par aizbildnības lietas izšķiršanu, viņš ir iebiedējis pusi advokātu kolēģijas. Vai jums nebūs iebildumu pavēstīt man, kas viņš ir, vai arī man vajadzēs to uzminēt?

-    Vai jūs ari tiksiet iebiedēts, Karla kungs?

-    Terēza, iebiedēšanas ziņā es esmu kā ziloņu bars: mani var iedzīt šausmās pelīte. Esmu pārliecināts, ka Bredlija vecais koledžas čoms ir lielāks par peli.

-    Tas ir mērs, - sacīja Beta.

-    Nu, protams, - es noteicu. - Vai varu uz brīdi aprunāties ar tevi ārpusē, Beta?

Gaitenī, aiz aizvērtām apspriežu zāles durvīm, es uzmetu Betai skatienu. Jūs jau zināt, tādu skatienu, kādu māte jums uzmet tad, kad jūs esat atstājuši atgrieztu vannas krānu,

līdz ūdens appludina dzīvojamās istabas griestus, sabojājot kafijas galdiņu un izraibinot paklāju, - tieši tādu skatienu.

-    Ko tu dari? - es jautāju.

-    Viņai kāds ir vajadzīgs.

-    Skaidrs, ka viņai kāds ir vajadzīgs, viņa ir mēslos līdz ausīm, bet kāpēc viņai esam vajadzīgi mēs?

-    Tāpēc ka neviens cits nav tik liels muļķis, lai uzņemtos šo lietu.

-    Tātad tu apelē pie mana iedzimtā stulbuma, kas ir apgriezti proporcionāls manai alkatībai vai zemajiem morāles standartiem.

-    Pilnīgi pareizi.

-    Tas ir īsts lapseņu midzenis, tu taču to zini, vai ne?

-    Jā, - viņa noteica ar viltīgu smaidu.

-    Un tam nav nekā kopīga ar to, ka tu identificējies ar mazu meitenīti, kurai ir atņemts viens no vecākiem?

-    Es nezinu, varbūt es iekritu uz pazudušiem bērniem.

-    Viņa ir kopā ar savu tēvu.

-    Izklausās, ka viņš ir pasists.

-    Jā, izklausās gan, ja vien var uzticēties mūsu klientes sacītajam.

-    Es uzskatu, ka Terēza ir pelnījusi otru iespēju, - Beta noteica. - Mēs visi esam pelnījuši otru iespēju, Viktor. Un viņa ir mainījusies.

-    Vai tiešām?

-    Es tā domāju.

-     Jādomā, ka to mēs uzzināsim. Labi, pasaki viņai, ka mēs darīsim, ko varēsim, - es ielūkojos pulkstenī, - bet nu gan man ir jāskrien.

-    Aizraujoša satikšanās?

-    Kā tad, - es atbildēju, - ar kaiju.

5. nodala

Čārlijs Grieķis mani atrada.

Es biju atbalstījies pret treliņiem ielas malā Oušensitijā, Ņūdžersijā, iepretī saldējuma kioskam pie Septītās ielas nobrauktuves. Gaiss bija mitrs un sāļš, lētu bāru reklāmas izkārtņu izgaismots, panorāmas rats kustējās un kaijas lidinājās apkārt. Mazi bērni spiedza, vilkdami vecākus uz izklaižu parka pusi, puikas sērfotāju veikaliņā pirka dēļus braukāšanai pa smiltīm. Tatera slavenie svaigi sagrieztie kartupeļu salmiņi, Džonsona popkorns, golfs, dzīvi krabji piedevām visam. Ak, vasara pie jūras, tā nevar neatsaukt prātā saldās atmiņas par idillisko bērnību, tikai tās nebija manas atmiņas un nebija mana bērnība.

-    Tu esi Karls? - iejautājās piesmakusi un aprauta balss ar Filadelfijas Ziemeļaustrumu rajona akcentu.

Es pagriezos un ieraudzīju maza auguma vecu vīru ar īsām rokām, kurš bija nostājies man līdzās. Viņa piere bija manu elkoņu augstumā. Viņam varēja būt pāri sešdesmit gadiem, un, spriežot pēc visa, tie varēja būt sešdesmit smagi gadi. Viņa galva bija liela, apaļa un plikpauraina, acis piemiegtas, rūtainie šorti sajozti virs vidukļa. Un viņš valkāja baltas zeķes un sandales.

-    Es esmu Karls, - es atbildēju.

-    Varbūt tev vajadzēja saģērbties tā, lai saplūstu ar pūli?

-    Vai jūs mani pazītu, ja es nebūtu uzvalkā?

-     Varbūt arī nē, bet jēzīt. - Vīrs pagrieza galvu un nozi- bināja acis. - Ikviens dulburis uz ielas ir tevi ievērojis.

-    Ļaujiet man pateikt, Čārlij. Pat šeit mans uzvalks izskatās mazāk aizdomīgs par jūsu šortiem.

-     Tās ir bermudas, - viņš noteica, pavilkdams augstāk siksnu. - Kola universālveikalā ir izpārdošana.

-     Par to es nešaubos.

-     Vai tev sekoja? Tu pārbaudīji, lai pārliecinātos, vai tev neviens neseko?

-    Kurš lai man sekotu?

Viņš atkal pagrieza galvu sānis.

-     Izbeidz uzvesties kā kretīns.

-    Es pārbaudīju, pirms izbraucu no pilsētas, un pēc tam, kad apstājos šosejas pieturvietā un aplūkoju ceļu. Viss bija tīrs.

-    Labi. - Klusums. - Kā jūtas mana māte?

-    Viņa mirst.

-    Tā vecā pipardoze tēlo mirēju jau gadiem ilgi.

-    Viņa izskatījās diezgan slikti.

-    Vai kādreiz esi viņu redzējis izskatāmies labi? Tici man, viņa vēl pagūs iespļaut manā kapā, pirms atdot galus.

Viņš saraustīja savus šortus, līdz tie atradās zem krūtīm, un nopētīja apkārtni.

-    Gribi zināt, kāpēc es aizbēgu no viņiem pirms visiem šiem gadiem? Viņi netaisījās mani iesēdināt pamatīgi, un man nevajadzēja raizēties par laiku. Bet viņa būtu nākusi katrā apmeklējumu reizē un sēdējusi man pretī, un skatījusies uz mani cauri organiskajam stiklam. Es būtu izdarījis pašnāvību, nenosēdējis ne pusi termiņa.

-    Viņa grib, lai jūs atgrieztos mājās.

-    Es zinu, ka viņa to grib.

-Un?

-    Vai viņa tev pateica, kas mani sagaida?

-    Viņa man šo to pastāstīja. No apgabala prokurora es uzzināju vēl šo to.

-     Man atgriešanās mājās nebūs nekāds izpriecas brauciens. Un ne tikai termiņa dēļ, kuru viņi man uzgrūdis. Tas būtu brīnums, ja es to pārdzīvotu.

-    Vai jūs runājat par brāļu Variku bandu?

-     Klusu, labi? Ak kungs, vai tu gribi, lai mani nobeigtu tepat uz vietas?

-      Tas ir smieklīgi, Čārlij, bet es nespēju saskatīt jūsos gangsteri.

-    Nu, ne jau visi ir būdīgi. Skaidrs, ka es neesmu nekāds milzis, bet Meijers Lanskis arī tāds nebija.

-    Pat Meijers Lanskis bija garāks par jums.

-    Tas bija tikai salīdzinājums. Es šo to pieprotu, nedomā, ka neprotu.

-    Tad kāpēc Variku puiši ir tik nikni uz jums?

-    Varbūt es šo to pateicu dažiem cilvēkiem. Paklau, es gribētu vienu saldējumu. Vai vari atnest man saldējumu?

Es uz brīdi sakniebu lūpas un tad noteicu:

-    Skaidrs. Ar kādu garšu?

-     Vaniļas. Un neaizmirsti karameļu skaidiņas. Man patīk, ja tās ir dažādās krāsās. Tas piešķir svētku sajūtu. It kā tev mutē notiktu ballīte.

-    Sarunāts.

-    Un lai tas būtu labi liels, - viņš noteica.

Es atrāvos no treliņiem un nostājos rindā pie saldējuma kioska. Man vajadzēja uz kādu laiku atbrīvoties no kašķīgā Čārlija. Nevarētu teikt, ka Čārlijam bija, par ko kašķēties, atskaitot māti, kura viņu gaidīja. Bet, ja viņš nolems turpināt bēguļot, man nāksies atdot atpakaļ trofeju kaudzi, kas atradās manā atvilktnē. No otras puses, ņemot vērā FIB aktīvo interesi un to, ko Čārlijs bija licis manīt par saviem agrākajiem draugiem, iespējams, ka visiem būtu labāk, ja Čārlijs paliktu bēgļa statusā.

-    Tev negaršo saldējums? - apjautājās Čārlijs, kad biju viņam atnesis porciju, kas bija gandrīz tik liela kā puse no viņa paša.

-    Katru reizi beigās tas nopil uz manām kurpēm.

-      Tev vajadzētu nopirkt sandales. Tad viss slapjums izsūksies cauri.

-    Paklausieties, Čārlij, - es ierunājos. - Ko es te daru? Izklausās, ka atgriešanās mājās ir pēdējais, ko jūs gribētu darīt.

-    Jā, es zinu, bet tu zini.

-    Ko es zinu?

-    Runa ir par manu māti. Viņa apgalvo, ka gribot no manis atvadīties. Apgalvo, ka tas izpirkšot visu, ja viņa dabūs mani redzēt pēdējo reizi.

-    Un ko jūs par to domājat?

-    Es domāju, ka man ir apnicis bēguļot. Un es nedzīvoju Railija dzīvi, zini?

-    Un kas irtas Railijs?

-     Kāds puisis, kuram nav jādzīvo katru nedēju citā nobružātā īres dzīvoklī un jāslauka grīdas, kurš gaida pensiju, jo viņam ir sociālā apdrošināšana, kurš negaida klauvējienu pie durvīm, kas nebūtu saistībā ar īres maksu vai žurkām, bet kaut ko ļaunāku.

Kāds tēvs pieveda savus trīs dēlus pie soliņa treliņu malā, lai viņi apēstu savus našķus. Bērnu sejas bija notrieptas ar šokolādi, jaunākais par kaut ko raudāja, vidējais dunkāja vecāko, bet tēvs viņus visus ignorēja un pavērtu muti blenza uz nepilngadīgu meiču, kas slāja garām. Ak, tēva laime!

-    Vai tu varēsi parūpēties par mani? - Čārlijs apjautājās.

-    Es nezinu.

-    Mana māte teica, ka varēsi. - Viņš nolaizīja savu saldējumu. - Viņa teica, ka tu to nokārtosi.

-    Es nezinu, vai to spēšu. Tas ir mazliet sarežģītāk, nekā viņai varētu likties. - Es paraudzījos uz ģimenīti. - Paiesimies pa pludmali, - es ierosināju.

-    Es negribu iet uz pludmali, - Čārlijs atbildēja. - Neciešu, ja smiltis sabirst zeķēs. Tās rīvē man pirkstus.

-     Nedaudz lielāka nošķirtība varētu būt īstā atslēga, vai jums tā nešķiet?

Čārlijs atkal nogrozīja galvu uz visām pusēm, nopētīja tēvu ar trim puikām mums vienā pusē un jaunu pārīti otrā. - Jā gan, - viņš sacīja. - Kāda runa.

Mēs nokāpām pa koka kāpnēm līdz pludmalei. Pa ceļam Čārlijs paklupa un sasvērās uz priekšu. Kad viņš saķēra metāla margas, vaniļas gabals no viņa saldējuma atdalījās un izsmērējās pa kāpnēm.

-    Ak tu jēzīt, - viņš noteica. - Mans saldējums. Es neciešu, ja tā gadās.

Tur nu viņš stāvēja, bēdīgi lūkodamies uz savu nu jau tukšo saldējuma glāzīti un balto peļķi sev zem kājām. Šajā brīdī, gaismai krītot no promenādes viņam aiz muguras un padarot viņu par apaļu, plikpaurainu siluetu, viņš izskatījās pēc pārauguša zīdaiņa, kurš grasās izplūst asarās.

-    Vai gribat, lai es jums nopirktu citu?

-    Vai tu to izdarīsi? Tiešām? Tiešām?

-    Tiksimies ūdens malā.

Čārlijs mani gaidīja pie paša ūdens, akmens mola priekšā. Jūra bija melna, fosforescējošu putu līnijas cēlās un krita tumsā. Mums aiz muguras no promenādes nākošās skaņas kļuva gaistošas, itin kā nāktu no kāda veca tranzistora.

-     Kāpēc FIB vēl aizvien tevi medī, Čārlij? - es apjautājos pēc tam, kad biju atdevis viņam vafeļu glāzīti un viņš nosūkāja pusi saldējuma, lūkodamies okeānā.

-     Varbūt tas ir kaut kas, ko es esmu izdarījis pirms ilga laika.

-    Kaut kas saistībā ar Variku bandu?

-     Nē, - viņš atbildēja. - Kaut kas no agrākiem laikiem. Kad es vēl aizvien biju legāls un centos sevi pierādīt mātei. Kaut kas, ko es izdarīju ar četriem saviem draugiem, ar kuriem kopā biju izaudzis. Kaut kas, ko mēs izstrādājām.

-    Mazs jociņš?

-    Jādomā, ka to tā varētu dēvēt.

-Kad?

-    Gandrīz pirms trīsdesmit gadiem. Tas ir garš stāsts.

-    Man ir laiks.

-    Es nevaru par to stāstīt.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc ka nekādā gadījumā negribu iegāzt veco komandu. Variku puiši, viņi var kaut sapūt ellē. liet vecā banda ir īstāka ģimene par paša ģimeni, ja tu saproti.

-    Pastāsti man par viņiem.

-    Kas tur ko stāstīt? Mēs visi pieci kopā uzaugām.

-    Kā brāļi.

-    Skaidrs, tādi mēs bijām. Viens no viņiem bija Ralfijs Desa, kurš dzīvoja tikai dažas ielas tālāk par mani. Lielāks par visiem, ko tu jebkad esi redzējis, ciets kā nagla. Un tās baumas, kuru dēļ viņš bija tā iesaukts, tās nebija nekādas baumas. Viņš bija īstas šausmas sporta nodarbībās. Visi tie sīkie ar saviem mazajiem krāniņiem, kuriem nācās mazgāties, skatoties, kā viņa milzīgais, spalvainais rīks rēgojas šiem sejā. Ar to pietika, lai visai klasei vajadzētu gadiem ilgi ārstēties no mazvērtības kompleksiem. Ralfijs Desa.

-    Vai viņš vēl aizvien ir dzīvs?

-     Kas to lai zina? Kas lai zina par viņiem visiem? Tur bija ari Hjūgo no tās pašas ielas, kur Ralfs, īsts negantnieks, kurš to vien darīja, kā prātoja, kā izvilināt pa kādam piecītim no otra puiša kabatas. Un Džojs Praids, kurš dzīvoja robežjoslā starp mūsu rajonu un Frenkfordu. Džojs bija traks uz mašīnām un pilnīgi nenormāls - jādomā, toreiz tas bija vajadzīgs, ja tu biji melnais un sagājies ar baltajiem. Tomēr tas bija Tedijs Prāvics, ebreju puika no pagalma otras puses, kurš padarīja mūs par ko vairāk, nekā mums bija tiesības būt. Tas, ko mēs izdarījām, - viņš mūs pārliecināja par to, ka mēs to varam.

-    Ko varat?

-     To izstrādāt.

-     Ko izstrādāt?

-    Es nevaru par to runāt, - noteica Čārlijs.

-    Nu beidz, Čārlij. Ko jūs tur izstrādājāt?

-    Paklau, tas nav svarīgi. Es nepļāpāšu par to. Man ir savs goda kodekss, vai zinies. Un arī noslēpumi, pamatīgi tumši, ja tur ieskatās. Viņi nedabūs to, ko grib dabūt.

-    Es runāju ar apgabala prokuroru. Viņi tev kaut ko nometis par Varika bandas atlieku nodošanu, bet federāļi acīmredzami meklē ko citu.

-    Es par to nešaubos ne mirkli. Un teiksim tā: lai arī ko viņi meklētu, es varu tam uzlikt savu ķepu.

-Kam?

-    Vai tam ir nozīme? Es zinu, kur tas ir, tas, ko viņi vēl aizvien meklē.

-    Ja tas ir tiesa, es varētu kaut ko izdomāt.

-    Vai tas ļaus man atgriezties mājās un atvadīties no mātes tā, lai nezaudētu savu pakaļu vai nesapūtu cietumā?

-    Es varu mēģināt sarunāt tev darījumu un aizsardzību, ja tas ir tas, ko tu vēlies. Varbūt pat nomitināt tevi kaut kur Arizonā ar jaunu identitāti.

-    Arizonā?

-    Tur ir skaisti.

-     Karsti.

-    Toties tas ir sauss karstums.

-    Tas izdziedēs manu deguna iekaisumu.

-    Tieši tā.

-    Es ilgojos pēc viņas.

-    Pēc tavas mātes?

Viņš pagriezās pret mani, un likās dīvaini, kā šis vecais virs ēnā var atgādināt mazu bērnu. No promenādes krītošā gaisma sariesās viņam acīs un tad sāka ritēt lejā pa vienu vaigu.

-    Ko tad tu domā? - viņš iejautājās. - Viņa ir mana māte.

-    Labi, - es atteicu.

-    Viņa mirst. Es esmu par vecu, lai turpinātu bēguļot. Esmu noguris. Un esmu mainījies.

-    Tu arī?

-    Es vairs neesmu tāds karstgalvis kā agrāk. Vai tu to vari izdarīt? Vari noorganizēt to darījumu? Vai vari dabūt mani mājās?

Un tad es to sajutu - emociju uzplūdu, kas lika nodrebēt manam zodam un atstāja mani bezpalīdzīgu viņa vēlmes priekšā. Ja advokāta darbā ir kas tāds, kas man dabiski padodas, tad tā ir iejušanās klienta ādā. Jā, es biju saņēmis avansu, kas sildīja manu iztēli naktīs, un es uzskaitīju savas nostrādātās stundas ar baņķiera rūpību, taču mans dzinējspēks nebija nauda, vismaz tagad vairs ne. Godīgi sakot, tādā veidā, kādā pildījās mana prakse, es varētu nopelnīt vairāk, strādādams par pārdevēju Meisija universālveikala kaklasaišu nodaļā. Poliesters ir jaunais zīds, ticiet man, un šī sarkanā krāsa fantastiski piestāv jūsu acīm. Izmisis klients - tā bija degviela, kas mani dzina uz priekšu, un Čārlijs Kalakoss neapšaubāmi bija izmisis. Iezīmēts vīrs, bēglis, kuru vajā cilvēki abās likuma pusēs un kurš izmisīgi vēlas izlīgt ar savu māti, kas viņu ir mocījusi visu mūžu. Un tagad viņš man lūdza, lai dabūju viņu mājās.

-    Es varu mēģināt, - sacīju.

-    Labi, - viņš atbildēja. - Tad pamēģini.

-    Kā es ar tevi sazināšos?

-    Ja gribi ar mani aprunāties, aprunājies ar manu māti. Viņa ir vienīgā, kam esmu uzticējis telefona numuru.

-    Labi. Tomēr man ir jāzina vairāk. Tev vajadzēs man pateikt, ko īsti FIB meklē.

-    Vai man ir izvēle?

-    Tikai ne tad, ja gribi, lai man būtu kāda svira, - es sacīju.

-    Tas bija sīks darbiņš.

-    Ne visai sīks, ja reiz FIB vēl aizvien to izmeklē.

-     Varbūt tādā ziņā tas nebija tik mazs. Tur bija blondīne, kuru es drāzu toreiz, kad man vēl bija spēks kaulos. Viņu sauc Erma.

-    Jau vārds vien uzdzen man drebuļus.

-     Viņa bija liela un skaista, tāda Erma bija. - Smaida atblāzma, lepnuma sārtums, atceroties vienu spilgtu brīdi no bērnišķīgu zaudējumu pilnas dzīves. - Tāpat kā tas, ko mēs nospērām.

Es blenzu uz siluetu tumšās pludmales vārajā gaismā, un manī sāka virmot satraukums.

-     Pasaki man, Čārlij. Kas, pie joda, ir tas, ko tu vari dabūt savās ķetnās?

-     Vai tu kādreiz esi dzirdējis, - Čārlijs ierunājās, - par puisi, vārdā Rembrants?

6. nodala

Randolfa galerija atrodas ar lapām piebirušā priekšpilsētas ielā netālu no šosejas. Jūs rēķināties, ka uz tās ielas varēs atrast vienu vai divas savrupmājas, pāris peldbaseinus un tenisa kortu, tīrasiņu dalmācieti, kas apstaigā tik lielu priekš- pagalmu kā futbola laukums, un skapjus, kas ir pilni ar kurpēm, kādas jūs nevarat atļauties. Jūs necerētu tur atrast vienu no smalkākajām mākslas galerijām visā pasaulē. Bet te nu tā bija, lielā granīta ēkā, ko šajā nepiemērotajā apkārtnē galerijas vajadzībām bija atvēlējis slavenais nekustamo īpašumu magnāts Vilfreds Randolfs. Šīs granīta ēkas nelielajās galerijās atradās dažas no skaistākajām gleznām, ko jebkad darinājusi cilvēka roka, un tās bija Vilfreda Randolfa maniakālās mākslas mīlestības auglis, visa viņa kolekcija, izņemot divus meistardarbus, kuri bija pazuduši pirms ilga laika.

Es pieklauvēju pie granīta ēkas lielajām, sarkanajām durvīm un gaidīju. Pēc dažām minūtēm vienas no durvīm mazliet pavērās un vecs apsargs ar uzburbušu degunu pabāza laukā galvu.

-    Šodien apmeklētājus nepieņemam, - viņš noteica. - Otrdienās galerija ir slēgta. Mēs ielaižam apmeklētājus tikai katra mēneša otrajā pirmdienā un katrā otrajā trešdienā.

-    Un ceturtdienās nē?

-    Ceturtdienās mums ir nodarbības.

-    Un piektdienās?

-    Esam atvērti tikai Lielajā piektdienā.

-    Tas tik ir grafiks.

-    Tas viss notiek saskaņā ar Randolfa kunga testamentu.

-    Tas tik ir testaments. Tikai es neesmu nācis apskatīt galerijas. Man ir tikšanās ar Spārloka kungu.

Viņš nopētīja mani no galvas līdz kājām, pirms ielūkoties sarakstā, kas bija viņam rokā.

-    Vai jūs esat Viktors Karls?

-    Jā, esmu gan.

-    Kāpēc uzreiz neteicāt? Nāciet iekšā, mēs jūs gaidām.

Kad es biju ienācis, viņš aizvēra aiz manis lielās durvis,

kas ar būkšķi aizcirtās, un aizslēdza tās. Tad viņš izveda mani cauri šauram vestibilam uz lielu telpu ar soliņiem vidū un gleznām malās. Tas viss izklausās gluži prozaiski, gleznas pie sienām, itin kā mēs to nebūtu redzējuši jau simtiem reižu, bet ticiet man, kad es saku, ka neko tādu agrāk nebiju redzējis. Mākslas darbi pie sienām laupīja man valodu.

-   Lekomtē kundze vēlējās jūs personiski pavadīt pie Spārloka kunga. Viņa drīz jums pievienosies, - apsargs noteica, pirms atstāja mani stāvam vienu pašu ar izbrīnā ieplestām acīm.

Vilfreds Randolfs bija nopelnījis savu bagātību vecmodīgā veidā, apbūvējot purvainu zemi un pārdodot sapņus. "Ran- dolfa īpašumi" bija visšikākais dzīvojamo ēku projekts Flo- ridā: sākumā tur nedzīvoja neviens cits kā vien mangroves un moskīti. Tomēr pēc tam daudzi nopirka sapņus, un tas padarīja Vilfredu Randolfu par bagātu vīru. Kļuvis par jaunbagātnieku un gribēdams iekarot savu vietu augstākajā sabiedrībā, Randolfs saskatīja savu izdevību augstajā kultūrā un šajā neticamajā sfērā arī atrada savas dzīves piepildījumu. Viņš sāka pirkt mākslas darbus. Viņa brokeri un baņķieri kā sirseņu bars metās virsū pēc Pirmā pasaules kara nopostītajai Eiropai un nopļāva visu Vecā kontinenta ražu. Viņš pirka vecos meistarus un neievērotus meistardarbus par nokaulētām cenām un pārķēra jaunos darbus, ko bija radījuši centīgi, bet vēl nepazīstami mākslinieki, kuri pagaidām tikai tiecās pēc atzinības savās dzimtajās valstīs. Viņam bija pārāk daudz naudas un pārāk daudz padomdevēju, lai nesalaistu to visu grīstē, tomēr viņam piemita ari kas cits, kas padarīja viņa kolekciju atšķirīgu no pārējām. Vilfredam Ran- dolfam nejaušā kārtā piemita zelta acs, un tie nepazīstamie mākslinieki, kuru darbus viņš bija iegādājies par penijiem, izrādījās divdesmitā gadsimta mākslas giganti, tādi gleznotāji kā Matiss un Renuārs, Pikaso un Degā, Monē. Un te nu bija šo ģēniju darba augļi, sakārti pie sienām man visapkārt.

-    Tas ir visai pārsteidzoši, vai ne? - man aiz muguras ierunājās sievietes balss.

-    Vai tas ir Serā? - Es norādīju uz lielu puantilisma stilā ieturētu gleznu, kas bija piekārta virs durvīm.

-     Ļoti labi, Karla kungs.

-    Kā tas nākas, ka es nekad to neesmu redzējis nevienā mākslas albumā?

Sieviete man aiz muguras nošņaukājās.

-   Mēs neļaujam fotografēt mūsu mākslas darbus. Randolfa kungs uzskatīja, ka vienīgais veids, kā izbaudīt mākslas darbu, ir apskatīt to dzivē.

Es pagriezos pret sievieti. Viņa bija gara auguma, slaida un eleganti sirma, labi ģērbusies un patīkami novecojusi sieviete vecumā pēc septiņdesmit. Bija redzams, ka reiz viņa bijusi īsta skaistule ar šauru seju un melnīgsnējiem vaibstiem, bet ar laiku viss bija saplūdis kopā.

-     Es esmu Lekomtē kundze, - viņa noteica. - Es jūs pavadīšu pie Spārloka kunga.

-     Dariet tā.

-    Vai varat man vispirms pateikt, kāds ir jūsu tikšanās mērķis ar Spārloka kungu?

-    Man ļoti žēl, - es atbildēju, - bet to es nevaru.

-    Jūs esat krimināltiesību advokāts, Karla kungs, vai tā?

-    Jūs to sakāt tā, it kā es būtu drīzāk noziedznieks nekā advokāts.

-     Es tikai gribētu zināt, kāpēc krimināltiesību advokāts tiekas ar Spārloka kungu šeit, galerijas telpās. Tas ir gluži netipiski.

-     Esmu pārliecināts, ka tas nav nemaz tik netipiski. Bet, kā jau teicu, es nevaru neko teikt par mūsu tikšanos. Redziet, tas ir konfidenciāls jautājums.

Viņas acis samiedzās.

-    Es esmu galerijas galvenā pārvaldniece jau četrdesmit gadus. Mani šajā amatā iecēla pats Randolfa kungs.

-    Tiešām? Un kāds viņš bija?

-   Viņš bija neparasts cilvēks, ļoti dedzīgs un uzticams. Savas dzīves laikā viņš man deva absolūtu brīvību visos jautājumos, kas skāra galeriju un tās izglītojošo misiju, un šī brīvība man ir saglabājusies. Esmu pārliecināta, ka varu jums palīdzēt jebkādā jautājumā.

-     Varbūt tā ir mana kļūda, - es sacīju. - Man likās, ka Spārloka kungs ir Randolfa galerijas trasta fonda prezidents.

-    Jā, tāds ir viņa amata nosaukums. Bet, redziet, darbu vadu es.

-    Es labprāt aprunātos ar amata nesēju. Vai viņš mani gaida? Negribētu nokavēties.

Viņa mēģināja savaldīt savas dusmas, kas pārvērta viņas muti šaurā, izlocītā sliekā.

-    Šeit, lūdzu, - viņa noteica.

Lekomtē kundze izveda mani cauri pirmā stāva galerijai augšup pa platām kāpnēm un cauri augšstāva galerijai, kas bija piepildīta ar milzu audekliem košās krāsās.

-    Matiss, - es noteicu.

-    Jā. Šajā zālē mums ir pieci viņa darbi.

Es apstājos un apcirtos apkārt.

-    Tie ir fantastiski.

-     Ja vēlaties apskatīt mākslas darbus, Karla kungs, nopērciet biļeti. Mēs uzņemam apmeklētājus katra mēneša otrajā pirmdienā un katrā otrajā trešdienā.

-     Neaizmirstiet Lielo piektdienu.

-     Spārloka kungs gaida valdes sēžu zālē, - viņa noteica, un viņas balss naidīgi iedrebējās. Nav nekā uzmundrinošāka par aukstu niknuma dušu, lai arī es klusībā pabrīnījos, no kā tas bija cēlies un kāpēc tika vērsts pret mani.

-     Mums kādu reizi vajadzētu kopā iedzert kafiju, - es viņai ierosināju.

Viņa pakāpās atpakaļ, piešķieba galvu un uzmeta man pētījošu skatienu: ne tādu, it kā es būtu kāds riebīgs paraugs spirta burkā, bet drīzāk gan izvērtējot, vai esmu viņas laika vērts. Lai kāda arī viņa nebūtu tagad, Lekomtē kundze neapšaubāmi kādreiz bijusi gluži izcila.

-     Varbūt arī, - viņa noteica, - ja vien jūs labi uzvedīsie- ties. Un tagad nāciet. Nevajag likt Spārloka kungam gaidīt.

Gaiteņa galā Lekomtē kundze viegli pieklauvēja, pirms atvērt vienu pusi no dubultajām koka durvīm un ievest mani valdes sēžu zālē.

7. nodala

Divi vīrieši mūs gaidīja, sēdēdami pie liela mahagonija galda tumšā, ar koka paneļiem izliktā telpā. Vienu es pazinu kā vietējās advokātu kolēģijas pastāvīgo locekli Stenfor- du Kviku. Viņš bija gara auguma un izcēlās ar savu pelēko uzvalku un kluba kaklasaiti. Kviks bija viens no partneriem pilsētas viscienījamākajā advokātu birojā - "Talbota, Kitre- dža un Čeisa" firmā, kā arī galvenais konsultants galerijas trasta fondā. Viņš piederēja pie vecās raudzes advokātiem, kuri bija mantojuši savu vietu pie galda un, šķiet, galvenokārt bija norūpējušies par savu uzvedību pie tā. Es biju pieradis tikt galā ,ar šādiem tipiem - viņu neuzkrītošā augstprātība noturēja manu kranča nicinājumu tā virsotnē. Tas bija Stenfords Kviks, kam es biju piezvanījis pēc savas tikšanās ar Čā rliju Kalakosu un kurš vienojās par šo tikšanos. Otrs vīrietis bija mazāks augumā un jaunāks, un ari ievērojami labāk ģērbies, Džaban Spārloks, Randolfa galerijas trasta fonda prezidents un galvenā amatpersona.

-     Paldies, Lekomtē kundze, - sacīja Spārloks, kad viņa bija ar mani iepazīstinājusi.

-      Domāju, ka būšu noderīga šajā sarunā, - ierunājās Lekomtē kundze, kuras izturēšanās piepeši bija kļuvusi mazāk pavēlnieciska.

-     Visu labu, Lekomtē kundze, - sacīja Spārloks. Viņš lūkojās uz sievieti, līdz viņa atpakaļgaitā izgāja pa durvīm un aizvēra tās aiz sevis. - Grūti paciešama sieviete, bet viņa te strādāja jau tajos laikos, kad es vēl nebiju dzimis. Apsēdieties, Karla kungs. Mums ir daudz runājamā.

-    Pateicos, - es noteicu un apsēdos viņiem iepretī pie garā galda. - Jūs nu gan te esat labi iekārtojušies.

-    Vai esat bijis šeit arī agrāk?

-     Nē, - es atbildēju. - Un tas nav nekāds brīnums, ņemot vērā jūsu dīvaino darba laiku.

-    Mūsu darba laiks ir noteikts Randolfa kunga testamentā, - ierunājās Kviks. Viņš sēdēja pie galda vaļīgā pozā, garš un gurdens, atzvēlies krēslā un šķietami garlaikots. - Nav mūsu varā mainīt šos noteikumus, lai kā arī mēs to vēlētos.

-    Mēs esam tikai Randolfa kunga kaislību un nodomu sargātāji, - sacīja Spārloks. - Viņš uzskatīja, ka viņa mākslas darbi ir domāti darbaļaužu masām, ne tikai bagātajiem ļaudīm, kuriem ir laiks apbraukāt muzejus izklaidējoties. Tāpēc laiks, kad apmeklētāji var apstaigāt galerijas, ir ierobežots. Mūsu fonds drīzāk ir domāts, lai mācītu uztvert mākslu mazāk privileģētajiem un visvairāk ieinteresētajiem, un tas viss balstās uz Randolfa kunga apbrīnojamajām metodēm.

-    Tas izklausās ļoti cēli.

-    Tā ari ir, Karla kungs, un pat šajā gadījumā mūsu metodes un prakse pastāvīgi pārcieš uzbrukumus no privileģēto saujiņas puses.

-    Jūs, bez šaubām, būsiet lasījis, Viktor, - sacīja Stenfords Kviks, - par fonda cīniņiem ar saviem kaimiņiem. Un jūs būsiet arī lasījis par to, ka pastāv kustība, kas vēlas izmantot fonda pašreizējo ekonomisko krīzi, lai pārvietotu visu kolekciju uz pilsētu un nodotu to mākslas muzeja pārvaldībā.

-    Par to tika rakstīts pirmajās lappusēs.

-     Jā, Karla kungs, nelaimīgā kārtā tā bija. Un tas liek mums atgriezties pie jūsu apmeklējuma mērķa.

-    Es ieminējos Stenfordam, ka manā rīcībā varētu būt informācija par pazudušu gleznu.

-     Nē, Viktor, - Kviks ieteicās. - Tu izteicies konkrētāk. Tu pieminēji pazudušu Rembrantu. Vienīgais Randolfa kunga iegādātais Rembrants bija tūkstoš sešsimt trīsdesmitajā gadā gleznotais pašportrets, kas tika nozagts no galerijas pirms divdesmit astoņiem gadiem. Vai tu runā par šo gleznu?

-    Vai tajā bija attēlots kāds puisis ar cepuri?

-    Vai šī glezna atrodas jūsu īpašumā, Karla kungs? - ierunājās Spārloks.

-     Nē, - es atbildēju. - Patiesībā es to nekad neesmu redzējis.

-    Bet jūs zināt, kur tā atrodas, - Spārloks minēja.

-    Nē, es to nezinu. Es nezinu neko par gleznas atrašanās vietu, par to, kā tā tika nozagta un kas to izdarīja.

-    Tad ko tu te dari? - jautāja Kviks.

-     Redziet, man ir klients, kurš apgalvo, ka viņš gan to zinot.

-    Klients, tu saki, - Kviks novilka. - Kas viņš ir?

-   Vispirms man ir šis tas jānoskaidro. Pirmām kārtām, par to, kā glezna īsti pazuda.

-    Tā tika nozagta, - sacīja Spārloks. - Notika laupīšana.

-    To izdarīja augstākā kalibra profesionāļi, - sacīja Kviks. - Visticamāk, ne no mūsu pilsētas. Viss bija nevainojami izplānots un bez aizķeršanās izpildīts. Paņemta tika Randolfa kunga reliģisko svētbilžu kolekcija, kas bija darināta no sudraba un zelta un iegādāta visā pasaulē, ieskaitot Krieviju un Japānu. Neviena no šīm svētbildēm nav atgūta, un tiek pieņemts, ka tās ir izkausētas dārgmetālu dēļ. Paņemta tika arī summa valūtā un liels daudzums dārglietu, kas piederēja Randolfa kunga sievai un glabājās galerijā, jo tika uzskatīts, ka te ir drošāk.

Domādams par dārglietu riekšavu savā atvilktnē, es centos neļaut savām acīm interesē pārlieku ieplesties, dzirdot šo informāciju.

-    Vai ir kāda nojausma, kas aiz tā visa slēpās? - es apjautājos.

-     Patiesībā nē. Izskatījās, ka viņiem bija kāds iekšējs informators, kas bija satraucoši, jo vairumu fonda darbinieku darbā pieņēma pats Randolfa kungs un viņi bija neprātīgi godīgi. Aizdomās tika turēta jauna kuratore, taču netika savākti nekādi pierādījumi, lai viņu iesūdzētu tiesā. Protams, viņai nācās aiziet no darba.

-    Kā vinu sauca?

-     Šķiet, Čikosa, - sacīja Kviks. - Serēna Čikosa. Bet, ja runājam par Rembrantu, viņa nokļūšana zagto mantu sarakstā allaž ir bijusi neizprotama. Tas ir meistardarbs, ko nebūtu viegli pārdot, un, cik varam spriest, tas nekad nav parādījies melnajos tirgos, kas nodarbojas ar zagtu mākslas darbu pārdošanu. Tas gluži vienkārši pazuda līdz ar nelielu Monē ainavu, kas tika paņemta tajā pašā reizē. Abas gleznas izgaisa bez pēdām.

-    Līdz pat šim brīdim, - ierunājās Spārloks, - kad jūs atnācāt pie mums ar apgalvojumu, ka jums ir klients, kurš var mums atdot Rembrantu. Es pieņemu, ka pret samaksu. Pieņemu, ka tā ir izspiešana.

-    Kāpēc jūs tā uzskatāt?

-   Jūsu reputācija iet jums pa priekšu, Karla kungs.

-    Lai arī kādi būtu apstākļi, - ierunājās Kviks, - mēs nevaram iesaistīties izspiešanā.

-    šāds priekšlikums man liktos briesmīgs, - sacīja Spārloks, - pilnīgi nepieņemams, ja vien šis konkrētais mākslas darbs galerijai nebūtu tik vērtīgs, turklāt daudzējādā ziņā. Viens no apgalvojumiem, kas tiek vērsts pret mums, lai pārņemtu galeriju savā pārvaldībā, ir tās drošības trūkums, un Rembranta pazušana ir galvenais pierādījums. Mums būtu ļoti svarīgi atgūt šo gleznu. Nelaimīgā kārtā, Karla kungs, mūsu finanses atrodas sarežģītā stadijā. Godīgi sakot, mēs esam ne tikai bankrotējuši, mēs atrodamies dziļos parādos. Mēs nespēsim samaksāt ne tuvu tik daudz, cik glezna ir vērta.

-    Un cik vērta tā ir? - es apjautājos.

-    Tā ir nenovērtējama, - atbildēja Kviks.

-    Viss ir nenovērtējams līdz brīdim, kad tam tiek pielikta cena, - es piezīmēju.

-    Izsolē, - sacīja Spārloks, - līdzīgi Rembranti tika izsolīti par desmit miljoniem dolāru.

-    Oho, - es noteicu.

-     Bet, protams, tās gleznas nebija zagtas, - sacīja Kviks. - Galerija ir šīs gleznas likumīgā īpašniece. Līdz ar to gleznu nav iespējams pārdot izsolē, to nav iespējams pārdot godīgam kolekcionāram, to nevar izstādīt. Tā ir mūsējā. Ja mēs to atradīsim, mēs to varam vienkārši paņemt.

-    Ja jūs to atradīsiet.

-    Kā tu zini, vai tavs klients mūs nemēģina aptīt ap pirkstu? - iejautājās Kviks. - Laupīšana tika aprakstīta visās avīzēs. Tu neesi pirmais cilvēks, kas nāk pie mums un apgalvo, ka viņam ir kāda informācija par vienu vai otru pazudušo gleznu. Visi iepriekšējie apgalvojumi ir izrādījušies maldīgi. Man tā vien šķiet, ka arī šis tāds būs.

-    Tur ir lielais L, - es sacīju.

-    Kā, lūdzu? - Spārloks iejautājās.

-   Audeklam otrā pusē. Šķiet, ka darbs ir ticis iebojāts. No priekšpuses nekas nav redzams, bet mans klients mani informēja, ka ir notikusi restaurācija. Audekla otrajā pusē to var manīt. Tur ir palikusi zīme L burta veidā.

Spārloks paraudzījās uz Kviku, kurš atvēra dokumentu mapi. Viņš lēnām šķirstīja dokumentus, līdz atrada meklēto. Veco fotoattēlu, kurā bija attēlots nobrūnējis audekls. Viņš centās savaldīt savu satraukumu, pasniegdams attēlu Spārlokam.

-    Kas ir tavs klients, Viktor? - Kviks iejautājās, saliekdamies uz priekšu. - Un ko viņš grib?

-    Viņš negrib neko vairāk kā atgriezties mājās, - es atbildēju.

-     Turpiniet, Karla kungs, - sacīja Spārloks. - Paskaidrojiet, ko mēs varam darīt?

-    Mans klients šobrīd ir apsūdzēts par noziegumiem, kurus viņš ir izdarījis pirms daudziem gadiem. Viņu aktīvi meklē apgabala prokuratūra un FIB, kā arī viņa agrākā banda, kas grib viņu apklusināt. Viņš grib noslēgt darījumu ar valdību, ka mēs nodrošinām viņam aizsardzību un ļaujam izvairīties no cietuma. Man tas šķiet visai godīgi. Tomēr fe- derāļi ir ļāvuši noprast, ka viņiem tas nav pieņemams. Es cerēju, ka kāda ietekmīga persona varētu viņiem mīļi palūgt mainīt savas domas. Vai jūsu valdē nav viens kongresme- nis? Vai viens no jūsu labvēļiem nav arī dāsns republikāņu partijas atbalstītājs?

-   Jūs esat labi padarījis savu mājasdarbu, Karla kungs. Un jūs gribat teikt, ka runa nav par naudu?

-    Te ir Amerika, - es sacīju. - Te vienmēr ir runa par naudu. Mans klients gribētu sākt jaunu dzīvi ar glītu iekrājumu, taču viņa vajadzības nav pārmērīgas un summa nebūs tāda, kuru jums varētu nākties grūti samaksāt, pat ņemot vērā jūsu finansiālos sarežģījumus. Esmu pārliecināts, ka par to mēs varēsim vienoties vēlāk.

-     Esmu pārliecināts, ka varēsim, - sacīja Spārloks. - Jā, jā, esmu pārliecināts.

-    Ar kuru no valsts sektora mums vajadzētu runāt? - apjautājās Kviks.

-     Vai pazīstat Lorensu Slokumu no apgabala prokuratūras?

-    Leriju? Skaidrs. Viņš tagad vada slepkavību izmeklēšanas nodaļu, vai ne?

-    Tieši tā. Viņš rīkojas prokuratūras vārdā. Federāļus pārstāv prokurore, vārdā Dženna Heševeja, kura vada šo lietu.

-    Heševeja, tu saki? - iejautājās Kviks.

-     Jā. izskatās, ka viņa cer kļūt slavena, pateicoties šai lietai. Ja gribat izmantot spiedienu, lietojiet to pret viņu.

-    Labi. Un tagad, Viktor, - sacīja Kviks, - lai mēs darītu to, kas mums jādara, tev mums ir jāpasaka: kas ir tavs klients?

-     Viņu sauc Kalakoss. Čārlzs Kalakoss. Slokums viņu pazīst kā Čārliju Grieķi.

Tajā brīdī Stenforda Kvika acīs pazibēja kaut kas, kas liecināja, ka viņš šo vārdu ir dzirdējis jau agrāk. Interesanti. Varbūt arī Kviks bija paveicis savu mājasdarbu.

-    Tikai man ir jāuzsver, - es sacīju, - ka tas viss jādara vislielākajā slepenībā. Ir vairāki bīstami cilvēki, kuri jutīsies ļoti neapmierināti, ja Čārlijs atgriezīsies mājās. Informācijas noplūde par to, ko mēs tagad mēģinām panākt, izjauks darījuma iespējamību, apdraudēs mana klienta dzīvību un atņems jūsu izredzes atgūt gleznu.

-    Mēs saprotam, - noteica Spārloks.

-    Ja tas nokļūs atklātībā, darījums tiks izbeigts.

-    Varat būt drošs, Karla kungs, - sacīja Džabari Spārloks, sažņaudzis plaukstas un daudznozīmīgi mādams ar galvu, - ka mēs ievērosim visdziļāko slepenību.

Slepenība ilga apmēram divdesmit četras stundas, un tad maisam gals bija vaļā.

8. nodala

Sākumā bija licies, ka plāns ir pietiekami vienkāršs. Man attiecībā uz manu klientu bija vieni nodomi, un prokurora palīdzei Džennai Heševejai citi. Vienkāršākais veids, kā mūsu nodomus vienādot, bija nodrošināt kāda cita iejaukšanos, tāpēc arī es apmeklēju Randolfa galeriju. Daži neuzkrītoši telefona zvani no varenu valdes locekļu puses par pazudušo Rembranta gleznu liktu FIB ēst man no rokas.

Es biju tik pārliecināts, ka viss noritēs tā, kā iecerēts, ka pat nebiju aizdomājies par dīvainajiem jautājumiem, kurus izraisīja mans apmeklējums, piemēram, kāpēc Lekomtē kundze bija tik ļoti noraizējusies par manu tikšanos ar Spārlo- ku? Un kāpēc Stenfordam Kvikam šķita pazīstams Čārlija vārds? Vai arī par dīvaināko no visiem: kā gan tāds neveiksminieks kā Čārlijs Kalakoss un viņa nožēlojamā pagalma banda spēja īstenot nevainojami izplānotu un izcili noorganizētu profesionālu laupīšanu? Bet kāpēc lai es par to uztrauktos? Es gribēju noslēgt darījumu, un izskatījās, ka darījums man ir tikpat kā rokā.

Līdz kāds iejaucās mūsu plānos un lika uz kārts mana klienta dzīvību. Un ne tikai mana klienta dzīvību.

-    Es tevi pazīstu, - noteica kāds vīrs ar izteiktu filadel- fieša akcentu. - Tu esi tas Viktors Karls.

Viņš mani apturēja uzreiz pēc tam, kad es iznācu no sava kantora. Es biju strādājis līdz vēlam vakaram, bija jau pāri septiņiem, un Divdesmit pirmā iela izskatījās krietni patukša - apavu remonta darbnīca bija slēgta, bet korejiešu pārtikas veikaliņš pašlaik vēra ciet durvis. Riekstu ielā vēl bija daudz mašīnu, taču es devos pretējā virzienā, garām šķērs- ieliņai kantora ēkas galā, kad vīrietis nostājās man ceļā.

-    Pareizi gan, - es atteicu. - Un kas jūs būtu?

Viņš pacēla nelielu digitālo fotoaparātu un uzņēma attēlu, zibspuldzei uz bridi mani apžilbinot.

-   Oho, - es ierunājos, samirkšķinādams acis. - Vai jūs esat reportieris?

-    Ne gluži, - viņš atbildēja, un viņš arī nebija ģērbies kā reportieris, jo viņam nebija ne nonēsātas sporta jakas, ne saburzīta krekla, ne ari sinepju traipu uz kaklasaites vai garlaikotas neapmierinātības izteiksmes sejā. Viņš bija ģērbies spoži baltās teniskurpēs, izgludinātos džinsos un vecmodīgā džersijas džemperī, kas bija apvilkts virs balta teniskrek- la. Sudraba ķēdītes nokarājās lejup, bet uz galvas viņam bija balta beisbola cepurīte ar krēmkrāsas Sixers logotipu. Tas bija dīvains ietērps un vēl dīvaināk izskatījās, ka to valkā kā bumbieris uzblīdis puisis ar sirmiem matiem.

-    Vai tu nebūtu ar mieru pagriezt galvu mazliet uz sāniem, Viktor, lai varu iemūžināt tavu profilu?

-    Pie joda, ko jūs darāt?

-    Paklau, čomiņ, es mēģinu uzņemt dažas bildes. Nav nekādas vajadzības kļūt naidīgam. Un tagad esi tik mīļš un pagriezies profilā.

-     Ej pie velna, - es noteicu, un, tiklīdz biju to pateicis, kaut kas smags sagrāba un cieši satvēra manu pakausi.

Es pastiepu roku un sataustīju dzīslainu roku, kas bija savienota ar dīvaini gaļīgu locītavu. Roka pagrieza manu galvu uz sāniem. No šī leņķa es varēju saredzēt, kas mani tur - jauns vīrietis tādā pašā apģērbā, tikai viņa retrostila džemperis bija zaļš par godu Bucks komandai, un viņa ķēdītes bija zeltītas. Šis otrais vīrs bija pēdu īsāks par mani, toties ar vērša tvērienu.

Fotogrāfs uzņēma vēl vienu attēlu un pārbaudīja iznākumu fotoaparāta mazajā ekrānā.

-    Ak kungs, es ceru, ka šī nav tava labākā sejas puse, - viņš noteica. - Apgriez viņu otrādi, Luij.

Luijs pakustināja locītavu un apgrieza mani par simt astoņdesmit grādiem, itin kā mēs būtu deju partneri.

Fotogrāfs uzņēma vēl vienu attēlu.

-     Domāju, ka ar to mums pietiks, - viņš noteica. - Es gribu tev pateikties, Viktor, par augstsirdīgo palīdzību.

Luijs palaida vaļā manu galvu. Es papurināju kaklu, nogludināju žaketi un mēģināju atgūt zināmu pašcieņu.

-    Kas te, pie joda, notiek? - es noprasīju.

-    Mēs ar Luiju esam atnākuši nogādāt vienu ziņu.

-    No kā, no mēra, vai?

-     No mēra? Kāpēc lai mērs sūtītu ziņas tādam tipam kā tu?

-     Lai izpatiktu savam draugam Bredlijam. Lai neļautu mums uzņemties Terēzas Velmanes lietu.

Puisis Sixers sporta kreklā nožēlojot pacēla uzaci un papurināja galvu.

-    Vai tad runa nav par to? - es apjautājos.

-    Nelaimīgā kārtā nē, - viņš atbildēja. - Mūs nesūta pilsētas dome. Bet ļauj man tev kaut ko pateikt, Viktor. Ja arī mērs ir nikns uz tevi, tad varbūt tev vajadzētu pārdomāt savu dzīvi. Nē, mēs esam te, lai atstātu ziņu tavam čomam Čārlijam.

-    Čārlijam?

-    Jā, Čārlijam. Tavam draugam Čārlijam Grieķim. Un te būs pati ziņa. Pasaki tam plikpaurainajam diņķa gabalam, ka mēs neesam aizmirsuši, ko viņš izpļāpāja pēdējā reizē, kad bija tuptūzī. Piecpadsmit gadi mums ir viens knipis. Pasaki viņam, ka es personiski no viņa galvaskausa noraušu ģīmi, ja viņš to parādīs šajā pilsētā, vienalga, ar gleznu vai bez tās.

Šajā brīdī iejaucās Luijs.

-   No viņa galvaskausa, puisīt, - viņš noteica maigā un sērīgā balsī, kas atgādināja kaulu krakšķēšanu zem pēdām.

-    Mēs viņam jau esam atraduši purvainu vietiņu. Viņš sapratis. Pasaki viņam, ka viņš varēs ķēzīt dzērvenes mūžīgi mūžos.

-    Dzērvenes, - Luijs atbalsoja.

-    Un pasaki Čārlijam - viņam ir jābēg, lai kur viņš tagad būtu, jo mēs esam devuši ziņu mūsu draugam Alentaunā.

-    Jūsu draugam Alentaunā, - es noteicu.

-    Alentaunā, puisīt, - sacīja Luijs.

-    Čārlijs zinās, par ko mēs runājam, - sacīja vīrs ar fotoaparātu. - Viņš zinās pietiekami daudz, lai uztvertu to nopietni.

-    Pie joda, kas jus tādi esat, puiši?

-    Mani sauc Freds. Čārlijs mani atcerēsies, tāpēc ka es esmu tas pats čalis, no kura viņš aizbēga pirms piecpadsmit gadiem. Un tu, Viktor, runāsim skaidru valodu. Ja Čārlijs parādīsies, tas nenāks par labu arī tavai veselībai.

-    Kas jums liek domāt, ka es pārstāvu šo Čārliju?

-    Tu gribi teikt, ka ne?

-    Es tikai saku…

Freds mani pagrūda. Es sāku kāpties atpakaļ un tad ap- kritu vēkšpēdus, paklupis pret kaut ko masīvu, kas izrādījās Luijs, saliecies jostas vietā. Es nebiju iekritis uz šo gājienu kopš pamatskolas laikiem.

-    Tu, stulbais vēkšķētāj, - ierunājās Freds, stāvēdams virs mana zemē guļošā ķermeņa. - Tā lieta par tevi un Čārliju, un gleznu, tas viss ir redzams tajās stulbajās ziņās.

Es vēl aizvien atrados zemē, kad viņi plecu pie pleca devās projām uz dienvidiem, uz Valriekstu ielas pusi. Es apsēdos uz trotuāra, izstiepis kājas priekšā, aizlicis rokas aiz muguras, lai atbalstītu ķermeni.

-    Ei, puiši, - es ierunājos.

Freds un Luijs pagriezās reizē. Savos dvīņu cienīgajos apģērbos viņi izskatījās pēc diviem dejotājiem no hiphopa veselības grupas. Ar kapucēm galvā.

-    Kam bija vajadzīgas fotogrāfijas? - es jautāju.

Freds paspēra dažus soļus uz priekšu un pārliecās man pāri.

-    Mūsu draugs no Alentaunas, - viņš sacīja. - Pēc tā, kas reiz notika Filadelfijas rietumu daļā, viņš grib, lai mēs uzņemtu fotogrāfijas. Tas izslēdz kļūdas iespēju. Mūsu draugs no Alentaunas ir ļoti pedantisks.

-    Kāpēc gan man tas nešķiet īpaši nomierinoši? - es iejautājos.

Tādi nu bija šie draudi. Un man ir jāatzīst, ka, šķiet, Freds nemeloja, jo jā, es biju stulbs vēkšķētājs, un jā, Čārlija gadījums tika plaši atspoguļots jaunākajās ziņās.

9. nodala

Es biju palaidis garām vakara ziņu pirmos izlaidumus, taču noskatījos ziņas pulksten vienpadsmitos, un te nu tas bija - stāsts par pazudušo gleznu - visos trijos kanālos, katras televīzijas noorganizētu kriminālziņu reportieru izklāstā. Viņi rādija Randolfa galerijas ēkas uzņēmumus, pašu gleznu, kurā bija attēlots Rembrants kā jauns vīrietis ar uzburbušu degunu un asām acīm, uzlicis galvā muļķīgu cepuri, un viņiem bija jauni Čārlija Kalakosa attēli, kuros viņš miedza acis policijas kameru priekšā, viņi bija nofilmējuši arī mani, aktīvi runājam ar presi kādas manas iepriekšējās lietas sakarībā.

Visā visumā labs vakars publicitātei, ko es bez kādas kautrēšanās atzīstu, bet nejauks vakars advokātam, kurš cenšas saglabāt noslēpumā savas slepenās pārrunas. Un nākamais telefona zvans to pierādīja.

-    Kari, tu liec man zaudēt pacietību, - sacīja Slokums.

-    Tas nebiju es.

-     Vispirms no rīta es saņemu telefona zvanu no kāda spiedzoša advokāta, kurš pārstāv Randolfa galerijas trasta fondu un kliedz man ausī kaut ko par pazudušu Rembranta gleznu. Pēc tam zvana prokurora palīdze Heševeja galējā aizkaitinājumā un sūdzas par piepešu spiedienu no augšas tās pašas gleznas sakarībā. Un dīvainā kārtā abās sarunās bija pieminēts tavs vārds.

-    Tur man bija maza teikšana.

-     Nenācās viegli nomierināt Heševeju. Uzmanies no viņas, Viktor, viņa ir smags gadījums. Tomēr es to paveicu, jā gan, un nu, kad jau gatavojos organizēt tikšanos, tu izpaud visu šo stāstu presei, lai liktu lietā vēl lielāku spiedienu.

-    Tas nu gan nebiju es.

-    Tu neesi runājis ar presi?

-    Nē, neesmu.

-    Bet tev patik runāt ar presi.

-    Jā, tāpat kā Hofam patīk cements, tiesa, bet šoreiz es atturējos. Un visi, ar kuriem es runāju, saprata, ka ir ieinteresēti, lai tas paliek noslēpumā.

-    Acīmredzot ne visi.

-    Vai mēs tomēr tiksimies, lai vienotos par iespējamo darījumu?

-     Nu vairs nē, pēc visa šī skandāla. Heševeja piezvanīja un teica, ka tad, ja viņi noslēgšot darījumu tagad, tas izskatīšoties tā, it kā zagts mākslas darbs ir izmantots, lai atpirktos no taisnās tiesas.

-    Un tas, protams, atbilstu patiesībai.

-    Protams. Redzi, ja lieta tiek kārtota aiz slēgtām durvīm, tas ir viens, bet, ja nonāk ziņu virsrakstos, tad jau gluži kas cits. Tev vajadzēja to noklusēt.

-    Es centos.

-    Kurš tad izpļāpājās?

-    Nezinu. Randolfa galerija ir lapseņu midzenis, kur katram ir savi nodomi. Tur bija kāda veca dāma, kurai netika ļauts piedalīties apspriedēs, bet es nešaubos, ka viņa pārzina tur katru stūrīti un zina, kur vislabāk noklausīties. Un tad, protams, mūsu draudzene no prokuratūras pati varēja nopludināt informāciju, lai viņai būtu iemesls apturēt darījumu.

-     Vai tu apsūdzi federālās tiesu varas amatpersonu preses izmantošanā, lai aizstāvētu savas intereses?

-    Tā ir gadījies arī agrāk.

-Jā, ir gan. Kāpēc tu man uzreiz neteici par gleznu?

-    Es domāju, ka neliels spiediens no ārpuses uzbērs piparus FIB uz astes.

-    Nu, šajā ziņā tev izrādījās taisnība. Čārlija Grieķa meklēšana ir aktivizējusies. Visi posteņi Ņujorkā, Ņūdžersijā, Delavērā un Mērilendā ir metušies medībās.

-   Stulbums.

-    Es zināju, ka tu esi tur pielicis savu roku, kā tad.

-    Paklau, Lerij, vai tu esi kaut ko dzirdējis par algotu slepkavu no Alentaunas?

Klusums.

-    Kur tu to ņēmi?

-    Dzirdēju uz ielas.

-     Par to es nešaubos. Atceries visas tās slepkavības dažādos gados, kuras mēs mēģinām sasaistīt kopā ar brāļu Variku bandu?

-Jā.

-    Baumo, ka izpildītājs bijis kāds profiņš no Alentaunas.

-    Ak tā.

-Jā.

-    Tas nav labi, vai ne?

-    Nē, nav vis. Izgulies labi, Viktor, tas tev noderēs.

Man bija vajadzīgs krietns laiciņš, kamēr izgudroju, ko es

varētu darīt, lai saglabātu mana klienta izredzes atgriezties mājās un sirsnīgi atvadīties no savas mirstošās mātes, lai es paturētu savu dārglietu kaudzi, un mēs abi to pārdzīvotu bez cietumsodiem vai nopietniem fiziskiem ievainojumiem. Tam bija jābūt kam tādam, kas pamudinātu federājus darboties, un kam tādam, kas varētu norisināties pietiekami ātri, pirms viņu atsāktās cilvēku medības savilktu cilpu ap Čārlija kaklu vai arī draugs no Alentaunas apstrīdētu visu šo lietu. Man bija vajadzīgs krietns laiks, lai to izdomātu, jo parasti, kad kādas sarežģītas problēmas atrisinājums rosās tavās smadzenēs, tas prasa uzupurēšanos un uzdrošināšanos, tas prasa, lai tu pārkāpto pāri saviem pamatinstinktiem un pielāgotos gadījumam. Bet ne šajā reizē. Šajā reizē mani pamatinstinkti bija savā vietā.

Es nebiju tīkojis pēc preses uzmanības uzplūdiem, kas gluži kā pāri plūstoša kanalizācija apskaloja Čārlija draņķīgo dzīves stāstu, bet es grasījos to izmantot visā pilnībā. Federālā prokurora palīdzei Džennai Heševejai bija laiks uzzināt, cik zemu es spēju nolaisties.

Nākamajā rītā manā birojā telefons nepārtrauca zvanīt un es nepārtraucu atbildēt. Televīzijas brigādes bija sastājušās rindā kā lidaparāti uz skrejceliņa sastrēgumstundā, gaidot savas ekskluzīvās intervijas.

-    Sestais kanāls, nāciet iekšā, ir jūsu kārta. Divdesmit devītais kanāls, jūs būsiet nākamie, un pēc tam trešais kanāls. Taču varbūt vajadzēs pagaidīt, kad piezvanīs New York Times - negribu likt sirmajai kundzītei gaidīt. Un tad man divos ir paredzēta fotosesija žurnālam lnquirer. Vai mums visiem būs pietiekami daudz laika?

Un katrā sarunā par gleznu un tās atrašanās vietu, tāpēc ka tieši par to prese jautāja, es runāju par savu klientu Čārliju, kurš gluži vienkārši vēlējās atgriezties mājās, lai atvadītos no mirstošās mātes, bet kuram to neļāva cietsirdīgie

FIB darboni.

-    Mans klients vēlas atdot šo gleznu, ne sevis dēļ vai Randolfa galerijas dēļ, bet šīs dižās valsts pilsoņu un nākamo paaudžu labā. Viņš grib to atdot visiem tiem bērniem, kuri kādudien priecāsies par šo izcilo mākslas darbu. Ja vien FIB izrādītu nelielu elastīgumu. Ja vien birojs pārstātu domāt par savām egoistiskajām vajadzībām un iedomātos par bērniem. Bērni ir pats galvenais.

Un, protams, bija kāds galvenais teikums, kuru es iepinu visās savās intervijās, vissvarīgākais jautājums, kas mani vadīja tajā un nākamajās dienās.

10. nodala

-     Mans uzvārds ir Karls, - es teicu reportierei, kura sēdēja man iepretī ar atvērtu piezīmju grāmatiņu un uzasinātu zīmuli. - Karls ar K.

-    Jūs to jau teicāt, - viņa atbildēja. - Divreiz. Pastāstiet man par savu klientu.

-     Viņš ir jauks vecs virs, - es sacīju. - Patiesi nekaitīgs. Ak tu tētīt, viņam ir pāri sešdesmit, un viņš nav pat piecas pēdas garš. - Es izspiedu smiekliņu. - Viņu būtu grūti nodēvēt par draudu sabiedrībai.

-    Kur viņš šobrīd atrodas?

-    Vēl aizvien bēguļo. Tas patiešām ir kauns situācijā, kad viņa māte guļ uz nāves gultas un lūdzas, kaut varētu ieraudzīt savu dēlu vēl pēdējo reizi pirms nāves. Man šķiet, ka valdība izturas visai nesaprātīgi.

-    Tā izskatās.

-    Vai gribat kaut ko iedzert? Ūdeni?

-    Nē, neko, pateicos.

Intervija notika manā kabinetā. Es biju uzvilcis žaketi, apsējis kaklasaiti un novācis kājas no galda virsmas. Es tēloju, ka esmu domīgs un koncentrējies, ieklausos jautājumos, itin kā nebūtu tos dzirdējis jau iepriekš, formulēju savas atbildes tā, it kā man nebūtu vienalga. Telpā nebija kameru, kas attaisnotu manu nevainojamo etiķeti, kas varēja nozīmēt vienīgi to, ka reportiere, kura sēdēja otrpus rakstāmgaldam, bija neparasti izskatīga, un viņa tāda tiešām bija. Mati kā nospodrināts varš, zaļas acis, gaiša, vasarraibumaina āda, ne gluži pirmajā jaunības plaukumā, bet nebūt ne veca. Viņu sauca Ronda Herisa, un viņa bija uzvilkusi pieguļošu zilu svīteri un aplikusi zaļu šalli. Brīdi pa brīdim, kad viņa pievērsās savai piezīmju grāmatiņai, sārts mēles galiņš parādījās viņas mutes kaktiņā.

-    Vai es varētu aprunāties ar Čārliju? - viņa jautāja.

-    Nē, man ļoti žēl. Tas nav iespējams.

-     Bet tas man palīdzētu uzdot pareizo toni. Es cenšos rakstā pievērsties tam, vai ir iespējams atkal atgriezties mājās, par spīti tam, ko uzrakstīja Tomass Volfs.

-     Ak, literārs pagrieziens. Jums tas nāktu par labu. Vai jums patīk Volfs?

-    Es viņu dievinu.

-    Manai gaumei par daudz vārdu.

-    Tieši tas man viņā patīk. Visas šīs nobriedušās pārmērības, jutekliskā bauda, ko sniedz viņa garie un samudžinātie teikumi. Ak kungs, dažkārt viņa proza man liek justies kā izvarotai.

-    Cilvēki mēdz teikt, ka es pārāk daudz runājot.

-    Redziet, ja es varētu aprunāties ar Čārliju, kaut vai pa telefonu, tas nāktu par labu. Man šķiet, ka šis stāsts balstās uz viņa izstumtības apziņu. Čārlijs Kalakoss, kurš gluži kā Džordžs Vēbers cenšas atgriezties mājās naidīgā pilsētā.

-     Tas izklausās ļoti interesanti, Ronda. Vai drīkstu jūs saukt par Rondu?

-     Protams. - Patīkams smaids, un tas, kā viņas acis silti samiedzās, kā viņas mutes kaktiņi izlocījās kā kaķēnam, viņai nodemonstrējot ļoti baltus un ļoti līdzenus zobus.

-    Un sauc mani par Viktoru, lūdzu. Esmu pārliecināts, ka tu saproti, Ronda - pārāk daudzi cilvēki šobrīd meklē Čārliju, un vieni ir bīstamāki par otriem. Viņa atrašanās vieta ir jātur noslēpumā. Es pats nezinu, kur viņš atrodas un kā viņu dabūt rokā.

-    Tomēr tu esi viņu saticis, vai ne?

-Jā.

-Kur?

-    Ronda, to nu es patiešām nevaru atklāt.

-    Cik bieži tu ar viņu satiecies?

-    Kā tu teici, kuram izdevumam tu raksti?

-    "Dienas jaunumiem".

-    Un tu esi viņu kriminālziņu reportiere?

-    Es rakstu par mākslu kā ārštatniece.

-    A, par Rembrantu.

-    Jā, par slaveno Rembrantu. - Viņa paliecās uz priekšu, piebungoja ar zīmuli sev pie lūpām un plati atvēra savas skaistās acis. - Vai tu to redzēji?

-    Tikai televīzijā rādītajās fotogrāfijās.

-    Tas ir fantastisks darbs. Būtu aizraujoši to atgūt pēc visiem šiem gadiem. Es atdotu jebko, lai varētu to apskatīt tuvumā.

-    Mēs ceram, ka drīz tev būs tāda iespēja. - Klusuma brīdis. - Randolfa galerijā.

-    Protams, - viņa noteica, atkal atzvildama sēdeklī un neapmierināti bungodama pa savu piezīmju grāmatiņu. - Vai drīkstu jautāt vēl kaut ko, Viktor?

-    Sper vaļā.

-    Es interesējos galvenokārt par mākslu, tāpēc, iespējams, esmu palaidusi kaut ko garām, bet vai visa šī lieta ir godīga? Vai tu tiešām domā, ka Čārlijs ir pelnījis darījumu tikai tāpēc, ka viņa rīcībā nez kādā veidā ir nonācis vērtīgs zagts īpašums? Vai tas nav tikpat slikti kā tad, ja bagātnieks atpērkas no cietumsoda?

Es ieskatījos pulkstenī.

-    Ak, man ļoti žēl, Ronda, man nāksies beigt mūsu sarunu. Varbūt kādu citu reizi mēs varētu parunāt sīkāk par likuma godīgumu. Man šajā sakarībā ir vairākas interesantas teorijas. - Glaimīgs smaids. - Varbūt pie dzēriena glāzes.

-    Tas būtu ļoti jauki, Viktor. Ļoti.

Es taktiski atturējos no prieka saucieniem un uzvaras žestiem.

Vezdams Rondu cauri gaitenim uz kāpņu pusi, es sasmar- žoju gaisā ko smalku.

-     Vai tev ir jaunas smaržas, Ellij? - es apjautājos savai sekretārei, kad mēs bijām apstājušies pie viņas galda un es ievilku plaušās gaisu. - Man jāteic, lai kas tas arī nebūtu, aromāts ir burvīgs.

Viņa neatbildēja, pat nepasmaidīja par komplimentu. Tā vietā viņa ar skatienu norādīja pa kreisi. Es sekoju viņas norādei.

Tur viņš stāvēja, maza auguma un kalsnējs, purpursarka- nā uzvalkā ar mežģīņu krekla aprocēm un ļoti spīdīgām, ļoti mazām melnām kurpēm.

-     Karla kungs, vai ne? - viņš ierunājās ar dienvidnieka akcentu, kas bija tik izteikts, ka atgādināja vīnstīgas.

-    Tieši tā.

-    Es prātoju, ser, vai jūs man nevarētu veltīt mazu brītiņu no jūsu laika.

Es paraudzījos uz Elliju, kura centās nesmaidīt.

-    Es šobrīd esmu nedaudz aizņemts, - es sacīju. - Vai jūs esat no preses?

-   Ak kungs, nē. Vai es izskatos pēc reptiļa? Un, ja jūs mani ieraudzīsiet brūnās velveta biksēs, lūdzu, nošaujiet mani. Tas prasīs tikai īsu brītiņu, un varu jums apgalvot, ka mūsu tikšanās būs iztērētā laika vērta. Ak, visnotaļ vērta.

-    Jūs tā domājat?

-    Esmu pilnīgi pārliecināts.

Brīdi lūkojos viņā, mēģinādams apjēgt, kas viņš tāds varētu būt, bet man nekas nesanāca. Es pagriezos pret Rondu Herisu, kura pārsteidzošā kārtā nesmaidīja. Jādomā, dažiem cilvēkiem nepiemīt nekāda humora izjūta, ja tiek aizskarta viņu profesija.

-    Pateicos, ka atnāci, Ronda, - es sacīju. - Ceru, ka mēs vēl kādreiz tiksimies.

-    Vari ar to rēķināties, Viktor, - viņa atbildēja. '

Kad Ronda Herisa pagāja garām īsajam vīrelim, viņa pa- blenza lejup uz viņu, viņš atbildēja uz šo skatienu, un es sajutu starp viņiem kaut ko nodzirksteļojam gluži kā starp diviem suņiem, kuri riņķo ap beigtu vāveri. Man gandrīz likās, ka sadzirdu guturālu ņurdēšanu. Tad Ronda pagāja garām un devās uz durvīm, un mēs abi ar vīreli noskatījāmies viņai pakaļ. Viņas svārki bija tikpat pieguļoši kā svīteris, un viņas augstpapēžu kurpes bija pamatīgas.

-    Vai jūs viņu pazīstat? - es apjautājos mazajam vīrelim, kad Rorda bija atvērusi durvis un izgaisusi skatienam.

-    Nekad agrāk neesmu viņu redzējis.

-    Izskatījās, it kā jūs viņu pazītu.

-    Es pazīstu šo sieviešu tipu.

-    Un kas tas ir par tipu?

-    Aukstasinīgas slepkavas.

Es pagriezos, lai vēlreiz nopētītu vīreli, un tad ieskatījos rokaspulkstenī.

-    Man ļoti žēl, man patiešām nav daudz…

-    Tikai īss brītiņš ir viss, kas man vajadzīgs, - viņš noteica, un viņa balss pie pēdējā vārda kļuva spiedzīga kā gaisā palaists zvirbulis, - tikai maziņš brītiņš.

-    Par ko īsti ir runa?

-   Ak, teiksim tā, ka es esmu te, lai ar jums parunātos par mākslu kā ar otru mākslas mīļotāju.

-    Es neesmu nekāds lielais mākslas mīļotājs.

-    Ak, Karla kungs, nenonieciniet sevi.

Es mazliet apdomājos.

-    Labi, kungs…

-    Hils, - viņš sacīja. - Lavenders Hils.

-    Protams. Mēs varētu doties uz manu kabinetu.

-    Lieliski, - viņš sacīja. - Pilnīgi lieliski.

Es ar žestu parādīju viņam ceļu un noskatījos, kā viņš dodas uz mana kabineta durvīm. Viņa gaita īpaši neatšķīrās no Rondas gaitas. Es pieliecos Ellijai pie auss.

-    Vai tev ir kāda nojausma, kas viņš tāds ir? - es nočukstēju.

-    Ne vismazākās, - viņa atbildēja.

-    Vai viņš tev iedeva vizītkarti?

Viņa paņēma karti no sava rakstāmgalda, pabāza to sev zem deguna un tad pasniedza man. Tā smaržoja tā, it kā viņš būtu to iemērcis savās smaržās. Es aši pārlaidu-tai skatienu. Viņa vārds puķainā šriftā ar telefona kodu, kas man neko neizteica, un vārdiem "Cildenā nesējs".

-    Ko nozīmē "Cildenā nesējs"?

-    Es nezinu, Karla kungs, - sacīja Ellija. - Vai gribat, lai palieku tuvumā?

-    Nē, tu vari šodien beigt. Tiksimies atkal rit.

-    Paldies. Bet vai jūs man varētu izdarīt pakalpojumu?

-    Kādu?

-    Vai varat noskaidrot, ar ko viņš smaržojas? - viņa jautāja. - Lai kas tas nebūtu, šīs smaržas man patīk labāk nekā manējās.

11. nodala

-     Ak, cik apburošs kabinets, Karla kungs, - nomurrāja Lavenders Hils, apsēzdamies krēslā iepretī manam rakstāmgaldam.

Tas nebija īpaši daudzsološs sākums mūsu sarunai: viens teikums un vieni meli. Mans kabinets sastāvēja no svina pelēkām, nobružātām sienām, izļodzlta dokumentu skapja, rakstāmgalda, kas bija pārklāts ar nevajadzīgiem papīriem, kurus būtu vajadzējis izmest pirms vairākām nedēļām. Varbūt tas bija praktisks, tam piemita lietišķs raksturs, varbūt tas man piestāvēja kā lēts, slikti pieguļošs uzvalks, varbūt, bet tas nebija apburošs.

-    Pateicos, - es noteicu. - Daru, ko varu.

Viņa brūnās acis piepildījās ar uzjautrinājumu par maniem atbildes meliem. Ak kungs, tās gandrīz iemirdzējās. Man bija jāatzīst, ka viņš izskatījās visai iespaidīgi ar eleganti sakrustotām kājām, apvijis ap kaklu savu zīda šalli, viņa melnie mati bija izšķirti labajā pusē un apgriezti taisni, it kā frizūra būtu veidota tūkstoš deviņi simti septiņdesmit astotajā gadā. Un viņam bija tāda seja kā žokejam - anorektiska, aprauta un samaitāta. Lavenders Hils.

-   Jūs esat tik mīļš, ka pieņēmāt mani bez iepriekšējas pieteikšanās, - viņš ierunājās. - Parasti es nelaužos iekšā kā barbars, bet jutu, ka mūsu sarunu nevar atlikt, lai nokārtotu nepieciešamās pieklājības formalitātes. Esmu pārliecināts, ka tēma būs tuva jūsu sirdij.

-    Kāda īsti ir tēma?

-    Māksla.

-    Mēs grasāmies apspriest estētiku, vai tā?

-    Un naudu, - viņš noteica, vienai mazajai roķelei rotaļājoties ar purpurkrāsas atloku.

-    Jā, tagad es saprotu, Hila kungs.

-    Ak, sauciet mani par Lavu, tā dara visi. Vai jūs pazīstat Spenserus? Labākie cilvēki. Viņi jau gadiem ilgi sauc mani par Lavu.

-   Nē, es nepazīstu Spenserus. Iespējams, mēs apgrozāmies dažādos sabiedrības slāņos.

-    Ak jā, laikam gan. Viņi ir zirgu cilvēki.

-    Ko visu tikai mūsdienās nedara ar gēniem.

-    Tikai viens skatiens, Viktor, un tev par to nav nekādu šaubu. Es drīkstu tevi saukt par Viktoru, vai ne?

-    Vari mani saukt, kā vien vēlies, Lav, ja vien mēs runājam par naudu.

-    Ak, ļoti labi. Tev piemīt patīkams tiešums, kas man šķiet gluži… aizraujošs. Tad nu ķersimies pie lietas, ja? Tev ir viens klients, Čārlijs Kalakoss.

-    Pareizi.

-    Un viņš var piekļūt zināmai gleznai, cik man ir teikts.

-    Šķiet, ka par to runa visas malas. Kas tad ir ar to?

-    Es, Viktor, pārstāvu kolekcionāru ar nevainojamu gaumi un privātu kolekciju, kurā savākti visizcilākie objets d'art.

-    Objets d'art?

-    Ak, tev ir taisnība. Labi, Viktor. Kāpēc gan izlikties un slēpties, ja mēs runājam par lietām? Viņš vāc lietas, ļoti vērtīgas lietas, bet tomēr lietas. To, ko cilvēki pērk, kad viņiem viss jau ir. Tomēr viņa kolekcionēšanas kaislība var būt gluži izdevīga tiem, kuri spēj to apmierināt. Un te nu mēs abi esam.

-    Viņš grib dabūt gleznu.

-    Skaidrs, ka viņš to grib, tu gudrais puika. Rembranta pašportrets uzliks kroni viņa pūliņiem. Viņš ir apņēmies pievienot to savai kolekcijai.

-     Man ļoti žēl, Lav, bet zagtas gleznas pārdošana būtu nelikumīga. Es nevaru piedalīties šādā operācijā.

-    Ak, Viktor, es to neuzdrīkstētos ierosināt. Tu esi advokāts, un tevi saista profesijas morāle. Skaidrs, ka nebūtu pareizi, ja tu pārdotu gleznu, galīgi nebūtu pareizi. Un tomēr… - viltīgs smaids, - tu tirgojies ar šo gleznu šobrīd un gluži publiskā veidā, vai ne? Tu centies to izmantot, lai panāktu labāko darījumu savam klientam.

-    Tas ir gluži kas cits.

-    Vai tiešām gluži kas cits? Varbūt labākais darījums tavam klientam nemaz nebūtu kļūt par bumbiņu prokuroru rokās vai atgriezties Filadelfijā un nonākt savu agrāko bandītisko drauģeļu žēlastībā.

-    Kā tu to zini?

-    Ak, Viktor, tu nu gan esi apburošs, vai ne? Varbūt labākais darījums tavam klientam ir gluži kas cits. Jaunas mājas, jauna identitāte, jauns un biezs bankas konts, kas ļautu viņam dzīvot kā nierei taukos visu atlikušo mūžu. Par to visu var vienoties.

-    Apmaiņā pret gleznu.

-     Man jāteic, Viktor, ka viss negatīvais, ko esmu dzirdējis par tavu intelektu, ir pilnībā pārspīlēts. Tu esi visai apķērīgs, lai būtu advokāts. Es to atzīstu. Un mēs, pārējie, kas būsim starpnieki, tiksim bagātīgi atalgoti. Tu pat varēsi atļauties krāsas bundžu savam kabinetam. Ralfam Lorēnam ir daži fantastiski toņi, kas dara brīnumus. Varbūt tējas biezumu krāsā.

-    Tev nepatīk smilškrāsa?

-     Tā ir lētu zārku krāsa. Tad nu tā, Viktor. Piedāvājums ir izteikts. Tava interese ir acīmredzama. Atlikušas tikai detaļas.

-    Piemēram, par kādu naudas summu mēs runājam.

-    Jā, piemēram.

-    Un par kādu naudas summu mēs runājam?

-    Vai mēs šobrīd slēdzam vienošanos?

-    Nē. Es nevaru piedalīties zagtas gleznas pārdošanā.

-     Man jau bija aizdomas, ka tu tā teiksi. Bet kāda jēga runāt par naudu, ja mēs neslēdzam darījumu? Šī bija tikai pirmā tikšanās. Ļauj man tev pateikt, kā, manuprāt, tagad viss varētu notikt. Tu izstāstīsi savam klientam par šo tikšanos, lai informētu par visiem notikumiem viņa lietas sakarībā, kā to nosaka advokātu kolēģijas likumi. Viņš ieinteresēsies, jo viņš ir cilvēks ar veselīgu naudaskāri. Tu viņam iedosi manu telefona numuru. Viņš piezvanīs. Es pieminēšu sešciparu skaitļus. Un, ja tiks noslēgts darījums, mēs par to parūpēsimies bez tavas iejaukšanās. Tomēr tu saņemsi veselīgu komisiju, teiksim, piecpadsmit procentu apmērā. Patiesībā tas ir ļoti vienkārši.

-    Es nevaru pieņemt komisiju.

-     Skaidrs, ka ne, tas nebūs glīti. Bet honorāra iemaksu no jauna klienta par lietu, kas varbūt tā arī nenonāks līdz tiesai, varbūt tiks atjaunota pēc pāris gadiem, prāvu avansu tu varētu pieņemt. Visas labākās juridiskās firmas tā dara. Vai tev ir mana vizītkarte?

-    Jā, man ir tava vizītkarte.

-    Lieliski. Tad nu mūsu darbs te ir padarīts.

-    Ne gluži, Lav. Pirms es kaut ko uzsāku, man ir jāzina, ko tu pārstāvi.

-     Es pārstāvu naudīgu vīru, kurš dzīvo tālu projām. Tev nav jāzina nekas cits. Tāda veida mākslas darbu kolekcija, kuru izcelsmes avotiem netiek pievērsta liela uzmanība, ir jātur absolūtā noslēpumā.

-    Viss, ko tu man pavēstīsi, tiks paturēts pilnīgā noslēpumā.

-   Tavas noslēpumu glabāšanas spējas viņu neiespaido. Visas pārrunas notiks tikai ar manu starpniecību.

-    Man ir vajadzīgs uzvārds.

-    Tev nekas tāds nav vajadzīgs, - viņš noteica, un mirdzumu viņa acīs nomainīja dusmu uzliesmojums. - Tev ir jāpadara savs darbs, tu to padarīsi un saņemsi atalgojumu. Tas ir vienīgais, kam vajadzētu tevi satraukt. Un es ticu, ka tu piezvanīsi.

-    Kāpēc tu esi par to tik drošs?

-    Tāpēc ka tu nepārstāvi Čārlzu Kalakosu tikai kā advokāts vien. Viņš ir ģimenes draugs. Vēsture ir jāceļ godā. Tev viņam ir jādod šī iespēja.

-    Es nesaprotu, par ko tu runā.

-    Pajautā savam tēvam.

-    Manam tēvam?

-     Bija ļoti patīkami ar tevi tikties, - noteica Lavenders Hils, pieceļoties no krēsla. - Mums vajadzētu to atkārtot. Varbūt pie kokteiļa glāzes. Es dievinu stiprus kokteiļus.

-    Kāpēc tas mani nepārsteidz?

-    Es pats atradīšu izeju, Viktor. Paldies par viesmīlību.

Kad viņš jau dzīrās iziet ārā pa durvīm, es ierunājos.

-    Ar sešiem cipariem nepietiks.

Viņš apstājās, sašūpojās gurnos, lai pagrieztos pret mani, un uzlika sejai uzjautrinājuma pilnu izteiksmi.

-    Vai tagad tu tirgojies?

-     Nē, - es sacīju. - Es nevaru apspriest šādu darījumu. Bet, zinot gleznas vērtību, es nevaru ieteikt savam klientam pieņemt summu, kas ir mazāka par septiņzīmju skaitli.

-    Tātad mēs abi esam izdarījuši savus pētījumus. Ļoti, ļoti labi. Es to apspriedīšu ar savu klientu.

-    Un advokāti parasti saņem trešdaļu.

-     jā, un izsoļu rīkotāji parasti dabū tikai desmito daļu. Kaut kur pa vidu šķiet pilnīgi godīgi. Taču tas ir daudzsološi. Es izteicu piedāvājumu, tu izteici atbildes piedāvājumu, un mēs tirgojamies par procentiem. Zinu, ka tu nevari tajā iesaistīties, Viktor, bet manā uztverē tas jau atgādina darījuma apspriešanu. Čau, dārgais. Es gaidīšu zvanu. Tikai neliec man gaidīt ilgi.

Viņš pazuda durvīs, atstājot gaisā virmojam savu aromātu un liekot manam pulsam sisties straujāk, kas vienmēr pavadīja lielas naudas solījumus. Viņš nebija pamirkšķinājis ne acu, kad es viņam pateicu, ka ar sešzīmju skaitli nepietiek. Nebija pamirkšķinājis ne acu.

Es apsēdos pie rakstāmgalda, saberzēdams rokas un visu apdomādams. Gleznas pārdošana būtu nelikumīga, un advokāts nedrīkst iesaistīties nelikumīgos darījumos. Patiešām. Un tomēr Lavam varēja izrādīties taisnība, apgalvojot, ka viņa piedāvājums būs labākais Čārlijam un varbūt arī Čārlija mātei. Es spēju iztēloties asaraino satikšanos uz jauka koraļļu rifa varbūt Belizas piekrastē, māti un dēlu, kuri atkal sastopas zem spožās Kārību jūras saules. Un viena telefona numura iedošana noteikti nenozīmētu manu advokāta zvērestu pārkāpšanu. Noteikti. Un kā tad vai nu/vai likums? Ja es neieguldīšu honorāru bankā, es vismaz izspiedīšu kaut kādu labumu no visas šīs jautras, kā jums liekas? Vai nu - vai.

šis tēvam izdarītais pakalpojums kļuva interesantāks ar katru brīdi, un ari satraucošāks. Ko gan pārstāvēja šis La- venders Hils, un kā viņš tik daudz zināja par Čārliju Kala- kosu un viņa apstākļiem? Un kāda bija mana tēva saistība ar to visu? Man bija vajadzīgas dažas atbildes, un es zināju, kurš tās varētu man sagādāt. Tāpēc es piezvanīju un vienojos par tikšanos nākamajā rītā ar Filu Skinku, savu privātdetektīvu, un tad izgāju no kabineta.

Beta bija projām, Ellija bija projām, kantoris izskatījās pamests krēslas varā. Es jau biju noguris kā suns, bet man nebija nekādas lielās vēlēšanās doties uz savu izpostīto dzīvokli. Nospriedu, ka dzēriena glāze būtu ideāls risinājums. Tikai viena, varbūt divas, lai nebūtu par daudz, bet tieši laikā. Un es devos projām uz Čosera bāru, savu ierasto krodziņu, un pretī savai velnišķīgajai naktij, kuru es tā ari nespēju atcerēties.

12. nodala

-    Tu izskaties pēc nopērta suņa, - sacīja Fils Skinks, nopētīdams mani no augšas, kamēr es gulēju uz vecā ādas dīvāna viņa putekļainajā pieņemšanas telpā.

-    Es jūtos vēl sliktāk, - es atbildēju.

-     Tas nav iespējams, vecīt. Ja tu justos sliktāk, nekā izskaties, tad tu būtu miris. Es esmu ēdis jērgaļu, kas ir izskatījusies dzīvāka par tevi. Ko tu darīji pagājušajā naktī?

-    Es nezinu.

-   Izklausās pēc nepatikšanām, patiešām. Vai tur ir iejaukta kāda dāma?

-    Jādomā gan.

-   Izklausās pēc pamatīgām nepatikšanām. Nākamreiz piezvani man, pirms vēl viss nav aizgājis par tālu.

-    Un tu izvilksi mani laukā?

-    Neesi nu muļķis, - sacīja Skinks. - Es tev pievienošos. Nav iemesla, kāpēc lai visi prieki tiktu vienīgi tev.

Aizejiet pie sava miesnieka, palūdziet kaulus un skrimšļus, kurus viņš var noskrāpēt no grīdas. Saberiet to visu pannā, ietērpiet glītā brūnā uzvalkā ar platām svītrām, brūnā velūra cepurē un uzlieciet košu kaklasaiti. Pievienojiet augstu holesterīna līmeni un pērļainus zobus. Piemetiet klāt matemātiķa smadzenes, neizskaidrojamas bailes no suņiem un vājību pret iedzērušām sievietēm. Pielieciet šķipsniņu vardarbības, kripatiņu šarma, apberiet ar jūras sāli, cepiet, līdz apbrūnē, un jūs būsiet uzcepuši sev Filu Skinku, privātdetektīvu.

Es biju sarunājis tikšanos viņa kantorī pēc savas sarunas ar Lavenderu Hilu, un tagad es biju ieradies ar nokavēšanos, klibodams pēc iepriekšējās nakts, ar apsārtušām acīm un vārgu žokli.

-    Vai tev sāp galva? - viņš apjautājās.

-    Vai tavā kabinetā dārd pērkons?

-    Nē.

-    Tad tā sāp.

-    Vai tu kaut ko iedzēri?

-    Divus advilus. Tas ir tas pats, kas šaut uz spalvainu mamutu ar dāmu pistoli.

-    Pagaidi brītiņu, - viņš sacīja. - Es par tevi parūpēšos.

Es uz brīdi aizvēru acis, un, kad tās atkal atvēru, tur stāvēja Fils, vienā rokā turēdams glāzi ar kaut kādu biezu brūnu šķidrumu, kas putoja un kūsāja, bet otrā - garu, zaļu marinētu gurķi.

-    Apsēdies, - viņš noteica. - Ārsta rīkojums.

Es darīju, kā teikts, un jutu apziņu nošūpojamies, asinīm atplūstot no manas piepampušās galvas.

-   Izdzer to un apēd šito, - sacīja Skinks. - Malks, kodiens, malks, kodiens. Tu saprati galveno domu.

-    Nedomāju vis, Fil.

-    Dari, kā tev liek, un būsi kā no jauna piedzimis.

-    Patiešām, man nekas nekaiš.

-    Paklau, vecīt, man ir sāpīgi uz tevi noskatīties. Dari tā, vai ari es ieliešu dzeramo tev rīklē un tad iebāzīšu pa virsu gurķi.

-    Tās tik ir slimnieku kopšanas metodes, - es noteicu, paķerot viņa strebekli un marinēto gurķi. Aizvēris acis, es iedzēru malciņu. Patiesībā tas nebija nekas briesmīgs, reizē ass un skābs, un ar marinēto gurķi pa virsu tas garšoja gandrīz patīkami.

-    Vienīgais, ko tu zaudē, izdzenot alkoholu ar alkoholu, ir skaidrais prāts, un no tā tu jau esi zaudējis pietiekami daudz. Nodari nu to lietu līdz galam.

-    To visu?

-    Nu, es neko no tā negribu.

-    Un ja nu es izvemšos uz paklāja?

-    Pielūko, lai netrāpi uz manām kurpēm.

Es visu nokopu, aizvēru acis, skaļi atraugājos, atkal sajutu šo garšu un divreiz norīstljos. Bet dīvainā kārtā, atverot acis, es jutos labāk, gandrīz vai atjaunots.

-    Kas tas ir? - es apjautājos.

-    Slepena recepte, kuru man iemācīja pansionāta saimniece, vārdā Karlota, ar kuru es reiz satikos.

-    Karlota, ko?

-    Viņai bija savi noslēpumi.

-    Par to es nešaubos.

-    Nu, nu, viņa bija uzdevumu augstumos. Man vēl ir saglabājušies visi zobi. Tad kāpēc tu gribēji mani satikt? Tajā lietā, pateicoties kurai, tu esi iekļuvis visos ziņu izlaidumos, ar to Čārliju Grieķi un gleznām?

-    Tieši tā, - es atbildēju.

Es pasniedzu viņam vizītkarti, kuru Lavenders Hils bija atstājis manai sekretārei. Viņš uz to brīdi nolūkojās, pielika pie deguna, paostīja un jautājoši sacēla augšup uzacis.

-    Viņš atnāca pie manis ar piedāvājumu nopirkt gleznu. Bet viņš zināja pietiekami daudz par notiekošo, lai liktu man sajusties neomulīgi. Noskaidro, kas viņš ir un kā labā viņš strādā.

-     Lavenders Hils.

-    Viņa draugi sauc viņu par Lavu.

Skinks vēlreiz paostīja vizītkarti.

-    Saldais puisēns?

-    Acīmredzot, ja purpursarkans uzvalks kaut ko izsaka, lai arī man ir sajūta, ka viņu nevajag novērtēt par zemu.

-     Viņam ir Savannas telefona kods. - Skinks izņēma no vienas kabatas piezīmju grāmatiņu, no otras pildspalvu, noklikšķināja to un sāka rakstīt. - Vai ir vēl kaut kas par viņu?

-    Tas ir vienīgais, kas man ir.

-     Labi, vecīt, - viņš noteica, pabungodams ar pildspalvas uzgali pa piezīmju grāmatiņu. - Parastie tarifi. Varbūt būs vajadzīgs izbrauciens uz. Džordžiju, lai noskaidrotu viņa dzīvesstāstu.

-    Dari visu, kas tev vajadzīgs. Un jā, Fil. Viņam vajadzētu zināt, ka mēs viņu uzmanām. Neizturies pārlieku piesardzīgi. Mazliet pašķindini viņa važas un palūkojies, kā viņš reaģēs.

-    Es būšu pastāvīgais zilonis viņa trauku veikalā, skaidrs kā diena. Tas ir viss?

-    Vēl kaut kas, - es sacīju. - Es gribu, lai tu uzzinātu šo to par puisi, vārdā Bredlijs Hjūits. Viņš ir tāds kā starpnieks. Viņš ir draugos ar mēru un izmanto to visādiem darījumiem. Noskaidro par viņu visu, ko vari.

Skinks atkal sāka rakstīt savā piezīmju grāmatiņā.

-    Jebkādas detaļas? Adreses? Telefona numuri?

-     Nē, bet viņu nevajadzētu būt grūti sameklēt. Un noskaidro ari to, ko vari, par sievieti, vārdā Terēza Velmane. Viņi ar šo Hjūitu bija pāris. Viņiem ir kopīgs bērns.

-    Kuru no viņiem tu pārstāvi?

-    Sievieti.

-    Vai viņai ir nauda?

-Nē.

-    Kā tas gadījās, ka tu nonāci nepareizajā pusē?

-    Beta, - es noteicu un paraustīju plecus.

-     Ak, tas visu izskaidro. - Fils pabungoja pa papīru ar pildspalvas uzgali un tad noklikšķināja to vēlreiz. - Tas ir viss?

Es kādu bridi sēdēju. Vai tas tiešām bija viss, vai arī man bija vēl viens jautājums, ko uzdot savam privātdetektīvam? Brūnais šķidrums un marinētais gurķis bija mazinājis galvassāpes, bet tas nebija varējis neko padarīt ar dedzināšanu krūtīs. No rīta es biju to aši pārbaudījis, pirms doties pie Skin- ka. Filadelfijas telefonu grāmatā bija pietiekami daudz vārdu, bet īstā vārda tur nebija. Es varēju piezvanīt visiem Adēriem un apjautāties, vai viņi pazīst kādu Šantalu, taču tas šķita apgrūtinoši, it īpaši tad, ja viņi sāktu prasīt, kam man tas vajadzīgs. Patiešām, kāpēc? Tāpēc ka es varētu būt iemīlējies, ja atcerētos, kas viņa ir? Un ko tad, ja viņi teiktu jā, viņi pazīst šantalu Adēru, un es viņu satiktu, un viņai būtu seši zobi un viņa izskatītos pēc raganas, ko tad? Es apdomāju to vēl mazliet un izlēmu. Skinks bija mans privātdetektīvs, algots okšķeris, bet viņš reizē bija arī mans draugs un uzticams kā labradors.

-    Ir vēl kaut kas, - es sacīju. - Kaut kas personisks.

-    Personisks, ko?

-     Par to tev vajadzēs sūtīt rēķinu man uz mājām, nevis uz darbu.

-    Labi, - sacīja Skinks. - Es sapratu. Parastais tarifs?

-    Vai es nedabūšu drauga atlaidi?

-    Pat mana māte nedabū drauga atlaidi. Turpini.

-    Vakarnakt kaut kas notika.

-Kas?

-     Es neatceros.

Skinks piešķieba galvu.

-     Bet kaut kas notika, un man vajadzētu, lai tu man sameklē kādu cilvēku. Bet diskrēti, vai saproti?

-    Tā ir sieviete, vai ne?

-    Vai tā vienmēr nav sieviete? Bet es negribu, lai viņa zinātu, ka es meklēju. Tiklīdz būsi viņu atradis, dod man ziņu, kur viņa ir, un nedaudz informācijas par viņu. Varbūt uzņem fotogrāfiju. Pēc tam es izlemšu, ko darīt.

-    Zini, čomiņ, nav laba doma iejaukt privātdetektīvu tavās personiskajās darīšanās. Tas nenovedīs ne pie kā laba. Beigās tev nepatiks tas, ko tu atradīsi.

-    Vienkārši izdari to, Fil.

-    Lai tā būtu. Ko tu par viņu zini?

-    Es domāju, ka viņa ir spēcīga gaišmate un brauc ar motociklu.

-    Tu tā domā? Tu nezini?

-    Ja es to zinātu, tu man nebūtu vajadzīgs.

-    Kur tu viņu satiki?

-   Šķiet, ka Čosera bārā, bet daudz kas no pagājušās nakts man ir pagaisis no atmiņas.

-    Cik īsti tev ir pagaisis no atmiņas?

-    Gandrīz viss.

-    Vai tu pēdējā laikā esi daudz dzēris, vecīt?

-     Nedaudz.

-    Par daudz?

-    Cik daudz ir par daudz?

-    Jautājumā ir ieslēpta atbilde, vai ne? Kā tu zini, ka kaut kas ir noticis, ja neko neatceries? Kā tu zini, ka viņa nebija vienkārši meitene, kuru tu noskatīji bārā un kura tevi atraidīja?

-    Tāpēc ka es zinu, sasodīts.

-     Labi, labi, nedusmojies uz mani. Es darīšu, ko varēšu. Vai tu zini viņas vārdu?

-    Jā, es zinu viņas vārdu.

-Un?

Es piecēlos, nokratīju no pleciem žaketi, atslābināju kaklasaites mezglu. Skinks raudzījās manī ar augošām šausmām, it kā es grasitos izpildīt striptīzu, mūzikai skanot un lielgabaliem dārdot, tepat uz vietas, viņa kabineta vidū. Ak kungs, jau pati šī doma piepildītu ar šausmām arī mani. Taču tas beidzās ar kreklu. Es to atpogāju līdz vēderam, pavilku nost audumu, lai atklātu savu kreiso krūti.

Skinks nopētīja manas krūtis, pacēla skatienu, lai ielūkotos man acīs, un atkal nopētīja krūtis.

-    Tu pie tā tiki pagājušajā naktī?

-    Vakar man tā vēl nebija.

-    Tagad es saprotu, - viņš noteica, pieceldamies, lai aplūkotu to tuvāk. - Labi pastrādāts, klasisks stils.

-    Es nevēlos kritiku, Fil, tikai sameklē viņu.

Viņš noklikšķināja savu pildspalvu.

-    Šantala Adēra, - viņš noteica pierakstīdams un tad pa- bungoja pa piezīmju grāmatiņu ar pildspalvas galu. - Vienā mierā.

Viņš kļūdījās.

13. nodala

Par juristu daudz ko var pateikt pēc tā, kā viņš izturas tiesas zālē. Ja jūs redzētu Džennu Heševeju uz ielas, jūs nodomātu, ka viņa ir gluži labdabīga un jauka, ar apaļu eņģeļa sejiņu un izteiksmīgām zilām acīm. Garas kājas, medusbrū- ni mati, nervozas lūpas, augums, kas varbūt nav ārkārtīgi smalks, un tomēr smalks - viņa atgādināja vienu no tām slaidajām, labdabīgajām sievietēm, kuras var iztēloties kopīgi ar jums tiesājam saldējumu garas pastaigas laikā vasaras vakarā. Tā bija Dženna Heševeja uz ielas vai restorānā, vai sēžot uz mājas verandas un dzeram lielu limonādes glāzi. Toties tiesā jaukā Dženna Heševeja kļuva par slepkavu.

Es sēdēju federālās tiesas zālē un vēroju, kā Dženna Heševeja jautājumu krustugunīs pratina kādu grāmatvedi naudas atmazgāšanas lietā. Grāmatvedis bija nevainojami ģērbies, viņa atlikušie mati bija nevainojami sasukāti, viņš acīmredzami bija svarīgs vīrs ar svarīgiem klientiem, kurš rada drošu patvērumu ciparos, ko izmantot, lai definētu pasauli, bet Džennas Heševejas nežēlīgās pratināšanas rezultātā viņš mūsu acu priekšā pārvērtās gluži citā radījumā. Tas atgādināja karnevāla izrādi. Apsūdzošs Džennas Heševejas jautājums, vārga iebilde no apsūdzības advokāta puses, izsmiekla pilna Heševejas atbilde, iebiedētā tiesneša piezīme, liekot lieciniekam atbildēt, un tad mēs visi šausmās vērojām, kā grāmatvedis aizvien vairāk pārvēršas bālā, trīcošā, zivij līdzīgā būtnē, kas tver pēc skābekļa un mētājas kā sauszemē izsviesta karpa.

-   Ak kungs, - es sacīju Slokumam, kurš sēdēja man līdzās uz sola, mums abiem vērojot Heševeju darbā. - Viņa varētu būt kuņģa un zarnu trakta ķirurģe, spriežot pēc tā, kā viņa izurbj tam puisim otru pakaļas caurumu.

-    Un viņš pat nav apsūdzētais, - Slokums piebilda.

-    Kāds ir viņas stāsts?

-    Dzimusi apsūdzētāja, nekad pat nav pametusi aci uz. aizstāvības darbu. Viņas tēvs bija policists.

-    Šeit?

-    Viens no labākajiem Filadelfijā. Slepkavību izmeklēšanas nodaļa, tagad jau atvaļinājies. Viņa meita ir turpinājusi viņa darbu.

-    Es negribētu viņas acīs atrasties nepareizajā pusē.

-    Tu jau tur atrodies, - Slokums noteica.

Mēs acīmredzot runājām skaļāk, nekā bijām domājuši, jo Heševeja aprāvās jautājuma vidū un pagriezās, lai palūkotos uz mums. Viņas zilās acis pievērsās man, un es jutu sevi saraujamies zem viņas skatiena, itin kā būtu iemērkts aukstā dīķī. Viņa negrasījās aši novērsties. Viņa turpināja skatīties, lai visi tiesas zālē esošie cilvēki - tiesnesis, tiesu izpildītājs, apsūdzētais, zvērinātie, visi ļautiņi pagrieztos un arī pablenztu uz mani. Tas viss bija gluži neizturami, un tad vēl Slokums sāka smieties.

K. Lorenss Slokums bija spēcīgs, stalts vīrs ar bieziem briļļu stikliem un dobjiem smiekliem, kurš aizrautīgi priecājās par manu pazemojumu. Mēs nebijām ne īsti draugi, ne ienaidnieki, mēs bijām vien profesionāļi, kuri darbojas vienas ielas dažādās pusēs. Tomēr es paļāvos, ka Lerijs ievēros savas profesijas augstākos standartus, un viņš varēja paļauties uz to, ka es pat nemēģināšu darīt to pašu, un ar šo savstarpējo izpratni mēs sapratāmies pārsteidzoši labi. Viņš bija vienojies par tikšanos starp mani un biedējošo Džennu Heševeju, federālo prokurori, kurai piemita dīvaina, ilgstoša interese par Čārliju Kalakosu. Heševeja, kurai bija jāpiedalās tiesas prāvā, bija lūgusi, vai mēs nevarētu satikties tiesā, un te nu mēs bijām.

Kad tiesnesis pasludināja pārtraukumu, Heševeja paņēma savu pārmērīgi lielo dokumentu mapi un devās pa eju uz izejas pusi. Neteikdama ne vārda, viņa pamāja, lai mēs sekojam. Viņas papēdīši klikstēja uz linoleja, kamēr viņa veda mūs pa gaiteni uz kādu no klientu un advokātu apspriežu istabām - biedējošu telpu bez logiem, ar metāla krēsliem un brūnu plastikāta galdu.

Kad viņa pagriezās un atkal pievērsa savas zilās acis man, es uzplāju uz sejas savu lišķīgāko smaidu un izstiepu roku.

-    Viktors Karls, - es sacīju.

Dženna Heševeja ignorēja manu pastiepto roku un, tik tikko kustinot lūpas, noteica:

-    Es zinu, kas jūs esat.

-   Labi, - es sacīju. - Es ļoti priecājos, ka mums ir šī iespēja sapulcēties un kaut ko izdomāt nabaga Čārlija labā. Esmu pārliecināts, ka mums visiem ir viena misija - iznākums, kas sekmēs gan taisnīgās tiesas mērķus, gan arī ļaus brīnišķīgam mākslas darbam atgūt savu vietu starp…

-    Vai jūs varētu izdarīt mums visiem pakalpojumu, Viktor, - viņa ierunājās, pārtraukdama mani pusteikumā, - un aizvērties? Ne tikai šeit, šajā telpā, kur jūsu balss dārd kā bungas, bet arī vakara ziņās un avīzēs. Jums patīk savas balss skaņa, un ļaujiet man pavēstīt jūsu paša interesēs, ka jūs neesat nekāds Karūzo. Tāpēc, lūdzu, lūdzu, lūdzu, aizverieties.

Mazliet pārsteigts, es palūkojos uz Leriju, kurš neveiksmīgi mēģināja apspiest smieklus, un tad atkal uz Džennu Heševeju.

-    Vai tas ir jauki?

-    Es nepūlos būt jauka.

-    Tas ir labi, jo tas jums padodas. Bet jebkurā gadījumā šī runāšana ir piesaistījusi jūsu uzmanību.

-    Kas ir vajadzīgs, lai aizbāztu jums muti?

-    Jūs uzreiz ķeraties pie lietas, vai ne? Es to novērtēju. Taisni vērsim pie ragiem. Bieži vien juristi nosit laiku, pļāpājot par jautājumiem, kas pēc būtības ir bezjēdzīgi. Viņi var runāt riņķī un apkārt, un tas var kļūt tik…

-    Jūs atkal darāt to pašu, - viņa sacīja.

-    Ko daru?

-    Par daudz runājat. Vai jūs to darāt ar nolūku, lai mani pakaitinātu?

-    Patiesībā jā, - es noteicu.

Viņa pagriezās pret Leriju.

-    Vai viņš parasti ir tik pļāpīgs idiots vai tikai galīgs āksts?

-    Ak, Viktors var būt abējāds, bet šodien viņš ir otrais.

Viņa atkal nopētīja mani no galvas līdz papēžiem, nepalaižot garām nobrāzumus uz kurpēm, platās bikšu vīles, saburzīto kreklu un dīvaini spīdīgo sarkano kaklasaiti. Viņa pacēla acis pret debesīm, skaļi nopūtās un noslīga vienā no krēsliem. Es apsēdos viņai pretī.

-     Ko es varu darīt, - viņa apjautājās, - lai izsvītrotu jūs no manas dzīves?

-    Noslēgt darījumu.

-    Nosacījumi?

-    Mēs atdodam gleznu tās likumīgajiem īpašniekiem Randolfa galerijā, un jūs anulējat visas apsūdzības.

-     Mēs neatteiksimies no apsūdzībām, - viņa sacīja. - Tas ir bezcerīgi. Un kas ir ar viņa liecību? Viņam vajadzēs runāt.

-    Ar imunitāti?

-    Runājiet nopietni.

-     Cik ilgi jūs vajājat brāļu Variku bandu, Lerij? - es apjautājos.

-    Jau gadiem, - viņš atbildēja.

-    Un kā jums veicas?

-    Ne visai spoži.

-     Un kādas ir izdzīvošanas izredzes tiem, kuri piekritīs liecināt pret viņiem?

' - Knapas.

-     Mēs jau esam saņēmuši draudus mana klienta un manai dzīvībai. Pirmā daļa piederas pie lietas, bet otro es uztveru ļoti nopietni. Un tomēr Čārlijs runās par savu Variku bandā pavadīto laiku, ja jūs piešķirsiet viņam imunitāti un piekritīsiet viņu aizsargāt. Viņu ir iespējams iekļaut liecinieku aizsardzības programmā.

-     Protams, tas ir iespējams, - sacīja Heševeja. - Lai viņš nodzīvotu savas atlikušās dienas, spēlējot golfu kādā valdības apmaksātā vasarnīcā.

-    Un viņš pieminēja kaut ko par plazmas televizoru.

-    Vai tas klauns tiešām runā nopietni? - viņa apvaicājās Slokumam.

-    Diemžēl jā, - viņš atbildēja.

-     Tad mums vairs nav, par ko runāt, - sacīja Heševeja. - FIB man ziņo, ka viņi sēž jūsu klientam uz astes. Kamēr mēs runājam, viņi dzen pēdas.

-    Pat ja tas ir tiesa, tas nenozīmē, ka viņi atradīs gleznu, - es sacīju. - Vai es pieminēju to, ka glezna tiks atdota? Vai tad jūs visu šo laiku nemeklējāt viņu tieši tāpēc? Vai tāpēc jūs neizvietojāt FIB pie viņa mātes mājas, lai varētu atdabūt gleznu?

Viņa vēsi mani uzlūkoja.

-     Man ir pie kājas kaut kāda beigta holandieša glezna, kurā viņš uzgleznojis pats sevi.

Es kādu brīdi viņā noraudzījos pavērtu muti. Tam nebija nekādas jēgas. Ja viņa nemeklēja gleznu, tad ko gan citu? Es paraudzījos uz Leriju, meklēdams palīdzību. Viņš paraustīja plecus.

-    Tad ko jūs meklējat?

-    Es gribu zināt, kā viņš tika pie gleznas.

-    Tā tika nozagta, - es sacīju. - Pirms trīsdesmit gadiem. Kas vēl jūs interesē? Jūs vairs neko nevarat ar viņiem padarīt. Ir iestājies noilgums. Viņi vairs nav sodāmi. Dažkārt ļaunums svin uzvaru. Iesim tālāk.

-     Es netaisos iet tālāk, - viņa noteica. - Ja viņš uzradī- sies, viņam vajadzēs runāt ne tikai par savu veco bandu, bet arī par Randolfa galerijas aplaupīšanu. Par visu. Un viņam vajadzēs nosaukt uzvārdus.

-    To viņš nedarīs. Viņš to jau teica.

-     Nu tad tas ir viss, vai ne? Ja gribat noslēgt darījumu, slēdziet to ar Leriju.

-    Viņš var runāt tikai par pavalsts apsūdzībām. Pret manu klientu vēl aizvien ir izvirzītas federālās apsūdzības.

-    Jā, ir gan.

-    Ko īsti jūs meklējat?

-    Jūsu klients to zina.

-    Čārlijs zina?

-    Skaidrs, ka zina. Tas ir viss, tādi ir noteikumi. Ja viņš atgriežas un izstāsta patiesību par visu, un es uzsveru - par visu, - tad mēs varam kaut ko izdomāt.

-    Es aprunāšos ar viņu.

-     Labi. - Viņa piecēlās un pacēla no grīdas smago dokumentu mapi tā, ka tā nobūkšķēja pret galdu. - Tagad man ir jāiet atpakaļ. Es vēl neesmu izcepusi to grāmatvedi no visām pusēm. Bet, Viktor, uzklausiet šo. Ja es vēlreiz redzēšu jūsu seju televīzijā vai arī redzēšu, ka avīzēs tiek citēta kāda no jūsu apnicīgajām piezīmēm, nākošais drauds, kuru jūs saņemsiet, nāks no manis.

-    Vai drīkstu jums uzdot kādu personiskāku jautājumu?

Viņa piešķieba galvu un saknieba lūpas.

-    Vai jums patīk pastaigas smīlājošā vasaras lietū?

-    Ar savu suni, - viņa atbildēja.

Pēc tam, kad viņa bija izmetusies ārā, dokumentu mapei uzsvērti nobūkšķot pret durvīm, es paliku sēžam pie galda kopā ar Slokumu.

-    Vai tev ir nojausma par to, ko viņa meklē? - es jautāju.

-     Nekādas.

-     Vai tu nedomā, ka tev to vajadzētu noskaidrot? Varbūt uzkāpt līdz pašai augšai un uzzināt, kas īsti notiek?

-    Vai gribi dzirdēt ko pārsteidzošu, Kari? ASV ģenerālprokurors neatbild uz maniem telefona zvaniem.

-    Šokējoša etiķetes neievērošana.

-    Tā ir. Es sūdzētos, bet ari viceprezidents neatbild uz maniem zvaniem.

-    Viņa kaut kam ir tikusi uz pēdām.

-    Acīmredzami.

-    Vai tu ievēroji, ka runājot viņa nemaz nekustina lūpas? Kā vēderrunātāja.

-    Es pamanīju.

-    Tas ir mazliet biedējoši, - es noteicu.

-    Viņa ir biedējoša jauna dāma.

-    Un zini, - no attāluma viņa izskatās tik jauka.

14. nodala

Ronda Herisa un viņas mazā piezīmju grāmatiņa gaidīja mani ārpusē pie tiesas ēkas. Tas, ka viņa zināja, ka es atrodos tiesā, bija mazliet dīvaini, bet, redzot viņu, ģērbušos tumšās biksēs un baltā blūzē ar zaļo šalli ap kaklu un atpakaļ atglaustiem matiem, es atmetu šo urbīgo jautājumu. Viņa izskatījās tik līdzīga Ketrinai Hepbērnai, ka es gandrīz gaidīju, ka viņa sāks runāt ar trīsošu akcentu un nodēvēs mani par bruņinieku mirdzošās bruņās.

-    Karla kungs, es ceru, ka neiztraucēju.

-     Nepavisam, - es noteicu. - Ir patīkami redzēt darbīgo presi strādājam. Taču nelaimīgā kārtā tieši šobrīd un pārskatāmā nākotnē man nav nekādu papildu komentāru ne par ko.

-    Tiešām? Tas ir ļoti neparasti.

-    Mums visiem ar laiku ir jāmainās. Es zinu, ka tā ir bēdīga vilšanās.

-    Ne gluži. Tavi komentāri nebija īsti noderīgi presei.

Es ielūkojos pulkstenī.

-    Man tagad jāiet. Man jābūt namīpašnieku un īrnieku tiesā.

-    Vai varu paieties tev līdzi kādu gabaliņu?

-    Tikai tad, ja mūsu runātais netiks protokolēts.

Viņa nolika savu piezīmju grāmatiņu, pacēla roku kā

burvju māksliniece, lai parādītu, ka nekā nav te, nekā nav tur, nekas nav iebāzts piedurknē.

-    Nu tad nāc, - es noteicu. - Kā iet ar rakstu?

-     Diezgan labi. Mans redaktors teica, ka viņam vajagot vairāk detaļu un vairāk cilvēciskas intereses.

-     Vai es neesmu pietiekami interesants cilvēks tavam redaktoram?

-    Viņš man teica, ka man jānointervē Čārlijs.

-     Tas nu gan ir nožēlojami, vai ne? Man tiešām patika tavs Tomasa Volfa piegājiens.

-    Kā mēs varētu sarunāt interviju?

-    Mēs nevaram.

-    Nu, visu kaut kā var sarunāt, vai ne?

-    Tikai ne to.

-     Dod man iespēju, Viktor. Es rakstīšu tikai to, kas būs glaimojošs. Un es tev nosūtīšu apstiprināšanai tava klienta citātus, ja vien tu vēlēsies. Esmu pārliecināta, ka auditorijai Čārlija dzīvesstāsts liksies aizraujošs.

-    Tas tāds arī ir, vari būt droša. Tomēr kopš šodienas Viktora Karla un Čārlija Kalakosa preses mašīna tiek apturēta. Turklāt es tev neļautu intervēt Čārliju nekādā gadījumā.

-    Vai viņam nav tiesību pateikt savu sakāmo?

-     Kad pienāks īstais laiks, tad jā. Tagad tas vēl nav pienācis.

-    Zini, Viktor, ja es varētu dabūt ekskluzīvu interviju ar Čārliju, es panāktu, lai tā tiek nopublicēta "Dienas jaunumu" pirmajā lappusē. "Dienas jaunumu" labākos rakstus pārdrukā avīzes visā valstī. Publicitāte būtu neierobežota. Rīta ziņu pārraides tev nedotu mieru. Tu varētu kļūt par otro Džoniju Kohreinu*.

'Atsauce uz slavenu ASV advokātu.

-    Es allaž esmu apbrīnojis Džoniju. Gandrīz neviens neizskatās labi melnā adītā cepurītē, bet viņš to norāva visai stilīgi.

-    Varbūt pēc raksta tu varētu prasīt tikpat lielus honorārus kā viņš.

-    Tātad tagad tu apelē gan pie manas slavaskāres, gan pērkamības.

-    Vai tas iedarbojas?

-    Vai drīkstu tev uzdot jautājumu? Tas vīrietis, kuru tu redzēji mānā kabinetā. Vai tu viņu pazīsti?

-    To sīko rūķīti? Paldies dievam, nē.

-    Kāpēc "paldies dievam"?

-     Vai tad tu nejuti viņā ko vardarbīgu? Es sajutu. Savā dzīvē esmu pietiekami daudz redzējusi. Ko viņš gribēja?

-   Arī viņš apelēja pie manas pērkamības. Tas kļūst par nomācošu tradīciju.

-    Tad varbūt ir kas cits, pie kā es varētu apelēt?

-    Ronda, vai tu izsaki man nepiedienīgu piedāvājumu?

-    Ak, Viktor! Neesi nu auša. Tas ir tikai raksts.

-    Slikti gan.

-     Es gribēju teikt, ka varbūt varu apelēt pie tavas žēlsirdības. Kādu laiku esmu cīnījusies, lai izsistos uz augšu savā avīzē. Es vēlu pievērsos šai nozarei, un nav viegli būt ārštata korespondentei, bet mans redaktors teica, ka tad, ja dabūšu gatavu šo rakstu, viņš panāks, ka tieku pieņemta darbā uz pilnu slodzi. Vienīgais, kas man jāizdara, lai uzrakstītu šo materiālu, ir intervija ar Čārliju. Personiski, ja varu, pa telefonu, ja vajadzēs. Tu vari izdarīt milzīgu pakalpojumu smagi strādājošai reportierei.

-    Mums visiem ir jādara savs darbs, Ronda.

Viņa viegli satvēra mani aiz bicepsa un to saspieda.

-    Lūdzu, Viktor. Man tas patiešām ir vajadzīgs.

Es apstājos, pagriezos pret viņu, ieraudzīju viņas zaļās acis ieplešamies cerībā un sajutu ilgas. Mani biedēja tas, ko jutu - ilgas būt vēlamam. Viņa bija reportiere - dzīvības forma, kas atradās zemāk par kāmīti, pat zemāk par advokātiem, un man nebija nekādu šaubu, ka viņa cenšas ar mani manipulēt savām vajadzībām, darīt jebko, lai dabūtu gatavu rakstu, un tomēr es sajutu ilgas. Un jā, viņa bija skaista, un jā, man patika viņas atklātās manieres, un jā, viņa izturējās pret mani ar patīkamu necieņu, bet nē, pat šajā gadījumā es jutu, ka manām sajūtām ir maz kopīga ar viņas iekšējo patiesīgumu, toties viss ir kopīgs ar kādu nožēlojamu vajadzību, kas slēpās manī pašā.

Es biju sajutis šīs pašas ilgas pret riteņbraucēju ar gariem, gaišiem matiem un glītām rozā krosa kurpēm, kura bija jautājusi, kur atrodas autostāvvieta. Un pirms tam es tās biju jutis pret sievieti īsos, melnos svārkos, kuru biju pamanījis uz ielas un kura, nesaliecot kājas, bija pieliekusies, lai sasietu savu masīvo melno kurpju auklas. Es varēju iet pa ielu pusdienlaikā, iemīlēties duci reižu un sajust ilgas, ikvienai sievietei dodoties garām, lai dzīvotu savu dzīvi bez manis. Un tās neapšaubāmi bija tās pašas ilgas, kas bija mudinājušas mani, zaudējušu sajēgu no alkohola, uz savām krūtīm ietetovēt svešinieces vārdu kā mīlestības apliecinājumu.

Vai nu es biju ārkārtīgi sirsnīgs un atvērts cilvēks, vai arī mana dzīve bija nopietni apdraudēta. Un nelaimīgā kārtā es neesmu īpaši sirsnīgs un atvērts cilvēks.

Un tomēr, pat ja visas šīs iedomātās emocionālās saiknes bija kādas eksistenciālas dvēseles psihozes sekas, - kas es tāds biju, lai apgalvotu, ka tas, ko šobrīd jutu pret šo sievieti ar koši rudajiem matiem un vasarraibumaino seju, nav nekas īsts?

- Ronda, - es noteicu, viegli stostīdamies, - varbūt mēs varētu kaut kur aiziet un iedzert pa glāzei.

Viņa izplūda viltīgā smaidā.

-    Vai tas nozīmē…

-     Mēs par to parunāsim pie dzēriena glāzes. Un varbūt, ja viss būs kārtībā un apstākļi to pieļaus, varbūt es parunāšu ar savu klientu par tevi un tavu rakstu.

-   Tas būtu lieliski, Viktor, - viņa sacīja. - Paldies, liels paldies. Kad?

-    Es sazināšos ar tevi, - es noteicu. Tad es atkal ielūkojos pulkstenī. - Taču šobrīd man ir jāapstrīd izlikšana no dzīvokļa.

15. nodala

Piecsimtajā tiesas zālē Vienpadsmitajā Dienvidu ielā katru dienu ir ieplānotas aptuveni piecdesmit lietas, bet tikai kādas trīs no tām tiek līdz izskatīšanai. Lielākoties visi darījumi tāpat kā citās tiesās tiek noslēgti vestibilā, kur mēs ar Betu stāvējām pirms mūsu sēdes, kad mums klāt pienāca vīrietis ar gaišiem matiem un kliedzoši zaļā uzvalkā. Viņš varēja būt apmēram manā vecumā, bet varēja manīt, ka viņš bija uzkāpis augstāk pa juridiskās karjeras kāpnēm, un tas nozīmēja, ka viņš man tūlīt pat neiepatikās.

-    Viktors Karls? - viņš iejautājās.

-    Tieši tā.

-    Es jau tā domāju. Dīvaini, jūs izskatāties jaunāks nekā televīzijā.

-    Un jādomā, ka arī smagnējāks.

-    Nē, - viņš sacīja. - Ne gluži. Tikai jaunāks un labāk ģērbies. Lūdzu, pagaidiet, man te ir kaut kas jums.

Viņš atbalstīja dokumentu mapi ar plaukstu, atvēra to vaļā un izvilka ārā aploksni, kuru pasniedza man.

-    Izlikšanas paziņojums jūsu klientei, kas liek viņai atbrīvot telpas pēc īres līguma termiņa beigām, - viņš smaidot noteica. - Nogādāts personiski. Nododiet to Derindžeres jaunkundzei, labi?

Es pamāju un pasniedzu to Betai.

-    Lūdzu.

-    Ak, tātad jūs esat šī spītīgā Derindžeres jaunkundze, - vīrietis noteica. - Mani sauc Jūdžins Frankss no "Talbota, Kit- redža un Čeisa" firmas, un es pārstāvu jūsu namīpašnieku.

-    Esmu pārliecināta, ka jūtos apburta, - viņa sacīja, bet viņas balss neizklausījās nedz apburta, nedz pārliecināta.

-    Man Joti žēl, ka paziņojums par jūsu izlikšanu tika nosūtīts tikai pa pastu un nebija nogādāts personiski vai piesprausts pie jūsu durvīm saskaņā ar likuma burtu, kā jūsu advokāts ir norādījis savā visai apjomīgajā lietas izklāstā. Patiesībā daudzi no mūsu īrniekiem uzskata pasta piegādi par mazāk mulsinošu, nemaz nerunājot par to, ka tā ir saudzē- jošāka, bet kopš šī brīža viss tiks darīts ciešā saskaņā ar likumu grāmatu. Mēs vēl aizvien gaidām jūsu izvākšanos pēc īres termiņa beigām.

-    Es tā nedomāju, Jūdžin, - es ierunājos. - Viņas sākotnējais īres līgums bija ilgāks par vienu gadu, tāpēc jūsu paziņojumā bija jāparedz vismaz deviņdesmit dienas, lai izvāktos. Skaitot kopš paziņojuma saņemšanas dienas. Kas, pamatojoties uz šo te, ir šodien.

-    Vai jūs neesat mazliet formāls, Viktor?

-    Mēs esam formālisti, Jūdžin, jūs un es. Neformāla pieeja līdzinās ļaunprātībai. Kad celtniekiem ir paredzēts ķerties pie ēkas pārbūves?

-    Nākammēnes.

-    Ak, - es noteicu un dramatiski nodrebinājos. - Tas varētu būt grūti, ja mājā dzīvo īrnieks. Vai jūsu celtniecības atļaujā ir minēts, ka drīkst izlauzt sienas un uzplēst grīdas, kamēr tur vēl kāds dzīvo? Un ēka ir diezgan veca. Es nezinu, vai sienās un griestos ir azbests. Tas sajauktu grafiku vēl vairāk nekā šobrīd, vai jums tā nešķiet?

Viņš pieliecās uz manu pusi un pieklusināja balsi.

-    Vai mēs varam uz brītiņu aprunāties?

-     Protams, - es noteicu. Es pamāju, lai Beta apsēžas uz soliņa, un tad ar Jūdžinu Franksu devos uz vestibila otru malu.

-    Jauks izklāsts, - viņš noteica.

-    Es daru, ko varu.

-    Mēs visi firmā kārtīgi izsmējāmies. Vai jūs tiešām domājat, ka Amerikas Savienoto Valstu Konstitūcijas piecpadsmitajam un sešpadsmitajam labojumam ir kāda saistība ar īres jautājumiem?

-    Varbūt jūs varētu turpināt smieties tiesneses priekšā. Esmu pārliecināts, ka verdzības pazīmes un precedenti viņai liksies uzjautrinoši.

-    Bet jūsu kliente pat nav melnādaina.

-     Pagaidiet, līdz izdzirdēsiet argumentus.

-    Nespēju ne sagaidīt. - Jūdžins saknieba lūpas. - Vai jūs nebijāt tas, kurš pirms pāris gadiem satrieca pīšļos Viljamu Preskotu?

-    Iespējams.

-    Preskots bija pirmais advokāts firmā, ar kuru es jebkad esmu strādājis. Viņš bija mans skolotājs, viņš man piešķīra manu pirmo lietu, un jūs sabojājāt viņa karjeru.

-     Preskots pats sabojāja savu karjeru, - es atteicu. - Es tikai to norādīju attiecīgajām varas iestādēm.

Jūdžins Frankss skarbi nolūkojās uz mani un tad novērsās.

-     Man tas suņabērns nekad nav paticis. Ko mēs varam darīt, lai to visu izbeigtu, Viktor?

-    Viņa negrib pārvākties.

-Tā ir tikai pārvākšanās. Viņa atradīs labāku dzīvesvietu. Tas nav nekas liels.

-    Tikai ne viņai.

-     Mēs tikai gribam to māju uzskaistināt, pārdot jaunos dzīvokļus un nopelnīt naudu. Mēs neesam nekādi ļaunie puiši.

-    Es zinu.

-     Par kādu naudas summu varētu būt runa, lai dabūtu viņu laukā mēneša laikā?

-     Par naudu nevar būt ne runas. Viņai tā nekad nav tik daudz nozīmējusi.

-    Man tas šķiet biedējoši.

-    Neizaiciniet mani.

-     Zināt, Viktor, tas izklausās pēc dzenbudisma, bet viss mainās. Ēka tiks pārveidota. Vai jūs, lūdzu, nevarētu ar viņu parunāt? Vai jūs iztēlojaties, par ko mēs varētu vienoties, pirms mums nāktos sākt strīdēties par sešpadsmito labojumu tiesneses priekšā?

-    Es pamēģināšu, - es sacīju.

Beta sēdēja uz sola dīvaini pasīvā pozā, salikusi rokas uz ceļiem, galvu viegli piešķiebusi uz sāniem. Parasti pirms tiesas sēdes viņa bija enerģijas kamols, sēdēja uz pašas krēsla maliņas, ķermenim pastāvīgi mainot pozu, kamēr prātā pārcilāja argumentus. Bet tikai ne šodien, ne šeit, šajā neparastajā prāvas dalībnieces lomā lietā "Triad lnvestmcnts pret Derindžeri".

Es apsēdos viņai līdzās.

-    Es tev izkaulēju vēl mazliet laika, - es sacīju.

-    Paldies.

-    Varu mēģināt pavilkt garumā vēl mazliet. Man ir daži argumenti, ko celt galdā tiesnesei.

-    Es izlasīju izklāstu. Tavi argumenti ir bezcerīgi.

-    Zinu, bet man patika iztēloties, kā šis Frankss reaģēs, tos izlasot. Un tiesnesei vienmēr var būt vajadzīgs ilgāks laiks nekā paredzēts, lai pieņemtu lēmumu. Es varu aprunāties ar sekretāru. Man šķiet, ka pazīstu viņa brāli.

-     Labi. Tas var iedarboties.

-    Bet zini, Beta, šis Jūdžins Frankss galu galā nav nemaz tik slikts puisis.

-    Šajā uzvalkā viņš izskatās pēc vardes.

-    Un cilvēki, kurus viņš pārstāv, nav nekādi ļaundari. Viņi ir parasti uzņēmēji.

-    Viņi met mani ārā no manas mājas.

-     Viņiem tas ir atļauts. Beigu beigās tev nāksies pārcelties.

-    Tā viņi saka.

-    Un cīnīšanās pret to nav nekāda labā atbilde.

-    Tomēr tas liek man justies labāk.

-    Beta, kas patiesībā notiek?

-     Nezinu, Viktor. Es jūtos… kā paralizēta. Man tas dzīvoklis nemaz tik ļoti nepatika. Es tikai nespēju samierināties ar domu, ka man vajadzēs visu sapakot, sameklēt jaunu dzīvokli, pārcelties, atkal visu izsaiņot, un tas viss būs tāds pats, tā pati gulta, tas pats galds, tā pati dzīve. Kopš atgadījuma ar Fransuā un atmiņu uzvandīšanas par manu tēvu manu dzīvi vada šis dīvainais virzītājspēks, kas to ved uz nekurieni. Man tas nešķiet īsti pieņemami, un, šķiet, es nespēju atrast drosmi, lai to ievirzītu kādā konkrētā gultnē. Bet man šķiet, ka tad, ja es palikšu savā smirdīgajā dzīvoklī vēl dažus smirdīgus gadus, tad varbūt viss būs lieliski.

-     Tava loģika ir iespaidīga. Tomēr viss nav tik ļauni, kā tu domā. Paskaties uz firmu. Mums ar katru dienu klājas aizvien labāk.

-     Mēs kaut kā sitamies, un šķiet, ka tas ir vienīgais, ko mēs visus šos gadus esam darījuši. Situšies.

-    Mēs izcīnām cīņu par labo. Un kā tad Terēza Velmane? Mēs atgūsim viņas bērnu. Vai tas tev neliek justies apmierinātai?

-    Tu atgūsi viņas bērnu. Es jūtu, ka esmu tikai kompānijas pēc. Man kaut kas ir jādara, bet es nezinu, kas.

-    Ko tu gribi šeit šodien panākt? Kā būtu ar naudu?

-     Lai notiek.

-    Patiešām?

-     Protams. Nauda ir laba. Būtu jauki nopirkt jahtu, vai tu tā nedomā? Zilus bleizerus, baltas bikses.

-    Tu tajās labi izskatītos.

-    Man vajadzēja piedzimt Pīrpointā.

-    Tas nebūs daudz, bet es varu kaut ko izcīnīt. Tomēr tad tev nāksies izvākties līdz mēneša beigām.

-     Labi.

-    Patiešām? Es esmu pārsteigts. Tev nav raksturīgi iekrist uz vieglu naudu.

-    Piedod, Viktor. Visa šī padarīšana ir muļķīga. Man vispār nevajadzēja tevi tajā iepīt, it īpaši tagad, kad Terēzas lietai tuvojas izskatīšanas termiņš un tu skraidi apkārt, mēģinādams panākt darījumu Čārlija Kalakosa lietā. Man vajadzēja sākt meklēt jaunu dzīvokli, tiklīdz biju saņēmusi paziņojumu. Es laikam esmu mazliet apjukusi.

-    Mēs abi esam apjukuši.

-    Nu nezinu, tu pēdējā laikā izskaties apmierināts.

-    Tas tāpēc, ka esmu iemīlējies. Kādā reportierē.

-    Tiešām?

-    Vismaz šodien. Vakardien tā bija meitene uz divriteņa.

-    Man šķiet, ka tu arī kaut ko meklē.

-    Laikam gan. Un atceries, kad tā zobārsta higiēniste izdemolēja manu dzīvokli?

-    Protams.

-     Es to vēl neesmu savedis kārtībā.

-     Viktor?

-    Tas vēl aizvien ir izdemolēts.

-    Viktor. - Viņa neskanīgi iesmējās. - Tas ir ļoti slikti.

-Jā.

-    Tev vajadzēja tikai vienu reizi aiziet uz IKEA.

-     Bet es neciešu IKEA, visu to gaišo koksni un zviedrisko noskaņu. Mani nesauc Svens, es vairs nemācos koledžā, un es pat nezinu, kas ir avenes un kazenes hibrīds. IKEA dzīvoklis man nozīmētu nāvi.

-    Ak kungs, Viktor, tu esi vēl sliktākā formā nekā es.

Es piespiedu roku pie krūtīm un sajutu, kā jaunais tetovējums iedzeļ miesā.

-    Un tu vēl nezini pat ne pusi no tā visa. Vienmēr ielāgo, Beta, lai kādos mēslos tu neatrastos, es esmu vēl lielākos. Un tagad es varētu iet un pārliecināties, cik daudz naudas varēšu tev izspiest.

-     Labi.

Es piecēlos un pagriezos pret Jūdžinu Franksu, kurš blenza uz mums ar cerību pilnu seju.

-    Cik daudz tu ceri dabūt? - es klusītēm apvaicājos Betai.

-    Vienalga.

-    Domāju, ka to var nokārtot.

Es papurināju galvu, dodoties uz Franksa pusi. Viņš jautājoši pacēla uzacis.

-     Darījuma nebūs, - es teicu. - Piedošanu. Viņa nekādā gadījumā negrib ļaut sevi uzpirkt. Viņa ir iecerējusi palikt savā dzīvoklī līdz pēdējai stundiņai. Viņa teica, ka tas esot principa jautājums.

-    Es ienīstu principus, - sacīja Frankss. - Tiem nav vietas tieslietu praksē.

-    Varat man to nestāstīt, - es teicu. - Bet tāda nu viņa ir.

-    Vai nav nekā, ko jūs varētu pateikt? •

-    Es mēģināju, - es teicu. - Izmēģināju visu. Iesim iekšā un nostāsimies rindā, lai pateiktu tiesnesei, ka esam gatavi uzsākt prāvu. Mēs atrodamies kaut kur saraksta beigās, tā ka mūs varētu izsaukt kaut kad pēcpusdienā.

Viņš ielūkojās pulksteni.

-    Es nevaru te sēdēt visu dienu, lai gaidītu šis muļķīgās lietas izskatīšanu. Man ir tikšanās ar priekšnieku un jaunu klientu.

-    Kopā ar Stenfordu Kviku, pareizi? Ar to puisi, kurš pārstāv Randolfa galeriju.

-   Tas ir klients, kuru mēs aizstāvam sabiedriskā kārtā. Visi pārējie ir milzu korporācijas.

-    Un ap ko lieta grozās?

-    Tipisks izdzimtenis. Negrib, lai parasti darbinieki liktu viņam gaidīt.

-    Piedošanu, Jūdžin, bet viņa ir nelokāma. Ja gribat panākt lietas atlikšanu, es neiebilstu…

-    Vai jums maz ir kāda nojausma par to, cik daudz mēs zaudējam katru dienu, ja celtniecība tiek atlikta? Man tas ir jāatrisina šodien.

-    Nu labi. Tad mums nav citas izejas kā iet pie tiesneses.

Mēs reizē devāmies uz tiesas zāles durvīm un atvērām

tās. Troksnis un smaka reizē uzbruka mums abiem. Tiesas zāle tajā dienā atgādināja Emmas Lācarusas poēmu par Brīvības statujas piekāji: nogurušie, nabadzīgie, sapulcējušies kopā, atstumtie, bezpajumtnieki un vētras atdzītie.

Frankss nošņaukājās un paspēra soli atpakaļ.

-    Kā būtu, Viktor, ja mēs piedāvātu skaitli, kas viņu pilnīgi satriektu?

-    Nu, Jūdžin, - es noteicu, šūpodams galvu skumjā pārliecībā, - es šaubos, vai tas ko dos, bet mēs jau varam pamēģināt.

16. nodala

Sveces un vīraks, tumsa un biezs, slimības piesātināts gaiss, gultas galvgalī sakrautie spilveni, mokošais kāss, nāves rēgam uzrāpjoties uz plānajām, vecajām krūtīm.

-    Vai gribi tasi kafijas, Viktor?

-    Nē, pateicos, Kalakosas kundze.

-   Es uzsaukšu Talasai, lai uzvāra. Viņa gan vāra galīgi negaršīgu, drīzāk siekalas nekā kafiju, tāpēc ka viņa pārlej vienus un tos pašus kafijas biezumus vēl un vēlreiz, bet tomēr tu vari dabūt.

-    Patiešām, es iztikšu tāpat.

-    Nu tad nāc tuvāk. Apsēdies. Mums ir jāaprunājas.

Es pienācu tuvāk, es apsēdos. Viņa ar roku pieskārās manam vaigam. Es centos nesarauties, sajūtot viņas taukaino ādu un elpu.

-   Tu biji televīzijā. Mans Čārlijs ir kļuvis par slavenību tās gleznas dēļ. Tas ir smieklīgi, jo mans Čārlijs nemācēja uzzīmēt pat suni.

-    Kāds cits izstāstīja presei par gleznu.

-    Ne tu, Viktor? Izskatās, ka tev tas ļoti patīk. Kurš tad?

-    Nezinu, bet, tiklīdz tas bija izskanējis, es nospriedu, ka sniegt intervijas ir labākais, ko varu darīt Čārlija labā. Tomēr var gadīties, ka tas neiedarbojas.

-    Kas lēcies, Viktor? Vai tev ir problēmas?

-    Čārlijam ir, jā, - es sacīju. - Man vajag, lai jūs palīdzētu man sazināties ar viņu.

-    Protams. Tikai pastāsti man vispirms, kas lēcies?

-    Man tiešām par to jārunā ar Čārliju, - es teicu. - Viņš ir mans klients.

-     Bet viņš ir mans dēls, Viktor. Es zinu, kas viņam vajadzīgs. Tas vienmēr ir bijis tā, un tagad nav daudz savādāk. Neviens no mums nav mainījies, un Čārlijs mainās mazāk.

Pastāsti man, kāda ir viņa problēma, un es tev pateikšu, kā to atrisināt.

-    Neesmu drošs, ka varu to darīt, kundze.

Viņa izdvesa sausu skaņu, un pēc brīža atkal atsākās kāss: viņa klepoja aizvilkdamās, un viņas ķermenis savilkās spazmās. Kādā brīdī viņa pacēla labo roku, uz brīdi ļāva tai šūpoties gaisā un tad iešķīla man pa ausi.

-Au!

Viņas kāsēšana beidzās tikpat strauji kā sākusies.

-    Nesaki man, ka tu nevari, - viņa sacīja. - Tev ir pienākums.

Berzēdams ausi, es klusi ievaicājos:

-    Kāds pienākums?

-     Vai tu to zini vai nē, tas ir apvijies ap tavu kaklu kā čūska, un tas ir dzīvs. Tāpēc nesaki man, ka tu nevari, Viktor. Tev ir kārtīga grieķa seja, bet tu neesi pietiekami liels grieķis, lai teiktu man, ka tu nevari.

-    Kādu pakalpojumu jūs izdarījāt manam tēvam?

-    Kāpēc tu jautā man? Pajautā viņam. Vai varbūt tu baidies arī no viņa?

-     Patiesībā nebaidos.

Viņa rejoši iesmējās, un šie smiekli bija reizē rūgti un saprotoši.

-      Es negribētu zvanīt tavam tēvam vēlreiz. Viņu ļoti skumdina sarunas ar mani.

-    Par to es nešaubos.

-    Un tagad, kad esam pielikuši punktu šīm muļķībām, pastāsti man par manu Čārliju.

-    Ir pāris jautājumu. Kāda reportiere vēlas intervēt Čār- liju. Es iedomājos, ka tas palīdzētu dot grūdienu valdībai.

-    Nē. Kas vēl?

-    Šī reportiere šķiet godīga, un es nezinu, kā tas varētu kaitēt.

-     Viņa ir reportiere. Viņi vienmēr kaitē. Un atceries, ko es tev teicu par manu dēlu? Viņš ir muļķis. Ja tu domā, ka kaut kas no viņa teiktā varētu palīdzēt, varbūt ari tu esi muļķis. Kas vēl tev ir?

-     Dabūt viņu mājās nebūs tik vienkārši, kā mēs domājām.

-    Pastāsti man.

-    Pirmkārt, izskatās, ka pat pēc piecpadsmit gadiem Čārlijam vēl aizvien draud briesmas. Mani apciemoja Čārlija vecās bandas locekļi. Viņi mani mazliet iekaustīja un teica, ka Čārlijam klāšoties ļaunāk, ja viņš atgriezīšoties mājās.

-    Labi, tā nav problēma. Pieliecies tuvāk. Mēs Čārlijam neko par to neteiksim.

-     Es nevaru tā rīkoties, Kalakosas kundze.

-    Tu vari un tu tā arī darīsi. Čārlijs ir gļēvulis. Viņš baidījās no mazgāšanās, viņš baidījās no meitenēm, viņš baidās no paša ēnas. Tāpēc jau viņš aizbēga pirms daudziem gadiem. Ja mēs viņam to pateiksim, viņš pazudīs uz visiem laikiem. Tāpēc nesaki viņam. Labāk pasargāsim viņu tad, kad viņš ieradīsies.

-   Viņi draud viņu nogalināt, ja viņš atgriezīsies mājās, Kalakosas kundze.

-    Muļķības, Viktor. Viņi tikai tā runā. Viņi visi ir lieli mutes bajāri. Ja viņi grib nākt, lai nāk pie manis, pareizi? Tikai manis dēļ Čārlijs atgriežas mājās. Un, kad viņi atnāks, es viņiem kaut ko parādīšu.

Viņa pieslējās sēdus, pastiepās līdz naktsgaldiņam pie gultas, atvēra atvilktni un izvilka laukā nepiedienīgi milzīgu pistoli, kas iemirguļojās sveču gaismā.

-    Ak kungs, Kalakosas kundze! Tas ir lielgabals.

-     Lai viņi nāk. Es viņiem sataisīšu caurumus greipfrūta lielumā. Vai tu neesi izsalcis, Viktor? Vai gribi greipfrūtu? Uzsaukšu Talasai, lai atnes tev greipfrūtu.

-     Nē, paldies, kundze, es iztikšu bez greipfrūtiem. Vai jums ir atļauja?

-     Man ir astoņdesmit deviņi gadi. Kam man vajadzīgs kaut kāds papīra gabals?

-Jums vajadzētu izņemt ieroča turēšanas atļauju.

-    Ja tu turpināsi tā izturēties, Viktor, es tev neteikšu, kas man vēl ir sagatavots tiem mērgļiem.

-    Ticiet man, es nemaz nevēlos zināt. Un man nāksies pastāstīt jūsu dēlam par draudiem, Kalakosas kundze.

Viņa viegli novicināja pistoli, pirms iebāzt to atpakaļ atvilktnē.

-     Dari, kas tev jādara. Bet pasaki viņam pie reizes, ka es par to parūpēšos. Es viņu aizsargāšu, ja to nedarīs policija. Kas vēl?

-     Ir federālā prokurore, kas rada problēmas. Viņa var atļaut Čārlijam atgriezties mājās, nenonākot cietumā, taču viņa atsakās kaut ko darīt, ja Čārlijs viņai nedos to, ko viņa vēlas.

-    Un ko viņa vēlas?

-    Viņa grib, lai viņš runātu. Lai visu viņai izstāstītu.

-    Mierīgi. Es likšu viņam runāt.

-     Viņa negrib, lai viņš runātu tikai par brāļu Variku bandu. Viņa grib, lai viņš runātu par kaut ko, kas bija pirms tam, par kaut ko tādu, kas notika pirms trīsdesmit gadiem, kad tika nozagta glezna.

Viņa ilgu laiku nolūkojās manī, un viņas miklās acis mirdzēja raustīgajā sveču gaismā.

-    Ak jā, - viņa beidzot noteica. - Tas varētu būt sarežģīti. Vai tev ir draugi, Viktor? Veci draugi kopš laikiem, kad tu biji mazs bērns, draugi, kas ir tuvāki nekā brāļi, tuvāki par asinsradiniekiem?

-    Nē, kundze, - es atbildēju.

-     Tev nav paveicies. Man bija tādi draugi vecajā kontinentā, un Čārlijs, pats to negribēdams, atrada tādus draugus šeit. Kad viņi bija tikko iemācījušies staigāt, viņi skraidīja apkārt un spēlējās piepūšamajos baseinos. Pieci tuvākie draugi visā pasaulē. Mans Čārlijs un Hjūgo, kurš visu laiku skrēja kā sadedzis ar savām garajām kājām, un Ralfs Sjulla, liels kā vīrs jau divpadsmit gadu vecumā, un mazais Džojs Praids. Un, protams, Tedijs, Tedijs Prāvics, kurš bija barvedis. Pieci kaimiņu puikas, mūždien kopā, mūždien. Reiz - un es tev to stāstu, lai tu saprastu, kas tas bija - reiz viena grupa no Oksfordsaiklas - vai tu zini to vietu?

-    Aiz Kotmana ielas?

-   Jā, tieši tā. Reiz puišu bars ieklīda mūsu apkaimē, meklējot nepatikšanas. Tas notika tad, kad mans dēls Čārlzs mācījās vidusskolā. Oksfordas puikas atrada mazo Džoju Prai- du. Džojs bija jauks zēns, tikai melnādains, un ar lielu muti, un viņi to piekāva līdz asinīm. Tāpat vien, sporta pēc, Viktor. Dzīvnieki. Policija nevarīgi noplātīja rokas. Ko lai tur dara? Bet Tedijs gan zināja, kas darāms.

-    Un kas tas bija, Kalakosas kundze?

-    Vai gribi tēju? Es pasaukšu Talasu.

-    Nē, pateicos, kundze. Es patiešām neko nevēlos.

-    Nē, mums vajag tēju. - Viņa plati atvēra muti un iekliedzās: - Talasa! Atnāc!

Lejā kaut kas nokrita zemē, iečaukstējās apģērbs, atskanēja nopūta, un noguruši soji sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Durvis iečīkstoties atvērās un parādījās izmocīta seja.

-    Viktors grib tēju, - sacīja Kalakosas kundze.

Talasa pagrieza galvu uz mani pusi un noskatījās manī ar neslēptu naidu.

-     Viņš grib tēju ar cukuru, - sacīja Kalakosas kundze. - Un tos apaļos cepumus.

-    Patiešām, man neko nevajag, - es iebildu.

Seja pazuda, un durvis iečīkstoties aizvērās.

-    Viņa ir laba meitene. Tiesa gan, viņas tēja ir tikpat plāna kā viņas asinis. Viņa taupa tējas maisiņus, it kā tēja būtu no zelta. Mums vēl aizvien ir tēja no tiem laikiem, kad Klin- tons bija prezidents. Ak, Klintons, viņš bija pa daļai grieķis. Viņš to nezināja, bet es to redzēju.

-    Ko Tedijs darīja pēc kautiņa?

-   Tedijs bija ļoti skaists zēns. Ļoti gudrs. Viņš atnāca pie manis un palūdza manas mašīnas atslēgas. Es zināju, ko viņš grib, tāpēc viņam tās iedevu. Tas puika būtu varējis būt grieķis. Viņi devās projām tajā vakarā, pat Džojs ar savu kaklā pakārto roku, visi pieci ar uzkarsušām asinīm un beisbola nūjām, tā viņi aizbrauca. Un viņi parūpējās par to, Viktor. Nebija nekādas nozīmes tam, ka viņš nebija īstais zēns. Tie dzīvnieki no Oksford- saiklas vairs nekad te nerādījās. Puiši aizsargāja cits citu, vai saproti? Tādas saites saglabājas gadiem ilgi.

-    Un šie puikas izplānoja zādzību?

Viņa noglāstīja manu vaigu.

-    Tu esi gudrs zēns. Vai esi drošs, ka negribi satikties ar manu Talasu?

-    Nē, kundze. Bet te ir kaut kas, ko es nesaprotu, Kalakosas kundze. Esmu dzirdējis, ka Randolfa galeriju aplaupījusi profesionālu zagļu banda, nevis pieci kaimiņu puikas. Kā viņi to izdarīja?

-    Viņi nebija vienkārši pieci kaimiņu puikas, Viktor. Viņi bija četri parasti puikas un Tedijs. Tur ir liela atšķirība.

Šajā brīdī durvis čīkstēdamas atvērās, un Talasa, salieku- si savu pelēko augumu un nodūrusi sirmo galvu, ienesa iekšā paplāti. Kalakosas kundzei bija taisnība, tēja bija vāja un nostāvējusies, tā garšoja tā, it kā būtu tikpat veca kā Talasa, bet cepumi bija apbrīnojami gardi. Es ēdu ceturto, kad iezvanījās mans mobilais.

Es piecēlos, nostājos tumšās istabas tumšākajā stūrī un nospiedu taustiņu.

-    Karls, - es sacīju.

-    Vai tu šovakar esi brīvs, vecīt? - apjautājās ne ar ko nesajaucamā Fila Skinka balss.

Es paraudzījos uz Kalakosas kundzi, kura pašlaik sēdēja, pieliekusi bālo seju pie porcelāna tases, tvaikiem strūklojot viņas iedubušajās acīs.

-     Skaidrs, - es atbildēju. - Man šobrīd ir tikšanās, taču tā nebūs ilga. Kas noticis?

-     Esmu nācis uz pēdām kādam, ar kuru gribu tevi iepazīstināt.

Mana sirds salēcās. Sajutu, kā es tumsā nosarkstu.

-    Tu atradi viņu? - es jautāju. - Tu atradi Šantalu Adēru?

-    Tieši to tev vajadzēs man pateikt.

17. nodala

-    Uz kurieni mēs braucam, Fil? - es apjautājos, braukdams pa Springgārdenas ielu uz pilsētas austrumu robežas pusi.

-    Es tikai gribu, lai tu kādu pārbaudītu, - viņš noteica.

-    Vai tā ir viņa?

-     Es to nezinu, vai ne? Es ievācu informāciju, klusītēm, kā jau tu teici, un tā man tika piespēlēta kā viena no iespējām. Vienubrīd viss nemaz nav tāds, kā tu esi gaidījis, un tad, - viņš iesmējās, - citā brīdī tas izrādās tieši tas, ko tu esi gaidījis.

-     Vai tu uzņēmi fotogrāfiju? Varbūt es nemaz negribēšu, lai tā būtu viņa, ja tu mani saproti. Vai es tev esmu teicis, ka man ir aizspriedumi pret ūsām? Pret garām, biezām ūsām? Man tādas nepatīk sievietes sejā. Patiesībā man tādas nepatīk arī vīrieša sejā, bet sievietes sejā tās man uzdzen drebuļus.

-     Paklau, vecīt, ja viņa ir tā, kuras vārds ir uzrakstīts tev uz krūškurvja, tev patiks, kā viņa izskatās, par to vari neraizēties. Bet man ir arī dažas citas fotogrāfijas. Vai gribi tās redzēt vispirms?

-    Protams.

-    Labi, - viņš noteica. - Piebrauc tur.

Es iegriezu automašīnu ceļa malā, apstājos aiz mikroautobusa, ieliku ātruma pārslēgu neitrālajā pārnesumā un atstāju motoru darbojamies. Skinks ieslēdza salonā gaismu un izņēma no uzvalka kabatas aploksni.

-    Neviena Šantala Adēra nav reģistrēta Filadelfijā, Dien- viddžersijā vai Delavērā, - viņš sacīja, - taču es sameklēju dažas Š. Adēras bez norādīta vārda. Parasti iniciālis vārda vietā nozīmē dāmu, kura cenšas telefonu grāmatā neizskatīties pēc dāmas gadījumam, ja plēsoņa uzglūn, vai tu mani saprati? Tā nu es pārbaudīju tās, ko varēju. Atradu vienu Ebsekonā un vienu Horšemā. Palūkojies un pasaki, vai kāda no tām tev liekas pazīstama.

Viņš man pasniedza pirmo fotogrāfiju. Krāsainu uzņēmumu, mazliet graudainu un uzņemtu no diezgan liela attāluma. Tā nebija īpaši skaidra fotogrāfija, bet es uzreiz redzēju, ka sieviete tajā nav tā, kuru es meklēju. Viņa bija vecāka, daudz vecāka, ar tēraudsirmiem matiem, kas saskanēja ar viņas spieķi.

-    Vai tas ir joks? - es apvaicājos.

-    Es taču nezinu, kam tu dod priekšroku pēdējā laikā, vai ne?

-    Kas vēl?

Nākamajā fotogrāfijā bija redzama jaunāka sieviete grūtniecības pēdējos mēnešos, kura uz sava kuplā gurna turēja mazu bērnu. Neskatoties uz savu acīm redzamo grūtniecību, viņai bija skaista seja, un es samiedzu acis, lai palūkotos, vai tā nešķitīs pazīstama.

-    Nezinu, - es sacīju. - Nedomāju, ka esmu viņu kādreiz redzējis.

-    Es ari tā nedomāju, jo viņu sauc Šarlote.

-    Tad kāda jēga bija rādīt man šo fotogrāfiju?

-     Es tikai gribēju, lai tu zinātu, ka nemaz nav tik daudz Šantalu Adēru. Lai tu neviebtu degunu par to, kuru mēs šovakar apskatīsim. - Viņš izslēdza gaismu. - Un tagad brauksim.

Es ieslēdzu ātrumu, izgriezu mašīnu ārā uz ielas un turpināju braukt austrumu virzienā.

-     Ko tu ar to gribēji teikt? - es iejautājos. - Ka viss nav gluži tā, kā es biju gaidījis?

-     Nu, viņas vārds nav gluži tāds, kāds uzrakstīts tev uz krūtīm.

-    Tad kāpēc mēs viņu vispār pārbaudām?

-    Tāpēc ka daudz no tā netrūkst.

-    Daudz netrūkst līdz kam?

-    Lai tu man pateiktu, ka viņa ir īstā. Iegriezies tur.

Es iegriezos.

-    Un ko tad, ja es viņu neatcerēšos?

-     Tad varbūt viņa atcerēsies tevi. Labi, te nogriezies pa labi un tad pabrauc zem tā tilta.

-     Kas tur ir? - es iejautājos, pamādams uz lielas neona izkārtnes pusi.

-    Uz turieni mēs dodamies, vecīt. Brauc iekšā stāvvietā.

Stāvvieta ieskāva vienstāva ēku, kas bija iekārtojusies zem

autostrādes tilta. Tur bija papilnam pikapu un dārgu seda- nu, pati ēka bija nokrāsota melnā krāsā, koši sarkanā neona izkārtne mirguļoja, attēlojot iestādījuma nosaukumu un tad sievietes apveidus, kādus var redzēt uz kravas mašīnu dubļu sargiem. Es apturēju mašīnu kaut kur pa vidu, sajūtot savas cerības noplokam un dūšu saskrienam papēžos. Tomēr man nevajadzētu justies pārsteigtam. Kad vīrieši dodas patiesās mīlestības meklējumos nebeidzamajās Amerikas naktīs, viņi visbiežāk nonāk striptīza bārā.

-    Klubs "Lola"? - es apjautājos ar sakāves pieskaņu balsī.

-    Tieši tā, tas pats vien būs.

-    Vai šis nav tas iestādījums, kur viens vīrs bija sastapis striptīza dejotāju un viņas dēļ nogalinājis savu sievu?

-    Tas pats ir.

-    Un jādomā, ka Šantala Adēra ir viena no šejienes dejotājām.

-    To mēs esam ieradušies noskaidrot.

-    Kāda jēga? - es iejautājos. - No visiem variantiem, kurus spēju iedomāties sava tetovējuma sakarībā, šis ir visļaunākais. Kādam idiotam gan jābūt, lai piedzertos, nonāktu striptīza bārā, samīlētos striptīza dejotājā un tad sagribētu pierādīt viņai savu nemirstīgo padevību, ietetovējot viņas vārdu uz savām krūtīm?

-    To mēs šovakar noskaidrosim, vai ne?

-    Izmet to no galvas. Tādā iznākumā nav nekādas mistikas.

-    Un tu negribi skaidri uzzināt?

-    Es jau esmu redzējis pietiekami daudz, lai saprastu, ka tas viss ir viena liela kļūda.

-    Ja tu tagad padosies, vecīt, katru reizi, skatoties spogulī, tu domāsi to ļaunāko, - sacīja Skinks. - Ne jau par to zaķi, bet par sevi pašu. Atstāj mašīnu. Noskaidrosim, kas ir kas.

-    Tu vienkārši gribi izklaidēties.

-    Arī to, jā, un uz tava rēķina, kas visu padara vēl patīkamāku.

Es sajutu mūzikas dārdoņu, vēl pirms biju sasniedzis ieeju. Mans pirmais noteikums ir nekad nedoties uz vietām, kur šveicars ir ģērbies melnā no galvas līdz papēžiem un sasējis matus zirgastē, un tas neļauj man apmeklēt iestādījumus, kur es neesmu vēlams, taču jādomā, ka šis bija izņēmuma gadījums.

-     Vai kādreiz esat mani jau redzējis? - es apjautājos šveicaram, maksājot par ieeju divām personām.

Nepaceļot galvu, viņš noteica:

-    Es slikti atceros sejas.

-    Bet tas bija pirms dažām dienām.

Viņš pacēla galvu un nošņācās kā dobermanis.

-    Ja es tevi neizmetu ārā, tad nezinu, ka tu biji iekšā. Tā tas notiek. Tas neļauj man nonākt tiesas zālē, ja tu saproti, ko es ar to gribēju teikt.

-    Jā, saprotu, - es noteicu. - Bet vai es biju iekšā?

-    Kā jau es teicu. Un sievai es teikšu to pašu.

-    Nu, - es noteicu, paņemdams sīknaudu, - tas ir atvieglojums.

Un mēs devāmies iekšā, lai vārītos kopējā katlā.

18. nodala

Klubs "Lola" bija plaša, izgaismota telpa, pilna ar dūmiem, tumši krāsota, ar daudziem galdiņiem un garu bāru tālākajā galā. Vidū atradās milzu skatuve, uz kuras sieviete stringa biksītēs un ar krūšu uzlīmēm, apvilkusi baltas augstpapēžu kurpes, karājās ar galvu uz leju. Viņas kājas bija apvītas ap spīdīgu stieni un rokas apskāva krūtis. Mūzika bija skaļa, galdiņi nelieli, krēsli no plīša, un dejotāja laizīja savu krūtsgalu ar garu, šauru mēli. Jauka ģimeniska izklaide.

Iestādījums bija pa pusei pilns. Klienti ar dīvaini apmierinātām sejām sēdēja, kamēr bars sievieškārtas vilcēnu augstpapēžu kurpēs un caurspīdīgos bikini, izrotājušas savus ķirurģiski uzlabotos ķermeņus ar ķēdītēm un tetovējumiem, klīda apkārt un iesaistīja viņus sarunās. Kāpēc augsti papēži un bikini raida pavedinošus signālus tieši vīrišķīgajā būtībā? Un pietika uzmest vienu skatienu viņu bikini augšdaļai, lai saprastu, ka gaisa kondicionēšanas sistēma neapšaubāmi ir ieslēgta.

Skinks atbīdīja savu velūra platmali pakausī, izņēma no žaketes kabatas cigāru, plaši paplēta rokas un dziļi ieelpoja sasmakušo gaisu.

-    Tādi iestādījumi man patīk, - viņš noteica.

-    Es par to nešaubos, - atbildēju.

-     Es gribēju teikt, ka tas ir šiks. Tam piemīt daudzveidība.

-    Kaut kas tam piemīt, tiesa gan.

-    Ak, izbeidz savu žākstīšanos. Ļauj man izmaksāt tev dzeramo.

-    Uz to izdevumu rēķina, kurus tu piedzisi no manis?

-    Viktor, vecīt, par ko tu mani turi?

-    Tas nozīmē jā.

-     Palūkošos, kādas izpriecas mūs gaida. Un tagad apsēdies, pasmaidi un izklaidējies.

Es apsēdos, es pasmaidīju, taču neizklaidējos. Un tā nebija tikai neveiksmes zīme manās krūtīs, kas bojāja man noskaņojumu.

Es zinu, zinu, visas sievietes uzskata, ka ikviens vīrietis slepenībā dievina striptīza klubus. Bet es tos nedievinu. Tie man uzdzen drebuļus, un šķiet, ka es zinu, kāpēc. Katru reizi, ienākot tādā iestādījumā kā klubs "Lola", es jūtos neomulīgi, apzinādamies, kādas lomas tiek iedalītas vīriešiem šajā mazajā striptīza klubu drāmā.

Vai es esmu nekaunīgais tēviņš, kurš pieņem, ka viņam pienākas skaistas sievietes, kuras savij savus kailos ķermeņus mezglā tikai tāpēc, lai viņu izklaidētu? Vai esmu nožēlojamais un neiederīgais tips, kuram ir jāmaksā, lai piekļūtu tik tuvu sievietes kailajai miesai? Vai esmu garlaikotais virs, kurš pavada naktis, niknodamies uz savu dzīvi, kad viņam ir iespēja blenzt uz sievieti, kuru viņam būtu vajadzējis apprecēt? Vai, vēl ļaunāk - esmu tas romantiskais āksts, kurš domā, ka tai dejotājai ar kairajām acīm un izlocīto augumu es patiešām patīku? Nē, patiešām, tā ir. Patiešām.

Kamēr es gremdējos savā eksistenciālajā striptīza kluba apcerē, Skinks ne par ko tādu nedomāja. Viņš skaidri zināja, kas viņš ir un ko te dara, atzveldamies savā sēdeklī ar alus kausu vienā rokā un cigāru otrā, kamēr dejotāja Dženi- feras Lopesas stilā locījās viņam pie deguna.

-    Ak, tas ir jauki, - noteica Skinks, plati pasmaidot un atklājot savus šķirbainos zobus. - Tieši tā. Ak, tas ir vienreizēji.

-    Vai gribat vēl kaut ko? - apjautājās dejotāja, kura bija nodēvējusi sevi par Skārletu.

-    Tu varētu pagriezties, sirsniņ, un tad es tev ieslidinātu kādu nieciņu.

Skārleta pagriezās, saliecās uz priekšu un dramatiski izlieca muguru, ar īkšķu palīdzību nolaida bikini augšdaļu zemāk un šūpojās. Tas viss izskatījās ļoti svinīgi, un pat viņas ķermeņa uzlīmes spoži iemirdzējās kā divas diskotēkas bumbas.

-    Vai Šantala šovakar te ir? - Skinks apjautājās, ieslidinot naudaszīmi aiz viņas stringa biksīšu malas.

-     Viņa ir aiz skatuves, - sacīja Skārleta. Runādama viņa šūpojās tikpat centīgi kā bankas klerks, kurš pārskaita naudaszīmes.

-    Vai vari atsūtīt viņu šurp?

-    Ko, vai tas jums nav pietiekoši labi?

-    Pārāk labi, - Skinks noteica. - Ja tu būsi tuvumā vēl kādu laiku, mana galva iedegsies liesmās. - Viņš aizbāza vēl vienu naudaszīmi. - Esi tik mīļa un atsūti šurp Šantalu.

Kad Skārleta bija savākusi naudu un devusies uz priekškara pusi pie bāra, Skinks pagriezās pret mani, vēl aizvien nenodzēsis no sejas smaidu.

-    Tas ir iemesls, kura dēļ es kļuvu par privātdetektīvu.

-    Jauki, ka tu atradi savu aicinājumu.

-    Vai tu kādu pazīsti?

Es paraudzījos apkārt uz sievietēm, kuras klīda pa zāli, runāja ar svešajiem vīriešiem vai maiņās dejoja uz skatuves, dažas izskatīgas, dažas izcili skaistas, visas gandrīz kailas, un viņu ķermeņu apskate bija tikpat pieejama kā attēls televizora ekrānā.

-    Nevienu, - es atbildēju.

-   Un viņu? - apjautājās Skinks, norādīdams uz slaidu bruneti, kura nāca uz mūsu pusi.

-    Nedomāju vis.

-    Tu esi par to pārliecināts?

-    Viņu es atcerētos.

Un tā arī bija. Viņa atgādināja sapņu sievietes versiju, jaunu un uzlabotu, tagad ar vēl garākām kājām un ģērbtu vēl pieticīgāk nekā agrāk. Ar savām sarkanajām augstpapēžu kurpēm, šaurajiem gurniem, augstajām, stingrajām krūtīm, bālo ādu, zaļajām stringa biksītēm, zilajām acīm, lūpām, kas bija pietiekoši asimetriskas, lai piesaistītu jūsu skatienu, viņa izskatījās tā, ka, ilgāk lūkojoties, sāka sāpēt acis. Likās, viņa iemieso sevī visas jūsu dzīves iespējas, kuras nekad nav īstenojušās. Lai kādas šaubas pirmīt mani bija mocījušas par savu lomu šajā klubā, jau pats viņas skaistums to definēja pilnīgi noteikti. Viņa bija tā, kura man nekad nevarēja piederēt, es biju nožēlojamais neveiksminieks, kurš bija samaksājis, lai blenztu.

-    Sveiki, zēni, - viņa noteica sudrabainā balsī, uzliekot savu augstpapēžu kurpi uz mazā, apaļā galdiņa starp mūsu krēsliem. Viņai uz potītes bija uztetovēta sarkana roze. - Mani sauc Šantala.

Viņa pieliecās viduklī un tad atliecās, nodemonstrējot sarežģītu baleta kustību. Viņas augšstilbu muskuļi saspringa.

Es pieliecos tuvāk, lai pasmaržotu puķi. Es saskatīju švīku viņas kurpes mirdzošajā virsmā, un mani pārņēma dīvaina vēlēšanās nopulēt to ar savu mēli. Viņas melnie mati bija taisni un spīdīgi, un, kad tie noplīvoja man degungalā, es sajutu ceriņu smaržu laukā, kur ap tiem spieto bites. Vai varbūt tās bija tikai manas asinis?

Nav nemaz grūti pārvarēt manu aizsardzību, vai ne?

-    Vai jūs, puiši, gribējāt mani redzēt? - viņa iejautājās.

-    Jā gan, - Skinks atbildēja piepeši vārgā balsī. - Tie bijām mēs.

Viņa turpināja lēni locīties, pārliekdamās pāri Skinkam ar ķermeņa augšdaļu un tad noprasot:

-    Un kā tevi sauc?

-    Fils, - viņš sacīja. - Mani sauc, mmm, Fils.

-    Gluži kā to jauko murkšķi, - viņa noteica. - Un tu arī izskaties viņam līdzīgs ar to spraugu zobos. Ko es varu darīt tavā labā, Fil? - Viņas balsī skanēja solījums, kas bija drīzāk gurdens nekā neķītrs. - Ko tu gribētu?

-   Ak, man patīk viss, - sacīja Skinks, - jā, man patīk gan. - Viņš papurināja galvu un saņēmās. - Taču mēs te neatrodamies manis dēļ. Mēs te esam mana drauga dēļ, - viņš noteica, nomērķējis savu īkšķi pret mani.

-    Ak tā, - viņa noteica. - Vai tā ir vecpuišu ballīte?

-    Kaut kas tamlīdzīgs, - Skinks atbildēja, - tā kā mēs abi esam vecpuiši.

Vēl aizvien uzlikusi kāju uz galda, viņa aizgriezās no manis, nodemonstrējot ietetovētu gana spieķi savos mīkstumos, un tad atliecās, aizvien tālāk un tālāk, līdz viņas mugura bija izliekusies kā loks un viņas rokas aizsniedza mana krēsla atzveltni. Uz viņas labā pleca bija uztetovēta balta dūja. Viņas seja atradās dažu collu attālumā no manējās.

-    Sveiks, - viņa ierunājās savā Tīfānijas balsī, ķermenim lokoties mūzikas ritmā. - Es esmu Šantala.

Iestādījumā uzreiz kļuva karsti, itin kā būtu iekurināta krāsns.

-    Sveika, Šantala, - es teicu.

-    Vai tev patīk pinbols? Man patīk pinbols, kad mazās, spīdīgās bumbiņas skraida uz visām pusēm, šobrīd tieši tāpat skraida tavas acis.

-    Patiešām?

-    Jā gan. Nevajag pieliekties. - Viņa iesmējās jaukus mazas meitenītes smieklus. - Un kā tevi sauc, saldumin?

-    Vai tu mani nepazīsti? - es jautāju.

Viņas sejā parādījās neizpratne, kad viņa mani nopētīja, pirms paplest savas fantastiskās lūpas profesionālā smaidā. - Protams, - viņa sacīja. - Kā sviežas? Ir tik jauki tevi atkal satikt. Paldies, ka atgriezies.

-    Tu nekad agrāk neesi mani redzējusi, vai ne?

-    Nē, esmu gan, patiesi. Tu esi tik mīļš un tik izskatīgs. Kā gan es varētu neatcerēties?

-    Tad kā mani sauc? - es jautāju.

-    Kā tevi sauc?

Viņa atgrūdās no mana krēsla un lēnām iztaisnoja savu garo torsu. Viņa noņēma savu glīto kurpi no galdiņa, atkāpās, kādu bridi lūkojās manī tā, it kā es būtu traks, tad paraudzījās uz Skinku un tad atpakaļ uz mani.

-    Vai nebija Bobs? - viņa ieminējās.

Pazemojums ļāva man atgūt veselo saprātu. Es saraustīju bikses, piecēlos un aizpogāju žaketi, cik labi vien varēdams.

-    Iesim, Fil.

-     Pagaidi brītiņu, - Skinks noteica. - Nav nekādas vajadzības mesties prom brīdī, kad sāk kļūt interesanti. Izdari mums pakalpojumu, sirsniņ, un atklāj mums savu vārdu.

-    Es jums jau pateicu, - viņa atbildēja, un viņas balss piepeši vairs nebija tik sudrabaina.

-    Tu mums pateici tikai pusi. Šantala un tālāk?

-    Vienkārši Šantala, - viņa teica. - Mēs izmantojam tikai vārdus. Kā Šēra. Vai Beijonsa.

-    Jā, - es sacīju. - Tieši tā. Un jādomā, ka Šantala ir tavs īstais vārds.

-    Protams, - viņa noteica, viegli iesmejoties. - Tieši tāpat kā Dezirē ir Dezirē īstais vārds un Skārleta ir Skārletas īstais vārds. Un nemaz nepieminiet man pašu Lolu.

-    Ak Lolu? - Skinks ieteicās. - Kas viņa patiesībā ir?

Šantala pieliecās Skinkam pie auss un pazemināja balsi līdz

sazvērnieciskam čukstam.

-    Sids, - viņa noteica.

Skinks izplūda atzinīgos smieklos.

-    Ko tas viss nozīmē? - viņa apvaicājās. - Kāpēc jūs uzdodat tik daudz jautājumu? Vai jūs esat pogainie?

-    Vai mēs izskatāmies pēc pogainajiem? - es jautāju.

-     Viņš izskatās, - viņa atteica, norādot uz Skinku. - Tu drīzāk izskaties pēc vidusskolas direktora padomnieka.

-   Mēs kādu meklējam, - sacīja Skinks, - un iedomājāmies, ka tu varētu būt viņa.

-    Un vai es esmu?

-     Nē, - es sacīju. - Tu neesi. Piedod, ka laupījām tavu laiku.

-    Tad ko jūs, puiši, īsti meklējat?

-    Meiteni, vārdā Šantala, - sacīja Skinks. - Tāpat kā tevi.

-    Šantala un uzvārds?

-    Šantala Adēra.

Viņa ilgu laiku lūkojās mūsos, lūkojās tā, it kā mēs būtu rēgi no kādas citas pasaules, kas būtu iekļuvuši viņas realitātē.

-    Vai jūs gribat mani izjokot?

-    Kāpēc? - Skinks jautāja. - Tu viņu pazīsti?

-    Paklausieties, - viņa noteica, atkāpdamās un sakrustodama rokas virs krūtīm. - Man ir jādejo, skaidrs? Pienākusi mana kārta kāpt uz skatuves.

-    Vai tā esi tu? - es jautāju.

-    Auksts, - viņa noteica.

-    Bet tu viņu pazīsti.

Es paspēru soli uz priekšu un uzliku roku uz viņas plaukstas locītavas. Viņa paraudzījās lejup uz manu roku un tad augšup uz manu seju.

-    Kādu spēli tu spēlē? - viņa jautāja.

-    Mēs tikai meklējam vienu sievieti, tas ari viss, - Skinks noteica.

-    Nu, ja jūs meklēsiet viņu, jums būs jāmeklē ilgi, - viņa atbildēja. - Šantala Adēra bija mana māsa. Bet viņa pazuda divus gadus pirms manas dzimšanas.

Viņa piespiesti pasmaidīja, uzlika roku man uz krūtīm un pagrūda mani, pirms pagriezties un doties uz bāra pusi. Viņa pārliecās tam pāri, vēl aizvien sakrustojusi rokas, itin kā viņai būtu vēdera krampji. Viņa sāka sarunāties ar bārmeni, un mēs redzējām, ka viņa runā par mums, tāpēc ka viņš paraudzījās uz mūsu pusi. Bārmenis pasniedza sievietei glāzi, un viņa to ātri iztukšoja.

-    Jādomā, ka viņa nav īstā, - es noteicu.

-    Ja tā būtu viņa, tad būtu tetovējuma vērta, vecīt. Tas nu ir jāatzīst.

-    Jā, bet tas nav viņas vārds.

-     Viņas īstais vārds ir Monika, Monika Adēra, - sacīja Skinks. - Taču man likās, ka ir vērts pamēģināt, ņemot vērā skatuves pseidonīmu un īsto uzvārdu, kas abi atbilda tetovējumam.

-   Jā, domāju gan. Bet vai tev nešķiet, ka ir mazliet dīvaini izmantot savas pazudušās māsas vārdu, lai ar to uzstātos?

-    Viņa ir striptīzdejotāja, un tas daudz ko izskaidro. Es pazinu kādu meiteni Taksonā…

-    Es nešaubos, ka pazini, - es pārtraucu, - taču šobrīd es īsti nevēlos to klausīties. Es braucu mājās.

-    Man šķiet, es palikšu vēl kādu brīdi.

-    Tas mani nepārsteidz.

-    Pētījums, vecīt.

-    Tava darba degsme silda sirdi.

-     Man ir otrā iespēja tetovējuma jomā. Tā kā šī neattaisnojās, es likšu lietā nākamo.

-    Vēl vienu striptīza bāru?

-    Nē, tas būs kas tehniskāks. Man ir viens puisis, kurš…

Skinks aprāvās pusteikumā, kas bija rets un apbrīnas vērts

varoņdarbs. Es sekoju viņa skatienam, lai redzētu, kas ir pārtraucis viņa domu ķēdīti. Tā bija Monika Adēra, kura nāca atpakaļ uz mūsu pusi ar dīvainu smaidu sejā. Viņa pienāca tieši man klāt un uzlika roku uz mana dilba.

-    Tu man nepateici savu vārdu, - viņa man sacīja.

-    Viktors, - es atbildēju.

-    Vai tu dodies projām, Viktor? Tik ātri?

-    Man ir jādodas mājās. Rīt būs liela diena. Liela diena.

-    Man tūlīt jākāpj uz skatuves, bet tad es varēšu atbrīvoties mazliet agrāk. Sids man ir drusku parādā. Vai tu esi izsalcis?

-    Ir mazliet pavēls, vai tev tā nešķiet?

-    Ak, Viktor, nekad nav par vēlu, lai ieēstu. Un, ja vēlies, kamēr mēs ēdīsim, varam aprunāties par manu māsu.

•

19. nodala

Katru dienu vis negadās sēdēt kafejnīcā kopā ar striptīza dejotāju, kura runā par svēto.

-     Vai tu kaut ko esi dzirdējis par svēto Solanžu? - jautāja Monika vēl aizvien sudrabainā un bērnišķīgā balsī. Klubā "Lola", kur ikviena sieviete atradās, tikai lai apmierinātu vīriešu visvieglprātīgākās vēlmes - gari locekļi, lai cieši apvītu jums tos apkārt, kuplas krūtis, ko sūkāt, - viņas balss iederējās nevainojami. Bet šeit, Melrouzas kafejnīcā Filadelfijas dienvidu daļas sirdī, tā likās vairāk nekā dīvaina.

-    Nē, nekad, - es atbildēju. - Mani vecāki īpaši neinteresējās par svētajiem.

-    Viņi nav katoļi?

-    Nē, jūdi.

-    Slikti gan. Nekas nav mierinošāks par svēto satraukuma brīžos.

-    Es dodu priekšroku alum, - es atbildēju.

Viņa bija paņēmusi brīvu vakaru pēc savas uzstāšanās uz skatuves - uzstāšanās, kas bija pilna ar trikiem un figūrām, kas pat politiķim liktu nosarkt, un tāpēc viņa varēja parunāties par savu māsu. Un man ir jāteic, ka viņa bija patīkami sakopusies, šī Monika Adēra. Parasti šo izteicienu attiecina uz meitenēm, kuras pārmaiņas pēc ir uzcirtušās, bet ar viņu bija tieši otrādi. Džinsos un sporta krekliņā, teniskurpēs, ar notīrītu grimu un saņēmusi spīdīgos matus zirgastē, viņa izskatījās pēc visskaistākās un veselīgākās koledžas meitenes, kādu jūs jebkad vēlētos sastapt. Taču pietika ar to, ka viņa atvēra muti, lai jūs saprastu, ka viņa ir galīgi tērēta.

-    Mana māte uz tiem ir kā uzburta, - sacīja Monika. - Tas ir, uz svētajiem. Uz svētajiem un šķīvjiem ar klaunu attēliem. Mēs ar māsu abas tikām nosauktas tās svētās vārdā, kuras dienā bijām dzimušas. Šantala tika nosaukta par godu svētajai Žannai de Šantalai, no bērniem šķirtu vecāku aizgādnei, un man šķiet, ka tas ir mazliet skumji, ņemot vērā to, kas pēc tam notika.

-    Un tu?

-    Divdesmit septītais augusts, svētās Monikas diena. Viņa ir nepaklausīgu bērnu aizgādne. Vai tu ēdīsi to gurķi?

-    Nē, - es atbildēju. - Cienājies.

Viņa pastiepa roku, paķēra no mana šķīvja garu, zaļu marinēta gurķa šķēli un ielika sev mutē.

-    Varēja būt vēl ļaunāk, - viņa sacīja. - Mūs varēja nokristīt klaunu vārdos. Vai tu nevarētu izdarīt man pakalpojumu un iztaisnot savu kaklasaiti?

-    Manu kaklasaiti?

-   Jā, tā ir mazliet sašķiebusies uz vienu pusi. Uz otru pusi, labi. Tādas lietas padara mani traku. Tāpat kā nesasietas kurpju auklas vai putekļu plūksnas uz žaketes atloka. Un es bieži mazgāju rokas. Vai tas ir dīvaini?

-    Ja es strādātu tur, kur strādā tu, es arī bieži mazgātu rokas.

-    Kāpēc?

-     Es tikai gribu teikt…

-    Man šķiet, ka viņi tur uztur diezgan lielu tīrību.

-     Es tikai…

-    Bet svētā Solanža allaž bija mana iemīļotākā svētā, - sacīja Monika. - Viņa bija franču gane, kura deva šķīstības zvērestu, šķiet, astoņu gadu vecumā. Un tad, kad viņai bija divpadsmit, grāfa dēls, uz kura zemes viņa ganīja savas aitas, gribēja viņai piebraukt. Viņa to atraidīja, tāpēc viņš norāva viņu no zirga un nocirta viņai galvu.

-    Nejauki, - es noteicu.

-     Bet tad, un tas man patīk visvairāk, viņa augšāmcēlās pēc tam, kad bija nogalināta, paņēma no zemes savu galvu, aiznesa to uz tuvējo pilsētu un sāka sprediķot. Neviens viņu nespēja aizkavēt nodot savu vēstījumu. Viņa būtu labi iederējusies raidījumā "Šodien". Vai vari iztēloties Keitiju Kūri- ku viņu intervējam?

-    Viena runājoša galva intervē otru runājošu galvu.

-     Bet tas, kā Solanža turpināja sprediķot pat pēc nāves, to es jūtu, runājot par savu māsu.

-    Es nesaprotu.

-    Viņa pazuda pirms manas piedzimšanas, bet man šķiet, it kā viņa vēl aizvien runātu ar mani. It kā viņa ar mani runātu katru mīļu dienu.

Es pieliecos tuvāk, meklēdams ārprāta pazīmes viņas skaistajā sejā.

-    Un ko viņa saka?

-    Vai tu ēdīsi savu atlikušo sviestmaizi?

-    Varbūt arī ne, - es atteicu.

-    Vai varu to dabūt?

-     Grāb ciet, - es noteicu, bet, pirms biju to pateicis, viņa jau bija paķērusi pusi no vēršgaļas sviestmaizes, kas vēl aizvien atradās uz mana šķīvja.

-    Mm, laba gan, - viņa noteica, kad bija nokodusi kumosu. Salāta šķiezna nokarājās viņas mutes kaktiņā, pirms viņa to notrauca ar pirkstu. - Pēc darba es esmu izbadējusies.

-    Pastāsti man par savu māsu, - es ierosināju.

-     Ak, šantala pati bija īsta svētā. Kaimiņu mīlulīte. Viņai bija tikai seši gadi, kad viņa pazuda, bet viņa jau bija īpaša. Viņa mīlēja baznīcu, mīlēja dzīvniekus, kopa putniņu ar salauztu spārnu, noklīdušu suni. Man ir suns. Luka. Viņš ir šar- pejs. Tas ar to krunkaino ādu.

-    Es tos nepazīstu.

-    No Ķīnas. Luka nē, viņu es dabūju Skrantonā. Es runāju par sugu. Diezgan agresīva. Nesasienies ar šarpeju. Un nespēlē akordeonu. Tā ir gandrīz visa mana dzīves pieredze.

-    Es to iegaumēšu.

-    Un anšovi.

-    Kas ir ar tiem?

-    Es nezinu, es vēl aizvien esmu neizpratnē par anšoviem. Mazliet par sāļu, vai tev tā nešķiet? Tomēr ar picu nav nemaz tik slikti. Šantalai garšoja pica un frī kartupeļi. Bet visvairāk viņai patika dejot. Viņa bija izcila. Maniem vecākiem vēl aizvien ir vecās kasetes ar viņu deju tērpos, kad viņa vingrinājās. Viņi visu laiku tās skatās. Viņa uzstājās "Alberta vitrīnā". Vai tu zini to svētdienas rīta raidījumu? Ar visiem vietējiem talantiem?

-    Jā, es to atceros.

-     Vienreiz viņa dejoja solo. Fantastiskā Šantala Adēra. Piesit ar sarkano kurpju papēdīti. Man vēl aizvien ir tās kurpes, gluži kā Dorotijas sārtās čības.

-    Kas ar viņu notika?

-    Neviens nezina. Kādu dienu viņa izgāja ārā paspēlēties tāpat kā katru dienu un neatgriezās. Mēnešiem ilgi par to rakstīja avīzēs. Policija visur izmeklējās, bet neko neatrada. Ne viņas līķi, ne izpirkuma maksas pieprasījumu, nekā. It kā viņa būtu sasitusi kopā savas sarkanās kurpes un pazudusi.

-    Tas ir briesmīgi.

-    Jā, ir gan. - Monika pastiepa roku un paķēra no mana šķīvja kartupeļu salmiņu. Es pastūmu šķīvi uz viņas pusi, un viņa paņēma vēl vienu. - Tas satrieca manus vecākus. Viņi radīja mani, lai mēģinātu kompensēt viņas zaudējumu, taču ar mani vien nepietika, tā ka viņu vilšanās bija dubultīga. Viņi tā arī neatguvās.

-    Kā viņi domā, kas īsti notika?

-    Visi uzskatīja, ka viņa kaut kādā veidā ir tikusi nogalināta. Kaimiņos dzīvoja kāds vecs dīvainis, kurš savādi izturējās, bet tā arī neizdevās viņam neko piesiet. Un tad paklīda baumas, ka kāds puisis baltā busiņā braukā pa apkārtni un meklē bērnus.

-    Tas vienmēr ir balts busiņš, vai ne?

-   Jā, kāpēc tā? Man jāatgādina sev nākamreiz, kad aplaupīšu banku, ka jāpaņem brūns busiņš. Tu jau otro reizi ieskatījies pulkstenī. Vai tev kaut kur jāiet?

-    Ir tikai vēls, - es noteicu. - Un rīt man jābūt tiesā.

-    Kaut kas svarīgs?

-    Nē, tikai aizbildnības lieta.

-    Man tas izklausās nopietni. Kuru tu pārstāvi?

-    Māti.

-    Tas ir jauki. Es esmu mašu puse. Vai zini, kas ir mašu aizgādnis?

-    Nē.

-    Svētais Žerārs. Viņš tika apsūdzēts par to, ka padarījis grūtu kādu sievieti, un atteicās bilst kaut vārdu, pirms tika attaisnots.

-    Viņam droši vien bija labs advokāts.

-    Vai tu kādreiz esi šāvis ar pistoli, Viktor?

-     Nekad.

-    Man viena ir. Es to nekad neesmu likusi lietā, bet kādu dienu kāds ielauzīsies nepareizajā dzīvoklī un dabūs blīkšķi.

-    Ņemot vērā pistoli un suni, Monika, es laikam turēšos tālāk no tavas mājas.

-    Ak, Luka. Luka nevienam neko nedarīs. Un tas puisis parkā, nu, viņš smēķēja, bet Lūkam nepatīk cigaretes. Tomēr es nedomāju, ka viņa tika nogalināta. Proti, mana māsa. Es nedomāju, ka viņa ir mirusi. Vai atceries to meiteni, kura it kā sadega ugunsgrēkā, bet tad izrādījās, ka viņa bija tikusi nolaupīta un dzīvoja Ņūdžersijā?

-    Atceros.

-    Es domāju, ka noticis tas pats. Domāju, ka Šantala tika kaut kur aizvesta, tāpēc ka viņa bija tik ideāla, un viņai tika uzdāvināta ideāla dzīve.

-    Un kas to būtu varējis izdarīt?

-    Kāds, kurš viņu ļoti mīlēja.

-    Laikam ir jauki tā domāt.

-    Es visu laiku jūtu viņas klātbūtni, it kā viņa būtu tepat tuvumā, skatītos pāri manam plecam, uzmanītu mani. To es domāju, sakot, ka viņa ir mana svētā Solanža. Aizgājusi, bet vēl aizvien sprediķo. Šantala vada manu dzīvi. Viņas dēļ manai dzīvei ir mērķis. Es tiku ieņemta, lai aizpildītu tukšumu. Tas, ka no tā nekas daudz nav sanācis, ir mazliet skumji, un tomēr tas ir vairāk nekā daudziem citiem cilvēkiem. Tāpēc es izmantoju viņas vārdu klubā. Kā ziedojumu.

-    Esmu pārliecināts, ka viņa justos aizkustināta.

-    Tiešām? - viņa iejautājās, apžilbinādama mani ar smaidu, it kā es būtu izteicis komplimentu par viņas matiem. - Es tā ceru, lai gan sagaidu, ka viņa agrāk vai vēlāk dos man ziņu.

-    Tu domā, ka pēc visiem šiem gadiem viņa ņems un uz- radlsies?

-    Ak, Viktor, es tā nedomāju. Esmu par to pārliecināta. Kā būtu ar kādu pīrāgu? Es labprāt apēstu kādu pīrāgu. Kā tu domā, vai viņiem te ir pīrāgi?

-    Esmu pārliecināts, ka ir, - es atbildēju.

Man nepaslīdēja garām fakts, ka viņa nejautāja man neko par to, kā esmu uzdūries viņas māsas vārdam. Viņa visu mūžu bija gaidījusi šo vārdu, tāpēc laikam bija iedomājusies, ka tas uzpeldēs pats no sevis. Un katrā gadījumā es negra- sījos viņai stāstīt par savu tetovējumu. Tas bija reizē pārāk mulsinoši un pārāk dīvaini, lai uzticētu viņai, jo īpaši, ja ņem vērā viņas mazliet saraustīto stāstu par māsu. Viņas māsa Šantala bija dīvaina uguns, kas viņā dega, un nebija nekādas vajadzības pieliet klāt vēl spaini degvielas.

Tāpēc mēs pasūtījām pīrāgu. Es izvēlējos persiku, viņa - melleņu ar saldējuma kārtu virsū. Pat ar zilajām svītrām uz zobiem viņa izskatījās skaista. Un arī skumja. Parasti es to pamanu uzreiz, šo skumju piedevu, kas uzrunā kādu pirmatnēju instinktu manā būtībā, tomēr viņas gadījumā tā nebija noticis. Tikai tad, kad viņa ierunājās, kļuva skaidrs, kā viņas dzīvi skumjā veidā ir ietekmējusi pazudusi meitene, kas bija viņas esamības pamatā.

Tomēr par vienu es biju drošs. Tam visam, ieskaitot skumjo stāstu par viņas pazudušo māsu, nebija nekāda sakara ar mani. Tā Šantala Adēra, kuru viņa bija gaidījusi visu savu mūžu, nebija tā Šantala Adēra, kuras vārdu es biju riskantā kārtā ietetovējis uz savām krūtīm.

Dažkārt mana galva ir tikpat cieta kā pamatīgs melnkoka bluķis.

20. nodala

Man ir liela, sarkana mape, kuru es glabāju īpašiem gadījumiem. Dažkārt tā ir pilna ar dokumentiem, dažkārt tukša, bet jebkurā gadījumā tās saturs nav tik svarīgs kā pati mape. Es piespiežu tp cieši klāt pie krūtīm, it kā tur glabātos ko- doluzbrukuma kodi vai kārtīga ķīniešu restorāna telefona numurs, vai kas cits, kas būtu pietiekami svarīgs, lai glabātos lielā, sarkanā mapē.

-    Kas ir tavā mapē? - apjautājās Beta, kamēr mēs gaidījām Terēžu Velmani ģimenes tiesas vestibilā.

-    šāda tāda informācija, kuru uzracis Fils Skinks.

-    Vai viņš sadabūja kaut ko par Bredliju Hjūitu?

-    Viņš strādā pie tā.

-    Tad kas ir mapē?

-    Ak, paskaties! - es sacīju. - Redz, kur nāk mūsu kliente.

Terēza Velmane ar jaunu frizūru un atturīgā tērpā piesardzīgi mums tuvojās.

-    Vai mēs šodien tiksim ar to galā? - viņa apjautājās.

-     Protams, tiksim, - Beta atbildēja. - Tagad tavā pusē ir Derindžeres un Karla firma. Mēs cīnāmies pret straumi. Tu esi pirmā lieciniece. Vai esi gatava?

-Jā, esmu gatava. Es mīlu savu meitu vairāk par visu pasaulē. Es tikai gribu viņu ieraudzīt un apskaut, un vest mājās.

-    Es uzdošu jums jautājumus, Terēza, - es sacīju. - Daži no tiem var izrādīties negaidīti.

no

-    Piemēram? - viņa apjautājās.

-    Par jūsu pagātni un to, kāda ir pašreizējā situācija.

-    Kādā ziņā?

-     Būs labāk, ja mēs to darīsim tiesas priekšā. Jūs negribēsiet, lai atbildes izskatītos iestudētas. Bet, lai kas ari nenotiktu, Terēza, jums jātic, ka es daru visu iespējamo, lai jums palīdzētu.

Viņa nolūkojās uz lielo, sarkano mapi, kuru es biju piespiedis pie krūtīm,.un iekoda apakšlūpu zobos.

-    Kāpēc lai es jums uzticētos?

-    Kam citam lai jūs ticētu?

-     Viss būs labi, Terēza, - sacīja Beta. - Ja tu pārliecināsi tiesnesi par to, ka tiešām esi mainījusies, mums saglabāsies labas izredzes panākt kopīgu aizbildnību.

-    Vai mēs varam uzticēties tiesnesei?

-     Tiesnese Sistaina ir nevainojami godīga un pilnīgi bezbailīga, - es sacīju. - Viņa var kļūdīties, taču tas nekad nenotiek nepareizo iemeslu dēļ.

-     Tikai saki taisnību, - sacīja Beta. - Ja tiesnese domās, ka tu kaut ko slēp, tas var kaitēt tavai pozīcijai.

-    Labi, es mēģināšu.

-     Ar mēģināšanu vien nepietiek, - es sacīju. - Lai ari kas te notiktu, jūs varat izrādīt savas dusmas, jūs varat izrādīt savas skumjas, jūs varat nodemonstrēt visu savu emociju gammu, tikai sakiet taisnību.

-    Un jūs domājat, ka taisnība palīdzēs man atgūt meitu?

-    Tā ir vienīgā, kas to varēs, - es noteicu.

Vestibilā sacēlās kņada, iekšā ienākot nelielam cilvēku pū- lītim. To vadīja gara auguma sirms virs dārgā uzvalkā. Viņu pavadīja glīta jaunāka sieviete, kura turējās viņam pie rokas, trīs vīrieši tumšos uzvalkos un ar dokumentu mapēm, un nevainojami frizēts vīrietis, ietērpies mirdzošā haizivs ādas atdarinājuma žaketē. Ar pēdējo man bija iznākušas darīšanas jau agrāk. Viņu sauc Arturs Galiksens, un viņa žaketes audums bija viņam ļoti piemērots.

-    Viktor? - viņš noteica, kad bija pienācis klāt. - Esmu pārsteigts, redzot tevi šeit. Biju domājis, ka šo lietu ir uzņēmusies Beta.

-    Viņa ir mana partnere, - es sacīju, - un tas nozīmē, ka mēs visu darām kopā. Viņa lūdza manu palīdzību, un te nu es esmu.

-    Tas ir labi, - sacīja Galiksens, un viņa skatiens aizklīda no manas sejas pie lielās, sarkanās mapes. - Vai tu esi pazīstams ar Bredliju Hjūitu?

-    Nē, neesmu, - es atbildēju.

Kad Galiksens bija mūs iepazīstinājis, garais un sirmais vīrs noteica:

-     Es esmu par jums dzirdējis, Karla kungs. - Viņa balss bija neticami zema, un tās bagātīgais tembrs atgādināja viņa uzvalku.

-    Ceru, ka neko sliktu.

-   Jādomā, ka daudzi no mums cer velti, - viņš sacīja. Viņš nepasmaidīja, to sakot, tomēr viņa sejas izteiksme nebija nelaipna. Likās, it kā mēs visi atrastos nepatīkamā situācijā, pie kuras rašanās neviens no mums nav vainojams - izņemot vienu. Kad viņš pagriezās pret Terēžu, viņa sejas izteiksmē kaut kas mainījās. Terēza šķita saplokam zem viņa skatiena, līdz aizgriezās un iespruka tiesas zālē.

-    Viņa tikai grib pavadīt laiku kopā ar Bellu, - sacīja Beta.

-    Jūs domājat, ka tas nāks par labu manai meitai? - jautāja Hjūits.

-    Meitenei ir vajadzīga māte, - Beta atbildēja.

-     Bet ne tāda māte, - Bredlijs Hjūits atcirta.

-    Viktor, vai tev atradīsies sekunde laika? - iejautājās Galiksens.

Es paraudzījos uz Betu, kura man pamāja, un tāpēc mēs ar Galiksenu devāmies uz vestibila tālāko malu, kur pārējie nevarēja mūs sadzirdēt.

-    Tu, protams, zini, ka tā ir kļūda, - viņš sacīja. - Es saprastu, ja tādu prasību būtu iesniegusi Beta. Viņai ir tāda cilvēka reputācija, kurš neraizējas par politiskām reālijām, bet es jūtos pārsteigts, redzot, ka te esi iejaukts arī tu.

-    Mēs pārstāvam sievieti, kura nevēlas neko citu, kā vien atkal dzīvot kopā ar savu meitu, - es sacīju. - Kādas politiskās reālijas esmu palaidis garām?

-    Hjūita kungs ir interesants cilvēks, un viņam ir sakari augstākajās valdības aprindās.

-    Un viņš izmantoja šo varu, lai piespiestu māti atteikties no sava bērna.

-    Viņš izmantoja šo varu, lai pasargātu savu meitu no sievietes, kura nezināja, kā par viņu jārūpējas. Tava kliente vēlas tikai naudu, kas nāk līdz ar aizbildnības tiesībām. Zini, ka mans klients turpinās sargāt savu meitu, izmantojot visus vajadzīgos līdzekļus.

-    Vai tas ir drauds? Artur, es gaidu tādu kopš brīža, kad iesaistījos šajā lietā.

-    Tas nepavisam nav drauds, Viktor, - Galiksens atbildēja. - Tikai draudzīgs padoms. Hjūita kungs ir ar mieru atļaut tavai klientei tikties ar meitu trešās personas uzraudzībā.

-    Viņa to jau noraidīja. Mēs gribam kopīgu aizbildnību, pusi uz pusi.

-    Slikti gan. Man nepatīk neļaut mātei vismaz redzēt savu bērnu. Kas ir tajā mapē, kuru tu tik saudzīgi spied sev pie krūtīm?

-    Ak, šādi tādi sīkumi, - es atteicu.

-    Man arī ir viena sarkana mape. Tas ir zināms triks. Es nevarēju nepamanīt, ka tu esi iesaistīts ārkārtīgi delikātā lietā, kurā ir ruria par kādu bēgli un gleznu. Ceru, ka nekas no šeit notikušā nekādā veidā neietekmēs tavus centienus šī otra klienta labā.

-    Tas nu gan izklausās pēc drauda.

-    Kā jau teicu, Hjūita kungam piemīt liela ietekme un ir daudz draugu. Ieskaitot Spārloka kungu no Randolfa trasta fonda.

-    Pievērsīsimies mātei, kura cenšas atgūt savu meitu.

-    Labi, Viktor, tad man ir jājautā. Ko tu patiesībā zini par Terēžu Velmani?

-    Viņai bija grūta dzīve, - es sacīju, - bet viņa apgalvo, ka ir mainījusies.

-     Vai tā viņa saka? - Galiksens man uzsmaidīja tā, it kā es nupat būtu izstāstījis kādu uzjautrinošu anekdoti. - Pasaki man, Viktor, kad tu sāki ticēt Lieldienu zaķim?

21. nodala

Tiesnese Sistaina bija liela auguma nesmaidīga sieviete ar lāča apakšdelmiem. Ar akmenscietu seju viņa sēdēja solā, kaut ko rakstīdama, kamēr es iztaujāju Terēžu Velmani. Brīdi pa brīdim es uzmetu viņai pa slēptam skatienam, lai redzētu, kā uz viņu iedarbojas Terēzas stāstītais, bet tiesnese Sistaina bija pārāk laba juriste, lai sevi atklātu. Un tomēr es nešaubījos, ka liecība atstāj vajadzīgo iespaidu.

Terēza runāja, kā jau tas notiek tiešās pratināšanas laikā, bet mani jautājumi virzīja stāstījumu, noteica, kur tam ir sākums, uzturēja tempu, panāca, ka tiek izstāstītas nozīmīgas detaļas, salika akcentus emocionāli vissāpīgākajās vietās, dodot Terēzai iespēju izplūst asarās. Nekas tik ļoti neieeļļo taisnās tiesas ratu riteņus kā dažas asaras.

Tas bija klasiskais stāsts par aizvējā augušu un nevainīgu meiteni, kura zaudē orientāciju un nonāk vecāka un bagāta vīrieša satriecošā dzīvesstila varā. Galiksens protestēja no paša sākuma, apgalvodams, ka nekas no tā neattiecas uz lietas būtību, taču es paziņoju, ka biogrāfija ir būtiski svarīga, un tiesnese man piekrita. Tā nu es cēlu to visu dienas gaismā un liku fiksēt protokolā: ballītes, ceļošanu, smalkās drēbes, grezno dzīvokli, svarīgos cilvēkus, kuri piepeši pievērsa uzmanību. Tas bija šiki, tas bija eksotiski, tas vienkārši bija pārāk pasakaini jaunai meitenei no Rietumfiladelfijas, lai no tā varētu atteikties. Sapnis piepildījās ar tumšu plankumu centrā, jo visa centrā atradās ne- līdztiesīgās attiecības starp jaunu sievieti un varenu vecāku vīrieti, Bredliju Hjūitu.

-    Parunāsim mazliet sīkāk par jūsu pieminētajām ballītēm, Terēza, - es sacīju. - Vai tajās notika iedzeršana?

-    Jā gan. Vīns pie vakariņām, protams, Bredlijam garšoja vīns. Bieži vien šampanietis. Kaut kas stiprāks pēc vakariņām un tad vēl šampanietis vai izturēts skotu viskijs.

-    Vai jūs daudz dzērāt, pirms satikāt Hjūita kungu?

-    Mani vecāki nebija dzērāji.

-    Bet jūs dzērāt kopā ar Hjūita kungu.

-    Viņš man to iemācīja.

-    Vai šajās ballītēs tika lietotas vēl kādas apreibinošas vielas?

-     Marihuāna, - viņa sacīja. - Bieži vien kokaīns. Tabletes.

-     Vai jums bija kāda pieredze ar narkotikām, pirms jūs satikāt Hjūita kungu?

-    Nē, patiesībā nē.

-    Jūs uzaugāt Rietumfiladelfijā, vai ne?

-    Es mācījos draudzes skolā, Karla kungs. Mūķenes bija ļoti stingras.

-    Vai Bredlijs šo ballīšu laikā lietoja narkotikas?

-    Paretam, bet viņš mudināja pārējos. Un viņš mudināja mani. Uzstājīgi. Viņš teica, ka viņam patīkot mīlēties, ja es esmu apdullusi.

-    Un jūs pakļāvāties viņa prasībām. -Jā.

Lēnām mēs izrunājām visu par vardarbības pazīmēm, par * krāpšanu, par pazemojumiem, vārdiskajiem apvainojumiem. Es negribēju iedziļināties fiziskajā vardarbībā, jo tam nebija liecinieku, Bredlijs Hjūits to vienkārši noliegtu, un ari es pats nebiju īsti pārliecināts, vai tam var ticēt. Tā vietā mēs pie- vērsāmies grūtniecībai, Bredlija Hjūita prasībai, lai Terēza izdarītu abortu, viņas atteikumam un rūgtajām sapņa beigām, attiecībām izirstot. Tad nāca dzemdības, sporādiskā palīdzība no bērna tēva, viņa intereses trūkums par bērnu, viņas vajadzība pēc. lielākas uzturnaudas, iesniegums tiesā, atbilde, bailes, lēmums atteikties no aizbildnības, akceptējot finansiālu vienošanos.

-    Kāpēc jūs tā rīkojāties, Terēza? Kāpēc jūs piekritāt atteikties no aizbildnības?

-    Es domāju, ka man nav izejas.

-    Izeja ir vienmēr, vai tā nav?

-   Viņš bija pārāk ietekmīgs. Mans advokāts teica, ka viņš uzvarēs. Es pieļāvu kļūdu. Ko lai es saku, Karla kungs? Es par to domāju katru mīļu dienu. Laikam biju nobijusies.

-    Nobijusies no kā?

-     No tā, ko Bredlijs varētu ar mani izdarīt, ja es turpinātu cīnīties.

-    Vai jūs esat pārliecināta, ka tās nebija bailes par tiesas prāvas iznākumu?

-    Es atzinu, ka vienu laiku man bija problēmas.

-    Tomēr tas bija kas vairāk par pāris problēmām, vai ne? - es iejautājos, paņemdams lielo, sarkano mapi, atvērdams to un ielūkodamies iekšā.

-    Es netiku galā ar dažām grūtībām.

-    Ar kādām grūtībām?

-    Es dzēru.

-    Cik daudz?

-    Par daudz.

-    Cik bieži?

-    Bieži.

-     Katru dienu, vai ne? Dienu un nakti, pat tad, kad jūs rūpējāties par savu meitu.

-    Es vienmēr esmu rūpējusies par savu meitu.

-    Vai jūs lietojāt arī narkotikas?

-    Ne gluži.

-    Terēza? - es iejautājos, savicinot fielo, sarkano mapi.

-    Mazliet.

-    Cik daudz?

-    Ko jūs darāt, Karla kungs?

-    Es cenšos izprast būtisku lēmumu jūsu dzīvē. Ne katra māte atteiksies no aizbildnības tiesībām uz savu meitu. Vai jūs bijāt atkarīga no narkotikām laikā, kad noslēdzāt šo vienošanos?

-    Es nedomāju, ka biju atkarīga no narkotikām.

-    Ko jūs lietojāt?

-    Neko lielu.

-    Marihuānu? -Jā.

-    Kokaīnu?

-    Mazliet.

-    Heroīnu?

-    Karla kungs, izbeidziet. Ko jūs darāt? Es tikai gribu atgūt savu meitu.

-    Vai jūs lietojāt kokaīnu laikā, kad iesniedzāt uzturnau- das prasību?

-    Es to izmēģināju.

-    Cik bieži jūs to lietojāt?

-    Nezinu.

-    Jūs zināt gan, Terēza. Jūs bijāt atkarīga no tā, vai ne?

-    Es nezinu.

-    Tomēr jūs zināt, vai ne? Cik maksāja viena cigarete ar heroīna pulveri? Piecus dolārus? Un cik bieži jūs tās smēķējāt? Cik reižu dienā, Terēza?

-    Tas man bija smags laiks.

-    Pastāvīgi, vai nē? Cik vien varējāt, pareizi?

-    Tā ir slimība.

-    Tad cik jūs par to maksājāt, par alkoholu, narkotikām un dzīvokļa īri?

-    Es zaudēju dzīvokli.

-    Ne uzreiz. Kādu laiku jūs spējāt samaksāt īri. Cik jūs par to visu maksājāt?

-    Man bija darbs.

-    Līdz jūs atlaida, vai ne? Par to, ka jūs pārāk bieži kavē-

jāt.

-    Es biju vientuļa mate.

-    Kā jūs par to visu maksājāt, Terēza?

-    Es atradu iespēju. Es ielūkojos mapē.

-    Vai jūs pazīstat vīrieti, vārdā Herberts Spensers?

-     Nē.

-    Vai pazīstat vīrieti, vārdā Rūdolfs Veins? Vai pazīstat vīrieti, vārdā Sels Pulata? Vai pazīstat vīrieti…

-    Izbeidziet. Ko jūs darāt? - Šajā brīdī viņa sāka raudāt. - Jūs esat mans advokāts, - viņa sacīja. - Vai viņi pārpirka arī jūs?

-    Jūs pārdevāties šiem vīriešiem, vai ne?

-    Karla kungs, lūdzu, izbeidziet.

-Jūs pārdevāties šiem vīriešiem. Un neskaitāmiem citiem.

-     Izbeidziet.

-   Jūs pārdevāties, vēl aizvien būdama vienīgā meitas aizbildne. Dažkārt viņa atradās blakus istabā, vai ne? Kad jūs dzērāt kopā ar saviem klientiem un lietojāt narkotikas, un pārdevāties, viņa bija turpat līdzās.

-    Lūdzu, izbeidziet, es jūs lūdzu.

-    Kā jūs varējāt tā rīkoties, Terēza?

-    Es biju apjukusi. Man trūka naudas. Viņš mani atstāja tukšā.

-    Jūs zinājāt, ka apdraudat savu meitu?

-    Es darīju visu, ko varēju. Es biju slima.

-    Un tad, kad jūs atteicāties no aizbildnības, jūs to neizdarījāt tāpēc, ka sistēma bija pret jums vai tāpēc, ka jūsu advokāts bija uzpirkts, vai kaut vai naudās dēļ.

-    Nē.

-    Jūs to izdarījāt tāpēc, ka bijāt nobijusies.

-    Man bija vajadzīga palīdzība.

-    Jūs to darījāt tāpēc, ka tobrīd nespējāt parūpēties par savu meitu tā, kā viņa bija to pelnījusi.

-    Karla kungs, es mīlu savu Bellu. Vairāk par visu.

-     Un jūs atteicāties no aizbildnības par labu Bredlijam Hjūitam, jo tas gluži vienkārši bija labākais, ko jūs varējāt darīt savas meitas labā.

-    Es biju apjukusi.

-    Protams, ka bijāt.

-    Bet tas bija agrāk.

-    Un tagad jūs gribat viņu atgūt.

-Jā.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc ka es viņu mīlu.

-    Bet kāpēc tagad?

-    Tāpēc ka esmu viņai vajadzīga.

-    Bet kāpēc tagad?

-    Tāpēc ka tagad es zinu, ka spēju parūpēties par viņu.

Es paraudzījos uz tiesnesi, kura lūkojās lejup ar tādu kā līdzjūtību, kamēr Terēza Velmane šņukstēja tribīnē.

- Par ko jūs runāsiet tālāk, advokāt? - tiesnese apjautājās.

-     Mēs parunāsim par Velmanes kundzes ārstēšanos, par viņas jauno darbu un to, kā viņas dzīve ir mainījusies, lai viņa atkal varētu kārtīgi rūpēties par savu meitu.

-    Vai jums būs vajadzīgs brīdis, lai saņemtos, pirms mēs turpinām, Velmanes jaunkundz? - tiesnese apvaicājās.

Terēza Velmane pamāja.

-    Piecpadsmit minūtes, - tiesnese paziņoja.

Kad es apsēdos līdzās Betai, Terēza vēl aizvien raudāja, stāvēdama tribīnē.

-    Tu biji diezgan bargs pret viņu, - Beta klusi noteica.

-    Cik daudz no tā visa tu zināji?

-    Nekas no tā nav nekāds pārsteigums.

-    Labākais, ko viņa jebkad ir izdarījusi, ir meitas atdošana. Tas liek viņai izskatīties gandrīz cēlai. Būs grūti pierādīt, ka viņa ir pelnījusi to atgūt, bet to mēs mēģināsim panākt pēc pārtraukuma.

-    Tu domā, ka mums vēl aizvien ir izredzes?

-    Ja es nebūtu ierunājies par šim nejaucībām, to izdarītu Galiksens, un viņš būtu desmitreiz skarbāks. Ko viņš iesāks tagad? Rādīs uz viņu ar pirkstu un nosauks par sliktu meiteni?

Tieši tobrīd Galiksens devās mums garām pa ceļam uz durvīm. Viņš pamāja man un norādīja uz manu sarkano mapi.

-    Tātad tā nemaz nebija tukša, - viņš noteica.

-    Un, ja tu domā, ka tā ir bieza, - es atbildēju ar visplatāko smaidu, kādu vien varēju izspiest, - tad pagaidi, līdz redzēsi to, kas man ir sagatavots par tavu klientu.

Kad Galiksens bija izgājis no tiesas zāles, satricināts, taču cenzdamies to neizrādīt, Beta palūkojās uz mani ar cerību pilnu seju.

-    Vai tev ir kaut kas par Bredliju Hjūitu?

-    Vēl ne, - es atbildēju. - Bet dod man laiku.

22. nodala

Es visu laiku biju to atlicis, bet nu to vairs nevarēja darīt. Bija pienācis laiks ieskatīties sejā tumšākajam no maniem dēmoniem un atrast dažas atbildes uz jautājumiem, kas bija mani mocījuši kopš pašas Čārlija Kalakosa lietas sākuma. Bija pienācis laiks apmeklēt manu tēvu.

Es iepriekš nepiezvanīju, jo nebija nekādas vajadzības. Bija svētdienas pēcpusdiena, kas nozīmēja, ka tēvs būs mājās, viens pats, sēdēs savā atzveltnes krēslā un skatīsies spēli ar alus pudeli vienā rokā un tālvadības pulti otrā. Nebija lielas nozīmes tam, kurā mēnesī iekrita šī svētdiena. Rudenī un ziemā viņš skatījās Eagles. Pavasarī un vasarā viņš skatījās Phillies. Un februārī un martā, kad beisbolā un futbolā bija pārtraukums, viņš skatījās jebko: pludmales volejbolu, kalnu slēpošanu, televīzijas zvaigžņu sacensības. Kamēr vien viņš varēja sēdēt un žestikulēt, dzert savu alu un īgņoties uz televizoru. Tam jau bija domātas svētdienas.

Kad es piebraucu pie mazās spāņu stila mājeles nelielajā Holivudas priekšpilsētā Pensilvānijā, kaut kas nešķita pareizi esam. Pirmkārt, pie ārdurvīm bija apstājis nobružāts, vecs taksometrs. Otrkārt, ārdurvis bija mazliet pavērtas. Tēvs izturējās pret savu māju tāpat kā pret savu personisko dzīvi: viņš bija to cieši aizpogājis un aizslēdzis, lai neļautu nevienam tajā ielūkoties. Bet vēl dīvaināk bija tas, ka es sadzirdēju balsis nākam no viņa noplukušās un mazās dzīvojamās istabas. Iedomājos, ka tas droši vien ir televizors, taču neizklausījās, ka tur sarunātos divi komentētāji, kuri apspriež Phillies uzbrucēju trūkumus spēlētāju sastāvā. Tā izklausījās gandrīz vai pēc draudzīgas sarunas. Starp īstiem cilvēkiem. Mana tēva mājā.

-    Tēt, - es ierūnājos. Es atvēru aizslietni un pieklauvēju pie viegli pavērtajām ārdurvīm. - Tēt, vai tu esi te?

-    Kas tur ir? - atskanēja tēva balss. Tā būtu visai pieņemama atbilde, ja vien'es nebūtu viņa vienīgais bērns.

-    Tēt, tas esmu es.

-    Ko tu gribi?

-    Iegriezos, lai apsveicinātos.

-    Kāpēc tu vispirms nepiezvanīji? - tēvs sacīja. - Es esmu aizņemts.

-Tēt?

-    Kas ir?

-    Vai drīkstu ienākt?

-    Nē.

-     Ak, neesi nu tik nesabiedrisks, Džese, - atskanēja cita balss, augsta un jautra. - Pat krokodili nenovēršas no saviem jaunuļiem. Aicini puiku iekšā. Tā ir negaidīta veiksme. Var atdzīvināt sarunu.

-    Es nāku iekšā, - es noteicu, piepešu baiļu pārņemts.

-    Zēns zina, ko dara, - noteica otrā balss. - Man tas patīk.

Es atrāvu vaļā durvis, iegāju dzīvojamajā istabā, un te nu

viņš bija, mans tēvs, savā iemīļotajā atzveltnes krēslā, ar alus pudeli rokā tāpat kā ikvienā svētdienā, tikai televizors nemaz nebija ieslēgts un viņš nebija viens, un viņa sejā atspoguļojās dīvainas raizes. Divi vīrieši sēdēja līdzās uz dīvāna ar alus pudelēm rokās, un viņi abi bija vēl vecāki par manu tēvu. Viens bija milzīgs, ar lielām rokām, platu žokli, slikti apgrieztiem sirmiem matiem. Otrais - tievs un melnādains, ar zilu kapteiņa cepuri, kas bija šķībi uztupināta uz galvas.

Un nez ka šaja izvietojuma un telpa valdošaja atmosfērā es sajutu slēptu briesmu skāņo smaržu.

-     Ļaujiet man minēt, - ierunājās vīrs ar kapteiņa formas cepuri. - Tu esi tīģera mazulis, vai ne? Tu esi tas Viktors, kuru mēs visi redzējām televīzijā.

-    Pareizi, - es sacīju. - Un kas jūs būtu?

-    Veci tava tēva draugi, - ierunājās lielais vīrs lēnā, zemā balsī.

-    Nezināju, ka manam tēvam ir veci draugi, - es sacīju.

-     Viņam ir gan, - sacīja sīkais un tad iedzēra malku no alus pudeles. - Un tie esam mēs.

-     Tas ir jauki, - es noteicu, vēlreiz palūkojoties uz tēva raižpilno seju. - Tas, ka veci draugi satiekas, iedzer alu, parunā par vecajiem laikiem. Un tas taksometrs ārpusē?

-    Tas ir manējais, - paskaidroja sīkais vīrelis.

-    Tas ir pavisam dzeltens.

-    Tas ir "Dzeltenais taksometrs", muļķadesa.

-     Vai jums nebūs iebildumu, ja es paņemšu alu, apsēdīšos un pievienošos jums?

-    Ja tu iesi pie ledusskapja, - ierunājās sīkais vīrelis, paceldams savu skārdeni, - paķer vienu arī man. Visas šīs atmiņas izraisa slāpes.

Pirms ieiet virtuvē un izņemt no ledusskapju divas alus skārdenes, es vēlreiz paslepšus pametu skatienu tēvam. Man nebija vēlēšanās dzert, taču es nospriedu, ka ir jāpievienojas. Tēvs neizskatījās priecīgs par satikšanos ar saviem vecajiem draugiem, un vēl mazāk priecīgs viņš likās par to, ka es biju iegriezies pie viņa tajā pašā laikā. Un man bija diezgan skaidra nojauta par to, kāpēc tā. Es savu mūžu nebiju redzējis nevienu no šiem vīriešiem ne dzīvē, ne arī kādā fotogrāfijā, tomēr es viņus pazinu.

-     Tad no kurienes jūs cits citu pazīstat? - es apjautājos, kad biju atgriezies ar alu.

-    Mēs agrāk dzīvojām kaimiņos, - sacīja lielais vīrs.

-     Tavs tētis bija jaunāks par mums, - ierunājās sīkaļa. - Bet mēs vēl aizvien atceramies, kā viņš aizgāja armijā. Nopucēts un nopulēts, lepns kā gailis. Viņš bija no pilsētas lepnā gala, jā gan.

-    Pietiks par to, - ierunājās mans tēvs. - Mums nav vajadzīgi vēl kādi pagātnes stāsti.

-    Skaidrs, ka ir, - es sacīju. - Man patīk pagātnes stāsti.

-    Viņš staigāja ar atpakaļ atglaustiem matiem, un tie bija spīdīgi^melni un viegli viļņojās. Tā bija viņa ebreja daba. Un viņš vienmēr nesāja līdzi breolīna tūbiņu un ķemmi. Vienmēr turēja matus kārtībā.

-    Un viņam bija piekrišana pie meitenēm, - sacīja milzis.

-   Nu skaidrs, ka bija, - piekrita sīkaļa. - Mācies, puis. Nekad nenovērtē par zemu labas frizūras nozīmi.

-     Un kas jūs ir atvedis šurp šopēcpusdien? - es iejautājos.

Abi vīrieši uz dīvāna saskatījās.

-    Tas ir tikai apciemojums, - atbildēja milzis.

-    Tiešām? Apciemojums ne no šā, ne no tā, no zila gaisa?

-    Nu, Džojam bija, par ko parunāt.

-    Mēs runājām ar tavu tēvu, - ierunājās sīkaļa, - par naudas pelnīšanas piedāvājumu. Mēs ar Ralfu to apspriedām, šo izdevību, un iedomājāmies, ka varētu pastāstīt par to mūsu vecajam draugam Džesem.

-   Ak, tas ir ļoti jauki no jūsu puses, - es noteicu. - Vai tas nav jauki, tēt?

-    Es jau viņiem teicu, lai nejauc mani tur iekšā, - viņš atbildēja.

-     Ak, Džese tikai nespēj saskatīt visas iespējas, - teica Džojs. - Viņš vienmēr ir bijis tāds, tik aizņemts ar lūkoša- nos sev zem kājām, lai nepakluptu, ka nespēj saskatīt, ko ir vērts pa ceļam paķert.

-    Es visu redzu, - viņš teica. - Es tikai negribu tajā jaukties iekšā. Un Viktors arī ne.

-    Mans tēvs ir mazliet tuvredzīgs, kad runa ir par naudu, - es ierunājos. Es tam biju ticējis visu mūžu, bet tagad zināju, ka esmu kļūdījies. - Lai gan varbūt mani tas varētu ieinteresēt.

-    Ko tu saki, Ralf? - apjautājās sīkaļa. - Man šķiet, ka vajadzētu apskaidrot mazajam, ko?

-    Izskatās, ka mums nav citas izejas, vai ne? - Ralfs noteica.

-    Nu vairs nē, - atteica sīkaļa. - Ņemot vērā, ka tu uzradies mūsu sarunas vidū. /

-     Man paveicās, vai ne? - es noteicu, smaidīdams tik plati, ka vaigi sāka sāpēt.

Džojs iedzēra pamatīgu malku no savas alus skārdenes un pamāja. ,

-   Tad nu tā, Viktor. Mēs esam saņēmuši piedāvājumu, ļoti augstsirdīgu piedāvājumu. Tas varētu mainīt visu mūsu dzīvi, un varu tev teikt, ka, runājot par mani un Ralfu, mūsu dzīvei izmaiņas lieti noderētu.

-    Manējai tāpat, - es sacīju.

-     Tā ir iespēja, kuru vajadzētu izmantot, .vai tev tā nešķiet?

-    Viņš negrib tajā iesaistīties, - sacīja mans tēvs.

-      Ļauj puikam pašam izlemt, - noteica sīkais Džojs, atstumdams pakausī cepuri un paliekdamies uz priekšu. - Mums ir kādas personas izteikts piedāvājums iegādāties kādu lietu, kas pieder mums. Tas ir pietiekami vienkārši, un nosacījumi nevarētu būt augstsirdīgāki.

-    Ak, nosacījumi vienmēr var būt vēl augstsirdīgāki. Padarīt tos augstsirdīgākus - tā ir mana specialitāte. Pasakiet man, ar ko jūs runājat, un es viņam piezvanīšu.

-    Mums nav vajadzīga tava starpniecība, muļķadesa, - sacīja Džojs. - Es neesmu trīsdesmit gadus nobraucis ar taksometru, lai nezinātu, kā kaulēties par samaksu.

-    Bet, ja jūs gribat, lai darījums paliktu tāds, kāds tas ir, tad pārdodiet to sasodīto mantu paši, un cauri. Jums neesmu vajadzīgs ne es, ne mans tēvs. Tas ir kapitālisms.

-    Jā, jā, tā ir. Precīzi teikts.

-    Tikai te ir viena problēma, - iesāka milzis.

-     Vienmēr atrodas kāda problēma, vai ne, Ralf? Ļaujiet man minēt. - Es aizvēru acis un saberzēju seju, itin kā cenzdamies uzburt kādu ideju no zila gaisa. - Kaut kas liek man domāt, ka jūs nezināt, kur ir tas priekšmets.

-     Džese, kāpēc tu mums nepateici, ka tavs puika ir Ein- šteins? - iejautājās Džojs. - Kāpēc tu ar viņu nelielījies? Ja man būtu tāds puika, es to izstāstītu visai pasaulei.

-    Viņš nav tik gudrs, kā pats domā, - mans tēvs noburkšķēja.

-    Patiesībā, Džoj, tā kā manu tēvu tas neinteresē, mums nav vajadzības turpmāk iesaistīt viņu šajās sarunās, vai ne?

-    Tas ir gadsimta darījums, un tu gribi izslēgt pats savu dārgo papucīti? - Džojs jautāja. - Tas ir sasodīti apbrīnojami.

-    Mēs ar tēvu esam iemācījušies nejaukt kopā darījumus ar radniecību. Mēs varētu aiziet un aprunāties kaut kur citur.

-    Kā būtu ar bāru? - ierosināja Džojs, aplaizīdams lūpas. - Visa tā runāšana par naudu uzkurina slāpes.

-    Varu derēt, ka daudz kas uzkurina jūsu slāpes, Džoj.

-    Nekad neuzticies cilvēkam, kurš nedzer un nesmejas, - noteica Džojs. - Tā man mācīja tētis. To un neuzticēties nevienam, vārdā Ērls. - Viņš norija atlikušo alu. - Nelaimīgā kārtā tāds bija mana papuča vārds.

-    Nu tad iesim, - es sacīju. - Dzeramos es uzsaukšu, kad būsim tur, kur mums jābūt.

-    Ak, tas ir ļoti augstsirdīgi no jūsu puses, skvair. Ļoti augstsirdīgi. Nu tad dosimies ceļā. Esmu pārliecināts, ka tavam tēvam ir darāms kas svarīgāks par laika šķiešanu sarunās ar veciem draugiem.

-    Es arī esmu par to pārliecināts. Tikai ļaujiet man aprunāties ar viņu vienu minūtīti par ģimenes lietām, labi?

Tiklīdz viņi bija izgājuši, lai gaidītu mani ārpusē stāvošajā taksometrā, es pievirzījos tuvāk tēvam, kurš vēl aizvien sēdēja krēslā. Viņš raupji sagrāba mani aiz piedurknes.

-    Vai tu zini, kas viņi tādi ir? - viņš noprasīja.

-    Jā, es zinu. Divi no tiem puišiem, kuri biedrojās ar Čār- liju Grieķi pirms trīsdesmit gadiem.

-    Tad kāpēc tu ar viņiem sasienies?

-    Lai dabūtu viņus ārā no tavas mājas, pirmkārt. Viņi atnāca pie tevis tikai tāpēc, lai tiktu klāt man, un neizskatās, ka tu būtu laimīgs par viņu apciemojumu.

-    Šodien ir svētdiena. Beisbola spēle ir pašā karstumā.

-    Un tu negribi palaist to garām.

-    Ko tu te vispār dari?

-    Gribēju palūkoties, kā tev klājas. Un varbūt uzdot dažus jautājumus. Par to, kāpēc tu esi palicis parādā pakalpojumu tai vecajai raganai Kalakosai.

Viņš aizgriezās.

-    Tā nav tava darīšana.

-     Tagad ir, ja reiz viņa to izmanto, lai aizvien dziļāk ievilktu mani sava dēla mēslu bedrē. Tev vajadzēs to man kādreiz pateikt, pirms es tajā pazudīšu. Bet ne tagad. Tagad man jāiet uzdzīvot ar Lielo Ralfu un Mazo Džoju.

-    Esi piesardzīgs.

-    Ak, man šķiet, ka tikšu galā ar diviem tādiem jaukiem večukiem kā viņi.

-    Viņi nav ne tik jauki, ne tik veci.

Es paraudzījos uz aizvien vēl atvērtajām ieejas durvīm un dzelteno taksometru, kas mani gaidīja ārā.

-   Kad viņi bija puikas, viņi skraidīja pa apkārtni kā vilki, - sacīja mans tēvs. - Viņi ar beisbola nūju piesita kādu puiku gandrīz līdz nāvei."

-    Tu mani ievilki šajā gadījumā.

-    Es pieļāvu kļūdu.

-   Nedomāju, ka viņi pieļaus, lai es tagad izstātos, ko? Turklāt ma"h ir jautājums, uz kuru viņi varētu zināt atbildi.

-    Kāds?

-    Par to, kurš gan varēja zināt tik daudz, lai izteiktu šiem abiem vecajiem kraķiem piedāvājumu.

23. nodala

-     Nu, mēs redzējām televīzijā, ka tu pārstāvi to Čārliju Kalakosu, - ierunājās Džojs Praids, uz kura augšlūpas rēgojās alus putas.

Mēs sēdējām atsevišķā nodalījumā Holivudas tavernā, kas atradās netālu no mana tēva mājas. Mums priekšā atradās līdz pusei pilna alus krūka, bieza stikla krūzes un trauks ar sāļajiem cepumiņiem. Es pagrābu sauju cepumu no trauka, pakratīju tos kā metamo kauliņu un sabāzu mutē.

-    Tā ir.

-    Un tur tika teikts kaut kas par kāda miruša puiša gleznu, kas bija nozagta no muzeja, - sacīja Džojs.

-    Jā, bija gan.

-   Tāpēc mēs iedomājāmies, - viņš pameta skatienu uz Ralfu, - kā jau cilvēki, kas mēdz par šo to aizdomāties, ko gan tas Čārlijs grasās darīt ar to gleznu.

-    Atdot atpakaļ, - es sacīju.

-    Atdot atpakaļ, ja? - Džojs atkārtoja. - Ak, tas ir jauki. Vai tas nav jauki, Ralf?

Ralfs pamāja, bet viņa milzīgajā sejā nebija manāma apbrīna par Čārlija nesavtīgo žestu.

-    Jauki, - Ralfs noteica.

-    Tas ir nenovērtēts tikums, vai tev tā nešķiet? - Džojs Praids iejautājās. - Visi grib būt skarbi un nežēlīgi, visi grib kļūt par pasaules valdniekiem, vai ne? Bet labi, ka kāds ir jauks. Un tas Čārlijs ir viens sasodīti jauks zellis.

-    Vai jūs, puiši, pazīstat Čārliju? - es apjautājos mākslotā izbrīnā.

-     Ko, vai Čārliju Kalakosu? - Džqjs noprasīja. - Skaidrs, ka mēs pazīstam Čārliju. Mēs uzaugām kopā ar viņu. Mazais Čārlijs, jaukais Čārlijs, muļķa Čārlijs Kalakoss, kurš mēģina apzagt savus vecākos un tuvākos draugus.

-    Ko jūs domājat ar apzagšanu?

-    Nu, tā glezna, tā nepieder tikai Čārlijam vien, vai ne?

-    Jums taisnība. Juridiski tā vēl aizvien pieder muzejam.

-   Tikai mēs tagad nerunājam par juridiskiem jautājumiem, vai ne, Viktor? Juridiski ir tikai tad, kad advokāti un poliči sanāk kopā, lai apostītu cits citam pēcpusi, gluži kā suņi pie ūdenskrāna. Tagad mēs runājam par to, kas ir taisnīgi. Un taisnīgums prasa, lai tie, kas padarīja to darbiņu kopā ar Čār- liju pirms visiem šiem gadiem, saņemtu savu daļu.

-    Varbūt, - es novilku. - Tikai to būs grūti noskaidrot, jo Čārlijs atsakās runāt par aplaupīšanu un par to, kas to izdarīja vēl bez viņa.

-    Redzi, ko es tev teicu, Ralf? Tas puika visu grib paturēt viens pats.

-    Tā izskatās, - Ralfs atbildēja.

-    Tas nav tik vienkārši, - es sacīju. - Ir federālā prokurore, kura ļoti grib atrast, kas vēl kopā ar Čārliju bija iesaistīts tajā laupīšanā pirms trīsdesmit gadiem. Viņa grib, lai Čārlijs atklātu visus sīkumus, bet viņš atsakās.

-    Federāļi vēl aizvien meklē tos, kas izdarīja to darbiņu? - Ralfs iejautājās. - Tas šķiet pilnīgi bezjēdzīgi.

-    Jums taisnība, tā šķiet, jo ir iestājies noilguma termiņš. Un tomēr viņa dzen pēdas. Es domāju, ka viņa vienkārši meklē gleznu, bet tā nav. Viņai ir kāds cits iemesls, lai izmeklētu šo laupīšanu v

Abi,vīrieši saskatījās, itin kā viņi skaidri zinātu, kam Dženna" Heševeja dzen pēdas. Interesanti.

-    Es gribu, lai jūs, puiši, saprastu, ka Čārlijs, turēdams muti ciet, nemēģina apkāst savus draugus, viņš cenšas tos pasargāt.

-    Pasargāt no viņu pašu naudas, - Ralfs drūmi noteica.

Es paliecos uz priekšu, palūkojos sākumā uz vienu un tad

uz otru.

-    Beigsim spēlēt paslēpes. Viņi esat jūs, vai ne?

Džojs aši nopētīja bāru, pirms pieliekties un pieklusināt balsi.

-    Viņi esam mēs.

-    Sasodīts, es to zināju, - es noteicu. - Tas noteikti bija velnišķīgs gājiens.

-     Labākais, ko mēs jebkad esam izdarījuši, - Džojs apstiprināja, un, spriežot pēc pašapmierinātajiem smīniņiem, kas parādījās viņa un Ralfa sejā, es nojautu, ka viņi nevar ne sagaidīt, lai varētu par to parunāt.

-    Tomēr es esmu samulsis, puiši. Dzirdēju, ka to paveikuši profesionāļi.

-    Mēs gribējām, lai visi tā domā, - sacīja Džojs.

-    Lai gan tie bijām tikai mēs, - piebilda Ralfs.

-   Tad kā pieci kaimiņu puikas izdarīja lielāko zādzību pilsētas vēsturē?

Džojs satvēra savu alus krūzi, iztukšoja to un ielēja sev vēl vienu porciju no krūkas. Viņš paraudzījās uz Ralfu, un Ralfs pamāja.

-    Tu nevienam nedrīksti stāstīt.

-    Es esmu advokāts, Džoj. Ja jūs nevarat uzticēties advokātam, kam jūs vispār varat uzticēties?

-    Kā jau viss cits šajā pilsētā, - Džojs ierunājās, - tas sākās bārā.

Viņi četratā sēdējuši bārā, Džojs Praids man stāstīja, ne šajā bārā, bet līdzīgā. Ralfs, kura rokas vēl aizvien bija melnas no metālu cilāšanas. Un Hjūgo Farrs ar cementa šļakatām uz džinsu starām un darba zābakbs ar vajāta dzīvnieka izslāpušo acu skatienu. Un Čārlijs Kalakoss, kurš nebeidza žēloties par savu māti. Un Džojs Praids, kurš dzēra jau savu otro krūzi, kad pārējie tikai nāca iekšā, un kurš bija sācis sajust vienaldzību, kurā viņš ieslīga katru vakaru pēc maiņas beigām taksometru parkā. Viņi v<)irs nebija jaunekļi, viņi atradās tajā dzīves posmā, kad visam vajadzēja notikt. Bet viņu dzīvē viss bija apstājies.

Ir tāda līnija, kurai ir jāpārkāpj, Džojs man sacīja. Tā ir grūti saskatāma un mazliet izplūdusi, tomēr tāda ir. Vienā līnijas pusē visi sapņi vēl aizvien ir piepildāmi. Otrajā pusē tie kļūst par fantāzijām, kurām tu vien izliecies ticam, jo, ja tev nav nekā, kam ticēt, tu esi tikpat kā miris. Muļķu sapņi, kā Džojs tos nosauca, mazie un skumjie meli. Ir tāda līnija, un viņi visi četri bija pārkāpuši tai pāri jau pirms vairākiem gadiem, neatskatoties atpakaļ.

Ralfs tolaik valcēja metālu pie Karlova, krievu suņabēr- na. Viņš sapņoja pats par savu darbnīcu, nekādu lielo, nekādu fabriku, tikai kaut ko, kas piederētu viņam pašam. Taču Ralfs bija muļķa brunču mednieks, allaž atradās kāds pupīgs sievišķis, kura dēļ izmest naudu, un sapnis par savu darbnīcu, kurā viņš varētu būt pats sev saimnieks, tagad bija tikpat tukšs kā viņa bankas konts.

Tas bija ar Hjūgo, kurš mūždien runāja par koledžu un biznesa skolu. Gribēja kļūt par magnātu. Viņš bija sācis mācīties Templā, bet paņēma akadēmisko pusgadu, kad saslima viņa tēvs. Lai ari viņš bija nopelnījis mazliet naudas, lai palīdzētu savai mātei, pirms atgriezties pie mācībām, nez kāda iemesla dēļ viņš augstskolā vairs neatgriezās. Viņš sāka strādāt celtniecībā, klāja cementu, ņēma avansus un dzēra alu līdž vēlam vakaram, lai aizmirstu savu nesasniedzamo sapni.

Vienīgais, ko vēlējās Čārlijs, bija tikt vaļā no savas mātes, sameklēt meiteni, nopirkt māju un dzīvot pašam savu dzīvi. Tas bija viņa muļķa sapnis, galīgs sīkums, taču Čārlijam tas bija tik milzīgs plāns, ka viņam bija sāpīgi to pat iztēloties. Tāpēc vakaros viņš sēdēja kopā ar pārējiem, dzēra un vēroja gadus paskrienam, paskrienam garām.

Patiesībā Džojs bija prātīgākais no viņiem visiem, bet tieši viņš bija oficiāli atzīts par jukušu. Viņš tika ieslodzīts divreiz. Vienreiz par mašīnas zādzību un tad pēc dažiem gadiem, kad viņš tika aizturēts uz ielas ar pistoli un milzīgu koka krustu, sprediķojot par to, ka Džimijs Hendrikss esot sists krustā par citu grēkiem. Viņam allaž bija patikušas mašīnas, viņš gribēja uzbūvēt sacīkšu auto un joņot pa bulvāriem, bet, kad viņš beidzot tika izlaists no pavalsts psihiatriskās slimnīcas augstu piepilsētas kalnos, vienīgais darbs, ko viņš varēja atrast, bija par taksometra vadītāju. Tam vajadzēja kļūt par īslaicīgu darbu, kas palīdzētu viņam nostāties uz kājām, bet termiņš jau bija garāks par to, ko viņš bija pavadījis cietumā, un šis laiks šķita tikpat bezjēdzīgi nosviests zemē.

Tur nu viņi bija - visi četri šajā bārā, lādēdamies par savu likteni un mēģinādami sadzīvot ar neveiksmi, it kā tie būtu visērtākie džinsi; viņi vēroja, kā viņu sapņu oglītes kļūst tumšākas ar katru dienu, kad izdzirdēja jaunumu. Tedijs Prāvics bija atgriezies pilsētā.

Tedijs bija tas veiklais, kurš bija izrāvies no visa, kurš bija nomainījis Filadelfiju pret tālo piekrasti un dzīvoja dzīvi. Viņš pārējo starpā bija kļuvis par ko līdzīgu leģendai, ne vairs miesa un asinis, bet drīzāk dzīvs to panākumu iemiesojums, kas bija pagājis garām viņiem. Viņi nekad nebija devušies uz rietumiem, lai Tediju uzmeklētu, nekad īsti nezināja, ko viņš gatavojas uzsākt, tomēr viņi visi bija pārliecināti, ka viņam klājas labāk nekā palikušajiem. Un tagad viņš bija atgriezies. Viņi prātoja, ka viņš būs parādījies mājās, lai aši apsveicinātos veco laiku vārdā, ka viņš ir atgriezies, lai steidzīgi apjautātos, kā viņiem iet un tamlīdzīgi. Taču viņi bija kļūdījušies.

Viņš ienāca bārā kā svešzemju valdnieks. Sekoja sveicieni un urravas, uzsišana pa plecu un izliets alus. Tedijs Prāvics bija atgriezies pilsētā. Viņš uzsauca viņiem vienu riņķi un tad otru, viņš zibināja smaidu, zibināja naudu, viņš lepojās ar sevi. Viņā jautās kaut kas nepatīkams, kaut kas no Ka- lifornijas, itin kā Filadelfiju būtu izdedzinājusi Rietumu piekrastes saule. Viņu viegli varēja iztēloties slājam pa lielo ielu ar plato smaidu un košo hipija vesti. Viņš bija ieradies no gluži citas dzīves, no vietas, kur dega gaismas un spīguļoja reklāmas, un viņš atnesa sev līdzi noslēpumu. Viņš bija žilbinošs.

Viņi sasēdās nišā bāra dibenplānā, visi pieci, atkal kopā. Un tiem četriem, kuri bija iestrēguši šajā pilsētā kopš pašas dzimšanas, bija jautājumi, bet Tedijs skopojās ar atbildēm.

Kur tu esi bijis, Tedij? Šur un tur. Vai tu esi precējies? Nē. Tu strādā? Neko daudz. Kaut ko nopelni? Vairāk, nekā varu iztērēt. Tu esi atgriezies uz palikšanu? Uz kādu laiciņu. Ir kāds iemesls? Skaidrs. Vēl pa vienam, Tedij? Es uzsaucu. Nu, pastāsti mums. Kāpēc tu esi atgriezies?

"Puiši," viņš beidzot noteica ar mirdzošām acīm. "Puiši, es esmu atgriezies viena vienīga iemesla dēļ. Lai dotu jums visiem vienu pēdējo iespēju izglābt savas dzīves, pēdējo atbrīvošanās iespēju."

-    Dīvaini, - es ieminējos. - Jūs, puiši, neizskatāties atbrīvoti.

-    Tur jau tā lieta, - sacīja Džojs. - Pēc trīsdesmit gadiem mēs vē| aizvien esam tepat, nodzīvojušies līdz kliņķim, un vēl aizvien cenšamies izkārpīties.

-    Bet glezna bija tikai daļa no visa, kas tika paņemts no Randolfa galerijas. Pazuda vēl daudz citu mantu, dārglietas un zelts, un pat skaidra nauda. Jums būtu vajadzējis gluži labi iztikt.

Viņi neatbildēja, Mazais Džojs un Lielais Ralfs, viņi drūmi blenza savās alus krūzēs. Ašā satvērienā Džojs iztukšoja atlikumu, izlēja krūkas saturu savā krūzē un iztukšoja arī to.

-    Kas ar to visu notika? - es iejautājos.

-    Mums šis tas tika, - Džojs atbildēja. - Mūsu daļa no naudas.

-    Un pārējais?

-    Pazuda, - sacīja Ralfs.

-Kā?

-    Vai tam ir kāda nozīme?

-    Tas, par ko mēs tagad runājam, - Džojs sacīja, - grozās ap tā atgūšanu. Mums ir pieķērusies trekna zivs. Viņš zina, ka mēs pazīstam Čārliju kopš pašas bērnības. Viņš zina, ka mums varētu būt zināma ietekme uz viņu, tā kā mēs bijām veci draugi un reiz mēs visi bijām nešķirami.

-    Kurš izteica piedāvājumu? - es apjautājos.

-    Vai tam ir nozīme? - Ralfs atjautāja.

-    Jā gan, ir.

-    Zivs grib palikt ēnā. Taču ar viņa piedāvājumu pietiek, lai mēs ieinteresētos. Un teiksim tā, ka mēs būsim mazliet sabēdājušies, ja tas neizies krastā, tā viņš teica.

-    Mazliet sabēdājušies, ko?

-    Jā. Tāds nu ir tas stāsts. Pasaki Čārlijam, ka mums ir pieķērusies zivs un ka mēs visi gribam savu daļu. Pasaki viņam, ka godīgi ir godīgi. Pasaki viņam, ka beisbola nūjas ir sagatavotas.

-    Vai tas ir drauds, Džoj? - es noprasīju.

-    Nē, nē, tu mani pārprati, - sacīja Džojs. - Es esmu tāds pats kā Čārlijs - jauks. Vai es neesmu jauks, Ralf?

-    Viņš ir jauks.

-    Mēs tikai kādu laiku neesam spēlējuši un gribam noorganizēt vēl vienu spēli. Kā vecajos laikos. Pasaki Čārlijam par beisbola nūjām, un viņš sapratīs.

-    Labi, es sapratu jūsu vēstījumu, - es noteicu. - Kad jūsu zivs ar jums atkal sazināsies, piezvaniet man. - Es pasniedzu katram no viņiem savu vizītkarti. - Vai esat vēl kādam pastāstījuši par piedāvājumu?

-    Tikai dažām ieinteresētajām pusēm.

-    Piemēram?

-    Tavam tēvam.

-    Labi. Kopš šī brīža nejauciet viņu tur iekšā. Kam vēl?

-    Tikai Čārlija mammai.

Es aizvēru acis un papurināju galvu.

-    Jūs, puiši, esat stulbāki, nekā izskatāties.

-    Mēs sedzam atkāpšanās ceļus, Viktor.

-     Drīzāk paši rokat sev kapu. Un tagad, pirms es kaut ko uzsāku, man ir jāzina, vai tā zivs, par ko jūs runājat, ir īsta vai arī tikai laiž gaisā burbuļus.

-    Ak, viņš ir īsts, - noteica Džojs.

-    Kā jūs to zināt?

-     Viņš lika mums manīt. Pa diviem Beniem katram no mums par runāšanu vien.

-    Vai neiebilstat, ja es apskatīšu?

-     Manējie diemžēl jau ir izkūpējuši. Izdevumi un tamlīdzīgi. Redzi, man bija parāds bārā.

Ralfs iebāza roku bikšu kabatā, izvilka laukā zelta saspraudi ar kaut ko līdzīgu medaljonam, izķeksēja no tā naudas žūksni un atlocīja to.

-    Oho, - Džojs no'teica, - tu man to neteici. Vai es tev neprasīju aizdot desmitnieku?

-    Es neteicu, ka man tā nav, - Ralfs atbildēja, izņemdams no žūkšņa divas simts dolāru naudaszīmes.

Banknotes, kuras viņš man pasniedza, bija jaunas un čaukstošas, itin kā būtu nākušas taisnā ceļā no naudas drukāta- vas. Es novicināju tās sev zem deguna un ieelpoju svaigo tintes smaržu. Un vēl kaut ko. Es apostīju tās vēlreiz, šoreiz dziļāk ievelkot gaisu. Dārgs ziedu aromāts. Suņabērns.

Lavenders Hils.

24. nodala

-    Viktors Karls klausās.

-    Sveiks, Viktor! Cik jauki dzirdēt tavu patīkamo balsi. Vai tu atstāji ziņu manā mobilajā?

-     Lavender?

-    Tas esmu es.

-    Lav, čalīt, tu mani žmiedz nost.

-    Ak, Viktor, tiksim skaidrībā par dažiem jautājumiem. Pirmām kārtām, es neesmu un nekad neesmu bijis čalītis. Noliec nost savu skeitborda dēli un atceries, ka tev vairs nav sešpadsmit. Ja runājam par tava neciešamā izteiciena otro daļu, par to, ka es žmiedzot tevi nost, vari būt mierīgs, to ir iespējams nokārtot.

-    Nav smieklīgi.

-   Cik jauki, tāpēc ka martas dzīves mērķis nav tevi uzjautrināt. Tos, kuri mums šķiet smieklīgi, mēs neņemam nopietni, un ļauj man tevi pabrīdināt, Viktor, es varu čiepstēt un vidžināt, taču tev mana persona, mani piedāvājumi un manas raizes ir jāuztver ļoti nopietni. Par mani tiek ievākta informācija manā pašreizējā dzīvesvietā. Man tas šķiet ļoti bezgaumīgi.

-    Tu nedomāji, ka es tevi pārbaudīšu?

-     Es biju cerējis, ka tu būsi diskrētāks. Taču tā vien izskatījās, ka tavs ziņu pienesējs gribēja, lai paklīst runas, ka par mani tiek vākta informācija. Viktor, šādā ziņu vākšanā pastāv publiska pazemojuma elements, kas liek man sakost zobus. Pasaki savam detektīvam, lai 'viņš to izbeidz, citādi es atradīšu ko citu, ko izbeigt.

-    Zini, Lav, runājot pa telefonu, tu vairs neesi tik jautrs.

-     Es neesmu apmierināts ar tevi, un ir pārāk jāpiepūlas, lai būtu jautrs tad, kad tu neesi'apmierināts. Tas nenāk par labu ādai.

-    Labi, tad pieskaiti pie neapmierinātajiem arī mani, Lav, čalīt. Tāpēc ka es šodien satikos ar Džoju un Ralfu. Atceries viņus? Abi tie večuki, kurus tu vienudien saķēri aiz apkakles un iedevi katram pa pāris simtiem skaidrā naudā, kas aizdomīgi smaržo pēc tava dārgā parfīma.

-    Cik nekorekti no viņu puses - parādīt tev banknotes, un cik gudri, ka tu to pamanīji. Laikam man vajadzēs kaut ko darīt šajā sakarībā.

-    Abiem večukiem ir palicis iespaids, ka tu mēģini apiet manu klientu un nopirkt gleznu no viņiem.

-    Un ko tad tu gaidīji, Viktor? Es paļāvos uz tevi, bet nesaņēmu ne zvanu, ne ziņu, neko. Es visu laiku jutos pamests novārtā.

-    Man nav bijusi izdevība aprunāties ar manu klientu pēc mūsu tikšanās. Viņš slēpjas, un viņu nav viegli dabūt rokā.

-    Pacenties vairāk.

-    Tu padari visu sarežģītāku.

-    Padarīt sarežģītāku advokāta dzīvi nav nekas tāds, par ko es satrauktos. Ja runājam par tavu klientu, es viņam tikai dodu iespējas. Viņš var izlemt, vai paturēt naudu tikai sev vai arī dalītiēs ar saviem draugiem. Un, ja tie vecie cī- ņubiedri izdarīs uz viņu spiedienu, lai viņš pieņemtu pareizo lēmumu, jo labāk.

-    Tas, ko tu izdarīji, nozīmē, ka viņam būs grūtāk atdot gleznu ~ņuizejam.

-    Tieši tā, dārgo zēn.

-    Un tas padara tevi par pievilcīgāku Rembranta kunga nosēšanās punktu?

-    Jā, jā, tu redzi man cauri kā spokam.

-    Tu tirgojies kā haizivs.

-    Es tirgojos kā hiēna, Viktor, ar šķipsniņu jautrības. Taču es pielikšu punktu kā haizivs.

-    Par to es nešaubos, Lav. Paklau, kā tu sameklēji tos puišus?

-    Vai tu novērtē mani par zemu, Viktor? Es tā ceru. Tas visu padara vienkāršāku. Ņem vērā, ka man piemīt daudzi tikumi, zināma aizraušanās ar maziem dzīvnieciņiem un rumbas dejotāja talants tai skaitā, bet baidos, ka pacietība pie tiem nepieder. Es neesmu pacietīgs cilvēks, un tas vīrs, kuru es pārstāvu, arī tāds nav. Rīkojies veikli, Viktor, citādi es būšu spiests spert nākamo soli pats.

-    Pārcelties uz Klīvlendu?

-    Nē, laist darbā rezerves plānu.

-    Kas ir rezervep plāns?

-    Tas ir apbrīn6jami nepatīkams.

-    Viktors Karls klausās.

-    Sveiks, Viktor, tā esmu es.

-Tu?

-    Jā, es. Es te tā sēdēju un domāju par tevi.

-    Par mani?

-    Nu, protams, muļķīt, un es iedomājos, ka vajadzētu tev piezvanīt.

-    Jādomā, ka tas ir jauki.

-    Nu, kā tev iet?

-    Laikam labi.

-     Vai redzēji spēli? Mūsējie šodien zaudēja. Es vienmēr jūtos mazliet nomākta, kad mūsējie zaudē.

-     Man vienmēr ir licies, ka antidepresantus neražo pietiekamā daudzumā.

-     Es vienu laiku satikos ar vienu komandas puisi. Viņš bija uzbrucējs.

-    Ņemot vērā rezervistu soliņa stāvokli pēdējo gadu laikā, tas noteikti nav bijis viegli.

-    Ak kungs, patiešām. Katru reizi, kad viņš nolaida šķībi, es par to dzirdēju no katra pretimnācēja klubā. "Ei, tavs draudziņš netur brūķi." It kā tā būtu mana vaina. Bet tad viņu aizmainīja uz Sietlu, un ar to tas beidzās.

-    Slikti gan.

-    Nu, patiesībā viņš nebija īpaši labs. No otras puses, viņš parakstīja divu gadu līgumu par 4,7 miljoniem, tā ka tik slikti nemaz nebija.

-    Vai varu tev kaut ko jautāt?

-     Protams.

-    Kas tu esi?

-    Mona.

-    Kā, lūdzu?

-     Monika. Monika Adēra. Atceries?

-    Ak jā, protams. Monika. Jā. Pareizi. No "Lolas" kluba vai kā to sauca. Ar pazudušo māsu. Labi, tagad es sapratu. Kā iet?

-    Nu, mūsējie zaudēja.

-    Un kāpēc tu zvani?

-    Vairums puišu, kad viņi ar mani satiekas un viss ir labi, nākamajā dienā parādās klubā. Vismaz lai vēlreiz uzmestu aci. Tā ka es cerēju tevi drīz ieraudzīt, bet tu tā arī neatgriezies.

-    Mums tā nebija nekāda satikšanās, Monika.

-    Mēs kopā paēdām.

-    Lielākoties ēdi tu.

-     Restorānā.

-    Ēdnīcā.

-    Uņ tu samaksāji.

-    Es izturējos pieklājīgi.

-    Tā nebija satikšanās?

-    Nē.

-    Oho. Tad es būšu palaidusi garām tos signālus, ja?

-    Piedod. Mēs tikai runājāmies par tavu māsu. Man likās, ka tu gribi par viņu parunāt, un es piekritu tevi uzklausīt.

-    Tu ierunājies par viņu.

-     Nē, es tikai pieminēju vārdu. Jau pašā sākumā kļuva skaidrs, ka mēs runājam par dažādiem cilvēkiem. Tā Šantala Adēra, kuru es meklēju, nav tava māsa.

-    Tu esi pārliecināts?

-    Jā gan.

-    Kāpēc tu vispār viņu meklē? Tu tā arī man nepateici.

-    Tas nav svarīgi.

-    Tu gribi to paturēt pie sevis, es saprotu.

-    Tas nav nekas sevišķs. Bet, Monika, patiešām, lai ari ir jauki ar tevi aprunāties un tā tālāk, man tagad ir jāiet.

-    Vai tevi gaida draudzene?

-    Man nav draudzenes.

-    Tātad tu esi precējies?

-    Nē.

-    Ak tā. - Klusums. - Skaidrs. Tātad viss ir vienkārši, vai ne?

-    Kā tad?

-    Tu nesatiecies ar striptīza dejotājām.

-    Nu, pagaidām vēl neesmu saticies.

-    Neraizējies, mēs bieži ar to saskaramies. Tu būtu pārsteigts, ja uzzinātu, cik daudzi vīrieši nāk uz klubu, lai liktu mums berzēt savus paurus ar krūtīm, bet nemūžam pat neiedomātos satikties ar kādu no mums.

-    Es neesmu no tādiem.

-    It kā tev nebūtu problēmu aizvest striptīza dejotāju uz mājām un iepazīstināt ar mammīti.

-    Ar manu māti nē. Salej viņai iekšā pietiekami daudz šņabja, un viņa tev pievienosies pie stieņa. Taču es nerunāju par to. Es gribēju teikt, ka es neeju uz'tādiem klubiem.

-    Bet tu tovakar biji klubā "Lola".

-    Lai satiktu tevi un uzdotu tev dažus jautājumus, tas arī viss.

-    Kāpēc tu īsti man jautāji par vārdu?

-    Patiešām, Monika, man ir jāiet.

-    Tad tu negribi kādu vakaru iedzert kopā ar mani?

-    Nē, patiesībā negribu.

-    Vīrieši vienmēr apgalvo, ka viņiem patīk, ja sieviete uzņemas iniciatīvu, bet, kad mēs to darām, viņi mūs uzskata par uzmācīgām un izmisušām. Vai tu domā, ka es esmu uzmācīga un izmisusi?

-    Tu neesi izmisusi, nē.

-    Tad kas ir par vainu? Vai manas krūtis ir par mazām?

-    Ak kungs, nē taču.

-    Tev nepatīk tumšmates?

-    Man gluži labi patīk tumšmates. Paklau, Monika, to nav iespējams ietērpt vārdos. Es tūlīt iegrimšu zemē aiz kauna. Man tiešām ir jāiet.

-    Nu tad pasaki man.

-    Tavas krūtis ir uz goda. Vairāk nekā uz goda.

-    Nē. Pasaki man, kāpēc tu meklē Šantalu.

-     Ja es tev pateikšu, vai tu noliksi klausuli un apsolīsi vairs nezvanīt?

-    Es apsolu.

-    Labi. Tas ir dīvaini un mulsinoši. Nesen kādā naktī es laikam biju tā piedzēries, ka neatceros neko no tā, kas notika. Bet, kad es pamodos, man uz krūtīm bija tetovējums. Un tajā bija ierakstīts vārds.

-     Kāds vārds, Viktor?

-    Šantala Adēra. Es nezinu, kā tas tur gadījās un kāpēc, bet es mēģināju viņu uzmeklēt.

-    Tas ir dīvaini.

-     Un, ņemot vērā tavu līdzīgo pseidonīmu un uzvārdu, mēs iedomājāmies, ka tā varētu būt viena iespēja. Bet, tā kā tu nekad agrāk nebiji mani redzējusi un tā kā es nekad agrāk nebiju tevi redzējis, kļuva skaidrs, ka manam tetovējumam nav nekāda sakara ar tevi vai tavu māsu, kura pazuda pirms vairākiem gadu desmitiem.

-    Nē, nav. Ja vien…

-     Paldies, ka piezvanīji, Monika, bet tagad es nolikšu klausuli.

-    Paklau, Viktor, vai drīkstu tev uzdot vēl vienu jautājumu?

-    Nē.

-    Vai tu negribi satikties ar maniem vecākiem?

-    Noteikti nē.

-    Tu viņiem patiešām patiksi. Es to nokārtošu. Es tev pateikšu, kad.

-    Monika, nē.

-    Atā!

-    Monika? Vai tu mani dzirdi? Monika? Monftsa? Sasodīts.

-    Viktors Karls klausās.

-    Sveiks, Viktor, tā esmu es.

-     Beta, sveika! Ak kungs, ir nu gan vakariņš! Telefons zvana bez apstājas, un katrs nākamais zvans ir ļaunāks par iepriekšējo.

-    Un te nāku es, tieši laikā. Kas notiek?

-    Tas pats vien. Kalakosa lieta kļūst mazliet bīstama. Un tomēr man jāsaka, ka ir labi, ja vienreiz pagadās lieta bez peldošiem līķiem. Tu saproti, par ko es runāju?

-    Jā, saprotu. Visa tā slepkavību būšana uzdzen drebuļus. Tas nav tas, uz ko es parakstījos juridiskajā fakultātē.

-    Jādomā, ka tu parakstījies uz Terēžu Velmani.

-    Tieši tā.

-    Vai viņa ir atguvusies pēc manas pratināšanas jautājumu krustugunīs?

-    Gluži labi. Un tā daļa pēc pārtraukuma, kad tu runāji par viņas atveseļošanos un jauno darbu, un jauno māju, ko viņai nopirkuši vecāki, tas bija vienreizēji.

-    Nu redzi, Beta, mēs labi sastrādājamies.

-    Jā, bet mums ar to nekad nav bijušas problēmas, vai ne? Vai tu rīt ap pusdienlaiku nebūsi aizņemts?

-    Šķiet, ka ne.

-    Vai vari satikties ar mani?

-    Birojā?

-    Nē, citā vietā.

-    Kas lēcies?

-    Es mazliet padomāju.

-    Ak, Beta, tikai ne to.

-    Par savu dzīvi.

-    Ak kungs, Beta, lai ko tu darītu, nedari to! Vai tu nevarētu pārslēgt kanālus un paskatīties, ko rāda citur?

-    Es veicu pārvērtēšanu.

-     Kāpēc es piepeši jūtos satraukts? Visa tā domāšana, Beta, var novest tikai pie katastrofas.

-     Tātad iziesim kopā no biroja, teiksim, pusdivpadsmitos, labi?

-    Tu tā ari nepateici, uz kurieni mēs iesim.

-    Es zinu. Līdz rītam.

-    Viktors Karls klausās.

-    Kari, tu izveicīgais suņabērns. Vai tu esi aizņemts?

-    Pietiekami aizņemts.

-    Pārāk aizņemts, lai atbrauktu satikties ar mani?

-    Ta^ laikam ir atkarīgs no apstākļiem.

-    No kādiem?

-    No tā, kas tu, pie velna, esi.

-    Tu nepazīsti balsi?

-    Tā ir kāda spēlīte, vai ne? Ļauj man minēt. Tu runā kā nogribējies degunradzis. Vai Bārijs Vaits?

-    Gandrīz trāpīts. Te Makdeiss.

-    Tas pats Makdeiss? -Jā.

-    Sasodīts.

25. nodala

Ir vesels bars cilvēku, ar kuriem jums negribas kontaktēties svētdienas vakarā. Tas varētu bUt jūsu onkologs vai meitene, ar kuru jums bijis sekss pirms sešiem mēnešiem un kurai jūs kopš tā laika neesat zvanījis, vai ceļu patruļdienests, vai jūras kājnieki, vai jūsu māte… nu, teiksim, mana māte. Bet slepkavību izmeklēšanas nodaļas inspektors varētu atrasties šī saraksta galvgalī.

Inspektors Makdeiss no Filadelfijas policijas pārvaldes slepkavību izmeklēšanas nodaļas bija norādījis, ka man jāierodas Lielās Ziemeļaustrumu ielas galā, netālu no Takoni- ja-Palmiras tilta tikai dažu kvartālu attālumā no Kalakosu mājas. Pati vieta lika aizdomāties par to, kas varētu būt noticis, vairāk nekā viss, ko Makdeiss man bija pateicis. Makdeiss bija liela auguma vīrs ar pavisam ierobežotu uzticēšanos, ja bija runa par mani, un tas bija saprotams, jo viņa darbs bija vajāt manus klientus, un mans darbs bija viņam traucēt ikvienā brīdi. Viņš man nebija nosaucis nekādas detaļas, tikai adresi, bet, tiklīdz es atradu vajadzīgo ielu, nebija grūti sameklēt pareizo māju, pie kuras pulcējās pūlis, policisti, mirguļoja bākugunis, bija izvilkta dzeltenā nožogojuma lente un ar reportieriem pilnas televīzijas mašīnas gaidīja savu izdevību. Es biju pārsteigts, ka viņi vēl netirgo sporta krekliņus ar uzrakstiem.

Es apturēju mašīnu divu kvartālu attālumā no visas šīs jezgas. Biju ietērpies uzvalkā - nav nekā bezpersoniskāka par puisi vienkāršā zilā uzvalkā - un lēnām virzījos uz visu aktivitāšu centru, neizteiksmīgu ķieģeļu rindu māju ar atvērtu cementa verandu un nelielu nīkulīgas zāles pleķīti. Mājas priekšā pamanīju koronera busiņu ar atvērtām pakaļējām durvīm, un iekšā vīdēja kaut kas tumšs un izplūdis. Man pienākot tuvāk, durvis aizcirtās. Es izdvesu atvieglojuma pilnu nopūtu, kad busiņš aizbrauca. Līdz šim man bija iznācis pabūt pietiekami daudzās notikuma vietās, lai zinātu, ka manam kuņģim labāk patīk, ja es ierodos, kad līķis ir aizvests uz morgu.

Piegājis pie dzeltenās nožogojuma lentes, es neuzkrītoši pamāju vienam no policistiem. Kad viņš pienāca tuvāk, es paliecos viņam klāt un pazemināju balsi, cik vien iespējams, lai tomēr tiktu sadzirdēts.

-    Makdeiss mani palūdza atbraukt.

-     Vai jūs esat tas advokāts, kuru mums ir pieteikts uzmanīt? - viņš apjautājās mazliet par skaļu.

-    Vai mēs nevarētu runāt klusāk? Presei nav nekādas vajadzības uzzināt, ka es esmu šeit.

-    Skaidrs, es saprotu, - viņš noteica un pamāja.

-    Es esmu advokāts, jā. Viktors Karls.

-     Ejiet iekšā.

-    Paldies.

Es palīdu zem lentes, cik vien neuzkrītoši spēdams. Kad biju sasniedzis lieveņa otro pakāpienu, sadzirdēju sev aiz muguras kaut ko raupju un skaļu.

-    Ei, Džo, - policists auroja. - Pasaki Makdeisam, ka tas iznireli^ Viktors Karls, nu, tu jau zini, tas salašņu advokāts, kuru mū,ms bija pieteikts sagaidīt… pasaki Makdeisam, ka viņš beidzot ir uzradies.

Es instinktīvi pagriezos pret preses pārstāvju pūli. Sāka klikšķēt zibspuldzes. Tika izsaukts mans vārds, izkliegti jautājumi, jautājumi par Čārliju un Rembrantu, un to, vai šī slepkavība esot kāut kādā veidā saistīta ar gleznas piepešo parādīšanos. Te nu bija ierašanās inkognito.

Es pagriezos pret policistu.

-     Paldies, draugs.

-    Priecājos izpalīdzēt, - viņš smīnēdams noteica.

Es atkal pagriezos pret preses pārstāvjiem un pamanīju pazibam rudus matus, kas ieskāva vasarraibumainu seju. Tad es novērsos, izlikos nedzirdam jautājumus un devos iekšā mājā.

Tā bija īsta notikuma vieta. Policisti klīda apkārt ar pierakstiem, tehniķi pārbaudīja, sienas un durvju rokturi tika pārklāti ar putekļiem, fotogrāfijas tika uzņemtas, asprātības tika mētātas un lielās sviestmaizes tika tiesātas.

Es devos uz dzīvojamo istabu, kur mani apturēja kāds policists un lika uzgaidīt, kamēr viņš sameklēs Makdeisu.

Šī māja bija viena no tām, kas iekārtota pirms gadu desmitiem un tad atstāta, lai noveco. Es domāju, ja jūs te dzīvotu dienu no dienas, tad to īpaši nemanītu, bet, ienākot no ielas, jūs uzreiz ieraudzījāt laika atstātās pēdas mājas iekārtojumā un tās iemītnieku dzīvē. Sienas bija tumšas tur, kur agrāk bija bijušas košas, mēbeles bija netīras, paklāji nodiluši, viss bija pārklāts ar brūnu piejaukumu un oda tā, it kā neskaitāmus gadus būtu turēts nikotīnā. Un tur bija vēl kāda smaka - nepatīkama un neskaidri pazīstama, kas atgādināja trūdus un pīšļus, un nāvi, kas atgādināja pašu mēri. Man bija vajadzīgs kāds brīdis, lai sasaistītu to visu kopā. Smarža atgādināja Kalakosas kundzes elpu. Un tam bija iemesls. Uz paklāja bija izkaisītas nelielas kartītes ar numuriem, līdzās ar krītu uzvilktiem apļiem. Un tur, paklāja malā, pie pamatīgi pielādētiem dzērienu ratiņiem, bija apvilkta pakrituša auguma kontūra un rēgojās neglīts tumšs traips.

Cauri dzīvojamajai istabai un ēdamistabai es varēju saskatīt durvis uz spoži apgaismoto virtuvi. Makdeiss, liels un dūšīgs, tērpies brūnā uzvalkā un ar melnu cepuri galvā, atradās virtuvē un sarunājās ar Lorensu K. Slokumu. Kad policists piegāja pie viņiem, viņi vienlaicīgi pagriezās uz manu pusi. Makdeiss pašūpoja galvu savā parastajā manierē, kas atgādināja tēva rāšanos uz savu problemātisko dēlu, itin kā mana iesaistīšanās visā šajā putrā viņam sagādātu vilšanos, bet ne pārsteigumu. Slokums noraudzījās tikai mirkli, pirms nepatikā aizgriezties.

-    Kas viņš tāds ir? - es apjautājos, kad mēs visi bijām sanākuši kopā.

-    Kāds vīrs, vārdā Sjulla, - Makdeiss atbildēja.

-    Vai es viņu pazīstu?

-    Domāju, ka jā, - viņš noteica, - ņemot vērā to, ka tava vizītkarte atradās viņa kabatas portfelī.

-    Ak tā. - Es piepeši atcerējos, kur biju dzirdējis šo uzvārdu agrāk. To man bija nosaukusi vecā Kalakosas kundze. - Vai upuris gadījumā nav Ralfs Sjulla?

-    Nu, redz, Kari, - Makdeiss noteica. - Es jau zināju, ka tu to izdomāsi.

-    Kur viņam trāpīts?

-    Viens celī, divi galvā.

-Kad?

-    Pirms pāris stundām.

-    Kas to izdarīja?

-    Ja mēs to zinātu, tu mums nebūtu vajadzīgs, vai ne?

-    Lielais Ralfs.

-    Jā, viņš bija gan liels.

-    Vai varu mirklīti apdomāties, puiši?

-     Nēbiju domājis, ka tu varētu kļūt vēl bālāks, - sacīja Makdeiss, - bet man atkal nav izrādījusies taisnība.

-     Tikai mirklīti, - es noteicu, aizgrīļojos līdz lielam, vecam atpūtas krēslam un iekritu tajā, saķēris galvu rokās. Man bija vajadzīgs brīdis, lai atgūtu elpu, un mazliet ilgāks laiks, lai tiktu galā ar bailēm, kas plēsa pušu manu kuņģi kā piepeši uznākusi vēderkaite. Lielais Ralfs, nogalināts, tikai dažas stundas pēc tam, kad mēs kopā bijām sēdējuši Holivudas tavernā. Lai kas nebūtu norisinājies Čārlija Kalakosa lietā, tas neapšaubāmi nozīmēja jaunu pavērsienu. Es caur pirkstu starpām pablenzu uz tumšo paklāju. Starp manām kurpēm atradās kartīte ar septīto numuru un krīta aplītis, un aplīša vidū rēgojās tumši melns traips. Nez kāpēc tas nelīdzēja.

Es paraudzījos augšup uz Makdeisu un Slokumu. Viņi abi nepievērsa man uzmanību, mēģinot rekonstruēt notikušo. Viņiem būs jautājumi, un viņi gribēs saņemt konkrētas atbildes. šo un to likums man neļāva atklāt, un vēl šis tas nonāca pretrunā ar to, ko es agrāk biju uzskatījis par vieglu peļņu. Kamēr es apsvēru savas iespējas, manā rakstāmgaldā ieslēgto dārglietu un zelta kaudze pagaisa no prāta. Tomēr līdzās šim gaistošajam tēlam atradās cits, bezveidīgā kaulu un miesas masa, ko es biju ieraudzījis koronera busiņā. Cilvēks bija miris, aukstasinīgi nogalināts, un kaut kas bija jādara.

Es sāku domāt par to, kurš būtu varējis nogalināt Ralfu Sjullu. Droši vien gadu gaitā atrastos vairāki puiši, kuri būtu gribējuši novākt Lielo Ralfu, kurš nebija ne tik vecs, ne tik jauks, kā teica mans tēvs, taču brīdis bija sasodīti daiļrunīgs. Tā nevarēja būt sagadīšanās, ka Ralfs tiktu nogalināts uzreiz pēc tam, kad viņš un Džojs iepinās Čārlija lietā. Bet kurš gan bija zinājis par Ralfa ieinteresētību? Lavenders Hils, kurš bija viņam izteicis pārlieku augstsirdīgo piedāvājumu attiecībā uz gleznu? Džojs Praids, kurš bija viņa partneris šajā pasākumā? Kalakosas kundze ar lielo pistoli, pie kuras abi vīrieši bija devušies pašā sākumā, vēl pirms mana tēva? Vai pat Čārlijs Kalakoss, kurš uzzinājis par savu draugu nodomiem no savas raganai līdzīgās mātes? Jā, viņi visi, tā ka nevienu no viņiem nevarēja izslēgt, tomēr nevienā gadījumā tas nelikās īsti saprātīgi.

Vēl aizvien sēdēdams krēslā, es ierunājos:

-    Un kā jūs, puiši, domājat, kas notika?

-    Tu esi gatavs runāt? - apjautājās.Makdeiss.

-    Es esmu gatavs klausīties, - es teicu. - Un tad runāt.

Makdeiss nikni papurināja galvu, bet Slokums viņam pamāja.

-    Šis Ralfs Sjulla ir bijis divreiz precējies un divreiz šķīries, - Makdeiss noteica. - Viņa māte ir mirusi pirms pieciem gadiem, un kopš tā laika viņš te dzīvoja viens. Viņš acīmredzot ir ielaidis šāvēju iekšā un aizvēris aiz viņa durvis. Cik var spriest, nekāda cīniņa nav bijis. Šāvējs stāvējis tur, upuris te. Upuris pagriezies pret dzērienu ratiņiem, iespējams, lai ielietu kaut ko dzeramu. Pirmais šāviens trāpīja ceļgalā no aizmugures un to saplosīja. Bija daudz asiņu. Neviens no kaimiņiem šāvienu nedzirdēja, tā ka, iespējams, tā bijusi automātiskā pistole ar klusinātāju, lai arī netika atrastas čaulītes. Ballistiķi mums pateiks kalibru, bet izskatās, kā tā varētu būt vidēji liela, piemēram, trīsdesmit astotais kalibrs. Kad viņš pakrita uz grīdas, šāvējs ielaida divas lodes labajos deniņos.

-    Kreilis?

-     Es tā teiktu.

-    Cik ilgs laiks pagāja starp šāvieniem ceļgalā un galvā? - es apjautājos.

-   To nav iespējams noteikt. Varbūt koroners varēs dot kādu vērtējumu. Taču ceļgals bija aptīts ar virtuves dvieli, kas likās mazliet dīvaini.

-    Vai virtuvē bija asiņu pēdas? - es jautāju.

-    Nē.

-    Tad brūci būs apsējis šāvējs, - es teicu.

-     Mēs arī tā domājam, - sacīja Makdeiss. - Varbūt viņš kaut ko meklēja un cerēja, ka upuris viņam izstāstīs, kur tas atrodas. Tāpēc mēs jutāmies tik ieinteresēti, atrodot tavu vizītkarti. Cerējām, ka tu mums pastāstīsi, kas upurim bijis padomā.

-    Kurš izsauca policiju?

-    Kāds piezvanīja uz 911 no taksofona būdiņas netālu no šejienes. Panikas pārņemta balss, viņš nenosauca savu vārdu, bet zināja, kā sauc upuri.

-    Šāvējs?

-     Lai kurš to izdarījis, neizskatās, ka viņam būtu sliek- sme uz paniku. Katram gadījumam mēs noņēmām pirkstu nospiedumus no telefona klausules un sīknaudas būdiņā.

-    Vai neviens neko neredzēja?

-    Patruļa pašlaik apstaigā kaimiņus. Pagaidām nekā nav.

-    Nekas nav paņemts?

-    Neizskatās, ka būtu. Vērtīgs gredzens vēl aizvien ir viņam pirkstā, tāpat arī pulkstenis, un kabatas portfelis vēl aizvien bija viņam kabatā ar tavu vizītkarti un kredītkarti, bet bez naudas.

-    Un banknošu saspraude?

-    Banknošu saspraude?

Es pacēlu galvu, paraudzījos ārā pa logu uz ielu, lai arī redzēju tur nozibam tikai dzeltenu atspīdumu.

-    Šodien viņam tāda bija, - es noteicu. - Zelta, ar tādu kā medaljonu, un iekšā bija visai biezs naudas žūksnis.

Makdeiss palūkojās uz Slokumu, kurš paraustīja plecus.

-    Tu šodien satikies ar šo Ralfu Sjullu? - Makdeiss noprasīja.

-Jā.

-    Par ko jūs abi runājāt?

Es piecēlos no krēsla, uz brīdi aizvēru acis un pūlējos savaldīt savu kuņģi. ^

-    Runā, Viktor, - mudināja Slokums.

-    Ralfs Sjulla bija sens Čārlija Kalakosa draugs, - es noteicu.

Slokums nepamirkšķināja ne acu, viņš to jau zināja.

-     Ralfs mēģināja iespraukties darījumā par pazudušo Rembranta gleznu. Viņi ar vēl vienu vecu draugu, Džoju Praidu, uzskatīja, ka var pārdot gleznu kādam bagātam kolekcionāram, tāpēc viņi satikās ar mani, lai mēģinātu ietekmēt Čārliju.

-    Kā viņi ar tevi sazinājās? - Slokums jautāja.

-    Pa telefonu.

-    Kur jūs satikāties?

-     Holivudas tavernā.

-    Tas ir netālu no tava tēva mājas, vai ne?

-    Vai tiešām?

-    Kad jūs satikāties?

-    Ap diviem.

-    Tur bija vēl kāds?

-    Tikai Ralfs, Džojs Praids un es.

-    Vai zini, kur dzīvo tas Džojs Praids?

-    Nē.

-    Kā viņš izskatās?

-    Tikpat vecs, cik Ralfs. Kalsns, nervozs, daudz runā. Af- roamerikānis. Strādā ar dzeltenu taksometru. Tas ari viss.

-    Ja viņš ar tevi sazināsies, vai padosi mums ziņu?

-    Varat uz to pajauties.

-    Vai viņi pateica, kas ir tas bagātais kolekcionārs, kurš grib nopirkt gleznu?

-    Nē, taču Ralfs man parādīja pāris simts dolāru banknotes, kuras viņš bija saņēmis avansā. Tā es uzzināju par banknošu saspraudi.

-    Un tagad tās ir pazudušas. Ko tu viņiem teici?

-     Es viņiem pateicu, ka glezna vēl aizvien pieder muzejam.

-Un?

-    Un ka es netaisos iesaistīties nelegālās afērās.

Slokums bezkaislīgi uz mani paraudzījās, paturēdams pie

sevis savu spriedumu par to, vai es pasaku tikai puspatiesību vai meloju, acīs skatīdamies.

-    Aiztaupi mums šo izlikšanos, - noteica Makdeiss, kurš neko nepaturēja pie sevis. - Mēs abi pazīstam tevi pārāk ilgu laiku.

-    Kā viņi uztvēra tavu atteikumu sadarboties? - Slokums jautāja.

-    Ne visai labi.

-    Tomēr tu viņam iedevi savu vizītkarti, - Makdeiss noteica.

-     Es esmu lietišķs cilvēks, - es atspēkoju. - Dalu savas vizītkartes pannu pārdevējiem un izsūtāmajiem zēniem, un bērniem ratiņos.

-    Kāpēc Ralfs Sjulla un Džojs Praids uzskatīja, ka viņiem ir kādas tiesības uz to gleznu? - Makdeiss iejautājās.

-    Spriežot pēc viņu teiktā, tas tāpēc, ka viņi piedalījās zādzībā.

Slokums un Makdeiss saskatījās, it kā šī teorija jau būtu tikusi apspriesta.

-    Un ko par to saka tavs klients? - jautāja Slokums.

-    Lai ko viņš teiktu, tas ir konfidenciāli, - es atbildēju.

-    Bet, cik tev zināms, vienīgie cilvēki, kuri zināja par tiem simtiem, biji tu, puisis, kurš tos iedeva Sjullam, un Džojs Praids.

-     Vai jūs tiešām domājat, ka Ralfs tika nogalināts pāris simtu dolāru dēļ?

-     Kad būsi darījis šo darbu tikpat ilgi kā es, Kari, tu zināsi, cik lēta var šķist dzīvība tā puiša acīs, kurš atrodas otrpus pistoles gaiļa.

-    Mēs gribētu aprunāties ar tavu klientu, - sacīja Slokums.

-    ja gribat runāt ar manu klientu, jums jāpanāk, lai Heševeja norāpjas no sava baltā zirga. Te kļūst bīstami, un viņa nekādi nepalīdz.

-    Es aprunāšos ar viņu.

-     Labi.

-    Un ko tu teiksi Čārlijam? - Slokums apvaicājās.

-     Kad es beidzot tikšu viņam klāt, - es noteicu, - es viņam pateikšu patiesību. Ka viss ir ievirzījies nejaukā gultnē, ka ir notikusi slepkavība un ka varbūt vislabākais atrisinājums būtu paslēpt to sasodīto gleznu un turēties tālāk no Filadelfijas.

26. nodala

Viņa mūs gaidīja pie parādes durvīm, gara un slaida, skaista un stingra, gaišiem matiem, melnos zābakos, džinkstošiem riņķveida auskariem un šķindošām rokassprādzēm, koši sarkanām lūpām, ar vidējā pussarga nemierīgo un samaitāto skatienu. Viņas portfelis bija no brūnas ādas, papēži melni un augsti, sudrabainā automašīna apturēta pie durvīm. Ieraudzījusi mūs tuvojamies, viņa ieskatījās savā rokaspulkstenī un piesita kāju, un viņa mani trakoti biedēja ar savu stāvēšanu vien. Nu bet, protams.

Viņa bija Māklere.

-     Domāju, ka tev tā liksies dievīga, Beta, - viņa noteica saspringti enerģiskā balsī, mums kāpjot augšā pa nelielas rindu mājas cementa pakāpieniem. - Es zinu, ka tas bija mazliet pēkšņi, bet gribēju aizsteigties priekšā citiem pircējiem, kuri nSks skatīties šopēcpusdien. Interese par šo māju aug augumā. Ilgi tā vairs nebūs dabūjama.

-    Paldies, šeila, - noteica Beta.

-    Un tas ir»tavs draugs?

-    Tikai mans partneris, Viktors, - Beta paskaidroja.

-    Tikai, -"es piebildu.

-    Priecājos iepazīties, Viktor. Vai jūs esat partneri dzīvē vai tamlīdzīgi? Ir grūti visu salikt pa plauktiņiem.

-    Jurisprudences partneri, - es noteicu.

-     Ak tā, - viņa sacīja, viegli pieskardamās manam del- mam. No viņas dvesmoja ass un bīstams aromāts, it kā viņa būtu izpeldējusies jaunajās Revlon smaržās ar nosaukumu "Barakuda". - Jauki, ka tu atnāci, lai sniegtu atbalstu. Tad mēs esam gatavi?

-    Domāju gan, - Beta noteica.

-    Un tagad dod vaļu savai iztēlei, Beta, - ierunājās Šeila, cīnīdamās ar atslēgām. - īpašnieki to nav sagatavojuši pārdošanai, tāpēc iekšā var izskatīties mazliet nolaists, bet tas nāk mums par labu, jo samazina cenu. Tev tā ir jāiztēlojas svaigi krāsota, ar nopulētām grīdām, jaunām detaļām, jo īpaši jaunām naktslampiņām.

-    Naktslampiņām? - es ierunājos.

-    Ak, tās, kas viņiem ir tagad, ir vienkārši šausmīgas. Bet ar tādām art deco stilā un spožām, varbūt ar matētu stiklu sienas izskatīsies fantastiski. - Viņa atrada atslēgu, kas derēja, iebāza to slēdzenē, pagrieza un ar plecu atspieda vaļā durvis. - Palūkosimies!

Mūs apdvesa pelējuma smaka, it kā māja būtu neapdzīvota vairākus gadus. Es biju gatavs pieliekties gadījumam, ja izlidos kāds sikspārnis.

Māklere Šeila pārliecinoši iegāja iekšā, ieslēdza gaismu un atvēra logu. Mēs ar Betu piesardzīgi sekojām, uzreiz ieiedami dzīvojamajā istabā. Pāri netīrajai koka grīdai stiepās švīka, sienas bija nobružātas, lampas karājās pie izļodzītiem vadiem, palodzes bija sākušas pūt un griestos bija liela plaisa.

-    Vai nav brīnišķīgi? - apjautājās Šķila. - Vai nav satriecoši? Nopulētas grīdas, varbūt tapetes ar iespiedrakstu. Ādas dīvāns, kaut kas košs pie sienām. Potenciāls ir fantastisks. Un jums vajadzētu apskatīt virtuvi - tā ir lielāka par daudzām vasarnīcām, kuras es tirgoju.

Tur bija arka, kas veda uz nelielu un drūmu ēdamtelpu bez logiem, un tad vēl viena arka, aiz kuras atradās virtuve, kas bija liela, bet trūcīgi iekārtota ar pāris darba virsmām, plīti, kas grasījās sabrukt, un ledusskapi ar nobružātiem stūriem, kas iederētos muzejā. Netīri brūnā linoleja grīda savienojuma vietās bija atlīmējusies.

-    Jauki, ārkārtīgi jauki, - sacīja Šeila, apbrīnojot virtuves parodiju. - Te iespīd rīta saule, kas ir patiešām pasakains pluss. Te ir pietiekami daudz vietas ēdamgaldam un brokastu stūrītim. Šis ir mājas vienīgais lielais pluss.

-    Šis? - es ievaicājos.

-    Jā gan, Viktor, - Šeila sacīja. - Man ir klienti, kuri dzīvo pusmiljonu dolāru vērtās mājās un būtu gatavi nogalināt, lai tiktu pie tādas virtuves. Iespējas ir neizsmeļamas. Un, lai ko jūs nesaliktu virtuvē, tas atmaksāsies divkārt, kad gribēsiet māju pārdot, jo īpaši ar tik lielu virtuvi.

-    Tam ir potenciāls, - Beta noteica.

-     Nu redzi, Viktor, Beta prot to saskatīt. Beta redz ko vairāk par pašreizējo stāvokli, viņa redz, kāda šī virtuve var kļūt. Konfekte. Jauna plīts, aizstiklots ledusskapis, granīta darba virsmas, riekstkoka skapīši.

-    Man patīk riekstkoks, - Beta noteica.

-    Tu vari pasūtīt visu virtuves iekārtu no riekstkoka un ierīkot griestu apgaismojumu. Es jau gara acīm skatu šo virtuvi Philadelphia žurnālā.

-    Tiešām?

-    Noteikti. Tā, un virs mums ir divi stāvi. Trīs guļamistabas otrajā un viena guļamistaba plus bēniņu telpa trešajā. Un piedevām vēl pilns pagrabs, - viņa noteica, norādot uz virtuves durvīm.

-    Pabeigts? - Beta jautāja.

-    Tu to varētu pabeigt, - Šeila atbildēja. - Vispirms apskatīsim augšstāvu, labi? Es iedomājos, ka tev trešā stāva guļamistaba varētu kalpot par kabinetu. Tajā ieplūst milzum daudz gaismas, un no turienes var redzēt pilsētas domi. Ak, Beta, es domāju, ka šī māja tev ir kā radīta, pilnīgi kā radīta. Un es zinu, ka cenu vēl var mēģināt nokaulēt.

-    Vai gribi nākt man līdzi, Viktor? - Beta jautāja.

-    Pēc brītiņa.

Es paliku kopā ar šeilu, kamēr Beta devās atpakaļ cauri ēdamistabai uz dzīvojamās istabas kāpnēm. Kad viņa sāka kāpt augšup, tās iečīkstējās kā artrīta pārņemts vecs vīrs, kurš cenšas iztaisnot muguru.

-    Tā ir mazliet nolaista, - es sacīju māklerei šeilai.

-     Tā neapšaubāmi prasa ieguldījumus, - viņa atbildēja balsī, no kuras bija pazudis maniakālais tonis.

-    Tā ir bedre.

-    Viņas prasības pret cenu bija ierobežotas.

-    Vai tiešām pēcpusdienā vēl kāds nāks to apskatīt?

-   Vienmēr ir kāds, kas pēcpusdienā kaut ko apskata. Kādi ir tavi apstākļi, Viktor?

-    Esmu neprecējies, - es atbildēju.

Viņa iesmējās, atbalstījās pret sienu un atmeta atpakaļ matus.

-    Es domāju mājas apstākļus, - viņa sacīja.

-    Ak jā. Es īrēju.

-    Tikpat labi tu varētu izmest naudu ārā pa logu. Tas pat būtu efektīvāk. Vai tu nekad neesi domājis par pirkšanu?

-    Nē, ne gluži.

-    Šis ir labs bridis, Viktor, kamēr interese vēl nav sakāpusi debesīs.

-    Jādomā, ka tev ir taisnība. v -

-    Man ir padomā dažas vietas, kas tev varētu izrādīties ideāli piemērotas. - Viņa izvilka no sava portfeļa vizītkarti un pasniedza to man. - Ja tas tevi interesē, piezvani.

-    Nedomāju vis, ka šobrīd gribētu kaut ko pirkt.

-    Un tomēr piezvani. Esmu pārliecināta, ka varēsim kaut ko izdomāt. Un tagad tu varētu uzkāpt augšstāvā un palūkoties, kā klājas tavai partnerei.

Es atradu Betu, atbalstījušos pret palodzi un skatāmies ārā pa logu mazā, skapim līdzīgā telpā ar slīpiem griestiem trešajā stāvā. Varbūt tur bija pietiekami daudz vietas, kur nolikt galdu vai krēslu, bet ne abus.

-    Jauks kabinets, - es noteicu.

-    Palūkojies uz skatu, - viņa atbildēja.

-    Kādu skatu?

-    Ja tu pielieksies uz priekšu, paskatīsies pa kreisi un izstiepsi kaklu, ieraudzīsi Billija Penna cepures augšu.

-    Ak to skatu.

-    Ko tu teiksi?

-    Es teikšu, ka man trūkst iztēles šai mājai.

-    Man tā patīk.

-    Tev allaž ir piemitusi vājība nodarboties ar meliorācijas projektiem. Tāpēc jau tu esi kopā ar mani.

-    Te varētu iekārtot gluži omulīgu kabinetu, - viņa sacīja.

-    Un "omulīgs" ir atslēgas vārds.

-    Vai tu redzēji otrā stāva istabas? Jauka saimnieka guļamistaba, viesistaba un tad neliela istaba, kas varētu kalpot par bērnistabu.

-    Par bērnistabu?

-    Ja to izkrāsotu gaišzilā krāsā, ieliktu iekšā šūpulīti un jauku šūpuļkrēslu.

-    Vai bērnistabai vispirms nav vajadzīgs bērns?

-   Un virtuve ir burvīga, vai ne? Tu dzirdēji, ko teica Šeila. Philadelphia žurnāls.

-    Jā, es dzirdēju.

-    Man patīk riekstkoks.

-    Visā šajā mājā nav ne miņas no riekstkoka.

-      Ar to kompensāciju, kuru tu izspiedi no Jūdžina Franksa, un nelielas palīdzības no mana tēta, es varētu to atļauties.

-     Beta, vai tu tiešām domā, ka tā ir atbilde viz visu to eksistenciālo neapmierinātību, ko tu izjūti, - nopirkt māju, apkrauties ar hipotekāro kredītu uz trīsdesmit gadiem un neierobežotiem mājas remontdarbiem?

Viņa aizgriezās prom no loga un paraudzījās man tieši acīs, nopietni sakniebusi lūpas un veltīdama man neizteiksmīgu skatienu.

-    Ko tu ieteiktu? - viņa iejautājās mierīgā, klusā balsī.

Es padomāju par to, bet ne visai ilgi, jo viņas mierīgā balss lika man noprast, ka viņa nemaz nevēlas dzirdēt atbildi.

-     Reiz es aizstāvēju būvinspektoru, kurš bija apsūdzēts par braukšanu dzērumā.

-    Vai viņš ir nesaprātīgs dzērājs?

-    Tikai tad, kad sēžas pie stūres.

-    Lieliski. Paldies, Viktor, - viņa noteica un palūkojās augšup uz slīpajiem griestiem. - Domāju, ka es te būšu pavisam laimīga.

-    Vai drīkstu ieteikt kaut ko mājokļa iekārtojumam?

-     Protams.

-    Nopērc klēpja datoru savam kabinetam.

27. nodala

Nepagāja ilgs laiks kopš mūsu tikšanās ar mākleri Šeilu, kad es saņēmu izsaukumu no pašas augšas.

"Talbots, Kitredžs un Čeiss" bija viena ņo tām firmām, kas atraidīja mani pēc juridiskās fakultātes beigšanas. Daudzas firmas bija mani atraidījušas pēc juridiskās fakultātes beigšanas, draudzīgi paužot savņ atturīgumu un labo gaumi. Tomēr Talbota firma bija visprestižākā, un tās noraidījums pat pēc visiem šiem gadiem vēl aižvien koda kaulā. Katru reizi, ieraugot kādu Talbota firmas juristu, rūgta nožēla un skaudība kāpa rīklē kā žults. Tagad es biju apjēdzis, ka visi mani sapņi par lielu firmu ir māns, ka es esmu absolūti nepiemērots, lai strādātu pie kāda cita, izņemot sevi, bet, ja bija kāda vieta, pēc kuras es klusībā ilgojos, tad tā slēpās starp "Talbota, Kitredža un Čeisa" spožākajiem juristiem, no kuriem viens bija Stenfords Kviks.

- Vai gribat kaut ko iedzert, Karla kungs? - apjautājās ļoti izskatīgā jurista palīdze, kura bija mani ievedusi "Talbota, Kitredža un Čeisa" apspriežu zālē Brīvības laukuma pirmā numura ēkas piecdesmit ceturtajā stāvā. Palīdzes vārds bija Dženifera, apspriežu galds bija no marmora, krēsli apvilkti ar īstu ādu. Apspriežu zāles logi sniedzās no griestiem līdz grīdai, un skats uz pilsētu līdz pat Delavēras upei bija elpu aizraujošs.

Es apsēdos vienā no ādas krēsliem un iegrimu tajā kā mākonī.

-    Ja var, tad ūdeni, - es noteicu.

-    Gāzēto vai parasto? - Dženifera jautāja. - Mums ir San Pellegrino un Perrier, mums ir Evian, mums ir Fiji, un mums ir brīnišķīgs artēziskā urbuma ūdens no Norvēģijas, kas saucas Vfoss.

-    Tas izklausās atsvaidzinoši, - es noteicu.

-    Ļoti labi.

-    Vai tu te dari parastos jurista palīdzes darbus, Dženifera?

-    Ak, nē, Karla kungs, es strādāju tikai pie Kvika kunga.

-    Kā viņam ir paveicies.

Es dzēru Koss ūdeni, apbrīnodams skatu un atcerēdamies veco anekdoti: - Kā var dabūt nokniebties Kapitolija kalnā? Izej ārā no sava kabineta un pasauc: "Ak, Dženifera," - kad Džabari Spārloks un slaidais, elegantais Stenfords Kviks ienāca zālē. Viņi neizskatījās pārlieku laimīgi, mani redzot. Patiesībā viņi izskatījās diezgan aizkaitināti.

-    Paldies, ka atnāci, Viktor, - noteica Stenfords Kviks, kad abi vīrieši bija apsēdušies pie galda man pretī ar drūmām sejas izteiksmēm un sausām acīm.

-     Man nebija lielas izvēles, - es atbildēju. - Atturīgākas prasības es esmu saņēmis no ienākumu dienesta.

-     Nu, kā jau tu vari iztēloties, - Spārloks ierunājās, sažņaudzis rokas uz galda un agresīvi paliecies uz priekšu, - mēs esam ļoti noraizējušies par pēdējo dienu notikumiem un to ietekmi uz Randolfa galerijas reputāciju. Tāpēc es uzstāju uz šo tikšanos un uzstāju, lai tā notiktu nevis muzejā, bet šajā kabinetā. Bija pietiekami nepatīkami piedzīvot, kā mūsu šķietami slepenās pārrunas parādās visās avīzēs un televīzijas ekrānos, taču galerijai ir pilnīgi nepieņemami jebkādā veidā tikt iesaistītai slepkavībā.

-    Es šādu saistību neizveidoju, - es sacīju.

-    Jūs tikāt redzēts apmeklējam nozieguma vietu, - noteica Spārloks. - Sākās jautājumi un minējumi. Saistība tika izveidota.

-    Vienosimies par kaut ko no paša sākuma, - es ierunājos. - Tas nebiju es, kas izstāstīja presei par mūsu sākotnējām pārrunām. Es par to neteicu nevienam, pat ne savai partnerei, un piepeši tās parādījās televīzijā, tā ka vainojiet paši sevi.

Spārloks jautājoši paraudzījās uz Kviku, kurš paraustīja plecus.

-    Mēs neizpjāpājāmies, - Spārloks noteica.

-     Nu, kāds to ir izdarījis, un šī informācijas noplūde nozīmē apdraudējumu manam klientam un man pašam. Jūs, puiši, varētu sameklēt to, kurš ir palaidis muti, un tad nākt pie manis.

-    Neviens tev nelika veselu nedēļu uzstāties ikvienā ziņu raidījumā, - sacīja Kviks.

-    Es tikai sekoju situācijas izklāstam masu medijos, lai pamudinātu notikumus risināties straujāk. Ja runājam par slepkavību, tad es parādījos notikuma vietā pēc slepkavību izmeklēšanas nodaļas inspektora lūguma, kurš izmeklē šo lietu. Tā ka jebkādu saistību ir izdomājuši paši avīžnieki.

-       Vai saikne patiešām eksistē? - iejautājās Stenfords Kviks. - Vai pastāv saistība starp mūsu gleznu un upuri, kurš avīzēs ir minēts kā, - viņš atvēra mapi un pāršķīra dažus dokumentus, meklējot vārdu, - kā Ralfs Sjulla?

Pagaidām vēl neesmu drošs. Pastāv neapšaubāma saistība starp upuri un manu klientu. Viņi ir seni draugi. Tiktāl es esmu informēts. Tomēr izskatās, ka upuris kopā ar manu klientu varētu būt iejaukts gleznas nolaupīšanā pirms daudziem gadiem.

-     Tas šķiet gandrīz neiespējami, - Kviks noteica mazliet par strauju. - Nekas nenorādīja, ka mirušajam vai tavam klientam ir bijuši vajadzīgie līdzekļi, lai viņi varētu būt iesaistīti tik sarežģītā aplaupīšanā. Spriežot pēc visa, laupīšanu bija veikuši profesionāļi no citas pilsētas.

-    Kāpēc jūs turpināt apgalvot, ka viņi bijuši no citas pilsētas?

-     Nevienā citā pilsētā nedzīvo lielāki pļāpas kā Filadelfijā, bet ne reizi netika saņemts ne vismazākais mājiens par šo noziegumu no pilsētas kriminālajām aprindām. Neviens zaglis^ nekad nav lielījies ar šo zādzību, nevienam uzpircējam nav atnests zelts un dārglietas.

-    Neviens no mums nestrādāja galerijā laupīšanas laikā, - ierunājās Spārloks, - tāpēc mēs zinām mazliet vairāk par to, kas tika rakstīts avīzēs. Lekomtē kundze zinās vairāk sīkumu.

-    Vai jums nebūs iebildumu, ja es aprunāšos ar viņu?

-    Nepavisam. Es viņai pateikšu, lai gaida jūsu zvanu. Bet pat ja, kā jūs sakāt, šis Ralfs Sjulla bija iesaistīts zādzībā, kāpēc lai viņš tiktu nogalināts tagad?

-     Mans minējums skan šādi, - es atbildēju. - Slepkavība bija brīdinājums Čārlzam, lai viņš nerādās pilsētā.

-    Vai viņš paklausīs brīdinājumam? - Kviks iejautājās.

-    Man to vajadzēs viņam pajautāt, vai ne? Esmu pārliecināts, ka daudz kas būs atkarīgs no jums.

-    Par ko jūs runājat? - Spārloks jautāja. - Kādā veidā mēs esam iejaukti lēmuma pieņemšanā?

Es ielēju sev vēl mazliet minerālūdens un iedzēru, lai liktu viņiem gaidīt. Apspriede no viņu ieceres apsūdzēt mani par informācijas sniegšanu presei svērās uz manu ieceru pusi, un es izmantoju klusuma brīdi, lai uz to norādītu.

-     Baidos, ka jūs, kungi, neesat vienīgi, kurus interesē šī glezna. Negribētās publicitātes dēļ mūsu Rembranta pašportrets piepeši nonācis uzmanības lokā.

-    Uzmanības lokā?

-     Ir izteikts piedāvājums. Ļoti dāsns piedāvājums.

-    Bet juridiski tā pieder mums, - Spārloks sašuta. - To nav iespējams likumīgi pārdot.

-    Tas viss ir tiesa, un es par to informēšu savu klientu. Tomēr pagātnē viņam nav īpaši rūpējušas juridiskas fineses, un es neceru, ka juridiskā situācija atstās uz viņu lielu iespaidu šobrīd.

-    Ko jUs mums iesakāt darīt? - Spārloks jautāja.

-     Es iesaku spert divus soļus. Pirmkārt, palielināt spiedienu uz valdību, lai tā piedāvātu darījumu, kas ļautu Čārlijam atgriezties mājās. Federālā prokurore, kuru es pieminēju jau agrāk, Dženna Heševeja, nez kāda iemesla dēļ kavē to, ko es uzskatu par godīgū Čārlija krimināllietas atrisinājumu. Kādam ir jāizslēdz viņa no spēles un jāuzņemas atbildība. Tam jābūt kādam, kas būtu vairāk tendēts uz sarunām. Otrkārt, jūs pieminējāt, ka ir iespējams vienoties par skaidras naudas atlīdzību. Šis ir īstais laiks, lai nosauktu konkrētu ciparu, kuru es varētu paziņot savam klientam.

-     Mēs nerīkosim vairāksolīšanu ar krimināliem elementiem, ja runa ir par to, kas pēc taisnības pieder mūsu galerijai, - Kviks noteica savā ierasti lēnīgajā manierē.

-     Neuzskatiet to par vairāksolīšanu. Uzskatiet to par izlīguma žestu pret vīru, kurš izmisīgi grib atrast ieganstu, lai atgrieztos mājās, un kura rokās nejaušā kārtā ir nonākusi vērtīga jūsu īpašuma daļa.

-    Tas ir izslēgts, - noteica Kviks.

Spārloks pagriezās pret Kviku un ierunājās visai asā tonī:

-     Visi ceļi ir vaļā, kamēr valde nav nolēmusi tos slēgt, Stenford. Mēs izlemsim, ko darīt. Tavs darbs ir lūkot, lai mūsu lēmums būtu likuma ietvaros. - Viņš pievērsa savu skatienu man un sažņaudza rokas. - Cik daudz viņš grib?

-     Viņš man nav nosaucis summu, - es sacīju. - Tomēr šķiet, ka jūsu interesēs būtu viņam to apsolīt.

-    Mēs saprotam. Es ierosināšu šo jautājumu valdes sēdē, un mēs sazināsimies ar jums, tiklīdz būsim gatavi sniegt konkrētāku atbildi.

-    Negaidiet pārāk ilgi. Un tagad, Spārloka kungs, man ir jautājums no gluži citas operas. Šķiet, jūs esat pazīstams ar Bredliju Hjūitu?

-    Es pazīstu Bredliju.

-    Esmu iesaistīts ģimenes prāvā, kurā viņš pārstāv vienu pusi. Viņa advokāts nosauca jūsu vārdu, lai mani iebiedētu.

-Ka tā?

-    Viņš teica, ka gadījumā, ja es turpināšu uzturēt savas klientes prasību pret viņu, jūs varētu nobremzēt jebkādus darījumus saistībā ar Čārliju.

-    Tas ir absurds, - noteica Spārloks. - Bredlijs ir personisks paziņa; tas arī viss. Iedomāties, ka es varētu upurēt savus pienākumus Randolfa galerijā, lai palīdzētu viņam uzvarēt ģimeniskā strīdā, ir aizvainojoši. Un, tā kā šobrīd rit federāla izmeklēšana, jūs varat būt drošs, ka es negribu, lai man būtu kas kopīgs ar to melīgo mutes brūķētāju.

-     Federālā izmeklēšana?

-    Spārloka kungs, šķiet, ir pateicis mazliet par daudz, - ierunājās Stenfords Kviks.

-     Federālā izmeklēšana?

-    Mūsu domu apmaiņa par Hjūita kungu ir beigusies, - Kviks strupi paziņoja. - Un tagad, Viktor, es gribu, lai tu klausies uzmanīgi. - Kviks paliecās uz priekšu un uzasināja savu acu skatienu, līdz tas gandrīz caurdūra manu pieri. - Tu apgalvo, ka Sjullas kunga slepkavība varētu būt brīdinājuma signāls tavam klientam. Vai tu neesi iedomājies, ka brīdinājums varētu nebūt mērķēts Čārlijam, bet gan tev?

Viņa skatiens bija tik urbīgs un balss piepeši tik griezīga, ka es atrāvos, it kā man patiešām kāds būtu iedūris galvā. No kurienes tas nāk, es prātoju. Un, paraudzījies uz Džabari Spārloku, es secināju, ka viņš laikam prāto par to pašu.

28. nodaļa

-    Es nesaprotu, par ko tu tik traki lec uz ecēšām, - sacīja Skinks. - Neizskatās, ka tu būtu vienīgais, kurš sevi aprakstījis.

-    Iespējams, es esmu vienīgais, kurš to neatceras, - es atbildēju.

-    Ak, neglaimo sev, vecīt. Ja nebūtu apdullinošās alkohola ietekmes, puse no šiem iestādījumiem būtu slēgti bezdarba dēļ.

Ar "šiem iestādījumiem" viņš bija domājis tetovēšanas salonus, jo tieši tādā mēs atradāmies, tetovēšanas salonā jeb, precīzāk izsakoties, tetovēšanas impērijā, "Bepo tetovēšanas impērijā". Pie šaurās un tumšās uzgaidāmās telpas sienām bija sasprausti Bepo zīmējumi: pūķi un grifi, zobeni un šķēpi, reliģiska rakstura bildītes, filmzvaigznes, kukaiņi un ieroči, dejojošas sveces, vardes un skorpioni, skeleti un klauni, geišas dejotājas, samuraju karotāji, kailas sievietes dažādās pavedinošās pozās. Uzgaidāmajā telpā bija izvietoti daži plastikāta krēsli, nobružāts kafijas galdiņš, apkrauts ar pāršķiramām piezīmju grāmatiņu lapām ar dažādiem attēliem. Telpā oda pēc amonjaka un ierīvējama alkohola, pēc cigaretēm, kas tiek izsmēķētas līdz filtrhm. Aiz aizkara, kas aizsedza durvju aiļu, nāca pastāvīga dūkoņa, ko brīdi pa brīdim pārtrauca sāpju elsas.

-    Vai esi uzzinājis kaut ko par Lavenderu Hilu?

-    Es uzdodu jautājumus.

-    Un sacel jezgu. Viņš ar to ir neapmierināts.

-     Tu pats to gribēji, vecīt. Izskatās, ka viņš snaiksta ro- ķeles uz dažādām pusēm un ir apbruņojies ar dažādiem vārdiem.

-    Tas mani nepārsteidz.

-    Daži no tiem, kas viņu pazīst, uzskata viņu par nekaitīgu frantu ar nevainojamu gaumi. Bet tie, kas viņu pazīst labāk, ir pārāk izbiedēti, lai runātu.

-    Tas šķiet satraucoši. - Es iedomājos par Ralfa ķermeņa aprisēm uz paklāja viņa mājā. - Vai viņš ir pazīstams ar savu cietsirdīgo vardarbību?

-    Cietsirdīgu vai citādu.

No iekštelpas atskanēja vaids. Dūkoņa uz brīdi aprāvās. Sekoja skaļš pliķis, un tad dūkoņa atkal atsākās.

-    Man reiz bija draugs, - Skinks ierunājās, - kurš uztetovēja sev uz āpakšstilba gaili. Gailim ap kaklu bija cilpa. Viņš teica, ka līdz ar to viņš vienmēr varot iestāstīt beibēm, ka viņa krāniņš sniedzas pāri viņa ceļgaliem.

-    Viņš izklausās pēc īsta siržu lauzēja. Vai uzzināji kaut ko par federālo izmeklēšanu saistībā ar Bredliju Hjūitu?

-    Es ar to nodarbojos, - sacīja Skinks. - Pēc dažām dienām varbūt mums vajadzēs izpildīt uzdevumu, kas tev patiks.

Atskanēja vēl viens vaids un falsetā izspiegts lamuvārds, kam sekoja skarbs:

-    Aizveries, mēs gandrīz esam galā. - Dūkšana atkal atsakās.

-    Tu domā, ka Bepo varēs palīdzēt?

-     O, Bepo ir profesionālis, tas ir droši. Pārējie pilsētas mākslinieki sauc viņu par dekānu. Mums neizdevās neko noskaidrot par vārdu, tāpēc varam mēģināt sākt ar tetovējumu. Viņš ir mūsu labākais minējums, ja gribam uzzināt, kurš ir tevi apzīmējis. Kad noskaidrosim, kas to ir izdarījis, varēsim uzzināt dažas atbildes.

-    Kas tur ko meklēt? Es biju piedzēries kā skunkss un liku iemūžināt uz savām krūtīm tādas sievietes vārdu, kuru nepazīstu un nespēju atcerēties.

-    Jā, vecīt, varbūt tas ir tiesa. Tomēr tetovētājs var atcerēties, kas bija kopā ar tevi, un varbūt viņš varēs mums pateikt, kā viņam tika samaksāts. Interesanti, vai ne, ka tava nauda bija neskarta un nekas netika noņemts no tavas kredītkartes, pareizi?

-    Varbūt maksāja viņa, - es noteicu.

-    Varbūt, lai gan tas izklausās neparasti, un, ja viņa to izdarīja un nemaksāja skaidrā naudā, tad mēs varēsim viņu sameklēt tādā veidā.

-    Laikam ir vērts mēģināt.

Dūkšana mitējās, un to nomainīja klusa, nožēlojama šņukstēšana.

-    No kurienes tu pazīsti to puisi? - es apvaicājos.

-    Reiz es viņam izdarīju pakalpojumu. Vai gribi, lai palūdzu Bepo uztetovēt tev gaili uz apakšstilba, kamēr sēdēsi krēslā?

-    Nē, paldies, Fil.

-    Tas varētu tev palīdzēt sabiedriskajā dzīvē.

-    Ar manu sabiedrisko dzīvi viss ir kārtībā.

-    Ak tad tagad ir kārtībā? Tu vēlreiz satikies ar to meiteni?

-    Ar kādu meiteni?

-    To no kluba, ar pazudušo māsu.

-   Ar Moniku? Nē, apžēliņ. Es vispār negribu ar viņu satikties.

-    Tu viņai izmaksāji vakariņas.

-    Es samaksāju pie kases ēdnīcā. Tas nenozīmē, ka mums bija satikšanās.

-     Ko, vai tu uzskati sevi par pārāk labu, lai satiktos ar striptīza dejotāju?

-    Runa nav par to.

-     Es agrāk satikos ar striptīza dejotāju. Tas bija Fresno. Jauka meitene, vārdā Šona. Dievbijīga.

-    Dievbijīga?

-     Ņemot vērā viņas nodarbošanos.

Tobrīd durvju aizsegs atvērās un ārā iznāca jauns puika sporta kreklā. Viņa kreisā roka neveikli nokarājās gar sāniem un visu augšdelmu sedza balts apsējs. Viņa seja bija sarkana un pietūkuši, tomēr tajā rotājās plats, bezpalīdzīgs smaids, itin kā\viņš nāktu ārā no savas pirmās prieka mājas.

Kad puika pagāja mums garām, durvīs parādījās drukns vecāks vīrs, kurš vilka nost gumijas cimdus. Viņam bija tumši mati un lielas ausis, izvirzīts žoklis, īsas, līkas jātnieka kājas. Viņa pamatīgās rokas klāja tetovējumi no locītavām līdz pat vietai, Kur tās pazuda zem sporta krekla. Viņam mutē bija iesprausta cigarete. Ieraugot Skinku, viņš pasmaidīja.

-    Tu gaidīji visu šito laiku? - viņš apjautājās. Viņa balsi bija padarījusi raupjāku dzīve un tabaka, un, viņam runājot, cigarete brīnumainā kārtā palika savā vietā, itin kā būtu pielīmēta pie viņa apakšlūpas. - Es būtu to nodarījis trīsreiz ātrāk, ja zinātu, ka tu esi te.

-    Negribēju traucēt mākslinieku darbā, - noteica Skinks. - Kā iet ar darbiem, Bepo?

-     Mokos.

-    Kas lēcies ar Tomiju?

-     Pēc tam kad tu panāci viņa izlaišanu pret izpirkuma naudu, viņš iestājās jūras kājniekos.

-    Kā viņam iet?

-    Jau otro reizi ir Irākā. Varbūt tev vajadzēja viņu atstāt turpat. Tad tu esi tas puisis?

-    Es esmu tas puisis.

-    Tas ir Viktors, - Skinks paskaidroja.

-    Kur ir zīmējums, Viktor? - Bepo apjautājās.

-    Man uz krūtīm.

-     Labi, - viņš noteica, pieturēdams priekškaru. - Izģērbies līdz vidum un sēdies krēslā, lai varu apskatīt.

Telpa aiz aizkara bija neliela un spoži apgaismota ar griestu lampām, un pa vidu atradās krēsls, kas aizdomīgi atgādināja zobārsta krēslu. Es novilku žaketi, kaklasaiti un kreklu, un, to darot, mani pārņēma neomulīga sajūta, ka es atklāju vairāk par miesu vien, ka es atklāju daļu no savas iekšējās dzīves.

-     Nekautrējies, Viktor, - sacīja Bepo. - Es to visu esmu jau redzējis, labus darbus un sliktus darbus, zemisko un cēlo.

-    Domā, ka varēsi atpazīt mākslinieku? - Skinks apjautājās.

-    Ja viņš ir no šejienes, es varēšu izteikt pamatotu minējumu, - noteica Bepo. - Esmu redzējis visu pilsētas salonu darbus. Lielu daļu no sava laikā es veltu visu pārējo kļūdu labošanai. Ja tas ir oriģināls, es spē§u to identificēt. Sēdies krēslā.

Es novilku kreklu, apsēdos zobārsta krēslā un atbalstījos pret atzveltni. Mans žoklis instinktīvi atvirzījās.

-    Aizver muti, es netaisos tev raut ārā dzerokļus, - Bepo noteica, uzlikdams biezas brilles un pieliekdams galvu pie manām krūtīm. - Palūkosimies. - Viņa cigaretes pelni sašūpojās. Viņš pārvilka ar pirkstu pār manām krūtīm. Viņa pieskāriens bija negaidīti maigs. Aplūkodams attēlu, viņš izdeva tādu skaņu kā niķīgs karburators.

-     Āda nav savainota, - viņš noteica. - Tas ir labs darbs, strādāts ar pirmklasīgu dzelzi. Klasisks zīmējums. Kārtīgi aizpildīts, krāsas košas un vienmērīgas. Turi to tīru un izvairies no saules stariem. Saule visu izbalina. Ja tu to kārtīgi kopsi, Viktor, attēls saglabāsies skaidrs vēl vairākus gadus.

-    Tas izklausās mierinoši.

-    Tā šantala acīmredzot tev ir ļoti dārga.

-    Jā, viņa ir īpaša, tas gan.

-    Vai tev ir kāda nojausma? - Skinks apjautājās.

-    Uzreiz nepateikšu. Kvalitāte ir augsta, un man šķiet, ka esmu redzējis tādu zīmējumu agrāk, bet neizskatās, ka to būtu darinājis kāds no vietējiem. Neesmu neko tādu redzējis gadiem ilgi. - Viņš pieliecās tuvāk, paraudzījās cauri savām brillēm un pabraucīja-ādu. - Pagaidiet brītiņu. Pagaidiet vienu brīčjņu. Es tūlīt atgriezīšos.

Viņš pašķīra pērlīšu priekškaru telpas dibenplānā. Mēs dzirdējām, kā viņš uzkāpj pa kāpnēm, tad atskan soļu troksnis un balsis virs mūsu galvām.

-    Viņš dzīvo augšstāvā, - noteica Skinks.

-    Ērti gan.

-      Viņš runā ar savu draudzeni, - Skinks paskaidroja. - Viņai ir sešdesmit astoņi gadi. Meitenei, ar kuru viņš to krāpj, ir piecdesmit četri. Un tad ir vēl viena, kuru viņš nevienam nerāda.

Kad Bepo nokāpa lejā, viņa sejā rotājās uzvarošs smīns un mutes kaktiņā bija pielipusi jauna cigarete. Viņš nesa lielu, atvērtu grāmatu.

-    Es pazīstu mākslinieku, kurš izveidojis zīmējumu uz tavām krūtīm, - viņš noteica.

-    Un kas viņš tāds ir? - apjautājās Skinks, saberzēdams rokas.

-    Puisis, vārdā Less Skūza.

-    Skūza.

-    Jā, ar "k". Skūza. Es zināju, ka esmu to redzējis jau agrāk. Es glabāju visus zīmējumus, kurus esmu redzējis, kopš sāku darboties šajā jomā. Un man ir pāris lappušu ar oriģinālajiem Skūzas zīmējumiem. Ļaujiet man jums parādīt. Te būs.

Es pietrausos krēslā taisni, un viņš uzmeta grāmatu man uz ceļiem. Lappuses bija apvilktas ar caurspīdīgu apvalku. Uz katras bija ducis zīmējumu ar savītām čūskām un krītošiem zobeniem, zirnekļiem un putniem, un galvaskausiem. Nākamajā lappusē bija attēlotas sirdis, visdažādākās sirdis, sirdis ar zobeniem, sirdis, kuras turēja sārtvaidzīgi ķerubi, sirdis ar puķēm, ar bultām, ar skūpstā saplūdušiem siluetiem virs burtu joslas, uz kuras bija rakstīts "īstā mīlestība". Un tad, stūrī, pazīstams zīmējums, mans zīmējums, sirds ar puķēm katrā pusē un puķēm apvītu joslu, kurā bija ierakstīti vārdi "Jebkāds vārds".

-    Tas ir īstais, - es noteicu.

-    Tas ir īstais, - Bepo atkārtoja. - Redzi, cik precīzi atbilst pat puķu krāsas? Dzeltens un sarkans vienā pusē, zils un dzeltens otrā.

-    Tātad mums ir vajadzīgs Less Skūza, - noteica Skinks. - Iedod man viņa adresi, Bepo.

-     Bristole.

-    Bristole Pensilvānijā?

-     Nē. Otra Bristole.

-    Anglijā? - es iejautājos.

-   Tieši tā. Less Skūza bija pašpasludināts tetovēšanas čempions visā Britānijā. Es viņu vienreiz esmu saticis. Gatavais zvērs. - Bepo atrotīja piedurkni un norādīja uz ērgli, kas bija izpletis spārnus starp pārējiem viņa personiskā zoodārza dzīvniekiem. - To uztaisīja viņš. Viņš ir īsta leģenda. Bet, pat ja jūs iesiet pa šo ceļu, jums būs grūti viņu sameklēt. Viņš ir miris pirms krietna laiciņa.

-    Es nesaprotu, kā tas ir iespējams, - es sacīju.

-    Nu, viņš bija jau krietni gados. Kad viņš uztetovēja man ērgli, viņš jau bija vecs, un, būdams pie jūras, viņš daudz laika pavadīja saulē.

-    Nē, es jautāju par to, kā…

-     Es saprotu, par ko tu jautā, Viktor, - Bepo noteica, palaizdams aizsmakušu smiekliņu. - Tev vajadzētu biežāk pastaigāt apkārt, izklaidēties. Vai tev ir meitene?

-    Nē.

-    Pastaigā apkārt bez krekla, un gan tu tādu atradīsi. Nekas tik ļoti nepievelk meitenes kā tetovējumi.

-    Bet kā šis zīmējums nonāca uz mana krūškurvja?

-     Kāds nokopēja to zīmējumu, lūk, kā. Tas nav nekāds noziegums. Es pats tā esmu darījis.

-"Vai tev ir kādā nojausma, kāpēc viņš izvēlējies tieši šo? - ievaicājās Skinks.

-     Protams, - Bepo atbildēja. - Redzi, katram māksliniekam ir savs stils. Tas nevar neparādīties pat tik vienkāršā zīmējumā kā sirds. Tur ir tādas pazīmes kā ēnojums un forma, tas, kā ap to apvijas dzeloņstieple. Un tas ir tikpat viegli atšifrējams kā pirksta nospiedums.

-    Ja vien tu nenokopē kāda cita sirdi, - noteica Skinks.

-    Tieši tā, Fil. Tas, kurš ietetovēja tavu sirdi, Viktor, būs izvēlējies šo zīmējumu tāpēc, ka tādu ietetovē tad, kad negrib, lai kāds uzzinātu, kurš to ir ietetovējis.

-    Viņš negribēja, lai es viņu atrastu, - es novilku.

-    Pareizi, un man šķiet, tas nozīmē, ka viņš zinājis, ka tu viņu meklēsi.

-    Kāpēc lai viņš gribētu slēpties? - es ievaicājos.

-   Kā lai es to zinu? - Bepo paraustīja plecus. - Pajautā Šan- talai.

29. nodala

Parasti es nebraucu uz darbu ar taksometru, jo mans birojs atrodas vien dažu kvartālu attālumā no dzīvokļa; un, tā kā man ir spiedīgi ar finansēm, mans maks, ejot ar kājām, gavilē. Tāpēc no rīta pēc mana dīvainā gājiena uz Bepo tetovēšanas impēriju es nepievērsu lielu uzmanību vecajam, nobružātajam taksometram, kas pabrauca man garām pa ielu. Kad taksometrs apstājās un atpakaļgaitā brauca man klāt, es nodomāju, ka šoferis grib apjautāties par adresi. Es nokāpu no trotuāra, pieliecos pie loga un sajutu baiļu skudriņas noskrienam pār muguru, ieraugot Džoju Praidu, kurš bija uzlicis labo roku uz stūres un uzmaucis savu kapteiņa cepuri pāri uzacīm.

-    Kāp iekšā, - viņš sacīja.

-    Tas ir mīļi no tavas puses, Džoj, patiešām, un es novērtēju šo piedāvājumu, bet mans birojs atrodas tikai dažu kvartālu…

-    Aizveries un kāp iekšā.

Es paspēru soli atpakaļ.

-    Nedomāju vis, - es noteicu.

-    Tev ir tiesības baidīties, Viktor, viņš noteica, pavēršot seju manā virzienā, - bet, lai cik nobijies tu arī būtu, tu neesi ne uz pusi tik nobijies kā es.

Viņa acis, kas rēgojās no cepures malas, bija miklas un ap- sārtušas. Bailes gluži kā sāpes bija iegrauzušās ādā viņam starp acīm. Viņam bija taisnība, viņš bija nobijies vairāk nekā es, vismaz līdz brīdim, kad viņš man parādīja pistoli, ko nedroši turēja kreisajā rokā. Tas bija revolveris, mazs un spīdīgs, kas bija nomērķēts cauri taksometra atvērtajam logam tieši man pierē.

-    Kāp pakaļējā sēdeklī. Man ir kaut kas, ko tev parādīt, un tas tev liks nobīties kārtīgi un pamatīgi.

-    Vai ar šo ieroci tu nogalināji Ralfu?

-    Neesi nu ēzelis. Es nenogalināju Ralfu. Es viņu mīlēju. Par to mums arī vajag parunāt. Un tagad rāpies iekšā taksometrā. Man tev ir kaut kas jāparāda. Un tas ir tava Čārlija dzīvības vērts, lai to redzētu.

Es mirkli apdomājos, apsvērdams iespēju bēgt, lai nozustu no šīs vietas. Sekundes simtdaļā es to visu iztēlojos - kā mans portfelis aizlido, manu kurpju zoles nobūkšķ pret asfaltu, mana uzvalka žakete plivinās man aiz muguras kā apmetnis - visa aina kļuva skaidra. Bet kaut kā pietrūka. Un es piepeši sapratu, kas tas ir un kāpēc. Džojs Praids nešāva uz mani manās iedomās, jo Džojs Praids negrasījās mani nogalināt reālajā dzīvē. Ierocis, kas bija pārāk mazs un cita kalibra nekā tas, aV ko bija nogalināts Ralfs Sjulla, bija vēl viens, viņa un nevis manu baiļu apliecinājums.

-    Labi, - es noteicu. - Aizvāc ieroci, un es iekāpšu.

Ierocis pazuda. Es palūkojos apkārt, pirms ietrausties taksometra pakaļējā sēdeklī. Taksometrs lēnām sāka braukt un nogriezās pa kreisi.

-    Man vajag uz otru pusi, - es noteicu.

-    Es zinli.

-    Uz kurieni tad mēs braucam?

-   Apkārt, - viņš noteica, pielikdams pie lūpām mazu sudrabainu blašķīti.

-     Vai starp pasažieri un vadītāju nevajadzētu atrasties stikla aizsargsienai? - es ievaicājos. - Es jūtos daudz ērtāk, ja ir stikla aizsargsiena.

-    Aizveries.

-     Labi.

Lai cik nobružāts taksometrs izskatījās no ārpuses, iekšpusē tas bija vēl ļaunāks. Mana sēdekļa pārvalks bija salīmēts ar līmlenti, durvju iekšpuse notraipīta ar neskaitāmu vienaldzīgu pasažieru sviedriem un kvēpiem. Taksometrā oda pēc benzīna un netīrumiem, cigarešu dūmiem un balinātāja, un garlaicības. Tas atstāja tādas nabaga dvēseles iespaidu, kas ir gaidījusi pārāk ilgi, bet saņēmusi pārāk maz.

-    Poliči tevi aizsauca uz Ralfa māju tajā naktī, kad viņš tika nogalināts, - Džojs ierunājās.

-    Pareizi.

-    Ko viņi no tevis gribēja?

-    Viņi bija atraduši manu vizītkarti Ralfa kabatas portfeli. Viņi gribēja zināt, ko es zinu.

-    Un ko tu viņiem pateici?

-    Tikai to, ka mēs trijatā tikāmies tajā pašā pēcpusdienā.

-    Tu viņiem nosauci manu vārdu?

-    Jā, nosaucu gan.

-     Paldies tev par to, tu sīkā čūska. Ko viņi par mani saka?

-    Viņi grib ar tevi aprunāties, uzdot dažus jautājumus. Inspektors, vārdā Makdeiss. Viņš tev piedāvās godīgu darījumu.

-    Viņš panāks, lai mani nogalinātu, lūk, ko viņš darīs.

-    Kurš tevi vajā, Džoj?

-     Es teicu Ralfam, lai viņš piesargās, atgriežoties pie tā visa. Bet viņš vienmēr uzskatīja, ka viņu jau nu neaiztiks. - Džojs vēlreiz iedzēra malku no blašļutes. - Tev būtu vajadzējis viņu redzēt spēlējam futbolu vecajā labajā Northeast High komandā. Viņš spēlēja vareni.

-    Man ļoti žēl, ka tā gadījās ar tavu draugu.

-    Jā. Mums visiem ir žēl, bet tas Ralfam nepalīdz, vai ne? Kā kruķi domā, kas to izdarījis?

-     Viņi nezina. Bet izskatās, ka Ralfs ir pazinis to, kurš viņu nogalināja.

-    Skaidrs, ka viņš pazina. Rēgi ir atgriezušies, puis. Atriebīgie rēgi no Murgu ielejas.

-    Un tu domā, ka lode no šī mazā šaujamā apturēs rēgu?

-    Nezinu, nekad agrāk neesmu nevienu sašāvis.

Viņš iedzēra malku no blašķītes un noslaucīja muti piedurknē. Automašīna sašūpojās, pirms atkal atguva līdzsvaru. Izskatījās, ka dzeršana nepalīdz nedz viņa bailēm, nedz autovadītāja prasmei.

-    Vai esi jau iztērējis visu Ralfa naudu? - es apvaicājos.

-    Kā tu zini, ka tas biju es?

-    Nebija nozagts nekas cits kā vien naudas saspraude. Ne gredzens, ne pulkstenis. Tu biji vienīgais, kurš redzēja ar saspraudi sasprausto naudu.

-    Es paņēmu naudu, tāpēc ka zināju - man nāksies bēguļot un nauda būs vajadzīga. Ralfs to būtu sapratis. Bet es viņu nenošāvu.

-    Skaidrs, ka nē. Jūs bijāt veci un labi draugi. Jus pabeidzāt Viens otra iesāktos teikumus. Tu nebūtu viņam kaitējis.

-    Viņš man bija vairāk brālis kā mani īstie brāļi.

-    Tu ieradies viņa mājā pēc slepkavības, ieraudzīji viņu beigtu guļam uz grīdas, kriti panikā, paņēmi naudu un aizbēgi. Pēc dažām minūtēm tu apstājies pie taksofona un piezvanīji policijai. Bet tik un tā es nesaprotu, Džoj, kāpēc tu aizbēgi. Kāpēc nepiezvanīji no mājas, nepagaidīji policiju, nepastāstīji viņiem visu, ko zināji, nepaglābi sevi pašu no bē- guļošanas?

-    Tu nesaproti. Es nebēgu no pogainajiem, muļķadesa. To es gribēju tev pateikt. Mani kāds vajā.

-    Kāds spoks?

-    Vari smieties, cik uziet, bet viņi mani vajā, simts punkti. Un jābēguļo ir ne tikai man. Kad es paņēmu naudu, es paņēmu arī šo.

Viņš pastiepa roku manā virzienā un pasniedza uz pusēm pārlocītu piezīmju grāmatiņas lapu, kas bija pamatīgi saburzīta un notriepta ar asinīm. Uzmanīgi, ar pašiem pirkstu galiņiem es to atlocīju un izlasīju to, kas tur bija uzšņāpts ar resnu, melnu marķieri.

-    Kur tu to dabūji? - es iejautājos, kad atkal biju atguvis elpu.

-    Tā bija uzmesta virsū Ralfam, kad es viņu atradu.

-    Un to ir atstājis tas, kurš viņu nogalināja, - es noteicu.

-    Tu sāc apjēgt, - sacīja Džojs.

Es vēlreiz palūkojos uz papīra gabalu un nevērīgi uzšņāptajiem burtiem, kas bija saskatāmi cauri burzījumiem un asiņu šļakatām:

KURŠ BŪS NĀKAMAIS?

-    Vai varu to aiznest uz policiju, lai viņi noņemtu pirkstu nospiedumus? - es apjautājos.

-     Dari, ko zini, puis. Es esmu izpildījis savu pienākumu pret Čārliju, viņu brīdinādams. Pārējais ir atkarīgs no tevis. Tikai slepkavošana nebeigsies ar Ralfu vien. Mēs esam nolemti, mēs visi.

-    Visi?

-    Tu jau zini, mēs pieci. Tā masāža ir domāta mums. Mēs ar Ralfu, Čārlijs un abi pārējie.

-    Hjūgo un Tedijs?

Viņš neatbildēja, tikai iedzēra vēl vienu malku.

-    Ko jūs, puiši, tādu izdarījāt, ka tagad tā baidāties? Kas īsti notika pirms trīsdesmit gadiem? Tu domā, ka glezna ir nolādēta?

-    Ne jau glezna, tikai mēs. Tedijs mums deva iespēju paglābt savu dzīvi, tā mēs toreiz domājām. Tā viņš teica.

-    Bārā, kad viņš bija atgriezies pilsētā?

-    Tieši tā.

-    Kas tovakar notika bārā, Džoj?

-    Viņš iebāza mums ģīmi mūsu nožēlojamo eksistenci, lūk, kas notika, - Džojs noteica. - Viņš mums pateica, ka kaunoties par mums. Ka mēs esam pieļāvuši, lai dzīve mūs apčakarē. Tajā pašā vietā, tajā bāra nodalījumā viņš mums pateica, ka mēs esam neveiksminieku bars, kas netiks nekur tālāk par kroga alus krānu cerībā izdzert pietiekami daudz, lai aizmirstu visu, ko savā dzīvē neesam sasnieguši.

-    Tas ir bijis visai skarbi, - es noteicu.

-    Bet tā bija liesa. Mēs bijām neveiksminieki, mēs visi. Mēs viņam teicām, ka mums ir savi iemesli, kāpēc viss tā ir iegrozījies, bet viņš negribēja ne klausīties. Pateica mums, ka nekas nesaēd cilvēka dvēseli tik ļoti kā nevērīgi attaisnojumi. Un tad viņš atmaskoja visus attaisnojumus, sākot ar Čārliju.

-    Ko viņš teica par Čārliju?

-     Viņš teica, ka Čārlijs ir ļāvis, lai māte vada visu viņa dzīvi kā diktators, tāpēc ka tā ir bijis vieglāk, nekā sacelties un pašam pieņemt lčmumus. Viņš pateica Ralfam, ka viņš ir izmetis savu naudu par sievietēm, lai nevajadzētu pārbaudīt, vai viņš tiešām spēs nostāties uz savām kājām biznesā. Un ka Hjūgo esot pametis skolu nevis tāpēc, lai rūpētos par savu ģimeni, bet tāpēc, ka par spīti tam, cik smagi ir stiept tos cementa maisus, tas ir vieglāk, nekā sacensties prāta spējās ar priekšpilsētas puikām, kuri uzskata, ka koledžas izglītība ir viņu iedzimtās tiesības.

-    Un ko viņš teica par tevi, Džoj?

-    Teica, ka mana sajukšana un ievietošana Hāverfordas klīnikā esot gatavs attaisnojums tam, lai man nevajadzētu neko uzsākt. Nosauca mani par jukušu gļēvuli.

-    Un ko jūs darījāt? - es jautāju.

-      Mēs brukām viņam virsū. Es pat mēģināju viņam iebliezt ar dūri, bet ne tāpēc, ka tas suņabērns būtu aizskāris manu godu. Es gribēju viņam gāzt tāpēc, ka viņam bija taisnība. Mēs visi četri bijām ieslīguši savos attaisnojumos, pat slīcinādami savas skumjas alū. Kad visi nomierinājās, viņš paziņoja, ka esot kaut ko iemācījies Kalifornijā. Viņš esot iemācījies, ka mums ir jādara viss vajadzīgais, lai turētos pie saviem sapņiem, un ka dažkārt tas prasot saņemt rokās visu savu dzīvi un kļūt par kādu citu.

-    Par kādu citu?

-    Tā viņš teica, un tad viņš sāka runāt trakas lietas. Par virvēm un pērtiķiem, un pārcilvēkiem. Viņš teica, ka mēs karājoties virs milzu bedres - viņš to nosauca par bezdibeni - un mēs varot vai nu atgriezties pie tiem neveiksminiekiem, kādi esam bijuši, vai ari doties uz priekšu un kļūt par kādu citu. Viņš teica, ka vienīgā iespēja esot pāriet pāri šim bezdibenim pa virvi. Bet ne kuru katru virvi. Viņš teica, ka mēs esot virve. Viņš teica, ka mums jāpārkāpj pāri tiem neveiksminiekiem, par kādiem bijām kļuvuši, lai nonāktu otrā pusē. Es nesapratu ne vārda, taču tas izklausījās tiesa, ja tu saproti, ko es gribu teikt. Tas izklausījās pēc kāda Bībeles fragmenta, kuru es nekad agrāk nebiju dzirdējis.

-     Un kas atradās otrā pusē?

-    Mūsu sapņu piepildījums.

-    Kaut kur otrpus varavīksnes.

-    Skaidrs, taču viņš mums tos aprakstīja tā, lai mēs noticētu, ka tas ir iespējams. Hjūgo bija biznesa skolas absolvents, kurš vada lielu uzņēmumu, lido ar personisko lidmašīnu, liekot kongresmeņiem un senatorieih nepacietībā trīties viņa uzgaidāmajā telpā, kamēr kāds sulainis notīra viņa kurpes. Un Ralfam bija sava darbnīca, kas saņēma pasūtījumus no visas valsts, bet viņš pats pat nepieskārās metālam. Un viņa sekretāre bija karstasinīga dāmīte, kuru Ralfs drāza uz sava rakstāmgalda katrā pusdienlaikā. Un Čārlijs bija brīvs kā kaķis, kurš staigā, kur pašam patīk, un viņa māte bija priecīga par to, tāpēc ka viņš beidzot bija kļuvis par vīrieti.

-    Un tu, Džoj? Ko tu darīji otrā pusē?

-   Es braucu ar visātrāko sacīkšu mašīnu visā Rietumu piekrastē, nomainot pilsētu pēc pilsētas, piedaloties sacensībās un uzvarot ar paša darinātām mašīnām, un man piederēja pašam sava garāža un četrdesmit mehāniķu komanda, kas lika manai gazelei rūkt. Un zini, viņš to stāstīja tā, ka tas viss atdzīvojās. Es to tur ieraudzīju - savu nākotni, vīdam tālumā. Tā bija satriecoša. Es to saskatīju pilnīgi skaidri, aiz apvāršņa. Es vēl aizvien to redzu.

-    Un jums bija vajadzīgs tikai veids, kā tur nonākt.

-    Tieši tā. Un tad Tedijs atklāja mums iespēju. Viņš teica, ka mums esot vajadzīgs kaut kas, kas attīrītu un sadedzinātu vienlaicīgi, iespēja, kas mūs pietiekami attīrītu un norūdītu, lai pārveidotu mūsu dzīvi. Un viņš teica, ka viņam padomā esot viena tieši tāda iespēja. - Džojs iedzēra lielu malku no savas blašķes. - Un tā arī bija, vai ne?

-    Randolfa gleznu galerija.

-    Viņš visu bija^izdomājis no paša sākuma. Un, kad viņš beidza savu sprediķi, mēs bijām pievērsti viņa ticībai, mēs visi. Pēc tam nebija vajadzīga liela pārliecināšana, lai dabūtu mūs vienā laivā.

-    Nlčes spēks.

-    Kas tas tāds? - Džojs jautāja.

-   Viens yācu filozofs. Visas tās runas par bezdibeni un virvi, tās nāk~no viņa. Fridrihs Niče, visu neapmierināto pieaugušo aizbildnis, kuri grib atbrīvoties no savām važām un kļūt par pārcilvēkiem.

-    Kā tam Nīčem tas beidzās?

-    Draņķīgi. Viņš paziņoja, ka Dievs ir miris, pārgulēja ar savu māsu un sajuka prātā.

-    Vai viņa māsa vismaz bija karstasinīga?

-    Viņa izskatījās pēc kāļa. Kā Tedijs bija secinājis, ka Randolfa galerija ir iespēja nokļūt līdz ideālam?

-    To es tā ari nekad neuzzināju. Vai šī ir īstā vieta?

Es pacēlu galvu. Mēs nupat atradāmies Divdesmit pirmajā ielā, manā ielā, un piebraucām pie mana biroja ārdurvīm. Un pie durvīm kāds gaidīja. Siluets likās pazīstams. Es uz bridi piemiedzu acis un tad viņu atpazinu.

-    Sasodīts, - es noteicu.

-    Tas ir īstais vārds.

Es papurināju galvu, cenzdamies pārlēkt no nākamās krīzes situācijas atpakaļ pašreizējā.

-    Džoj, - es ierunājos, - man ir jāiet. Paldies, ka atvedi.

Es atvēru durvis, izkāpu no taksometra un pieliecos pie

lodziņa.

-    Tu tā ari nepateici, kāpēc jūs tikāt nolādēti.

-    Un nekad neteikšu.

-    Vai esi viņus pēdējā laikā redzējis, Hjūgo un Tediju?

-    Hjūgo sen aizbrauca no pilsētas, kopš tā laika neesmu viņu saticis. Un Tedijs, tas suņabērns ar saldo mēli, pazuda uzreiz pēc aplaupīšanas.

-    Pazuda?

Džojs viegli iesvilpās kā prērijas vējš.

-    Tev derētu aiziet uz policiju, Džoj, un atbildēt uz viņu jautājumiem.

-     Nē, ser. Ja es to izdarīšu, ar mani notiks tas pats, kas ar Ralfu.

- Kad es viņiem atdošu zīmīti, kuru tu atradi uz Ralfa ķermeņa, es viņiem izstāstīšu, kā tu uzradies, paņēmi naudu un piezvanīji uz 911. Viņi turpinā^ tevi meklēt, bet tu nebūsi aizdomās turamais.

-    Dari, kas tev jādara.

-    Un ko tu iesāksi?

-     Braukāšu apkārt, ķeršu pasažierus, pelnīšu iztiku kā vienmēr un gulēšu taksī, līdz tas viss būs garām.

-    Atbrīvojies no ieroča.

-    Labi, - viņš noteica, iedzerot vēl vienu malku.

-    Un arī tas tev nepalīdzēs. Paklau, kā es varu ar tevi sazināties?

-    Piezvani savam tēvam.

-    Manam tēvam?

-    Es brīdi pa brīdim viņu apraudzīšu. Mums vienmēr vajadzētu uzticēties saviem tēviem.

-    Esi piesardzīgs.

-    Tu ari, Viktor.

-    Džoj, vēl kaut kas. Kāds bija Tedija sapnis? Vai viņš to atklāja?

-    Viņš teica, ka dodoties uz otru pasaules malu. Teica, ka tur mītot meitene, kuru viņš aplidošot. Un par to zīmīti. Pasaki pogainajiem, ka viņi uz tās neko interesantu neatradīs.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc ka rēgi neatstāj pirkstu nospiedumus.

30. nodaļa

Rēgi. Man apkārt sijājās rēgi vai vismaz tie, kurus šie rēgi bija apsēduši, jo tad, kad vajātais vīrs aizbrauca savā taksometrā, es pagriezos un nonācu aci pret aci ar apsēstu sievieti, kura mani gaidīja pie biroja. Viņa bija ietērpusies klasiskajā Filadelfijas ansamblī: sarkanās augstpapēžu kurpēs, zilos džinsos, apspīlētā melnā krekliņā. Mana pirmā doma bija par to, cik viņa ir sasodīti skaista, tik skaista, ka man bija grūti atraut skatienu. Mana otrā doma bija par to, kā lai tiek no viņas vaļā.

-    Tu apsolīji, - es ierunājos.

-    Es apsolīju, ka nezvanīšu, - atbildēja Monika Adēra.

-   Šis ir vēl ļaunāk. Monika, tā nebija satikšanās. Patiešām, nebija.

-    Labi, tagad es tam piekrītu. Nebija.

-    Es negribēju tevi uzvedināt uz nepareizām domām.

-    Zinu.

-     Labi. Man prieks, ka tas nu ir noskaidrots. Tad ko tu te dari?

-    Vai mēs varam aprunāties netraucēti?

Es palūkojos visapkārt. Gājēju nebija daudz.

-    Vai te mēs neesam pietiekami netraucēti?

-    Ne gluži. Man ir juridiskas dabas jautājums.

-    Monika, tas ir ārprāts. Izbeidz. Es jūtos tā, it kā mani izsekotu.

-    Varbūt esmu mazliet apjukusi. Tu taču esi advokāts, vai ne?

-    Jā, es esmu advokāts.

-    Tad kāpēc tu negribi ar mani apspriest svarīgu juridiskas dabas jautājumu?

Es aizvēru acis.

-    Kādu jautājumu?

-    Vai tu vienmēr apspried svarīgus juridiskas dabas jautājumus uz ielas?

-    Ar cilvēkiem, kuri nav klienti, jā, protams.

-    Kā lai es kļūstu par klienti?

-    Samaksā honorāra avansu.

-    Cik?

-    Tas atkarīgs no lietas.

Viņa atvēra somiņu, iebāza tajā roku un meklēdama apjautājās:

-    Vai tu ņem nelielas naudaszīmes?

-    Kāda veida jautājums tas ir, Monika?

-    Vai mēs to nevarētu apspriest augšā tavā kabinetā? Lūdzu.

Beidzot padevies un gribēdams izvairīties no izrādes ielas

vidū, es ievedu viņu iekšā pa netīrajām stikla durvīm, augšā pa platajām kāpnēm, garām grāmatvežu firmai un grafikas dizaina kompānijai uz mūsu telpām.

Ellija silti uzsmaidīja Monikai.

-    Redzu, ka esat viņu atradusi, Adēras jaunkundz.

-    Jā, Ellij, paldies, - Monika atbildēja.

-    Lai jums veicas.

Es uzmetu sekretārei brīdinošu skatienu un vedināju Moniku uz savu kabinetu. Kad viņa bija apsēdusies, es vēlreiz izgāju ārā.

-    Ellij, izdari man pakalpojumu un piezvani inspektoram Makdeisam. Man pēc iespējas ātrāk jānodod viņam kāds pierādījums.

-    Protams, Karla kungs.

-     Un apjautājies, vai viņš nevarētu sarunāt tikšanos ar Slokumu un to prokurori Džennu Heševeju šopēcpusdien, labi? - Es apklusu un mazliet apdomājos. - Ellij, kāpēc tu novēlēji Adēras jaunkundzei veiksmi?

-    Viņa teica, ka meklējot savu māsu. Es ceru, ka viņa to atradjs.

-    Pareizi, - es noteicu.

-    Vai jūs viņai palīdzēsiet, Karla kungs?

-    Domāju, ka viņai mana palīdzība nebūs vajadzīga, Ellij. Paldies un uzreiz dod man ziņu, kad saņemsi atbildi no Mak- deisa.

Kad es atgriezos kabinetā, Monika stāvēja aiz mana rakstāmgalda, atbalstījusies pret sienu, sakrustojusi rokas, un pētīja ierāmēto Ulisa S. Grānta fotogrāfiju, kas šķībi karājās pie vienas sienas.

-    Viņš izskatās pēc mana tēvoča Rūperta, - viņa sacīja.

-     Viņš izskatās pēc ikviena cilvēka tēvoča Rūperta, - es atbildēju. - Vai varam sākt? Man ir saspringta diena, un tagad tā ir ievirzījusies visjaunākajās sliedēs.

To dzirdot, viņa nodrebēja, pavisam vieglītēm, nekā liela, tomēr nodrebēja. Es vēroju, kā viņa atraujas no fotogrāfijas un apsēžas klientiem domātajā krēslā pie mana rakstāmgalda. Viņa kodīja lūpas, itin kā mēģinādama izprast, kāpēc es esmu tāds īgņa. Lai viņai veicas. Es pats nebiju drošs par atbildi uz šo jautājumu, lai gan nebija šaubu, ka īgņa es biju.

-    Labi, Adēras jaunkundz, - es noteicu.

-    Ak, mēs esam kļuvuši stipri oficiāli, vai ne? - viņa noteica, viegli pasmaidot.

-    Jā, tieši tā, - es atbildēju. - Ko varu darīt jūsu labā?

-    Es gribu tevi nolīgt.

-    Kādā nolūkā?

-    Lai sameklētu manu māsu. ,

Es nopūtos lielākas uzskatāmības labad.

-    Māsa, kura pazuda, pirms jūs bijāt dzimusi.

-    Pareizi. Es gribu, lai tu sameklētu Šantalu.

-    Es neesmu privātdetektīvs, Adēras jaunkundz. Ja vēlaties, varu jums vienu ieteikt.

-     Es gribu tevi.

-     Piedošanu, bet es nevaru. Es ar to nenodarbojos.

-    Un ar ko tu nodarbojies, Viktor?

-    Galvenokārt aizstāvu cilvēkus, kas ir apsūdzēti noziegumos.

-    Un tas ir svarīgāk par pazudušas meitenes meklēšanu?

-    Nē, un tas nav svarīgāk par skolotāja vai ārsta amatu, vai pat par dejošanu bez drēbēm, bet tāda nu ir mana nodarbošanās.

-    Kāpēc tu pret mani esi tik ļauns? '

-    Es necenšos būt ļauns. Tikai cenšos būt godīgs.

-    Bet tu esi ļauns.

-    Ko tu no manis gribi, Monika?

-     Es gribu to redzēt.

-     Ko redzēt?

-    Tetovējumu.

-    Ak kungs, nē. Izmet no galvas. Nekādā ziņā.

-    Lūdzu.

-     Pilnīgi izslēgts. Man sāk kļūt neomulīgi. Man ļoti žēl, ka nevaru tev palīdzēt sameklēt māsu, bet tagad šī tikšanās ir beigusies. ,

-     Lai kur es ietu, visur es ieskatos telefonu grāmatā, - viņa noteica. - Katru dienu es meklēju vinu internetā. Tikai lai redzētu, vai ir kaut kas par šantalu Adēru. Es zinu, ka tas ir muļķīgi, viņai nebūs tāds pats vārds, ja viņa ir tikusi nolaupīta, bet es to daru. Ir pāris Šantalas Adēras. Es uzmanu viņas visas. Viņas nav īstajā vecumā, un tomēr es jūtos viņām tuva, itin kā viņas būtu mana ģimene.

-    Monika, tu ar savām dīvainībām sāc mani biedēt.

-    Vai tas ir tik dīvaini?

-Jā.

-     Varbūt ir arī. Vai zini tos puišus, kuri sēž kaut kādā laboratorijā, klausās atmosfēras traucējumos un gaida ziņu no kosmosa? - viņa jautāja. - Tā esmu es, tā ir mana dzīve. Es vish laiku esmu viena kopā ar savu suni un savu pistoli, gaidīdama ziņu no manas māsas. Un nekas nav noticis. Nekas. - Klusuma brīdis. - Līdz pat pagājušajai nedēļai.

Es saliecos uz priekšu piepešā intereses uzplūdā.

-    Tiešām? Un kas notika pagājušajā nedēļā?

-    Tu, - viņa atbildēja.

Tikai šajā brīdī man pielēca sirdi plosošā skaidrībā, ka man ir darīšana ar augstākas pakāpes ārprātu, nekā biju iedomājies līdz šim. Un es sajutu arī tā dziļāko iemeslu.

Mēs visi laiku pa laikam ciešam no garīgas neapmierinātības, kas uzplaiksni kā vārga liesmiņa, pirms to nodzēš kāda laba vīna glāze vai bumbas spēle. Kāds ir mūsu mērķis? Kāds ir mūsu liktenis? Vai dzīve nenozīmē ko vairāk par šo mierinoši pastāvīgo izjūtu ķēdi? Mēs cenšamies nomākt savus jautājumus ar naudu vai mīlestību, ar seksu vai politiku, vai Dievu, mēs cenšamies aizklāt šo tukšumu, cik labi vien spējam, līdz pat pašām beigām, kad gaisma apdziest un plāksteris saplīst, un mēs paliekam vieni paši ar mūsu šaubām, piedzīvojot savu pēdējo un sāpīgo elpas vilcienu. Bet galu galā tas viss pieder pie prieka saukties par cilvēku.

Un te nu man iepretī sēdēja sieviete, kurai nebija aizpildāms nekāds eksistenciāls tukšums. Kopš visagrākās bērnības viņai bija ticis mācīts, ka viņas dzīvei ir viens vienīgs mērķis. Viņa bija ieņemta un audzināta, un rūpīgi apmācīta aizpildīt tukšumu, ko bija atstājis viņas māsas zaudējums. Un savā veidā viņai tas bija izdevies. Santala bija agri nobriedusi dejotāja ar sārtām čībiņām, un tāpēc arī Monika kļuva par dejotāju, izmantodama savas māsas vārdu, ļogoties pašai savās sarkanajās kurpēs. Šantala mīlēja dzīvniekus, tāpēc Monikai piederēja maniakāls sargsuns, kuram garšoja kūpināta gaļa. Šantala bija tikusi nogalināta vai nolaupīta, tāpēc Monika sargāja Šantalas aizvietotāju ar suni un pistoli, un, jādomā, ar neskaitāmām slēdzenēm, kas neļāva piekļūt ne viņas durvīm, ne viņas sirdij. No šantalas nekas nebija dzirdēts gadu desmitiem ilgi, tāpēc Monika pati ieklausījās balsīs ēterā. Ja jūs domājat, ka ir grūti piedzimt bez dzīves mērķa, iztēlojieties, cik traģiski ir būt piedzimušai ar tādu.

-    Monika, tev jāzina, ka es neesmu vēsts no tavas māsas.

-    Tu to nezini.

-    Es zinu gan. Tas viss ir tikai skumjš pārpratums. Tetovējums bija kļūda, un tas, ka es tev par to pastāstīju, bija vēl ļaunāk. Man ļoti žēl.

-    Vai varu to apskatīt?

-     Nē.

-    Lūdzu?

Viņa vērās manī ar savām lielajām, zilajām acīm, atklātajām un uzticības pilnajām bērna vai svētceļnieka acīm. Varbūt tieši šo acu dēļ es tik slikti pret viņu izturējos. Šķita, ka tās no manis grib pārāk daudz, lūdzoties, lai es piepildītu vēlmi, kuru nespēju nedz iztēloties, nedz īstenot. Viņas vecāki acīmredzot bija krietni apstrādājuši nabaga Moniku. Un es, savukārt, biju izturējies kā īgņa. Es jutos nokaunējies.

-    Ja tu to tik ļoti vēlies, - es noteicu. - Ja ar to pašu viss beigsies.

-    Jā, es to vēlos.

Es piecēlos no rakstāmgalda, apgāju tam apkārt, aizvēru durvis un nospiedu roktura bloķētāju. Apsēdos pie galda un nometu žaketi. Pabāzu pirkstu virs kaklasaites mezgla. Kad tas kļuva vaļīgāks, es pavilku to zemāk. Un atkal padarīju to vaļīgāku.

Kad kaklasaite bija pilnībā atsieta un nokarājās pār apkaklīti, es atpogāju kreklu, lēnām, kamēr viņa mani uzmanīgi vēroja. Droši vien viņai tas nozīmēja dīvainu lomu maiņu. Tagad viņa atradās nelielā, aizslēgtā telpā, ar aizturētu elpu gaidīdama, kamēr kāds cits izģērbjas. Es jau gribēju viņu brīdināt, lai nemēģina palaist rokas, tomēr viņas nopietnā sejā^ izteiksme mani apturēja. Viņa nebija nekāds apreibis korporelis, kurš aicina meitenes uz balkona, lai palīstu viņām zem svārkiem, viņa bija dievlūdzēja, kas gaidīja notiekam brīnumu.

Es pavilku nost sava baltā krekla malu. Viņa saliecās uz priekšu, viņās acis iepletās un viņa piešķieba galvu.

-    Es domāju, ka tas būs lielāks, - viņa noteica.

-    Man jau šis liekas pārmērīgs.

Kad Monika pieliecās vēl tuvāk, lai apskatītu tetovējumu labāk, viņa pastiepa roku un viegli ar pirkstu izglāstīja vārdu.

Es mazliet atrāvos un iedomājos par to, ka vajadzētu viņu apturēt, taču pieskāriens bija tik dīvains un mierinošs, viņas maigajai miesai skarot manu vēl aizvien nesadzijušo ādu, ka es to tā atstāju. Un, kad viņa pielieca savu seju vēl tuvāk ietetovētajai sirdij, es pieķēru sevi gaidām maigu, uzticību apliecinošu skūpstu.

Skaļš klauvējiens pie durvīm.

Viņa atsprāga nostāk. Es gandrīz trāpīju viņai ar elkoni, savilkdams kopā krekla stūrus.

Es pielēcu no galda un skaļi iesaucos dīvaini spiedzīgā balsī:

-Jā?

-    Karla kungs, - Ellija ierunājās otrpus durvīm. - Piezvanīja inspektors Makdeiss un teica, ka viņš atsūtīšot policistu, kurš paņemšot pierādījumu un pierakstīšot liecību. Viņš arī teica, ka Slokuma kungs šodien esot tiesā un ka Heševeja viņam teikusi - un te es citēju, - ka viņa vairs nevēloties redzēt jūsu neglīto seju.

-    Oho, - es noteicu. - Labi, paldies, Ellij.

-    Vai jums būs vajadzīgs vēl kaut kas?

-    Nē, tas ir viss.

Mēs paraudzījāmies viens otrā, Monika un es, un abi reizē samulsumā aizgriezāmies. Mēs bijām aizgājuši mazliet par tālu, un mēs abi to zinājām. Es sāku aizpogāt kreklu. Viņa atzvila krēslā un sakrustoja rokas.

-     Nu tad tas nu būtu padarīts, - es ierunājos, atgriežoties krēslā aiz rakstāmgalda un sākot no jauna sasiet kaklasaiti. - Tu redzēji, ka tas ir viens muļķīgs tetovējums un tam nav nekāda sakara ar tavu māsu.

-    Laikam gan.

-    Bija patīkami tevi satikt, Monika, un es tev novēlu veiksmi turpmāk.

-    Tas nozīmē, ka tu neuzņemsies šo lietu.

-    Tieši tā, - es noteicu. - Meklēt pazudušus cilvēkus, jo īpaši tādus, kas pazuduši pirms gadu desmitiem, tā nav mana specialitāte.

-    Un tu neatgriezīsies klubā?

-    Nē, arī tā nav mana specialitāte.

-    Tātad citu satikšanos nebūs.

-    Tā nebija satikšanās.

-    Ak tā. Nu tad laikam tas ir viss, - viņa noteica pieceļoties. - Starp citu, vai tā Heševeja, ar kuru tu šodien satiecies, ir policijas inspektore?

-    Nē, viņa ir prokurore. Kāpēc tu jautā?

-    Tāpēc ka bija dīvaini izdzirdēt šo vārdu. Policijas inspektors, kurš izmeklēja šantalas pazušanu, bija inspektors Heševejs.

Manas rokas piepeši atteicās klausīt un mezgls pajuka.

-     Mani vecāki par viņu ir ļoti augstās domās. Inspektors Heševejs meklēja Šantalu gadiem ilgi. Viņš sadraudzējās ar maniem vecākiem. It kā viņš būtu kļuvis par ģimenes locekli.

-    Ko tu neteiksi.

-    Kādu laiku mēs neesam viņu redzējuši.

-    Cik tev ir gadu, Monika?

-    Divdesmit seši?

-     Un kad īsti pazuda tava māsa? Cik gadus pirms tavas dzimšanas?

-    Divus. Kāpēc tu prasi?

-    Es tikai domāju, tas arī viss.

-    Paldies, ka parādīji man tetovējumu, Viktor. Es nezinu, ko tas nozīmē, bet es tev vairs neuzmākšos, es apsolu.

Es vēroju, kā viņa pagriežas, nospiež durvju rokturi, kā mēlīte atlec un durvis atveras. Es vēroju un domāju, un centos atrast tam visam jēgu.

-     Monika, - es ierunājos, pirms viņa bija paspējusi iziet pa durvīm. Viņa atkal pagriezās, un viņas sejā vēlreiz atspoguļojās tās pašas gaidas un izmisīgā vēlme. - Varbūt man vajadzētu satikties ar taviem vecākiem. Kā tu domā?

Ak tu tētīt, viņai nu gan bija skaists smaids!

31. nodala

- Nemaz nenācās grūti sameklēt to tavu Bredliju Hjūitu, - sacīja Skinks. - Tāds puisis nevar iztikt, neizbazūnējot visiem, ka viņš ir vērā ņemama figūra. Pusdienas "Palmā", vakariņas Mortona restorānā, grozīšanās starp prominentajiem un varenajiem, un vienmēr trīs uzvalkotu puišu pavadībā ar dokumentu mapēm.

-    Viņam ir svīta, - es noteicu.

-    Ir gan.

-    Es arī gribētu svītu.

-     Tu nevari tādu atļauties. Un kāpēc visos šikajos restorānos gatavo steikus?

-     Tāpat kā zauru laikmetā, tie, no kuriem visvairāk baidās, ir gaļēdāji.

-    Vai gribi zināt, kāpēc kapsētas ir pilnas ar svarīgiem vīriem? Tāpēc ka viņi visi ēd steikus.

Mēs gājām ziemeļu virzienā pa Parādes ielu, kas bija klusa un klāta ar bruģakmeņiem, un tikai nedaudzas mašīnas braukāja šurpu turpu, meklējot vietu, kur apstāties. Vairums pilsētas aktivitāšu risinājās rietumpusē, vecpilsētā, kur bija spožas gaismas un bāri. Parādes iela bija mierīga un tumša, tuvu upei un tās miglai, iela patīkamiem randiņiem vai mierīgām sarunām, iela, pa kuru var staigāt, paliekot nepamanīts.

-     Tāda bija mūsu Bredlija Hjūita .publiskā seja. Tur nav nekā interesanta, - sacīja Skinks. - Bet es nepadevos, tas nav manā dabā. Es turpinu sekot. Un tad, kādā klusā otrdienas vakarā, tādā kā šis, es viņam sekoju līdz pat upei, prom no pūļa.

-    Ar visu svītu?

-     Tā ir svīta, tāpēc, protams, ar visu. Uz upes pusi, tepat līdz Parādes ielai un tad dažus kvartālus tālāk, kur viņš atrod šiku ēdinātavu netālu no Tirgus ielas. Viņi visi saiet iekšā. Pēc dažām minūtēm es pieslīdu tuvāk un nopētu ēdamzāli. Patiešām glīta, ar sarkanām sienām, marmora grīdu, vecā skola. Un pie galdiņa sēž svīta, priecājoties no visas sirds. Bet bez Bredlija.

-    Varbūt viņš bija tualetē?

-    Uz galdiņa nebija neviena papildu šķīvja. Viņš bija kaut kur citur, un viņi nebija ielūgti.

-     Interesanti.

Skinks pārgāja pāri ielai, un es viņam sekoju. Mēs devāmies uz priekšu pa trotuāru garām stāvvietā atstātām mašīnām.

-    Tad nu es sameklēju ērtu vietiņu, turēju acis vaļā, lai redzētu, kas redzams. Nepagāja ilgs laiks, pirms limuzīni sāka atbrīvoties no saviem pasažieriem ielas malā gluži kā dzērāji, kas atbrīvojas no kuņģa satura, viens pēc otra, buļ, buļ, buļ.

-    Bez šāda salīdzinājuma es varētu iztikt.

-    Pērnais bija slaveņs nekustamo īpašumu magnāts, kuru visu laiku rāda ziņās, tad domnieks, kurš lamājas uz magnātiem, un tad, iedomājies tikai, pats Viņa Majestāte.

-    Mērs.

-    Tieši tā. Es atkal ieskatos pa logu, šoreiz jau piesardzī- gāk, jo ārā stāv policists. Neviens no viņiem tur neparādās.

-    Viņiem ir privāta ēdamistaba.

-    Skaidrs, ka ir. Es nogaidu, kamēr vakars ir beidzies un visi ir aizgājuši, vispirms mērs un domnieks, tad magnāts, tad Bredlijs un viņa svīta. Es nogaidu, kamēr pēdējais tus- nis izvelkas laukā un durvis tiek aizslēgtas. Es nogaidu, kamēr apkalpojošais personāls sāk nākt ārā, viens pēc otra. Nav nemaz tik grūti atrast to, kas man vajadzīgs. Kādu ar atsperīgu gaitu, piesardzīgu skatienu, niezošiem pirkstiem, kas nespēj ne sagaidīt, kad varēs sākt tērēt dzeramnaudu. Turklāt tā ir viņa, un nemaz neizskatās slikti.

-    Izdevīgi gan.

-    Es sāku sekot, taču nav vajadzīgs ilgs laiks. Viņa dodas uz ziemeļiem, iegriežas Tirgus ielā un ieslīd "Kontinentālē", pirmklasīgā iestādījumā, un sameklē sev vietiņu pie bāra. Nepaiet daudz laika, kad es atrodu vietiņu viņai līdzās.

-    Ko viņa dzēra?

-    Zilo martini. Kas tas vispār ir? Izskatās pēc stiklu tīrāmā šķidruma, garšo sūnaini. Bet tas viņai atraisīja mēli. Viņu sauc Džiliana. Jauka meitene. Pārdzīvo smagu dzīves periodu. Pēc dažiem gadiem viņa atgriezīsies koledžā, kur ir viņas īstā vieta.

-    Un ko mūsu jaukā Džiliana pavēstīja?

-    Viņa teica, ka restorāna vīna pagrabā esot privāta ēdamzāle, šika telpa ar freskām pie griestiem un plikām meičām freskās. Un katru otrdienas vakaru mērs satiekoties ar saviem draugiem, lai aprunātos par personiskiem jautājumiem.

-    Noslēgtu darījumus.

-   Tā jau pilsēta funkcionē, vai ne? - Skinks noteica. - Viņš par to pat nekaunas. Tādi ir spēles noteikumi, ir jāmaksā par piedalīšanos. Mērs mūždien kāut kur kandidē, un viņam visu laiku ir vajadzīgs skanošais kārtējai kampaņai.

-    To tev pateica Džiliana?

-     Džiliana nezināja visus sīkumus, skaidrs, ka ne. Kad viņa bija telpā un lēja vīnu, viņi runājuši par golfu un salām.

-    Bet viņa pazina spēlētājus.

-     Jā, pazina gan. Un šķiet, ka katru otrdienas vakaru Bredlijs tur nāk kopā ar citu naudasmaisu, kas cenšas iekļūt spēlē.

-     Tātad Bredlijs Hjūits ir starpnieks, kurš saved kopā mēru un naudu, lai ieturētu nelielu maltīti.

-     Viņa teica, ka mūsu Bredlijam garšojot nodino di vitello aW aglio.

-    Kas tas tāds ir, Fil?

-    Teļa gaļas karbonāde ar ķiplokiem.

-     Un viņš droši vien vienu tādu košļā šajā pašā mirklī. Fantastiski. Tagad mums atlicis tikai izdomāt, kā tur iekļūt, noklausīties viņu runās un ierakstīt to visu lentē, lai izmantotu pret viņu tiesā. Es pieņemu, ka tev ir plāns, kā to izdarīt?

-    Tavs pieņēmums ir kļūdains.

-    Plāna nav?

-    Plāna nav.

-    Tev vienmēr ir plāns.

-    Šovakar nav, vecīt.

-    Tad kāda tam visam jēga?

-    Es tikai domāju, ka tas tevi ieinteresēs.

-     Bet es nevarēšu neko no tā izmantot Terēzas Velmanes lietā.

-    Nu, varbūt ne tiešā veidā.

-    Par ko tu īsti runā, Fil?

-     Par vēl kaut ko, ko Džiliana izpļāpāja. Tas bija pēc ceturtā martini, kad viņa smagi nopūlējās, lai nenokristu no ķebļa.

-    Turpini.

Fils Skinks nostājās aiz liela melna SUV, un es darīju to pašu. Viņš norādīja uz ielas pretējo pusi, kur vīdēja grezna itāļu restorāna zilā markīze un parādes ieeja. Restorāns bija izslavēts ar savu vīna pagrabu, kas bija labākais pilsētā. Pie durvīm stāvēja limuzīns un civilās drēbēs ģērbies policists bija atbalstījies pie ieejas, aplūkodams savus nagus.

-     Es nejauši ieminējos Džilianai par kaut kādu federālo izmeklēšanu, par kuru biju padzirdējis runājam, un viņa pamāja. It kā viņa zinātu, par ko es runāju. Un tad viņa pielika pirkstu pie savām skaistajām lūpiņām, it kā tas būtu noslēpums.

-    It kā kas būtu noslēpums?

-    Tu esi gudrinieks, izdomā pats.

Es paraudzījos uz Filu, paraudzījos uz restorānu un civilā ģērbto policistu, kurš šobrīd notrauca no žaketes atloka putekli. Es centos salikt kopā visu to, ko viņš īsti gribējis teikt, un atkal iedomājos par glīto Džilianu ar pietūkušajiem plakstiņiem, kura pieliecas tuvāk reibuma izraisītā seksīgu- mā un pieliek pirkstu pie lūpām. Kuš, liecina šis žests. Nesaki nevienam. Ko neteikt? Ka kāds noklausās. Ko noklausās? Dži- liānu un Skinku "Kontinentālē"? Nekādā gadijumā. "Kontinentālā" ir jāizturas tik vēsi, lai visi citi tiktu ignorēti.

No kreisās puses tuvojās mašīna. Kad tā piebrauca tuvāk, es ierāvu galvu plecos. Skinks iesmējās. Kad tā bija pabraukuši garām, es nopētīju ielu visos virzienos. Kreisajā pusē es pamanīju mašīnu rindu, kas bija noparkotas ar skatu uz upes pusi. Es nebiju pievērsis lielu uzmanību, paiedams tām garām sākumā, taču šoreiz es tās nopētīju pamatīgāk. Un tur es to ieraudzīju. Kā gan es varēju to palaist garām?

Nobružāts balts busiņš ar brūnu rūsas svītru uz sāniem. Busiņš, kuru es biju redzējis jau agrāk.

-    Suņabērns, - es noteicu. - Kāds noklausās mūs.

-    Vai tu gadījumā nepazīsti kādu Tieslietu pārvaldē, kas varētu tev izpalīdzēt?

-    Gadījumā pazīstu, tikai viņa nevar mani ciest.

-    Apbur viņu, vecīt.

-     Man būtu vairāk izredžu ar kobru, - es noteicu, - un droši vien tas būtu arī ātrāk.

32. nodaļa

-    Nedomāju, ka tas notiks, - es sacīju Rondai Herisai, sēžot pie kokteiļa glāzes šikā iestādījumā Dienvidu ielā.

-    Žēl gan, - viņa noteica ar visai nevērīgu smaidu. - Tas būtu bijis kas sensacionāls.

-    Par to es nešaubos.

Mēs sēdējām viens otram pretī nelielā nožogotā nodalījumā augšstāvā, starp jauno un skaisto bariem, kuri meklēja ašos un nejaukos. Tā bija tumša, intīma telpa ar intīmiem galdiņiem, spoguļiem klātu deju grīdu un balkonu, kas atradās galvenās telpas dibenplānā un bija paredzēts intīmākiem brīžiem. Tas nepavisam neatgādināja kādu no manis iecienītajiem alus bāriem, taču to bija izvēlējusies viņa, un man jāteic, ka man patika, kā sveces liesma atspīdēja viņas zaļajās acīs.

-    Kas vainas? - viņa apjautājās. - Vai es varu darīt kaut ko, lai tas notiktu?

-    Domāju, ka nē. Mēs nedomājam, ka šis ir īstais bridis, lai Čārlijs sāktu runāt.

-    Kurš tā nedomā? Vai Čārlijs?

-    Es pēdējā laikā neesmu tiešā veidā kontaktējies ar savu klientu-

-    TŽtad visu nosaka kāds cits.

-    Tā varētu teikt. Gribi vēl pa vienam?

Viņa dzēra Cosmopolitans, kas bija ļoti kosmopolītiski no viņas puses. Es dzēru savu parasto "Jūras vēsmu", un tas tā nebija. Es pamāju skaistajai, melnā tērptajai oficiantei, pasūtot vēl pa vienam. Patiesībā, ja es negrasītos iemīlēties Rondā Herisā, tad iemīlētos oficiantē.

-    Vai Čārlijam pašam nav nekādas teikšanas? - viņa jautāja. - Dažiem cilvēkiem patīk redzēt savu vārdu nodrukātu avīzē.

-    Tiešām? - es pabrīnījos. - Nebiju to dzirdējis.

-    Es varētu panākt, lai rakstā tiek publicēts ari tavs attēls.

-    No manas labās puses?

-    Vai tev ir arī sliktā?

-    Tagad es zinu, ka tu esi gatava teikt jebko, lai tikai dabūtu interviju.

-   Nopūdelēts. Vai tu dosi Čārlijam iespēju pašam pieņemt lēmumu?

-    Varbūt, kad pienāks īstais bridis. - Es pacēlu savu glāzi un izdzēru atlikušo šķidrumu īstajā brīdī, jo oficiante bija klāt ar jaunajiem dzērieniem. Šajā restorānā dzērienus pienesa ātri. Es uzsmaidīju oficiantei kā āksts. Viņa nepievērsa man uzmanību.

-     Vai tev patīk būt advokātam, Viktor? - Ronda man apvaicājās, maisīdama savu rožaino strebekli.

-    Spriežot pēc neapmierinātības ar darbu, advokāti ir otrajā vietā uzreiz aiz proktologiem.

-    Tad jau labi, - viņa noteica. - Vienmēr var būt vēl ļaunāk.

-     Toties gumijas cimdi ir varen šiki, vai tev tā nešķiet? Tāpēc tagad visi tos lieto. Viesmīles, policisti. Vai atceries vecos labos laikus, kad zobārsti bāza rokas tev mutē, vien žigli tās nomazgājot?

-    Vai mums ir jārunā par zobārstiem?

-    Nu tad runāsim par kādu citu nicināmu profesiju, piemēram, par avīžu reportieriem.

-    Vai mēs esam nicināmi?

-    Jā gan. Pat vairāk nekā advokāti".

-    Es par to šaubos.

-    Tā es esmu dzirdējis. Vai tev patīk rakstīšana?

-    Pati rakstīšana nē. Tas ir darbiņš,' kas jāpadara, kad medības ir beigušās. Taču es esmu ļoti mērķtiecīga, un mans darbs mani apmierina. Kad man ir jāsameklē tēma vai jādabū intervija, es parasti atrodu iespēju. Dažkārt uzglūnu mērķim, citreiz lieku lietā savu šarmu.

-    Kā, piemēram, tagad.

-     Es cenšos, lai arī izskatās, ka uz tevi tas neatstāj lielu iespaidu.

-    Centies vairāk.

-    Tev tas patiktu, vai ne? - Viņa nevērīgi pieskārās manam delmam un ielūkojās man tieši acīs ar savu ciešo skatienu. - Lai vai kā, Viktor, zini, ka es to dabūšu gatavu. Es sameklēšu Čārliju, vienalga, ar tavu palīdzību vai bez, tāpēc ka tā es parasti rīkojos.

-    Neņem to tik ļoti pie sirds, Ronda. Tas ir tikai raksts.

-     Tas ir kas vairāk, Viktor. Cilvēki nav īpašības vārdi. Tu vari domāt, ka esi jauks un patīkams, un jautrs, bet tas, ko tu par sevi domā, neko nenozīmē. Cilvēki ir darbības vārdi.

-    Un kāds darbības vārds esi tu?

-    Es atbrīvojos. No šķēršļiem, kas stāv ceļā uz maniem panākumiem. Es esmu cilvēks, kas dabū to, ko grib, neatkarīgi no tā, kas stājas ceļā.

-    Ak kungs, tu izklausies nežēlīga.

-    Vai tas tevi uzbudina, Viktor?

-    Dīvainā kārtā jā. Tu liecies tik pašpārliecināta. Nekādu šaubu?

-     Kāda jēga šaubīties? Tu pieņem lēmumu, dodies uz priekšu pa noteiktu ceļu, un te tu esi. Tu vari vaimanāt un mulst vai atl turpināt iet uz priekšu un izdarīt to, kas tev vajadzīgs. Es īsti nezinu, kā es te nonācu, bet atpakaļ negriezīšos. Izvēlies ceļu uņ padari savu darāmo bez kādām bailēm vai šaubīšanās - tas ir vienīgais veids, kas man zināms.

-    Ja jau tu nekam neļauj nostāties sev ceļā, kā tas nākas, ka esi tikai ārštata žurnāliste?

-    Es vēlu sāku, pārnācu uz žurnālistiku no citas jomas.

-    Ar ko tu nodarbojies agrāk?

-    Ar dzīvnieku kontroli.

-    Tu joko.

-     Nē, nejokoju. Ar kaķiem un suņiem. Kāmjiem un čūskām, un vāverēm. Vāveru bija daudz. Tu būtu pārsteigts, uzzinot, cik bīstamas tās var būt.

-    Vāveres?

-    Pēc alkohola un advokātiem tās ir pirmā numura drauds veselībai Amerikā.

-    Tiešām?

-    Nē, bet nekad netrāpies ceļā niknai vāverei.

-    Varu deret, ka tu izskatījies seksīga formastērpa.

-    Man tas vēl ir.

-    Oho.

-    Un kāds darbības vārds esi tu, Viktor?

-     Es laikam apšaubu. Es uzticos nedrošībai. Esmu sapratis, ka katru reizi, kad esmu par kaut ko pārliecināts, es sasodīti kļūdos.

-    Par ko tu esi pārliecināts šobrīd?

-    Par to, ka tu izliecies nežēlīgāka, nekā esi patiesībā.

Viņa saknieba lūpas un iedzēra malku no sava kokteiļa.

-    Varbūt tev taisnība.

-    Tu nemaz neesi tik striktā?

-     Nē, ne jau par to, - viņa noteica, pieliekdamās pietiekami tuvu, lai es varētu sasmaržot viņas elpā vīna dvašu. - Tev taisnība tajā ziņā, ka tu sasodīti .kļūdies.

33. nodaļa

Vēlāk vakarā viņa kaila gulēja zem manis, ar seju pret gultu. Es kails atrados viņai virsū, un mani īkšķi vieglītēm masēja viņas muguras un kakla stingros muskuļus. Viņa murrāja kā lauvene, kas izlaidusies pusdienas saulē, bet es kā hiēna rosījos ap nupat pakritušu žirafi. Tomēr mani dzina ne tikai dzīvnieciska iekāre, lai arī es atzīstu, ka esmu kā- rīgs kā dzīvnieks. Nē, glāstot un masējot mani piepildīja kāda cita spēcīga izjūta.

Es pieliecos un noskūpstīju viņu uz lāpstiņas. Viņa pasniedzās, lai paberzētu manu kaklu. Es paņurcīju viņas auss ļipiņu un ar mēli vieglītēm pārlaidu pāri ādai zem tās.

Esmu dzirdējis sakām, ka spēja mīlēt ir garīgas veselības pazīme, kas laikam nozīmē, ka es tobrīd biju veselīgākais cilvēks pilsētā, vismaz garīgi gudrs, jo iemīlējos ikvienā sievietē, uz kuru paskatījos. Es ilgojos pēc viņām, jutos pazudis bez viņām, biju pārliecināts, ka ikviena no viņām - un sieviete, kura atradās zem manis, nebija nekāds izņēmums - var glābt manu dzīvību.

Es noskūpstīju viņu vēlreiz. Viņas rokassprādzes viegli iedzinkstējās, kad viņa paberzēja manu skaustu spēcīgāk nekā pirmīt. Es pat nebiju īsti drošs par to, kas viņa patiesībā ir savā sirdī, taču asās izjūtas, kuras viņa sakustināja manī līd? ar katru ņurdienu un pieskārienu, griezās manā sirdi kā robains nazis.

Tomēr pat savā reibuma stāvoklī es zināju, ka nespēju just īstu mīlestību tik neizvēlīgi. Nē, tas, kas tonakt plūda manās dzīslās līdz ar iekāri, bija spēcīgs kokteilis, ko veidoja bailes un izmisums, vientulība un alkas, nožēlojama tiekšanās pēc vismazākā glābiņa. Sirds dziļumos es meklēju kādu, kas varētu izvilkt mani laukā no bezdibeņa, kura izmērus es nespēju pat iztēloties. ;•.

Es iegrimu viņas miesā. Viņas nagi iecirtās man galvā, sagādājot burvīgas sāpes.

Pat izprotot savu izjūtu mānīgo dabu, es nespēju atteikties no cerības, ka varbūt tomēr šī sieviete, kura šobrīd ir man līdzās, nevis viss sieviešu dzimums, bet gan šī konkrētā sieviete patiešām varētu izrādīties mana glābēja. Pārējās bija izrādījušās iedomāti pieminekļi maldīgām cerībām, bet varbūt šī vienīgā izrādīsies īstā atbilde manai meklējošajai sirdij.

Piepeši viņa izlieca muguru, pacēla ķermeņa augšdaļu, salieca kājas un savija tās ar manējām kā peldētāja, kas gatavojas atsperties. Es sajutu, ka tieku norauts lejā.

- Pagaidi, - es teicu. - Ko tu dari? O! Oho!

Viņa smējās, mums ielauzoties ritmā, un arī es sāku smieties. Ak kungs, varbūt tas bija kas īsts, varbūt es beidzot biju atradis.

Tu esi īstā, nē, tu, nē, nē, tu esi īstā, zem manis, tieši šobrīd, tu.

-    Šeit, - viņa ierunājās. - Tas ir labi. Ak, jā.

Es gribēju viņu noskūpstīt, ne uz pleca vai skausta, bet uz lūpām, kas bija stingras un tīras, mums lūkojoties viens otram tieši acīs.

Es noslīdēju lejā, nostājos uz ceļiem, pasniedzos pēc viņas rokas, viegli apgriezu viņu apkārt un ar ilgpilnu sirdi ielūkojos tieši sejā māklerei Šeilai.

To rakstīdams, es jūtu tikpat lielu pretīgumu kā jūs, to lasot. Taču tas ir viegli izskaidrojams. Patiešām.

Tātad es iedzēru kopā ar Rondu Herisu restorāna augšstāvā, tā sakot, izjuzdams mīlestību un cerēdams, ka šoreiz kaut kas varētu izdoties, kad viņa ieskatījās savā pulkstenī un pielēca kājās. ,

-    Man jāiet, - viņa sacīja.

-    Tiešām? - es iejautājos, cenzdamies neļaut sev sabrukt.

-     Piedod, Viktor.

-    Biju domājis, ka mēs varētu aiziet vakariņās. Varbūt uz kādu itāliešu restorānu.

-     Es nevaru. Vismaz ne šovakar. Vai tu, lūdzu, aprunāsies ar Čārliju par mani?

-    Droši vien.

-    Es tev piezvanīšu.

-    Es gaidīšu, - es noteicu kā šunelis.

Es vientuļi sēdēju ar dzēriena glāzi priekšā, kad glītā oficiante atnesa nākamos kokteiļus, kurus optimistiski biju pasūtījis pirms īsa laiciņa.

-    Vai viņa atgriezīsies? - viņa apjautājās, pamājot uz Ron- das sēdekli.

-    Šovakar nē, - es atbildēju.

-    Slikti gan, - noteica oficiante, novācot Rondas glāzi. Viņa bija slaida un atlētiska, ar gariem melniem matiem un lielām acīm. - Tad jau laikam jums nebūs vajadzīgs Cosmopoli- tan, - viņa sacīja. Viņai bija maigi rožaina sejas krāsa, kas liecināja par sojas pienu un jogu. Es neko nezināju par sojas pienu, bet varētu apgūt jogu.

-    Tā kā dzēriens jau ir pasūtīts, - es ierunājos, - vai nevēlaties man pievienoties?

-    Nevaru. Tas ir-pret noteikumiem.

-    l^ad jūs beidzat darbu?

-    Decembrī, - viņa sacīja.

Es pacēlu gaisā savu jauno "Jūras vēsmu".

-    Priecīgps Ziemassvētkus.

Ap to laiku es biju sācis justies savā krēslā pārlieku omulīgi un nespēju iedomāties, ka varētu atgriezties mājās savā izpostītajā dzīvoklī, lai. liktos uz sabojātā dīvāna un pavadītu kārtējo vakaru, vērojot raustīgo attēlu sava bezkabeļu portatīvā televizora ekrānā. 1"-āpēc es pasniedzos pēc mobilā telefona žaketes kabatā. Es gribēju zvanīt Betai, ar kuru pēdējā laikā nebiju pavadījis kopā daudz laika, vai varbūt Skinkam, kurš ar prieku pagrieztu vakaru vēl drūmākā virzienā, vai jebkuram no saraksta, kas varētu man sniegt sabiedrību. Bet līdz ar telefonu es nejauši izvilku laukā vizītkarti, kas bija atradusies tajā pašā kabatā. Mākleres Šeilas vizītkarti. Un es atcerējos, kā viņas acis bija iemirdzējušās, kad viņa lūdza, lai piezvanu.

Tāpēc es tā arī izdarīju.

Un viņai par godu jāteic, ka viņa bija īsti lietišķa būtne, šī māklere Šeila, un viņa zināja, kā slēgt darījumus.

-    Man prieks, ka tu piezvanīji, - viņa noteica jau tad, kad mēs kopā gulējām gultā un viņa smēķēja. Viņa izmantoja savu kreisās rokas plaukstu par pelnu trauku. - Tas bija gluži negaidīts prieciņš. Gribi cigareti?

-     Nē, paldies, - es atteicu. - Man ir pietiekami nelabi pēc seksa un dzeršanas.

-    Es smēķēju, lai saglabātu figūru.

-    Es vemju, - es teicu.

-    Es ari to daru. Tad kas ir Šantala?

-    Kā, lūdzu?

-     Tas vārds uz tava tetovējuma. Vai viņa ir tava draudzene?

Es paraudzījos lejup uz ietetovēto sirdi.

-    Ne gluži.

-    Nu tad sena draudzene?

-    Kaut kas tamlīdzīgs.

-     Ne pārāk sena, jo bildīte izskatās diezgan svaiga. Ko lai iesāk, ja esi ietetovējis mīļākās vārdu uz savām krūtīm un pēc tam jūs izšķiraties?

-    Jāmeklē kāda qita ar tādu pašu vārdu.

-    Tavas izredzes ir diezgan ierobežotas.

-    Varbūt tāpēc es gandrīz nekur neeju.

-     Tagad tetovējumus var noņemt aT lāzeru. Tu vari reizē atbrīvoties no tetovējuma un noņemt atmirušās ādas šūnas.

-    Ērti gan, - es noteicu.

-     Ir svarīgi saglabāt sejas ādu svaigu. Tava partnere Beta izteica mājas pirkšanas piedāvājumu.

-    Vai pārdevēji to pieņems?

-     Domāju gan. Tas ir zemāks, nekā viņi gribēja, bet māja jau kādu laiku stāv tukša. Viņa tiks pie vienreizēja darījuma.

-     Jā, un kas tur ir par vainu? Kāpēc māja ilgi stāvēja tukša?

-    Spoki, - Šeila atbildēja.

-    Nē, es runāju nopietni.

-     Es arī. Tur ir izdarīta pašnāvība. Tas notika pirms kādiem piecdesmit gadiem, bet pēdējie īrnieki sūdzējās par dīvainām skaņām un čīkstošiem grīdas dēļiem, pirms panikā izvācās. Kopš tā laika viņi ir nopūlējušies atrast pircēju.

-    Vai Beta to zina?

-    Es to viņai neesmu teikusi.

-    Tu viņai neteici?

-    Beta izskatās apjukusi, Viktor, vai tev tā neliekas?

-    Viņa turas tīri braši.

-    Neturas viš. Viņai acīmredzami dzīvē kaut kas ir vajadzīgs, un es esmu atklājusi, ka nekustamais īpašums aizpilda daudzus tukšumus. Negribu, lai kaut kādas muļķības nostātos ceļā fantastiskai izdevībai. Viņa neatradīs neko ne tuvu tik labu viņas "noteiktas cenas robežas.

-    Vai tu vienmēr mēģini iesmērēt?

-    Nu beidz, Viktor. Mēs runājam par spokiem. Un tu redzēji, cik lida ir virtuve.

-    Ar rīta sauli.

-    Nu, dažreiz tur ir rīta saule. Tur ir gaišs aprīļa pirmajās nedēļās. Pēc tam gaisma pārvietojas uz blakus māju. - Šeila pieslējās sēdus, un palags noslīdēja viņai no krūtīm. - Tas bija jautri, bet man rit ir liela diena, vienas vienīgas tikšanās, un turklāt mans līgavainis lido mājās no Milānas.

-    Tavs līgavainis?

Viņa pagriezās pret mani, piekļāvās un paberzēja manu vaigu ar savu labo plaukstu. Viņas cigarešu smarža iestrūk- loja man acīs, un es sāku tās mirkšķināt, lai aizgaiņātu dūmus.

-    Tu esi mīļš, - viņa sacīja. - Vai esi pārliecināts, ka tu esi advokāts?

-    Es neesmu īpaši veiksmīgs.

-    Piezvani man vēl kādu reizi. - Viņa atmeta atpakaļ pārējos palagus, pārmeta savas garās kājas pāri gultas malai, tad piecēlās, izstaipījās un devās uz vannas istabu. - Man jāiet.

-    Jāiet? Vai tad šis nav tavs dzīvoklis?

-     Es tevi lūdzu. Tas atrodas pašā Dienvidu ielā. Kāpēc lai kāds, būdams pie pilnas saprašanas, gribētu te dzīvot?

šis dzīvoklītis ir viens no maniem objektiem. Vari palikt, cik ilgi vien vēlies, tikai, lūdzu, uzklāj gultu pirms aiziešanas. Rīt man tas būs jāizrāda.

-    Tas ir diezgan jauks.

Viņa apstājās, apmetās apkārt, palūkojās uz mani ar eleganti mutes kaktiņā iespraustu cigareti un atdzīvojušos interesi skatienā. Vai mūsu starpā vispār bija kāda reāla saikne? Es pieķēru sevi ceram uz to, par spīti saprāta balsij.

-    Ja tu runā nopietni, Viktor, - viņa noteica, - es varu tev sarunāt fantastisku darījumu.

Laikam tas bija brīdis, kad es patiešām sapratu, kādās nepatikšanās esmu iekūlies. Es gulēju gultā, kas nebija manējā, vēl aizvien bieži mirkšķinādams acis, lai neļautu tajās ieplūst dūmiem, lūkojos uz kailu sievieti, kura bija saderinājusies ar kādu citu, un jutos dīvaini sašļucis, tāpēc ka visu laiku viņa bija mēģinājusi noslēgt darījumu. Ja jau es varēju gulēt ar mākleri, vai bija iespējams krist vēl zemāk?

Man bija vajadzīgs kaut kas, jebka§, lai izkļūtu no šī bezdibeņa, bet es nekādi nespēju iedomāties, kas tas varētu būt, kaut ari atbilde atradās man degungalā jau no paša sākuma.

34. nodaļa

-    Vai vari man izdarīt nelielu pakalpojumu? - jautāja Monika Adēra, mums braucot uz ziemeļiem pa 1-95 šoseju.

-    Protams, - es atbildēju.

-    Varbūt tas izklausīsies mazliet dīvaini, bet mana mamma un tētis ļoti par mani uztraucas, bet tu varētu viņus nomierināt.

-    Kā vien spēšu.

-    Lieliski, tad tu varētu viņiem pateikt, ka mēs satiekamies, vai ne?

-    Kā, lūdzu?

-    Viņi bažījas, ka es pārāk bieži esmu viena. Viņi jutīsies drošāk, zinot, ka man ir draugs, kurš ir advokāts.

-    Monika, vai tā ir laba doma?

-    Es zinu, ka viņi varbūt nejutīsies gluži apmierināti par to, ka tu esi advokāts, bet gan viņi ar to samierināsies.

-    Es gribēju teikt ko citu.

-    Tu vari pateikt, ka mēs satikāmies darbā.

-    Klubā? '

-    Nē taču, muļķīt. Viņi domā, ka es esmu sekretāre advokātu birojā. Un, tā kā tu esi advokāts un mans iedomātais darbs ir advokātu kantorī, ir pilnīgi iespējams, ka mums varētu izveidoties iedomātas attiecības.

-    Vai man vajadzēs tevi saukt arī par Hilariju?

-    Kāpēc lai tu mani sauktu par Hilariju?

-    Lai būtu konsekvents.

-    Es kādreiz pazinu vienu meiteni, vārdā Hilarija, - Monika sacīja. - Viņa nebija sekretāre advokātu birojā, bet viņai bija ļoti glīts augums. Tikai viņa nebija īpaši gudra. Domāja, ka Kanāda ir ārzemes.

-    Tās ir ārzemes.

-    Tas ir labi, ka tu mani ķircini kā īsts sirdsdraugs.

-    Monika, es nejutīšos ērti, melodams taviem vecākiem.

-    Vai tu esi drošs, ka esi advokāts?

-    Pilnīgi drošs, lai gan pēdējā laikā daudzi cilvēki, šķiet, to apšauba. Bet, ja tu tā kaunies par savu dzīvi, nemelo par to, maini to.

-    Es nekaunos no savas nodarbošanās, man tikai ir noslēpumi. Vai tev nav neviena noslēpuma, Viktor? Vai tu saviem vecākiem stāsti visu par savu personisko dzīvi?

Es iedomājos par piedzīvojumu ar Seilu iepriekšējā naktī.

-    Nu nē.

-     Redzi nu. Viņu dzīve jau tā ir bijusi pietiekami smaga, un nav vajadzības viņus apkraut ar patiesību par manējo. Tātad leģenda ir tāda, ka mēs esam satikušies kantori un satiekamies tikai dažas nedēļas, bet viss iet kā pa sviestu.

-    Un ko mēs darām kopā?

-    Skatāmies filmas, ejam pastaigāties. Es gatavoju tev vakariņas. Teļa gaļu Parmas gaumē.

-    Tu tiešām to gatavo?

-    Nē.

-    Man garšo teļa gaļa Parmas gaumē.

-    Es to gatavošu iedomās.

-    Vai man ir arī iedomāts suns?

-    Tev bija, bet tas nomira.

-    Slikti gan.

-    Gan redzēsi, Viktor, tas viss ritēs kā pa diedziņu.

Es par to ļoti šaubījos.

Es apciemoju Monikas vecākus; lai uzzinātu- visu iespējamo par šantalas Adēras pazušanu un šī notikuma saistību ar Čārlija Kalakosa Rembrantu. Tas, ka šāda saistība vispār pastāvēja, bija pārāk dīvaini, lai to ietērptu vārdos, bet gan meitene, gan glezna bija pazudušas gandrīz pirms trīsdesmit gadiem, un abas, šķiet, bija kļuvušas par Heševeju ģimenes locekļu, tēva un meitas, pastiprinātu rūpju objektu. Tas šķita bezjēdzīgi, taču es nebiju tik naivs, lai pieņemtu, ka tā ir sagadīšanās. Es vairs nespēju ticēt, ka tetovējums ir pierādījums kādai dziļai un padevīgai mīlestībai, kas uzplaukusi manas atmiņas zuduma naktī. Tur bija kaut kas cits, kaut kas tumšs un pagaidām neizskaidrojams. Taču es biju gatavs to noskaidrot, jā, biju gan, un, kad es uzzināšu, kurš, pie joda, ir piespiedis mani uztetovēt šo vārdu uz krūtīm, viņam par to vajadzēs samaksāt.

-    Un tu esi pārliecināta, ka viņiem nebūs iebildumu aprunāties par tavu māsu? - es apjautājos Monikai, piebraukdams pie nelielas, glītas mājiņas.

-    Neuztraucies.

-    Jādomā, ka viņiem nav viegli to apspriest.

-    Nepavisam, - Monika atbildēja. - Šantala ir viņu icmi- ļotākā sarunu tēma.

Starp mums mit zaudējumu bezdibeņi un sāpju aizas, kas paslēptas aiz labi koptiem mauriņiem un svaigi krāsotām sienām. Pabrauciet garām šķietami nevainīgai mājai, un jūs sajutīsiet grūdienu, tādas kā dziļas, virmojošas sāpes, kas centīsies pievilkt jūs tuvāk, un jūsu vienīgā vēlēšanās būs turpināt braukt, līdz jūs nonāksiet seklākos, mierīgākos ūdeņos. Tās ir skumju un nolemtības baznīcas, kurās balsis tiek pieklusinātas un sveces dedzinātas, ļaujoties nožēlas pilnām atmiņām. Nolaid aci^, runā ar klusu bijību, ierauj galvu plecos, iegrožo savu prieku. Tāda bija Adēru māja šaurā privātmāju ieliņā netālu no Takonija-Palmiras tilta rietumu atzarojuma, akmens sviediena attālumā no vietas, kur bija nogalināts Ralfs Sjulla.

-    Mamma, tēti, - iesaucās Monika, piepeši sagrāba mani aiz rokas un nedeva iespēju pakāpties atpakaļ, durvīm atveroties. - Tas ir mans jaunais draugs Viktors.

-    Sveiki, - es noteicu, neveiksmīgi mēģinādams atbrīvot savu roku.

Adēra kungs bija slaids un sirms, ar nolaideniem pleciem, dzīves nomocīts, un izskatījās kā izkaltis septiņdesmitgadnieks, lai ari viņam vēl nebija pat sešdesmit. Viņa smaids bija sāpju pilns, rokasspiediens vārgs, izvairīgo acu skatiens stiklains, itin kā viņš būtu ticis žņaugts tikai mirkli pirms manas ierašanās.

-     Tātad jūs esat tas jaunais cilvēks, par kuru Monika mums stāstīja, - viņš sacīja.

Es pablenzu uz Moniku.

-    Laikam tas būšu es.

-    Lūdzu, nāciet iekšā, - ierunājās Adēras kundze, gariņš ar melnām acīm un nervozām rokām. - Es esmu nopirkusi Chex Mix čipsus. Ceru, ka jums tie garšo.

-    Tie ir mani iecienītākie.

-    Un jums noteikti jāsatiek Ričards.

-    Mans brālis, - paskaidroja Monika.

-    Protams, - es sacīju. - Tavs brālis Ričards. Visa ģimene.

-    Ne gluži visa ģimene, - noteica Adēra kungs.

-    Bet Ričardam tā patīk viesi, - ierunājās Adēras kundze.

-    Un viņš jo īpaši gaida tikšanos ar jums.

-    Par to es nešaubos, - es piebildu.

Viņš nepiecēlās, mani. ieraugot. Ričards Adērs izskatījās tā, it kā viņš nepieceltos pat viesuļvētras gadījumā. Viņa smagnējie gurni,bija izplāti uz dīvāna kā pielīmēti. Treniņbikses, jaka ar Eagles emblēmu, zeķēs ieautās kājas saliktas uz kafijas galdiņa, zeķu purngaliem nokarājoties pāri kāju pirkstiem. Viņš bija kādus desmit gadus vecāks par mani, liela auguma un af redzamām plikpaurības pazīmēm, apaļu seju un iesirmām ūsām. Bars reklāmas stabu televīzijas ekrānā bija sastājušies apkārt ovālam asfaltētam laukumam, un Ričards turpināja blenzt uz ekrānu tā', it kā tajā tiktu rādītas nevis reklāmas, bet gan būtu gaidāma visuma noslēpuma atklāšana un viņš gribētu par to pasmieties.

-     Ričard, - ierunājās Adēras kundze, itin kā vērsdamās pie izlutināta bērna. - Monika ir atvedusi uz mājām savu draugu.

-    Es skatos, - Ričards atbildēja. - Ko tad tu domā?

-    Ričardam patīk televīzija, - paskaidroja Adēras kundze.

-    Kad viņš nesēž pie datora, viņu vienmēr var atrast pie televizora.

-    Mums ir viens liels no Besf Buy veikala, - sacīja Adēra kungs. - Kā to sauca, Ričard, to platekrāna būšanu?

-LCD.

-    Tas bija izlikts pārdošanai.

-    Vai varat klusāk? - Ričards noburkšķēja. - Es skatos.

Dzīvojamajā istabā valdīja tā noslēgtības un aizkrāsoto logu sajūta, kas bija reizē stindzinoša un rūgta. Mēs iekārtojāmies uz dažādām mēbelēm. Monika vēl aizvien bija ieķērusies man rokā, it kā tā būtu viņa, kas atrastos svešā teritorijā. Pie vienas sienas bija sasprausti svēto attēli, bet pie otras - šķīvji, uz kuriem bija uzgleznoti klauni ar lielām, skumjām acīm. Čipsu maisījumi bija sabērti dažādās bļodās. Es nemeloju, man allaž ir garšojuši čipsi, un Adēras kundze nebija vienkārši atvērusi paciņu un samaisījusi, viņa bija veikusi visas tā^darbības ar margarīnu un Vorčesteršīras mērci, kas piepildīja māju ar patīkamu smaržu, piešķirot čipsiem jauku ķiploku piegaršu.

-    Jauki čipsi, Adēras kundze, - es noteicu.

-     Pateicos. Ričard, dārgais, Viktors ir advokāts, vai tu to zināji?

Nekādas atbildes no Ričarda. Laikam viņš to bija zinājis.

-     Rāda NASCAR saceņsības, - paskaidroja Adēra kungs. - Sacīkšu mašīnas.

-    Jā, es zinu, - es sacīju. - Kuram gan nepatīk NASCAR?

Adēras kundze sasita plaukstas un tās paberzēja.

-    Tad cik ilgi jūs abi jau satiekaties?

-    Ne pārāk ilgi, - es atbildēju.

-     Kad Monika piezvanīja un teica, ka viņai ir randiņš ar jaunu vīrieti, kuru viņa satikusi darbā, mēs bijām sajūsmā. Varētu domāt, ka tik skaistai meitenei kā Monika nav problēmu atrast draugus, taču viņa ir ļoti īpaša.

-    Ak, mammu, izbeidz.

-     Viņa visu dienu strādā un tad visu vakaru paliek mājās, nabadzīte. Viņai biežāk jāizklaidējas. Vai jūs tā nedomājat, Viktor?

-    Ak, jūs būtu pārsteigti, - es sacīju.

-   Ar kādam tiesībām jūs nodarbojaties? - apjautājās Adēra kungs.

-    Ar visām, bet lielākoties ar krimināltiesībām.

-    Mums ģimenē nepatīk krimināli elementi.

-     Nu, jāatzīst, ka viņi nav tik populāri kā NASCAR, tomēr arī viņiem ir savas tiesības.

-    Un kā tad ar upuru tiesībām?

-    Izbeidz, tēt, - noteica Monika. - Tētis par daudz skatās ziņas. Viņš uzskata sevi par O'Reiliju.

-    Tas cilvēks runā prātīgi. Viņš ir pīlārs.

-     Lata sieva arī kļuva par pīlāru, kad pārvērtās sālsstabā, - es noteicu.

-     Es neciešu advokātus, - ierunājās Ričards, nenovērsdams skatienu no televizora. - Viņi visi ir alkatīgi salašņas.

-    Laikam gan mēs tādi esam, - es sacīju. - Tomēr šajā zemē valda kapitālisms, vai ne? Kur gan mēs būtu bez alkatīgiem salašņām?

-     Kāda ir sajūča, pelnot naudu uz citu cilvēku nelaimju rēķina? - apjautājās Ričards, vēl aizvien nepagriežot galvu manā virzienā. - Puisis salauž kāju, un jūs nopelnāt naudu. Puisis salauž kaklu, un jūs nopelnāt vēl vairāk naudas. Nav svarīgi, cik savainots ir upuris, jūs tikai rakstāt rēķinus kā zagļi. Tas droši vien ietekmē jūsu sirdi.

-    Kardiologi mūsdienās spēj darīt brīnumus, - es noteicu.

-    Un ko jūs darāt, Ričard?

-    Ričardam šobrīd ir pārejas posms, - noteica Adēras kundze. - Vēl čipsus, Viktor?

-    Nē, kundze, būs jau labi. Pateicos.

-    Vai tu jau knieb manu māsu? - apvaicājās Ričards.

-    Kā, lūdzu?

-    Ričard, aizveries, - ierunājās Monika.

-     Es tikai apjautājos, - noteica Ričards. - Man ir tiesības pajautāt.

-    Vai gribat kaut ko iedzert? - ievaicājās Adēras kundze.

-    Tēju?

-    Tēja būtu pašā laikā, - es sacīju. - Paldies.

-     Monika, tu varētu man palīdzēt virtuvē. Krāsnī ir vēl viena panna ar Chex Mix. Tie ir jo īpaši gardi uzreiz no krāsns, vai jums tā neliekas, Viktor?

-    Pilnīgi noteikti. Kādu margarīnu jūs lietojat?

-    Ak tu tētīt, es nemūžam nelietotu margarīnu. Tikai īstu sviestu.

-    To var manīt.

Abas sievietes d^Vās uz virtuvi, un trīs vīrieši palika televīzijā rēcošo motoru skaņu pavadījumā. Komentētāji par kaut ko satraucās, Ričards atraugājās, Adēra kungs piecēlās no krēsla, lai aizietu uz tualeti. Es iebēru saujā čipsus.

-    Kurš uzvar? - es ierunājos pieklājības pēc.

-     Kāds puisis ar cepuri, - atteica Ričards. - Vai tev nav vienalga? [1]

-     Ir.

-    Man tāpat. Vai varu būt atklāts?

-    Protams, un es būšu Sems.*

-     Mēs abi zinām, ka Monikai nav tā gaišākā galva. Mēs abi zinām, ka tu nesatiecies ar viņu tāpēc, ka viņa pārzina literatūru. Tāpēc es pieņemu, ka tu viņu knieb. Proti, ja tu to nedari, un es runāju par kārtīgu kniebšanos, augām dienām un naktīm, tad kāda tam jēga?

-    Tu nu gan brūķē lielu muti, Ričard.

-    Es tikai tā saku.

-    Viņa ir tava māsa.

-    Jā, protams, es zinu, bet, ak tu mīļo stundiņ, paskaties tikai uz viņu. Vai tu esi redzējis tās kājas? Tās sākas no zoda. Un viņas krūtis ir praktiski ideālas.

-    Kā tu to zini?

-    Dažreiz viņa sauļojas pagalmā un noņem augšiņu. Es tikai sēžu savā istabā un skatos ārā pa logu.

-    Ričard, tu esi perverss.

-    Paklausies. Internetā meitenes, kuras nav ne pustik seksīgas kā Monika, pelna miljonus ar to, ka paplēš kājas un paceļ svārkus kameras priekšā. Ar saviem dotumiem Monika varētu nepelnīt divkārt, trīskārt, bet viņa to visu izšķiež stulbā advokātu kantorī.

-    Viņa labi strādā tajā kantori, - es noteicu.

-    Varbūt tu varētu ar viņu aprunāties par manu ideju.

-    Par kādu tieši?

-     Man ir doma par internetā saita atvēršanu. Mēs to nosauktu "Moniķa.com". Es jau esmu rezervējis tiesības uz šo nosaukumu. Es darīšu visu darbu, visu noformēšanu un uzturēšanu un atbildēšu viņas vietā uz elektroniskā pasta vēstulēm. Es pat varu uzdoties par viņu Monikas sarunu istabā. Viņai tikai jāļauj man uzņemt dažas fotogrāfijas. Mēs varētu nopelnīt veselu bagātību.,

-    Es tā nedomāju.

-    Es darītu visu darbu, un ar nopelnīto naudu mēs varētu nodrošināt iztikšanu visam mūžam. Atvēlēšu kādu daļu ari tev, ja tu viņu pierunāsi.

-    Tev vajadzētu labāk ģērbties, Ričard, ja gribi kļūt par suteneru.

-     Paklau, es tikai rūpējos par savu māsu. Es gribu viņu iekārtot. Tā mūsu ģimenē ir pieņemts - mēs rūpējamies cits par citu. Un es tev teikšu tā - ja tu gribi turpināt kniebties ar manu māsu dienu un nakti, kā tu to dari šobrīd, tev vajadzēs man piespēlēt.

-    Un ja ne?

-     Es zināju, ka tas esi tu, tiklīdz tu ienāci istabā. Esmu tevi redzējis teļļukā. Tu esi tas čalis, kurš pārstāv Čārliju Ka- lakosu gleznas lietā.

-    Un tad?

-    Te būs vienošanās. Tu pierunā Moniku, un es nestāstīšu saviem vecākiem, kas tu esi.

-     Kāpēc lai es uztrauktos, pat ja tu pastāstīsi? Kāds vienam sakars ar otru? Es esmu mazliet apjucis, Ričard.

-    Tur ir saistība, tici man.

-    Vai tiešām? - Es piecēlos, piegāju pie televizora un nostājos tam priekšā, tā ka visa blarkstoņa palika man aiz muguras. Ričards pastiepa kaklu, cenzdamies aiz manis kaut ko saskatīt, konstatēja, ka viņam nekas neizdodas, pirmo reizi palūkojās uz mani un tad novērsa skatienu. Viņa acis bija dzeltenas, āda ļengana un bāla kā pārrūgusi mīkla.

-    Vai gribi man par to pastāstīt? - es iejautājos.

-    Es skatos televīziju, - viņš sacīja.

-     Labi, es negribēju atņemt tev tavas NASCAR sacensības. - Es atgāju rtost no televizora, apkārt kafijas galdiņam un apsēdos uz dīvāna, tā ka mūsu gurni saskārās.

Viņš mēģināja atvirzīties, bet es virzījos viņam līdzi. Viņš vēroja sacensības, es vēroju viņu, vēroju, kā viņš sanīkst zem mana skatiena. Es divreiz ar pirkstu kauliņiem pabungoju pa viņa galvu, un viņš tikai parāvās nostāk kā klauns.

-    Kāda ir saistība, Ričard?

-    Izmet no galvas.

-    Nē, es gribu dzirdēt.

-    Tas nav svarīgi.

-    Skaidrs, ka ir.

-    Ko tu te dari? Vācies prom no šejienes. Liec mani mierā, citādi es pateikšu Monikai, ka tu man iesiti.

-     Tu neko tādu nedarīsi, - es noteicu. Pieliecos viņam pavisam tuvu, tik tuvu, ka manas lūpas gandrīz pieskārās viņa ausij. - Tā tev būs mācība, puis. Pasaulē ir divu veidu cilvēki, lietotāji un instrumenti. Tu gribi būt lietotājs, gribi padarīt savu māsu par palaistuvi, taču tu vienmēr esi bijis tikai instruments. Vai gribi zināt, kāpēc? Tāpēc ka tev jāprot lasīt cilvēkus kā grāmatas, ja gribi būt lietotājs, bet tu esi praktiski analfabēts. Redzi, kur tas āķis, Ričard: tu iedomājies, ka es esmu ieradies te, tāpēc ka esmu aizrāvies ar Moniku, esinu ietetovējis viņas vārdu uz savas iekāres pilnās sirds, bet tu kļūdies. Viņa nav tā Adēra, kuras vārdu es esmu ietetovējis uz savas sirds. Kā tev tas patīk?

Viņš pagriezās un paraudzījās uz mani, un viņa uzburbu- šajā sejā un dzeltenajās acīs bija lasāmas bailes. Dīvāns nokrakšķēja, viņa sēžas muskuļiem saspringstot.

Tajā brīdī tualetē tika norauts ūdens. Ričards pagrieza galvu. Adēra kungs iznāca no apakšstāva tualetes. Monika un Adēras kundze ienāca no virtuves ar paplāti.

-    Man ir tēja un svaigi cepti čipsi, - noteica Adēras kundze. - Ak, paskat tik, jūs abi tik labi saprotaties. Par ko jūs, puiši, runājat?

-    Par Šantalu, - es atbildēju.

35. nodala

Tās bija kasetes, kas visu beidzot nolika savās vietās. Mājas video ar projektoru, ko Adēra kungs izvilka no skapja, tēli, kas parādījās uz dzīvojamās istabas sienām. Tiklīdz biju pieminējis viņas vārdu, Adēri labprāt runāja par Šantalu. Viņi atcerējās viņas dzirkstošo personību, atstāstīja jaukus gadījumus, atcerējās lielo dienu, kad Šantala bija uzstājusies televīzijā "Alberta vitrīnā". Tas viss bija pārāk saldi, lai padarītu mani par neticīgo. Vai ir kas apšaubāmāks par kāda cita laimīgo bērnību? Taču kādā brīdī Adēras kundze nervozi sasita rokas un noteica: "Paskatīsimies filmas," - un pagāja tikai viens mirklis, līdz projektors sāka darboties un atmiņas uzplaiksnīja.

Man bija vajadzīgs brīdis, lai apjēgtu notiekošo, kad pagātne sāka ritināties vaļā uz dzivojamās istabas sienas. Tā jaunā sieviete ar īsajiem, melnajiem matiem un seksīgo smaidu, ar tvirto ķermeni, kas uzvedināja mani uz dažādām domām, sieviete, kura priekā sita plaukstas bērnu priekšā, jā gan, tai vajadzēja būt Adēras kundzei. Tagad bija saprotams, no kurienes Monika bija ņēmusi savu skaistumu. Un tas nekaunīgais jaunais briedis ar muskuļiem, kas lepni spīlējās zem pieguļošā krekla, bija Adēra kungs laikā, kad dzīve vēl aizviei'i bija aizraujošu solījumu pilna. Un tas bērns ar gaišajiem matiem un rožainajiem vaigiem, kurš smējās un meta gaisā lapas… Ričards? Tas taču nevarēja būt viņš, vai ne? Jā, varēja gan/Ričards. Ak tu mīļo stundiņ!

Es novērsos no ekrāna un nopētīju telpu, vecākus, kuri aizrautīgi bija iegrimuši laikā, kad dzīve bija ideāla, Ričardu ar sakrustotām rokām, nelaimīgu par atrašanos šeit, bet nespējīgu novērsties. UiV'Moniku, kura sēdēja man līdzās, saliekusies uz priekšu ar dīvainu nostalģiju pēc laikiem, kas bija aprauti beigušies pirms viņas piedzimšanas. Kaut kas bija pārvērtis filmā redzamo pagātni sakaltušajā tagadnē, kaut kas nežēlīgāks par vienkāršu laika plūdumu.

-     Viņa tā ari nepārnāca mājās, - sacīja Adēras kundze. - Vienu dienu izgāja parotaļāties un tā ari nepārnāca.

-     Mēs apstaigājām visus kaimiņus, - papildināja Adēra kungs. - Izsaucām policiju, izlīmējām plakātus, izstaigājām katru collu parkos. Visa apkārtne bija sacelta kājās.

-    Viņas attēls tika rādīts ziņu izlaidumos vismaz nedēļu.

-    Un nekā. Neziņa ir visļaunākā, itin kā vēl nekas nebūtu beidzies. Sāpes, tās nekad nerimstas. Tās sākās krūtīs un tad iezagās kaulos. Ārsts apgalvo, ka tas ir artrīts, tāpēc ka viņš nezina.

-    Vai viņai bija draugi? - es apjautājos.

-     Viņa bija ļoti populāra, - sacīja Adēras kundze. - Mazā personība. Bet neviens no viņas draugiem todien nebija viņu redzējis.

-    Kurš bija pēdējais, kas viņu redzēja?

-     Ričards redzēja viņu aizejam, - noteica Adēra kungs.

-    Taču tā nav viņa vaina, tā ir mūsu vaina. Mēs ļāvām viņai iet ārā, vienmēr. Mēs viņai uzticējāmies, un mēs uzticējāmies visiem citiem.

-     Vai tev ir kāda ideja, kurp viņa būtu varējusi doties, Ričard? - es jautāju.

-    Es policijai visu pateicu, - viņš atbildēja.

-    Inspektoram Heševejam; - paskaidroja Adēras kundze.

-    Tas nu gan bija,viens brīnišķīgs un jauks cilvēks. Viņš darīja visu, kas bija viņa spēkos.

-    Viņš neļāva izbeigt šo lietu gadiem ilgi, - piebilda Adēra kungs. - Tā arī nepadevās.

-    Ko tu viņam pateici, Ričard?

-     Ka es nezinu, kurp viņa devās. Vai mēs varam atgriezties pie sacensībām?

-     Dažreiz mani pārņem tādas dusmas, - ierunājās Adēra kungs, - dusmas uz sevi, uz pasauli, uz manis paša bezspēcību. Dažreiz es vēl aizvien mēģinu izdabūt roku cauri sienai.

Šantala Adēra. Mana elpa rīklē aizrāvās pirmajā reizē, kad viņa parādījās uz ekrāna, mana sirds sāka pukstēt straujāk. Šis vārds bija ierakstīts man uz krūtīm un dziļi iekalts manā zemapziņā, un nu, manā priekšā, ar visām krāsām un ēnām, te nu viņa bija, neko nenojauzdama par traģēdiju, kas atradās turpat tuvumā, kustēdamās kādā saraustītā, pārpasaulīgā ritmā. Redzēt viņu uz sienas nozīmēja redzēt leģendu, mītisku varoni, kas piepeši atdzīvojies, tas pats, kas vērot vecas filmas ar Mazo Rutiņu un Džeku Dempsiju, ar jauno Villiju Meisu, kurš kā leopards joņoja pa laukiem.

-    Ak mana mīļā Šantala, - noteica Adēras kundze.

Vai viņa bija tik mīļa vai nē, šī mazā Šantala, to nevarēja noteikt, raugoties uz saules apspīdētajiem kadriem. Viņas tumšie mati, dzirkstošās acis, spīdīgās deju kurpes, kas viņai patika, tas, kā viņa smējās, apskāvās, rādīja grimases objektīvā. Viņas pozā jau tad jautās kas pašapzinīgs, un viņas kustības bija vijīgas, itin kā jau sešu gadu vecumā viņa zinātu, kā jāgrozās kameras priekšā.

Daudzos uzņēmumos bija redzama maza, gaišmataina meitenīte, apmēram'Šantalas vecumā, kas pikojās un smējās par savām huligāniskajām izdarībām. Viņa soļoja un skrēja, kamēr šantala lēkāja.

-     Mana riiāsīca Ronija, - noteica Monika. - Tēvoča Rūperta meita. /

-     Tēvocis Rūperts. Tas ir tas pats, kurš izskatās līdzīgs Grāntam.

-    Kas ir Grānts?

-     Bārdainais puisis, kas redzams fotoattēlā uz mana kabineta sienas.

-    Jā, tas ir īstais. Manas mammas brālis.

-    Vai Ronija un šantala bija tuvas?

- Kā māsas, - viņa atbildēja.

-    Viņas bija nešķiramas, - piebilda Adēras kundze. - Viņām nebija nekā kopīga, tomēr viņas visu laiku bija kopā. Zaudējums ļoti smagi ietekmēja Roniju.

-     Vai inspektoram Heševejam bija kādas domas par to, kas būtu varējis notikt ar Šantalu? - es apvaicājos.

-     Viņam bija savi apsvērumi, - atbildēja Adēra kungs. - Neko no tā neizdevās pierādīt, bet apsvērumi viņam bija. Un lielākoties tie balstījās uz to, ko viņš atrada Šantalas istabā.

-    Kas tas bija?

-     Dīvaina mantiņa. Šķiltavas. Neviens no mums nespēja izdomāt, kā viņa pie tām tikusi, bet tās bija paslēptas vienā no viņas atvilktnēm.

-    Vai jums tās vēl aizvien ir?

-    Nē, viņš tās paņēma kā pierādījumu, bet es vēl aizvien tās atceros, - viņš noteica. - Zelta šķiltavas, krietni apbružātas, ar iniciāļiem V.R., kas bija iegravēti uz apvalka.

-     Vai jums ir kāds Šantalas attēls, ko es varētu paņemt līdzi?

-    Mēs izdrukājām tonnas meklēšanas nolūkā. Tuvplānus. Mums tie vēl aizvien kaut kur ir. - Adēra kungs, viegli ievaidēdamies, piecēlās no krēsla. - Pagaidiet mirklīti, un es jums vienu atnesīšu.

Un tā atradās man kabatā, šī fotogrāfija, kad mēs ar Moniku braucām prom no viņas bērnības mājās. Šķiltavas ar Vil- freda Randolfa iniciāļiem bija pierādījums par iespējamo saistību starp šantalas Adēras pazušanu un laupīšanu Randolfa galerijā. Un, ja saistība patiešām pastāvēja, tad mans klients, kurš neapšaubāmi bija iesaistīts vienā, visticamāk, zināja kaut ko par otro. Nākamreiz, kad viņu redzēšu, man vajadzēs sarīkot viņam trešās pakāpes pratināšanu. Tomēr bija vēl kas cits, kas nedeva man mieru.

-    Jauki, ka tu apciemoji manus vecākus, - noteica Monika. - Šķiet, ka viņiem ir patīkami par to parunat. Kad viņi runā par viņu un skatās vecos kinokadrus, gandrīz vai šķiet, ka viņa vēl aizvien ir kaut kur tepat.

-    Man patika tavi vecāki.

-    Un tu viņiem ari patiki, es to redzēju.

-    Tavs tēvs lūkojās uz mani dusmīgi.

-    Tikai sākumā. Vēlāk viņš atsila. Tu esi labākais iedomātais draugs, kāds man jebkad bijis.

-    Tev ir bijuši arī citi?

-    Parasti viņi bija geji.

-    Tas droši vien mazināja sarežģījumus.

-    Tā varētu domāt. Tomēr mani vecāki nerāda kinokad- rus kuram katram.

-    Tu esi droša par to? Man radās iespaids, ka viņi aicina iekšā misionārus un putekļsūcēju pārdevējus, lai parādītu video un pastāstītu stāstu.

-    Tā nav. Un mana māte atzinīgi piebilda, ka tu proti atšķirt labus Check Mix no sliktiem.

-    Tev beigās vajadzēs viņiem pateikt, ka mēs nesatiekamies '

-    Mēs nesatiekamies?

-    Nē, Monika. Tā nebija satikšanās.

-    Es aizvedu tevi uz mājām, tu satikies ar maniem vecākiem. ,

-    Tu joko, vai ne?

-    Jā, es jokoju. Ak, mana mamma kādu laiku apjautāsies par tevi, un pēc tam es jpateikšu, ka mēs esam izšķīrušies un ka viss ir cauri. Varbūt pēc tam es satikšos ar iedomātu ārstu. Viņiem allaž ir patikuši ārsti.

-    Kāpēc tu nesatiecies ar kādu īstenībā?

-     Iedomātas satikšanās ir daudz ērtākas. Tev vajadzētu izmēģināt, Viktor.

-    Kāpēc ne? Es esmu iedomājies visu citu. Pastāsti man par savu brāli, par Ričardu.

-     Kas tur ko stāstīt? Viņš ir mazliet skumjš un mazliet vientuļš, bet ļoti gudrs. Viņš ir mans vecākais brālis. Agrāk viņš man bija elks.

-    Ar ko viņš nodarbojas?

-     Viņš nestrādā. Viņš tikai spēlējas ar datoru vai skatās televīziju.

-    Draugu viņam nav?

-    Ir grūti atrast draugus, ja tu divdesmit piecus gadus neesi izgājis no mājām.

-    Kā, lūdzu?

-    Viņš neiet ārā no mājas. Viņš nespēj iziet pa ārdurvīm. Viņš ir ieslēgts, un viņš tāds ir bijis kopš manas dzimšanas. Viņam piemīt tā fobija.

-    Agorafobija?

-    Jā, tā pati. Kad es to izdzirdēju pirmoreiz, nodomāju, ka viņš baidās no svīteriem. Bet patiesībā tas nozīmē to, ka viņš nespēj apmeklēt sabiedriskas vietas.

Tad es iedomājos par mājas video, kas tika demonstrēts uz sienas. Ne par kadriem, kuros šantala pozēja vai spēlējās ar savu māsīcu Rpniju, ne par tiem, kuros bija redzama pārējā iemūžinātā ģimene, un arī ne par vecākiem savas dzīves sākumā, kad pasaule sastāvēja no vienām vienīgām cerībām. Nē, es domāju par puiku, kurš smējās un meta gaisā lapas, gaišmatains, rožainiem vaigiem un cerību pilns. Mājās pulsējošās skumjas kā parazīts bija ieperinājušās viņa sirdī, pārvēršot viņu kādā groteskā radījumā. Es biju izturējies pret viņu neiejūtīgi, un varbūt viņš pats bija uzprasījies, bet tas nebija pareizi, un es kaunējos par sevi. Viņš bija pelnījis labāku apiešanos no manis un labāku apiešanos no dzīves. Ļaunums, kas bija pārmācis Šantalu, bija skāris arī viņu, tas bija skāris viņus visus. Un saistība ar manu klientu bija pietiekams pamatojums, lai es nespētu to ignorēt.

-    Es noskaidrošu, kas notika ar tavu māsu, Monika, - es noteicu.

-    Tu uzņemsies šo lietu?

-     Nē, es to nevaru uzņemties kā lietu. Nebūs nekādu avansu, nekādu honorāru, nekādu izdevumu. Un tici man, man ir sāpīgi to teikt, pat vairāk, nekā tu spēj iztēloties. Bet man rodas konflikts ar citu lietu, kurā esmu iesaistīts, tāpēc es nevaru to uzņemties profesionāli. Bet tik un tā es to noskaidrošu.

-    Manis dēļ?

-    Ne gluži.

-    Tad kāpēc, Viktor?

-     Es nezinu. Tāpēc ka viņas vārds nez kādā veidā tika uztetovēts man uz krūtīm un es skatīšos uz to spogulī līdz mūža galam. Tāpēc ka tas, kas notika ar viņu, ir bijis kliedzoši netaisnīgi un nedod man mieru. Tava brāļa dēļ.

-    Mana brāļa? Nebiju domājusi, ka viņš tev patīk.

-    Tam nav nozīmes.

-    Es nesaprotu.

-    Varbūt es arī ne, un tomēr. Mans dzīvoklis ir izvandīts, mana firma stirkšķ pa šuvēm, es par daudz dzeru, flirtēju ar reportierēm, guļu ar māklerēm. Godīgi sakot, man dzīvē ir vajadzīgs kaut kas stiprs un tīrs, un mana vienīgā iespēja ir noskaidrot, kas notika ar Šantalu.

-     Tas ir tik… Viktor, tas ir tik… - Viņa pieliecās un noskūpstīja mani uz vaiga.

-    Mēs vēl aizvien nesatiekamies, - es noteicu.

-    Zinu. Es tikai esmu ļoti priecīga. Tas bija vēstījums, vai ne? Proti, tetovējums.

-    Varbūt bija arī.

-    No viņas.

-    No kāda. Vai drīkstu tev pajautāt? Tavā ģimenē nav neviena tetovēšanas meistara?

-    Nē.

-     Es vēl aizvien pūlos noskaidrot, kas man to ir uztetovējis.

-    Viņa. Tu dari visu, lai neatzītu patiesību, bet gan tev pielēks. Tad kad mēs sāksim?

-    Mēs?

-    Protams.

-    Nē.

-    Tu man neļausi tev palīdzēt?

-    Monika, - es noteicu, - es vislabāk strādāju viens.

-     Bet es gribu palīdzēt. Vai es nevaru palīdzēt? Lūdzu, Viktor. Man tas ir jādara.

-    Monika, tas ir pilnīgi… - un tad es aprāvos.

Mans pirmais impulss allaž ir būt vientuļajam vilkam. Viens no iemesliem, kura dēļ Beta varēja justies neapmierināta ar mūsu sadarbību firmā, bija mana nosliece pastumt viņu malā un darboties vienam. Un te nu bija Monika, kuras dzīvi tāpat kā visiem.citiem bija mainījusi un sabojājusi Šantalas pazušana, un viņa man jautāja, vai nevarētu man palīdzēt noskaidrot;' kas noticis ar viņas māsu. Es nezināju, kā viņas palīdzība varētu izpausties, bet varbūt biju egoists, varbūt viņa vairāk par visiem bija pelnījusi iespēju tikt iesaistītai meklējumos. Vai varbūt es mānīju pats sevi un vēl aizvien sajutu viņas pirkstu maigo pieskārienu savām krūtīm.

-    Labi, - es noteicu. - Tju varēsi palīdzēt.

-    Tiešām? Tu to saki nopietni?

-    Protams. Mēs sāksim pēc pāris dienām. Varbūt mums abiem vajadzēs apciemot senu tavu vecāku draugu.

-    Kāpēc mēs nevarētu sākt tūlīt pat? Ak, Viktor, tas ir tik brīnišķīgi. Es paņemšu klubā dažas brīvdienas, nopirkšu melnas ādas bikses un iztīrīšu savu pistoli.

-     Nekādas pistoles.

-    Bet, Viktor, man patīk mana pistole.

-    Nekādus suņus, nekādas pistoles, nekādus papēžus, kas ir pietiekami smaili, lai varētu caurdurt ādu. Tās nav pareizākās metodes, vismaz ne profesionāļu vidē.

-    Labi, labi, neburzi savu kaklasaiti. Kā būs ar melnajām ādas biksēm, vai vismaz tās derēs?

-    Kāpēc melnas ādas bikses?

-    Emma Pila no "Atriebējiem".

-    Protams, melnās ādas bikses derēs.

-    Bet kāpēc mēs nesākam uzreiz?

-    Tāpēc ka vispirms man kāds ir jāsatiek Ņūdžersijā, un tas man ir jāpaveic vienam.

36. nodala

Šoreiz es biju ģērbies tā, lai saplūstu ar pūli: teniskurpēs un džnisos, ar sarkanu beisbola cepurīti, spilgti dzeltenā havajiešu kreklā, kas neatpogāts bija pārvilkts pāri baltam sporta krekliņam. Es biju apsvēris iespēju uzvilkt īsbikses, bet manas ļcājas bija tik baltas, ka spīdēja, un tas īsti nesaderējās ar saules mīļotāju no Džersijas, tāpēc es izvēlējos džinsus. Kad nonācu līdz Savai vietiņai Septītajā ielā pie promenādes koka kāpnēm, saule rietēja, un debesis virs okeāna krāsojās spilgti oranžas. Es aši pārlaidu apkārtnei pētošu skatienu. Nebija ne Čārlij", ne algotu slepkavu, kas būtu varējuši man sekot, tikai parastais pūlis, kas sijājās apkārt un smējās sāļajā gaisā, flirtējot un nepievēršot uzmanību flirtēšanai, činkstot, pastaigājoties, pilinot mīksto saldējumu uz savām kurpēm. Es iedomājos, ka saldējums varētu palīdzēt man maskēties.

Es stāvēju rindā pie saldējuma kioska, kad sadzirdēju šņācienu, kas nāca no sporta krekliņiem blakus veikalā. Aiz krekliem saskatīju apaļa, plika paura augšdaļu, neglīti rūtainus šortus un virs zeķēm uzvilktas sandales.

-    Man, lūdzu, mazo vaniļas, - es pasūtīju glītajai krievietei aiz letes. - Un vienu lielo vaniļas ar rotājumiem.

Ar saldējumiem rokā es devos uz sporta krekliņu pārdotavu un pastiepu uz priekšu lielo un izrotāto. Aiz kreklu un jaku sablīvējuma pastiepās kāda roka.

-     Paldies, - noteica Čārlijs. - Man garšo mīkstais saldējums.

-    Kuram gan negaršo? Vai gribi runāt tepat?

-    Tiksimies ūdens malā pēc piecām minūtēm.

-    Šoreiz nenomet savu saldējumu uz kāpnēm.

Es gaidīju pludmalē, dziļi ieelpodams sāļo gaisu. Platais akmens mols atradās tieši man acu priekšā. Vakars bija vējains un skaidrs, jūra oranži vizmoja, viļņi bija nemierīgi. Es stāvēju smiltis, vietā, kur krasta līnija sāka iegrimt jūrā, un vēroju viļņus pieņemamies spēkā un sakuļamies putās, pirms pazust nebūtībā. Gatavā izrāde. Uz to vajadzētu pārdot biļetes. Visuma liktenis sešas sekundes garās ainiņās. Tiek izrādīta vakaros. Nogaršojiet teļa gaļu un neaizmirstiet atstāt dzeramnaudu oficiantei.

Pludmale bija,atklāta kreisajā pusē, bet no labās to norobežoja dambis. Sārtajā gaismā es saskatīju dažus siluetus, kas virzījās uz mola pusi vai staigāja pa smiltīm. Es uzmanīju viņus visus, lūkodamies, vai kāds no viņiem neizrādīs pārmērīgu interesi par mani. Kā parasti, neviens man nepievērsa nekādu uzmanību, un, kā jau allaž, mani tas apmierināja. Jo īpaši tāpēc, ka es tikos ar klientu, kuru meklēja bars gangsteru, algots slepkava no Alentaunas un FIB - visi reizē. Es pagriezos pret koka kāpnēm un pamanīju uz manu pusi nākam milzīgu bērnu ar pārmērīgi lielu galvu un līkām kājām.

-    Tu esi viens? - apjautājās Čārlijs Kalakoss.

-    Ar nožēlu jāatzīst, ka tāds nu ir mans stāvoklis šajā pasaulē.

-    Vai tev kāds sekoja?

-    Nē.

-    Kā tu zini?

-    Tāpēc ka es braucu lēni, ar vienu aci lūkodamies atpa- kaļskata spogulī. Tāpēc ka es divreiz apstājos šosejas malā, bet neviens cits neapstājās. Tāpēc ka es atstāju mašīnu Septiņpadsmitajā ielā un nogāju desmit kvartālus pa sānieliņām, bet neko nepamanīju. Tomēr es esmu tikai advokāts, Čārlij, nevis spiegs. Esmu apguvis uzstāšanos tiesu prāvās, nevis astes ķeršanu. Es daru, ko varu.

-    Tavs "daru, ko varu" var mani iegāzt. Kā klājas manai mātei?

-    Labi. Šķiet, ka viņa pat ir mazliet atdzīvojusies.

-    Tātad es dodos uz māju pusi?

-    Pirms sākam runāt par situāciju, man tev ir daži jaunumi. Atceries, tu man stāstīji par saviem draugiem, un viens no tiem bija Ralfs?

-    Kāpēc prasi?

-    Pirms dažām dienām viņam tika iešauts galvā.

-     Ralfijam Desām? Ak tu tētīt! Kā tas notika? Viņš tika pieķerts koph ar kāda cita sievu?

-    Izskatās, ka uzdarbojies profesionālis. Slepkava iekļuvis mājā, ieVainojis viņu kājā, apsējis to un uzdevis viņam dažus jautājumus, pirms iešaut viņam galvā.

-    Jautājumus par ko? ±

-    Jādomā, ka jautājumi bija par tevi, Čārlij. Uzreiz pēc tam, kad mūsu sarunas nonāca avīzēs, mani apmeklēja daži tavi vecie draugi no brāļu Variku bandas. Viens no viņiem teica, ka esot tevi vajājis pirms piecpadsmit gadiem. Viņu sauc Freds.

-    Tas resnais izdzimtenis vēl aizvien ir dzīvs?

-    Sveiks un vesels, - es atbildēju. - Un viņam palīdz kaut kāds punduris. Viņš man lika tevi brīdināt. Šķiet, ka vini uzsēdinājuši tev uz astes kādu algotu slepkavnieku no Alentaunas.

Piepeši Čārlija galva noraustījās un acis iepletās.

-    Vai tu pazīsti to puisi no Alentaunas?

-    Vienreiz es viņu redzēju, - Čārlijs lēni ierunājās. - Vecs vērsis ar plakanu būdu, aukstām acīm un milzīgām, dzīslainām rokām. Viņš ir bijušais kareivis, kas ticis pārāk labi apmācīts un sapratis, ka viņam patīk nogalināt.

-    Kurā karā? Vjetnamas?

-    Cik esmu dzirdējis, tad Korejas.

-    Tad jau viņam jābūt pāri par septiņdesmit gadiem.

-    Tu neesi redzējis tās acis, Viktor.

-     Viņš atstāja brīdinājuma zīmīti. Tajā bija rakstīts: "Kurš būs nākamais?"

Čārlijs, to izdzirdot, sarāvās. Es nopētīju pludmali, cik nu tur bija saskatāms. Nebija nekā neparasta, tā pati neieinteresēto cilvēku plūsma pa kāpnēm, smejošu bērnu grupiņa mola tālākajā galā.

-    Čārlij, vai tu vēl aizvien gribi iznākt no paslēptuves?

-    Es nezinu. Vai tu to pastāstīji manai mātei?

-     Par draudiem jā, es viņai pastāstīju. Par Ralfu man nekas nebija jāsaka, tas bija visu avīžu pirmajās lappusēs.

-    Ko viņa teica?

-     Viņa negribēja, lai es tev stāstītu. Viņa apgalvo, ka parūpēsies par tevi. >

-    Viņa tev parādīja savu pistoli?

-    Jā, parādīja gan.

-     Trakā veča. Viņa mēdza ar to nomērķēt uz mani, kad es neklausīju. Sabiedēja mani līdz nāvei.

-     Čārlij, man tev to nevajadzētu stāstīt, bet, ņemot vērā situāciju, man šķiet, ka man nav izvēles. Pilsētā kāds puisis piedāvā kaudzi naudas par to gleznu. Es nevaru noslēgt darījumu tavā vārdā, tev tas būtu jādara pašam, bet viņš apgalvo, ka samaksāšot tev pietiekami, lai tu varētu nozust uz ilgu laiku.

-Cik?

-     Pietiekami. Vismaz sešciparu skaitli, un tas nebūtu no mazākajiem. Un tev jāzina arī tas, ka viņš ar savu priekšlikumu vērsās vēl pie dažiem cilvēkiem, ieskaitot Ralfu, pirms viņš tika nogalināts, un tavu veco draugu Džoju Praidu. Šķiet, viņi abi uzskata, ka ir pelnījuši savu daļu.

-    Sešciparu skaitlis ne no mazākajiem, tu saki? Kā tu domā, vai vari dabūt vairāk?

-   Es zinu, ka varētu, bet man tevi jābrīdina, ka zagtu mantu pārdošana ir nelikumīga.

-    Tu pateici manai mātei?

-     Nē. Man bija bail, ka viņa varētu pavērst pistoli pret mani. - Es iebāzu roku kabatā un izvilku laukā aploksni. - Te ir viņa vizītkarte. Lai tu zinātu.

-    Vai tu man iesaki pārdot tam čalim un ņemt kājas pār pieder^?

-    Es domāju, ka varbūt Filadelfija šobrīd nav tev visdrošākā vieta.

-     Un kā4ad liecinieku aizsardzības programma? Es domāju, ka tu noslēgsi vienošanos.

-    Tas ir l^ļuvis-mazliet sarežģītāk. Man nākas grūti vienoties ar valdību. Federālā prokurore, par kuru es tev stāstīju, vēl aizvien jaucas pa>idu.

-    Kāda velna pēc?

-    Es cerēju, ka tu man to pateiksi.

-    Es neesmu nekāds proktologs, kas rakņājas pa citu iekšām.

-     Viņa grib, lai tu viņai izstāstītu visu par to, kā tu tiki pie gleznas. Nekādas imunitātes un liecinieku aizsardzības, ja tu nepiekritīsi. Šķiet, ka aiz viņas prasībām slēpjas kāds slēpts motīvs, un man šķiet, es zinu, kāds.

-    Kāds tad?

-    Vai kādreiz esi kaut ko dzirdējis par inspektoru, vārdā Heševejs?

-    Kāda tam izdzimtenim daļa gar to visu?

-    Prokurore ir viņa meita.

-    Ak tu tētīt!

-    No kurienes tu pazīsti Heševeju?

-     Viņš ošņājās apkārt pēc pirmās zādzības. Taujāja par kaut kādu meiteni, kura bija pazudusi ap to pašu laiku, kad mēs nospērām gleznu.

-    Meiteni, vārdā šantala Adēra?

-    Kas gan to vairs atceras?

-    Es, - es noteicu, un manā balsī laikam ieskanējās kāda neparastāka nots, jo Čārlijs pakāpās atpakaļ. Es ievilku elpu, lai nomierinātos, un vēlreiz uzmetu acis pludmalei. Bērni vēl aizvien smējās. Pāris smagsvara skrējēju ar beisbola cepurītēm galvā bija apskrējuši apkārt piestātnei. Pie okeāna bija sastājusies ģimene, un mazākais no viņiem svieda ūdenī smilšu saujas.

-    Es gribu tev parādīt attēlu, - es noteicu, izvelkot Šantalas Adēras fotogrāfiju no jakas kabatas. - Vai tu viņu pazīsti?

Viņš paraudzījās uz to un papurināja galvu.

-    Te ir pārāk tumšs. Es neredzu.

-    Pastāsti man par Heševeju. '

-    Es nezinu, - teica Čārlijs. - Bija pazudusi kāda meitene, un Heševejs bija iedomājies, ka tas ir saistīts ar laupīšanu. Viņš nez kādā veidā sasaistīja laupīšanu ar mums.

-    Vai tev ir kāda nojausma par to, kā?

-    Kas to lai zina? Tomēr viņš nevarēja piešūt mums nevienu apsūdzību, lai ari kā pūlētos. Redzi, mēs neko netērējām un neko nepļāpājām. Mūsu dzīves nemainījās ne par matu.

-    Nekādu ūdeļādas kažoku, nekādu kadiljaku? Kā jums tas izdevās?

-    Tas bija vieglāk, nekā tu domā, jo mēs tā arī netikām pie savas daļas.

-    Es nesaprotu.

-    Mēs tikām aplaupīti, - Čārlijs noteica.

Es paraudzījos uz Čārlija siluetu un tad paskatījos uz krasta līniju, lai apdomātu dzirdēto. Džojs bija ieminējies par naudas pazušanu, un tagad Čārlijs runāja par aplaupīšanu.

Ģimene nāca atpakaļ uz kāpņu pusi, skrējēji tuvojās. Divi vīrieši, viens no viņiem atgādināja bumbieri, otrs sīka auguma un platāks par kravas kasti. Dīvainas formas skriešanas mīļotājiem. Mēness gaisma apspīdēja viņu ķēdes, un manu prātu kā pļauka ķēra atskārsme. Freds un Luijs. Ar saceltām kapucēm.

-    Sūdu būšana, - es klusi noteicu. - Mums ir sekotāji.

-    Kas? - Čārlijs iesaucās, pagriežot galvu. - Ko?

-    Pagriezies un lērtSm ej uz kāpņu pusi, it kā nekas nebūtu noticis.

-    Ko?-

-    Dari tā, Čārlij. Nekavējoties.

Čārlija skatiens bija aizsniedzies līdz abiem skrējējiem. Viņš aukstasinīgi izdvesa smilkstu un tad pēc iespējas cienīgāk metās projām uz taciņu starp nožogojumiem, kas veda uz kāpnēm. Viņš skrēja, cik ātri spēdams, un tas nebūt nebija ātri, mētādams rokas ur^kājas kā multfilmu varonis, kas skrien pa gaisu un tā arī nekur nenonāk.

Es panācu Čārliju Kalakosu vienā mirklī, saķēru viņu aiz rokas un sāku vilkt uz kāpnēm. Abi skrējēji, skaļi saukdami, skrēja uz mūsu pusi, kaijas ķērca, Čārlijs vaimanāja.

-    Izbeidz mani vilkt. Tu norausi man roku.

-    Kā tu šurp nokļuvi?

-    Ar mašīnu.

-    Kur tā ir?

-    Tu norausi manu roku.

-    Kur ir tava mašīna?

-     Uz Septītās ielas.

Kad mēs sasniedzām kāpnes, es izstūmu viņu sev priekšā un aši pametu skatienu atpakaļ. Abas kapuces bija apmē-' ram trīsdesmit jardu attālumā un skrēja uz mūsu pusi, smiltīm šķīstot uz visām pusēm. Es metos augšā pa diviem koka pakāpieniem uzreiz, vilkdams Čārliju līdzi. Kad bijām tikuši līdz promenādei, mēs saplūdām ar pūli un tad apstājāmies, lai paskatītos apkārt.

-     Te, - es noteicu, saķerdams Čārliju aiz rokas un raudams viņu pa labi, tālāk no Septītās ielas. - Šajā virzienā.

-    Mana mašīna ir tur, - viņš teica.

-    Es zinu, bet tur pūlis būs vislielākais.

Es vilku viņu uz neliela izklaides parka ieejas pusi. Tur bija karuselis un amerikāņu kalniņi, un liels panorāmas rats, kas cēlās pāri promenādei. Pa ceļam es ieraudzīju tuklu puiku ar milzīgu karameļu popkorna tūtu.

-     Varbūt tu to ^nesaproti, - es sacīju puikam, izraudams tūtu no viņa tuklajām roķelēm un aizmēzdams to projām, cik augstu vien spēju, pāri pūlim un uz kāpņu pusi, - bet es izdaru pakalpojumu tev un taviem asinsvadiem.

Puika iegaudojās kā sirēna, popkorns izkaisījās pūlī.

Kaijas metās virsū lidojošajam popkornam kā alkatīga armija, bez skatīšanās knābājbt gājējus un cita citu savā mežonīgajā kārē pēc ikviena izkaisītā grauda. Abi kapucēs tērptie stāvi no pludmales, kas steidzās pa kāpnēm uz mūsu pusi, atkāpās, sastopoties ar mežonīgo lidojošo mākoni.

Mēs ar Čārliju metāmies iekšā Džilianas atrakciju parkā.

37. nodala

Svilpju skaņas, popkorna smarža, pūlis, kas lēnām kustējās šaurajā spraugā starp divām bērnu atrakcijām. Mēs mēģinājām atbrīvot ceļu, taču pūlis mūs satvēra un nevērīgi nesa līdzi lipīgajai masai. Bērni šņauca degunus, vectēvi berzēja muguras. Mums kreisajā pusē risinājās gaisa balonu sacensības, labajā - mini NASCAR brauciens.

-    Viņi mums te sekos, - Čārlijs sacīja.

-    Nebūs tik viegli atrast mūs šajā pūlī.

-    Uz kurieni? - Čārlijs prasīja.

-   Tur, - es atteicu, norādot uz slīpu celiņu, kas veda parka dziļumā.

Mēs virzījāmies uz priekšu, spraukdamies un izlocīdamies starp ģimeņu pulciņiem, vecvecākiem un mazbērniem, pusaudžiem, kuri izskatījās pietvīkuši un garlaikoti tajā pašā laikā. Mēs pat nepalūkojāmies atpakaļ, pirms nebijām sasnieguši žogu pie ieejas Kenjonriveras ūdens atrakcijās. Mēs izmantojām brīdi, lai rfopētītu pūli.

-    Tu viņus redzi?'- Čārlijs jautāja.

-    Vēl ne.

-    Varbūt viņi aizgāja uz otru pusi.

-    Noteikti, - es atbildēju, - un varbūt smēķēšana ir labs vingrinājums plaušām. - Es, uz mirkli pārtraucu kacināšanos un apdomājos. - Ķā tev šķiet, kā viņi mūs atrada?

-    Man viņi nesekoja, - viņš noteica, un tur nu viņam bija taisnība. Un, tā kā tā bija d^vu vīru tikšanās, atlika tikai viens, kam uzņemties vainu.

-    Es viņus nepamanīju, - es teicu.

-    Kā tu domā, cik ilgi viņi tev sekoja?

-   Nezinu, - es atbildēju, un tad iedomājos par Ralfu Sjullu un sajutu neizsakāmas bailes.

Viņi bija man sekojuši no paša sākuma, tie suņabērni, gaidot, lai es viņus aizvedu līdz mērķim. Un, būdams stulbs naktspods, es tieši tā arī biju izdarījis. Kad Ralfs un Džojs atrada mani, viņi atrada tos, un, saliekot to visu kopā, Freds acīmredzot bija uzņēmis fotogrāfiju un nosūtījis to uz Alen- taunu, lai slepkava skaidri zinātu, kam tieši uzdot savus sasodītos jautājumus un kur atstāt savu asiņaino ziņu. Suņabērns. Tātad vispirms es biju aizvedis viņus pie Ralfa un tagad atvedis pie Čārlija.

-    Mums jātiek prom no šejienes, - es noteicu.

-    Bez jokiem.

Kādu bridi es nolūkojos uz Čārliju - maza auguma un smagnēju vīriņu, kurš piepūlē svīda un kuru vēl aizvien vajāja viņa māte, kas bija tikpat draudīga kā koalas lācis. Čārlijs tik ļoti neatgādināja gangsteri, ka man radās jautājums.

-    Džcjs Praids man izstāstīja par to reizi bārā, kad Tedijs Prāvics nāca klajā ar ideju par Randolfa galerijas aplaupīšanu.

-    jā, es to atceros. Tedijs solīja, ka tas pataisīšot mūs par īstiem vīriem un mainīšot mūsu dzīvi uz visiem laikiem.

-    Vai tā notika?

-    Skaidrs, - Čārlijs atbildēja. - Paskaties uz mani tagad.

-    Te būs mans/jautājums. Tedijam acīmredzami bija plāns par uzbrukumu Randolfa galerijai, pirms viņš ienāca tajā bārā. Tad kāpēc viņam bijāt vajadzīgi jūs?

-     Darbaspēkam.

-     Viņš būtu varējis nolīgt profesionālus gangsterus, ja būtu vēlējies.

-    Viņš negribēja gangsterus, viņš gribēja puišus, kuriem var uzticēties. Turklāt tā nemaz nebija, ka mums četriem nebūtu nekādu iemaņu.

-    Iemaņas? Piemēram, kādas?

-    Nu, Džojs Praids bija ģēnijs ar motoriem un elektrību. Viņš spēja atslēgt visas signalizācijas sistēmas tajā iestādījumā un parūpēties par elektrību un telefoniem arī. Un Ralfijs Desa, kurš bija liels un spēcīgs, prata apieties ar metāliem. Varēja visu saliekt un savienot vai izkausēt.

-    Piemēram, zelta ķēdītes un statujas?

-    Kā tad.

-    Un Hjūgo?

-     Hjūgo piemita savs talants. Viņš mēdza sēdēt pēdējā solā un atdarināt visus skolotājus, liekot mums locīties aiz smiekliem. Viņš atdarināja manu māti labāk par viņu pašu. "Čārlz, tu man šobrīd esi vajadzīgs. Nāc šurp bez kavēšanās." Viņš varēja kļūt par jebko, ja vien vēlējās.

-    Un ko tad tu, Čārlij?

-    Nu, es tolaik strādāju kopā ar savu tēvu.

-    Un ar ko viņš nodarbojās?

-    Tētis bija atslēdznieks, - Čārlijs noteica. - Nebija tādas slēdzenes, ko viņš nevarētu atslēgt sekundes laikā. Un viņš man iemācīja visu, ko pats prata.

-    Slēdzenes, ko?

-    Un seifi. Vēlāk, kad biju pie Varikiem, seifi kļuva par manu specialitāti. '

-    Dreši vien tas bija ļoti ērti Ņūportā. Ļauj man tev vēlreiz parādīt tās mazās meitenītes fotogrāfiju. Te gaisma ir spožāka.

-     Es negribu skatīties uz fotogrāfiju.

-    Skaidrs, ka gribi. - Es izņēmu no kabatas Šantalas Adēras attēlu un parādīju to viņam vēlreiz. - Tu viņu pazīsti?

Viņš pameta uz to skatienu un atrāvās. Tā bija gandrīz nemanāma kustība, tikpat strauja kā ieelpa, un tomēr.

-    Nekad agrāk neesmu viņu redzējis, - viņš noteica.

-    Tu man melo.

-    Tu man neuzticies?

-    Man tevi ir jāpārstāv, Čārlij, bet es tev neuzticos. A, sasodīts.

-    Kas ir?

-    Viņi ir tur, vismaz viens no viņiem.

Pašā maliņā, ar baltu beisbola cepuri galvā un vecmodīgā Celties krekliņā, ķēdēm mirguļojot, stāvēja Freds, vecākais, bumbierveidīgais gangsteris, kurš mani bija iekaustījis netālu no mana kantora. Viņš bija pielicis pie auss telefonu. Freds pagājās uz priekšu, pablenza pūlī, paraugoties mūsu virzienā, bet mūs nepamanot.

-    Ko lai mēs iesākam?

-    Iesim uz rezerves izeju, - es noteicu. - Tikai lēnām. Redzi to sīko džeku?

-    Kādu sīko džeku?

-    Viņš būs tādā pašā apģērbā, tikai citā jakā. Viņš ir mazāks par tevi un platāks par buiku. Domāju, ka arī viņš runā pa telefonu.

-    Tu ninā par to tipinu? - Čārlijs apvaicājās.

-Jā.

Luijs stāvēja tieši pie izejas. Arī viņš runāja pa telefonu un stāvēja uz pirkstgaliem, cenšoties skatīties citiem pāri pleciem. Neizskatījās, ka viņš būtu mūs pamanījis.

-   Tur, - es noteicu, vilkdams Čārliju prom no Luija uz šauro slīpni, kas veda augšā un tad pa labi. Kāpjot augšā, es pametu skatienū atpakaļ uz ieejas pusi. Freds blenza tieši mums virsū, kaut ko runādams klausulē.

Nupat mums apkārt bija saradušies bērni, pārīši, vecvecāki, kas lēnām kustējās uz priekšu, mātes, kas klaigāja uz bērniem. Mēs virzījāmies uz priekšu, cik jaudas, līdz bijām sasnieguši augšējo līmeni, un tad metāmies prom no slīpnes, cik ātri vien spēdami, garām džungļu stūrītim un greizajiem spoguļiem, garām amerikāņu kalniņiem un safari imitācijai. Otrā galā bija kāpnes, kas veda pa taisno atpakaļ uz zemāko līmeni, kur gaidīja Luijs.

Es satriekts apmetos apkārt. Visas atrakcijas bija domātas tikko staigāt sākušiem mazuļiem, mums nebija, kur paslēpties. Es jau redzēju Freda galvu, kas parādījās virs slīpnes. Luijs nāca uz mūsu pusi pretējā virzienā. Mums nebija, kur sprukt. Ja nu vienīgi…

-    Mums vajag trīs biļetes, - es ierunājos.

-    Es nekur neeju pa zaķi, - Čārlijs atbildēja.

Es pieskrēju pie kāda tēva ar biezu biļešu žūksni. Viņš vēroja savus sīkos griežamies karuselī. Es paķēru savu maku un izvilku laukā desmitnieku.

-    Desmit dolāri par trim biļetēm, - es noteicu.

Viņš palūkojās uz mani, tad uz desmit dolāru banknoti un atkal uz mani.

-    Tās maksā tikai septiņdesmit piecus centus gabalā.

-    Man vienalga.

-    Tieši lejā ir biļešu kase.

-    Man vienalga. Desmit dolāri par trim biļetēm. Bez kavēšanās.

-    Es varu jums izdot atlikumu.

-    Nevajag atlikumu, nevajag neko. Lūdzu.

Viņš dīvaini uz m^ni palūkojās un izvilka trīs biļetes no sava žūkšņa.

-    Ņemiet tās, - viņš noteica.

Es negrasījos strīdēties. Es paķēru biļetes, paķēru Čārliju un devos atpakaļ uz zāles vidu, kur atradās greizo spoguļu atrakcija, dīvains izliektu spoguļu labirints. Es iedevu biļetes uzraudzei„un iestūmu Čārliju iekšā.

-    Ej līdz galam, 'atdalies no pūļa un gaidi, - es viņu izrīkoju.

-     Bet… *

-    Ej un izstiep rokas priekšā.

Čārlijs pagrozīja galvu, pamanīja ko tādu, kas viņu izbiedēja, un metās iekšā. Viņš ieskrēja vienā spogulī, pagriezās un ieskrēja otrā, un tad, izstiepis rokas uz priekšu, devās cauri labirintam uz izeju.

Es metos uz platformas pusi, līdz Freds mani pamanīja. Es laidu darbā elkoņus un metos pretējā virzienā, garām greizajiem spoguļiem, pat nepaskatoties uz to pusi, uz rezerves kāpnēm un tad lejā, taisni rokās Luijam, kurš saķēra mani aiz jostas un pievilka tuvāk.

-    Sveiks, puikiņ, - viņš noteica.

Es tagad neiegrimšu sīkā mūsu tikšanās aprakstā pēc tam, kad abi gangsteri bija izvilkuši mani ārā no atrakciju parka. Freds uzdeva jautājumus. Es atbildēju ar nesakarīgiem komentāriem. Luijs ar dūrēm bungoja pa manu vēderu. Es nokritu ceļos un rīstījos. Tas viss bija diezgan nepatīkami. Un varēja būt vēl ļaunāk, ja policists nebūtu parādījies ap stūri tieši tajā mirklī, kad es otro reizi centos pietrausties kājās. Policists bija jauns, un viņa cepure bija uzmaukta dziļi pār acīm.

-    Re, skatieties, - es noteicu, izsliedamies mazliet taisnāks. - Jauks policists. Kāpēc jūs, puiši, nevarētu palūgt, lai viņš jums palīdz atrast Čārliju?

-    Nemaz nemēģini, - noteica Freds.

Luijs saķēra mani aiz krekla apkaklītes un novilka līdz savam līmenim. /

-    Nemaz nemēģini, puikiņ.

-    Vai pasaukt jauko policistu šurp?

Freds pameta skatienu atpakaļ, beidzot nāca pie apjēgas un tad uzplikšķināja Luijam pa plecu. Luijs pagriezās un iepleta acis. Nenolaizdams skatienu no policista, viņš atlaida manu apkaklīti un sāka to nogludināt ar vienu roku.

Kad policists pienāca tuvāk un parriāja mums, Freds ierunājās māksloti draudzīgā balsī.

-     Bija jauki aprunāties ar tevi, Viktor. Kā būtu ar tavu draugu Čārliju? Mēs gribētu redzēt ari viņu.

Es iedomājos par to, ka varētu saķert garāmejošo policistu aiz rokas, bet, ja es to darītu, man vajadzētu viņam visu izstāstīt, un tas nozīmēja, ka būs jāstāsta arī par Čārliju, kas Čārlijam varētu sagādāt tikpat daudz nepatikšanu kā šiem aunapierēm. Tāpēc es ļāvu viņam paiet garām, aprobežojoties ar galvas mājienu, un tad ierunājos:

-     Patiešām, puiši, tā bija jauka saruna, bet nu man ir jāiet.

To teikdams, es paraudzījos uz milzīgo panorāmas ratu, kas lēnām griezās atrakciju parka centrā.

Freds notvēra manu skatienu un ari palūkojās uz ratu.

-    Mēs vēl neesam beiguši ar tevi, - viņš noteica, vēlreiz uzmezdams skatienu policista mugurai, pirms doties panorāmas rata virzienā, pamājot Luijam, lai tas sekotu. Freds paspēra dažus soļus uz priekšu un tad apstājās, panācās atpakaļ un pieliecās, lai iečukstētu man ausi.

-    Ja mēs viņu neatradīsim, nodod Čārlijam mūsu padomu. Pasaki savam draudziņam, lai viņš ņem skanošo un laižas, citādi jūs abi kļūsiet par līķiem, saprati?

-    Kī\ tas ir - ņemt skanošo?

-     TuMzirdēji, ko es teicu, - viņš noskaldīja. - Atceries,

ka mūsu draugam no Alentaunas ir arī tava fotogrāfija. - Un

tad viņš bija prom kopā ar Luiju, lai pavizinātos ar panorāmas ratu.

Es kādu brīdi pagaidīju/līdz viņi vairs nebija redzami, un tad steidzps atpakaļ uz parku, pa labi un augšā pa kāpnēm līdz atrakcijām. Es gaidīju, ka ieraudzīšu bērna siluetu bailēs drebam aiz greizo spoguļu būdas, taču tur bija vien pāris sīkie un tēvs, kurš mierināja meitu, kas bija sasitusi galvu.

Ar skatienu meklēju Čārliju - nekā. Es devos tālāk. Tur bija zems žogs, kas norobežoja visu augšstāva līmeni un dažus pun- durkociņus apakšstāvā. Viens no kociņiem bija dīvaini saliekts un tā galotne bija nolauzta. Es kādu brīdi tajā nolūkojos un tad pievērsu skatienu ielai dienvidu virzienā. Tālumā saskatīju četrstūrainu siluetu rūtainos šortos, kas skrēja, ne īpaši ātri, tomēr skrēja, skrēja projām, lai glābtu savu dzīvību.

Viņš bēga jau piecpadsmit gadus. Man bija pienācis laiks aizvest viņu mājās. Tomēr vispirms man vajadzēja uzzināt, tieši no kā viņš bēg, un tad man vajadzēja izprast, kāpēc tik atšķirīgi cilvēki kā labi situētais Randolfa galerijas advokāts un divi apdauzīti bandīti bija apņēmības pilni panākt, lai man tas neizdotos.

38. nodala

-    Piedodiet, Karla kungs, bet jūs neesat sarakstā.

-    Kā tā - manis nav sarakstā? - es iejautājos mākslota sašutuma pilnā balsi. Mākslots tas bija tāpēc, ka visu savu mūžu es nebiju iekļauts sarakstā. - Skaidrs, ka es esmu sarakstā.

-    Nē, es divreiz skatījos, un jūs tur neesat, - atbildēja raženais, plikpaurainais apsargs pie reģistrācijas letes. - Mūsu noteikumi ir tādi, ka mēs neielaižam apmeklētājus, kuri nav iekļauti sarakstā. ,

Un mans noteikums ir tāds, es nodomāju, ka es uzšķau- du uz noteikumiem.

-    Bet viņš ir mans tēvocis Maksis. Skaidrs, ka viņš grib mani redzēt. Mana māsa ir pilsētā tikai dažas dienas, un viņa vienmēr bijusi viņa iemīļotā māsasmeita.

Apsargs pagriezās, lai pablenžtu uz Moniku, kura stāvēja man aiz muguras, turēdama rokā degvielas uzpildes stacijā iegādātu puķu pušķi. Viņa skatiens aizmiglojās, ieraugot viņas vaļīgo balto blūzi un apspīlētās melnās ādas bikses.

-    Neesmu redzējusi savu tēvoci Maksi jau gadiem ilgi, - Monika ierunājās augstā mazas meitenītes balstiņā. - Es pat šaubos, vai viņš mani vairs pazīs.

-    Esmu pārliecināts, ka viņa to uzmundrinās, vai jums tā nešķiet? - es apjautājos.

Monika ierunājās, un apsarga plakstiņš nodrebēja.

-     Lūdzu, - viņa noteica tikai ar lūpām, neizdvešot ne skaņu.

-     Nu, tā kā viņa lietā nav minēti nekādi īpaši ierobežojumi, - apsargs noteica, - un tā kā jūs visi esat radi…

-    No mātes puses, otrajā pakāpē, - es paskaidroju.

-    Nedomāju, ka tas varētu kādam kaitēt.

-    Ak, paldies jums, - noteica Monika. - Kā jūs sauc?

-    Pīts.

-    Paldies, Pīt, - viņa atkārtoja.

-   Nu jā. Labi. Uzrādiet man kādu personu apliecinošu dokumentu, pierakstieties, un es pats jūs pie viņa aizvedīšu.

šeldona Himmelfarba veco ļaužu nams bija jauka, maza dziednīca ziemeļu priekšpilsētā, netālu no manas vecās skolas, tāpēc es pazinu šo apkārtni. Tur bija neliels mauriņš, liela stāvvieta un milzums platu, labi trenētu smaidu, kas gāja rokrokā ar ierasto slimnīcas smaku, ar kuru bija piesūkusies ventilāčjjas sistēma. Patiesībā m^s nekad agrāk nebijām tikušies ar tēvoci Maksi, kurš nemaz nebija mūsu tēvocis, bet es biju dzirdējis, ka tēvoča Makša apmeklētāji neesot strikti ierobežoti, kā viņš vairs neatceroties tik daudz kā agrāk un ka viņam noteikti būs pa prātam mūsu apmeklējums.

Pīts nostājās durvīs, vērodams, kā es ienāku telpā un plati izplešu rokas.

-    Tēvoci Maksi, - es iegaucos skaļā balsī, pievienojot tai krietnu devu aizrautības. Neskūtais vecais vīrs gultā, man ienākot, pieslējās sēdus, un viņa garenajā, iekritušajā sejā parādījās pārsteigta sejas izteiksme. - Tas esmu es, Viktors.

-    Viktors?

-    Es esmu tavas otrās pakāpes māsīcas Sandras dēls. Tu taču atceries Sandru, vai ne?

-    Sandru? - viņš noteica skumjā balsī, kas liecināja, ka viņš par nožēlošanu ir aizmirsis jo daudzus cilvēkus.

-      Skaidrs, ka tu atceries Sandru. Kupli gurni, mazas plaukstas, un viņa gatavoja lieliskus pupiņu salātus.

-    Pupiņu salātus?

-   Ak, mamma gatavoja vislabākos pupiņu salātus. Tās bija sviesta pupiņas. Viņa vienmēr ņēma svaigas un vārīja sālsūdenī. Tur slēpās visa atšķirība. Un tad vēl ari labs vīnogu etiķis un baziliks no mūsu dārza. Vai tev negaršoja kārtīgi pupiņu salāti?

-    Nedomāju, ka es būtu pazinis kādu Sandru, - Maksis noteica.

-    Un, tēvoci Maksi, tu droši vien atceries manu jaunāko māsu Moniku. Jūs allaž bijāt tik tuvi. Viņa arī ir atbraukusi. - Es pastūmu Moniku, tā ka viņa gandrīz pakrita un atguva līdzsvaru tikai pie Makša gultas. - Sasveicinies, Monika.

-   Labdien, tēvoci Maksi, - viņa nodūdoja, noliekusies pāri vecajam vīram, turot rokās puķes. - Tās ir tev.

Makša zods uz brīdi nodrebēja, ieraugot viņu.

-    Ak jā, - viņš beidzot noteica. - Tā Sandra. Kā viņai iet?

-    Viņa ir minēsi, - es atbildēju.

-    Gadās, - Klaksis rezignēti paraustīja plecus. Tad viņš uzplāja pa gultu.,- Monika, pastāsti, kā tev klājas?

-    Labi, tēvoci Maksi, - viņa noteica, apsēzdamās viņam līdzās. Šajā brīdī viņa pamāja Pītam, kurš viņai uzsmaidīja, pirms atgriezties vestibilā, lai turpinātu pildīt savus pienākumus.

-    Kur tu tagad dzīvo, Monika? - tēvocis Maksis apjautā-

jās.

-    Sanfrancisko.

-    Un vai tev ir draugs?

-    Jā. Viņš ir grāmatvedis.

-    Tas ir labi, - teica tēvocis Maksis, kļūdams dzīvīgāks ar katru mirkli un pieliekdamies uz Monikas pusi. - Zini, es ari agrāk biju grāmatvedis.

-   Tiešām? - Monika ievaicājās. - Skaitļi man šķiet ļoti valdzinoši.

-    Vai neiebildīsi, ja es uzgriezīšu mūziku? - es apvaicājos, norādīdams uz nelielo radio ar modinātāju, kas bija uzlikts uz naktsskapīša līdzās Makša gultai.

-    Neliecies traucēties, - sacīja Maksis.

No skaļruņa atskanēja drūma bigbenda balāde. Es sameklēju staciju, kas pārraidīja vecmodīgu rokenrolu, pagriezu. skaņas pastiprinātāju un sāku tēlot ģitāras spēli.

-    Vai tas ir Bobs Sīgers? - es iejautājos.

-    Kas? - Maksis prasīja.

-    Nē, bet minējums bija labs.

Monika iesmējās. Maksis jautājoši savilka uzacis un atvēra skapīša atvilktni, izņēma ārā pinti ruma un dažas plastmasas glāzītes, kas' bija iebīdītas cita citā.

-    Jūs nevienam neteiksiet? - Maksis noprasīja.

-    Uz veselību, - Monika atbildēja.

Un tā nu mēs lieliski izciemojāmies pie tēvoča Makša, ar mūziku nn rumu, pļāpādami par mūsu iedomāto māti, mūsu iedomāto ģimeni, par Monikas iedomāto dzīvi un iedomāto draugu Sanfrancisko. Nebija grūti saprast, ka Monika ir daudz laimīgāka savā iedomātajā dzīvē nekā īstajā. Un man jāteic, spriežot pēc tā, kā viņš smējās un glāstīja Monikas roku, kā viņa acis samiedzās, iedzerot rumu, Maksis arī šķita gluži apmierināts ar saviem iedomātajiem radiniekiem.

Palāta, ko tēvocis Maksis dalīja ar istabas biedru, bija maza, tajā tikko pietika vietas divām gultām, durvīm uz vannas istabu, pāris galdiņiem un krēsliem, .pāris televizoriem, kas bija uzmontēti pie sienas, un aizkaram, kas pārdalīja telpu divās daļās. Mēs nedzirdējām ne pīkstienu otrā pusē, tikai klusu murmināšanu, kas nāca no televīzijā demonstrēta garlaicīga sarunu šova, kas saplūda ar mūziku. Un tomēr, izmantojot brīdi, kamēr Maksis stāsta Monikai vienu no saviem interesantākajiem grāmatvedības stāstiem, es ieslīdēju otrpus aizkaram un apciemoju vīru, kas atradās viņā pusē.

Varēja manīt, ka reiz viņš izskatījies biedējošs - ar lielu žokli, lielām plaukstām, viņa pēdas rēgojās ārā no segas un nokarājās pāri gultas galam, tomēr vecums bija licis sevi manīt. Tagad viņš gulēja sašļucis, viņa žoklis trīcēja, ūdeņainās acis bija atvērtas, bet skatiens - klīstošs. Viņš lēnām pagrieza galvu uz manu pusi, kad es tuvojos gultai, piefiksēja manu klātbūtni un atkal novērsās. Es paņēmu krēslu, piebīdīju to viņam tuvāk, apsēdos un atbalstījos pret viņa gultas malu.

-     Inspektor Heševej, - es ierunājos. - Mani sauc Viktors Karls. Es esmu advokāts, un man jums jāuzdod daži jautājumi.

Kad es iznācu aizslietnim otrā pusē, mani gaidīja nepatīkams pārsteigums. Dženna Heševeja un apsargs Pīts stāvēja palātas durvīs, nikni raudzīdamies manī. Un Pīts bija uzlicis roku uz ieroča. /

-    Sveika, Dženna, - es noteicu, cik vien mierīgi spēdams. - Priecājos jūs replzēt.

-    Pie joda, ko tu te dari, tu suņabērns? - viņa sacīja.

-    Tikai apciemoju slimnieku.

-    Es iemetīšu tevi aiz restēm par to.

-    Par to, ka apciemoju savu fēvoci Maksi?

-     Par ielaušanos svešā teritorijā, par uzdošanos par citu personu, par uzmākšanos. - Viņa kādu brīdi nikni noraudzījās manī un tad, nenovēršot no manis skatienu, noteica:

-    Vai varat nogriezt klusāk muziķu, Meijersona kungs?

Maksis izslēdza radio un bez īpašas mānīšanās iebāza ruma pudeli atpakaļ atvilktnē un to aizvēra.

-    Es atvainojos par to, ka šie cilvēki jūs iztraucēja, - noteica Dženna.

-    Tie nav nekādi svešie cilvēki, un viņi mani netraucēja, - noteica Maksis, glāstīdams Monikas delmu. - Viņi tikai iegriezās apciemot savu veco tēvoci Maksi. Viņi ir manas māsīcas Sandras bērni.

-   Jūsu māsīcas?

-    Otrās pakāpes māsīcas, - es izlaboju.

-    Ko tas īsti nozīmē? - Dženna noprasīja.

-    Es nezinu, - es atbildēju, - taču izklausās pēc patiesības.

Dženna grūti nopūtās.

-    Jums nav māsīcas Sandras, Meijersona kungs.

-    Skaidrs, ka ir, - atbildēja Maksis. - Vai vismaz bija. Viņa nomira. Un tas ir )oti skumji, tāpēc ka viņa gatavoja burvīgus pupiņu salātus.

-    Te man tevi jāpalabo, Maksi, - es iejaucos. - Mamma gatavoja izcilus pupiņu salātus. Un kuram gan negaršo pupiņu salāti?

-    Ēstgribu, lai tu iznāktu ārā, Viktor, - noteica Dženna Heševejh,.

-    Mēs vēl neesam beiguši ciemoties.

-    Nekavējoties, - viņa noskaldīja, un viņas acīs pavīdēja kaut kas reizЈ nikns un bažīgs, kas atturēja mani no turpmākas izvairīšanās.

-     Piedod, tēvoci Maksi, - es noteicu, - bet izskatās, ka mums ir jāiet.

-    Bija tik jauki tevi atkahsatikt, - nodūdoja Monika.

-    Jūs atnāksiet vēlreiz? - iejautājās Maksis.

-    Kad būšu pilsētā, - atbildēja Monika.

-    Nu tad lai tev veicas Sanfrancisko un ar tavu draugu. Pasveicini viņu no manis - no vēl viena ciparotāja.

-    Labi, - viņa atbildēja pieceļoties.

-    Un nākamreiz, kad tu atnāksi, - noteica Maksis, - atnes kādu drusku no tiem pupiņu salātiem.

Kad mēs bijām izgājuši gaitenī, Dženna nolūkojās uz mums, sažņaudzot un atbrīvojot dūres.

-    Mēs tūlīt iesim uz kantori un izsauksim policiju.

-    Vai jūs esat pārliecināta, ka tas ir obligāti? - es apjautājos.

-    Jā, esmu gan. Es panākšu, ka tu par to samaksā. - Viņa pievērsās Monikai. - Un kas tu tāda būtu?

-      Kur gan palikusi mana pieklājība? - es apjautājos. - Ļaujiet man jūs iepazīstināt. Monika, tā ir Dženna Heše- vēja. Viņas tēvs, bijušais inspektors Heševejs, ir tēvoča Makša istabas biedrs. Un, Dženna Heševeja, ludzu, iepazīsties ar Moniku Adēru.

Dženna kādu brīdi blenza Monikā ar baiļu un neticības sajaukumu, pirms pārsteidza mūs, apskaujot Moniku kā sen neredzētu māsu un izplūstot asarās.

39. nodala

-    Tā jau ir gandrīz gadu, - sacīja Dženna Hevešeja, kad mēs bijām sastājušies nomāktā pulciņā spilgtajā saulē Šeldo- na Himmelfarba Veco ļaužu nama autostāvvietā. Viņa rotaļājās ar mašīnas atslēgām, viņas galva bija noliekta, un, runājot par savu tēvu, viņa izskatījās jaunāka.

-    Kā ir bijis? - Monika jejautājās.

-    Tēvs vairs nevienu nepazīst. Ne manu māti, ne savus vecos draugus. Es esmu tikai sievietē, kura ik. pārdienas atnāk apsveicināties. Itin kā visi cilvēki no viņa dzīves būtu izsvītroti, izņemot vienu.

-    Tavu māsu, - es sacīju Monikai.

Monika pamāja, neizrādot nekādu pārsteigumu, itin kā apsēstība ar viņas māsu Šantalu būtu tikai dabiska, un, redzot, kādā sabiedrībā viņa atradās, iespējams, viņai bija sava daļa taisnības.

-     Katram izmeklētājam ir kāds neatklāts gadījums, kas viņu vajā, - Dženna turpināja. - Manam tēvam tā bija tavas māsas pazušana. Viņš nespēja samierināties ar domu, ka tik maza un dzīvespriecīga meitene varētu vienkārši izgaist. Viņš tā arī nenodeva lietu arhīvā, kamēr vien strādāja policijas pārvaldē, un, aiziedams pensijā, viņš paņēma lietu līdzi, lai turpinātu ar to strādāt. Tam vajadzēja kļūt par viņa vaļasprieku. Taču kādā brīdī tas pārvērtās par apsēstību. Katru dienu un katru nakti viņš blenza uz dokumentu mapi, uz attēliem, avīžu izgriezumiem, dīvainajām šķiltavām, kuras bija atradis tavas māsas atvilktnē. Likās, ka pārējā pasaule būtu zaudējusi jebkādu nozīmi un vienīgais palikušais bija tas, kas vairs neeksistēja - šantala.

Es to saskatīju uzreiz sava īsā apmeklējuma laikā aiz aizslietņa. Tas bija pirmais nepatīkamais pārsteigums, kuru es pieminēju iepriekš. Es biju atnācis pie inspektora Heševeja ar vairākiem jautājurfiiem, taču viņš bija vienīgais, kas tos uzdeva\ V(JĪ jūs esat viņu redzējis? Vai jūs zināt, kas ar viņu notika? Viņa bija tepat, un tad viņa ņēma un pazuda. Viņa skatiens klīda apkārt un zods trīcēja. Šantala. Kur ir Šantala?

-    Es neziiļu, - es noteicu.

-    Man jātiek ārā no šejienes. Man viņa jāatrod. Vai jūs man palīdzēsiet? ,

-    Nedomāju, ka'es to spēšu, inspektor.

-    Jums tas ir jādara, jādara. Man viņa jāatrod.

-    Mums visiem viņa ir jatatrod, - es biju piebildis.

-    Pēc kāda laika mana māte vairs nespēja to izturēt, - sacīja Dženna Heševeja, stāvēdama autostāvvietā. - Viņa paķēra mapi, visu, kas tajā bija par Šantalu, un sadedzināja to. Viņa cerēja, ka tas attīrīs viņa prātu no pazudušās meitenes. Tomēr tā nenotika, tas tikai lika viņam ierauties dziļāk sevī. Mēs gribējām ticēt, ka viņš tīšām ir izslēdzis mūs no savas dzīves. Nez kāpēc ar to mums bija vieglāk samierināties nekā ar patiesību, ka viņa apmātība ar Šantalu ir zīme, ka ar viņa smadzenēm kaut kas nav kārtībā. Un tad jau bija par vēlu, lai kaut ko iesāktu.

-    Bet jūs vēl aizvien pūlaties, vai ne? - es jautāju.

Tajā brīdī viņā kaut kas mainījās. Viņas mugura izslējās, acīs pazibēja dusmas, un viņa vairs nebija Dženna Heševeja - skumstošā meita. Tagad viņa atkal bija tā Dženna Heševeja, paštaisna federālā prokurore. Tas ilga vien mirkli, pirms viņa atkal sašļuka.

-    Es domāju, ka varbūt patiesības noskaidrošana palīdzēs, - viņa noteica. - Ja viņš uzzinās, kas patiesībā noticis ar Šantalu, varbūt viņš atradīs citu vārdu, ar ko aizstāt viņējo savā atmiņā.

Monika pastiepās un saņēma Džennas Heševejas plaukstu.

-    Es saprotu, - viņa sacīja, un viņas palūkojās viena otrā ar skumjo apziņu par savu slēpto līdzību: viņu abu vecāki bija apsēsti ar vienu un to pašu pazudušo meiteni.

-    Tad kādu lomu jūs atvēlat Čārlijam? - es jautāju.

-     Tika izveidota federālā brigāde, kuras uzdevums bija reizi par visām reizēm tikt galā ar Variku bandas atliekām. Tas nebija mans parastais darbības lauks, bet viņi iekļāva mani brigādē, lai palūkotos, vai vadoņus nevar apsūdzēt nodokļu slēpšanā.

-    Ala Kapones stratēģija, - es noteicu. Par spīti visām viņa izdarītajām zādzībām un slepkavībām, vecais rētainis bija nonācis Alkatrazas cietumā sakarā ar apsūdzību nodokļu nemaksāšanā.

-    Vienas apspriedes laikā, - Dženna turpināja, - pavīdēja Čārlija Kalakosa vārds. Bija paklīdušas baumas, ka viņš grib atgriezties mājās. Reiz agrāk viņš bija sniedzis informāciju, kas tika izmantota pret brāļiem Varikiem, un viņa liecība kalpotu par pamatu apsūdzībām reketā un noziedzīgos nodarījumos, kas iznīcinātu bandu reizi par visām reizēm. Bet es atcerējos arī to, ka tēvs man bija stāstījis par savām aizdomām un saistību starp Čārliju Kalakosu, Randolfa galerijas aplaupīšanu un pazudušo meiteni. Tāpēc es lūdzu, lai mani ieceļ par atbildīgo personu sarunās ar Čārliju, un es izdarīju spiedienu uz FIB, lūdzot viņu atrast. Tāpēc viņi atradās pie Čārlija mātes mājas tava apciemojuma reizē.

-    Un tāpēc tu biji tik nepiekāpīga, slēdzot darījumu.

-    Es tikai gribu noskaidrot, ko viņš zina.

-    Tomēr tu negribi piešķirt viņam imunitāti.

-    Ja viņš ir atbildīgs par to, kas notika ar to meiteni, viņam par to ir jāsamaksā. Un, ja tas tev nešķiet pieņemami, varbūt tev vajadzētu pajautāt Monikai.

Mēs abi palūkojāmies uz Moniku.

-    Es esmu viņās pusē, - viņa noteica, nostādamās tuvāk Džennai.

-    Paldies par atbalstu, - es sacīju. - Labi, kā būtu ar šo? Es varētu sastādīt sacfarbības līgumu sava klienta vārdā. Es to tev nosūtīšu, un- tu vari tajā iekļaut nosacījumus pēc savas izvēles par Šantalas pazušanu. Es mēģināšu noskaidrot visu to, kas tev šķiet svarīgs.

Viņa kādiļi bridi noraudzījās manī un tad aizdomīgi piešķieba galvu.

-    Tas izklausās gandrīz saprātīgi. Kur slēpjas lamatas?

-     Nekādu "lamatu nav. Tomēr es priecātos, ja tu man to atnestu, lai varam to pārspriest. Pāris nākamās dienas es skraidīšu apkārt, bet trešdienas rītā man jābūt ģimenes tiesā. Manā lietā iesaistītais bērns nav pakļauts riskam, tāpēc tiesnese ļauj prāvai ievilkties, atliekot sēdes, lai nodarbotos ar steidzamākām lietām. Iespējams, man tur būs jāgaida stundām ilgi. Tas varētu būt īstais bridis, lai aprunātos. Un manā tiesā varētu būt kas tāds, kas tevi interesēs.

-Kas?

-    Pastāstīšu tev, kad tiksimies. Taču tu nebūsi vīlusies.

Viņa vēlreiz mani uzlūkoja, cenzdamās izprast, ko es īsti

daru, un tad paraudzījās uz Moniku.

-    Kā jūs abi sagājāt kopā? - Dženna apjautājās.

-     Es pats sāku pētīt Šantalas gadījumu, - es sacīju, - un atradu Moniku. Paklau, pirms tam, kad tavs tēvs zaudēja atmiņu, ko viņš tev stāstīja par šo lietu?

-    Tikai to, ka viņš esot pārliecināts par to, ka pastāvot saistība starp laupīšanu un pazušanu un ka viņš tur aizdomās piecus apkārtnes puikas. Čārlijs bija viens no viņiem.

-    Un kā ar pašu galeriju? Vai viņš nedomāja, ka kāds no viņiem varētu būt iesaistīts?

-    Galerijā strādāja divas sievietes, kuras, šķiet, bija nāvīgākās ienaidnieces. Viena bija jauna latīņamerikāniete, bet otra - veca dāma, kurai mans tēvs nespēja uzticēties. Esmu aizmirsusi viņas uzvārdu.

-     Lekomtē?

Viņa pārsteigta palūkojās uz mani.

-    Jā, pareizi. Paklau, kāpēc tas tevi ir tā ieinteresējis, Viktor? Kāpēc tu vispār sāki pētīt Šantalas pazušanu?

-    Tu to nezini?

-    Nē. Kā lai es zinātu?

-   Tāpēc ka kāds zina. Kāds parūpējās, lai pazudušās meitenes vārds tiktu ietetovēts manās smadzenēs, un es iedomājos, ka tā varētu būt tu.

-    Man nav ne jausmas, par ko tu runā.

-    Nav ne jausmas, ko?'

-    Ne mazākās.

Es viņu cieši uzlūkoju. Nekāda smaida, pat lūpu kaktiņi ne- iedrebējās. Sasodīts, un man jau likās, ka būšu to uzminējis.

-    Jauka meitene, - noteica Monika pēc tam, kad Dženna Heševeja pēdējo reizi bija nošķindinājusi savas atslēgas un atstājusi stāvvietu.

-    Izskatījās, ka jūs abas saprotaties.

-     Atceries, kā viņa teica, ka man kādu reizi vajadzētu iegriezties uz kafiju? Man šķiet, es to darīšu. Mums ir šis tas kopīgs.

-     Vai tu grasies viņai pastāstīt, ar ko tu nodarbojies, lai nopelnītu iztiku?

-    Aizveries.

-     Esmu ievērojis, ka tu dod priekšroku iedomātam darbam un iedomātām attiecībām. Tāpēc varbūt tev vajadzētu samelot Džennai un uzsākt iedomātu draudzību.

-    Viktor, ja gribi mani analizēt, iegūsti grādu.

-    Izņēmums piefiksēts.

-Ko?

-     Tās ir advokāta runas, tur tev taisnība, un es atvainojos.

-     Vai tu tiešām domāji, ka Dženna ir parūpējusies par tavu tetovējumu?

-    Man bija tāda doma.

-     Tu^vēl aizvien nesaproti, vai ne? Uz kurieni mēs dosimies tagņd?

-     Jādomā, ka pie Lekomtē kundzes no Randolfa galerijas.

-    Darīsim -fā.

-     Domāju, ka šoreiz es iešu viens, Monika. Lekomtē kundze, par spīti saviem gandrīz astoņdesmit gadiem, ir sieviete, ar kuru jārēķinās. Viņa gribēs nodemonstrēt man visu savu šarmu un viltību, un domāju, ka es viņai to ļaušu.

40. nodala

-    Ak, jūs esat īsts Semijs Gliks, vai ne? - iejautājās Agnese Lekomtē, pieliekdamās uz priekšu, kājas sakrustojusi un atbalstījusi elkoņus uz galda, lēnām maisīdama savu ledus tēju ar garu sudraba karotīti.

Mēs sēdējām pie āra galdiņa kafejnīcā uz austrumiem no Ritenhauzas laukuma. Saule spoži mirdzēja, viņas saulesbrilles bija lielas, garāmgājēji soļoja, vicinādami rokas. Sievietes man uzsmaidīja, nospriedušas, ka es ieturu pusdienas kopā ar vecmāmiņu.

-    Es pazinu vēl vienu Semiju Gliku, kas bija tieši tāds pats kā jūs, - viņa noteica, - bet tas bija ļoti sen.

-    Semijs Gliks? - es iejautājos.

-    Jūs esat jauns, vai ne? Vai jums ir mentors, Viktor?

-    Patiesībā nē. Ir bijuši daži cilvēki, kas man ir palīdzējuši dažādos dzīves brīžos, bet visā visumā es pats esmu kū- lies cauri likuma biežņām.

-    Es nerunāju par likumu - ko gan es zinu par likumiem? Es runāju pār ko citu. Dzīvē daudz ko iespējams iemācīties no nobriedušāka viedokļa. - Viņa saknieba savas grumbainās lūpas un kautrīgi pielieca zodu. - Ticiet man, es to zinu.

-    Lai arī es negrasos noliegt vajadzību pēc nobriedušāka viedokļa savā dzīvē, Lekomtē kundze, es gribēju ar jums aprunāties par Randplfa galerijas aplaupīšanu pirms trīsdesmit gadiem. '

-    Kāpēc jūs prasāt man? - viņa iejautājās, vēl aizvien maisīdama tēju ar sudraba karotīti. - Kāpēc jūs neprasāt savam klientam? Viņš par to zina daudz vairāk, es esmu par to pārliecināta.

-    Jums noteikti ir taisnība, - es sacīju. - Bet mans klients man nav tik brīvi pieejams, kā es to vēlētos, jo viņš bēguļo. Un es gribētu zināt, kā to uztvēra pati galerija.'

-    Ak, es negribu runāt par to muļķīgo seno aplaupīšanu. Vai mums nav nekā cita, par ko aprunāties?

-    Nu labi, - es noteicu. - Kas ir tas Semijs Gliks, kuru jūs pieminējāt?

-    Vai jūs esat greizsirdīgs uz citu vīrieti? - Viņa iesmējās. - Semijs Gliks ir persona pirms vairākiem gadu desmitiem sarakstītā romānā. Viņš ir jauns ebreju puisis ir asu kāmja seju, kura godkārība viņu uznes neiedomājamos augstumos.

Es pieliku roku pie zoda.

-    Jums šķiet, ka man ir kāmja seja?

-    No savas pieredzes, Viktor, esmu sapratusi, ka zināmas tuvas attiecības dažāda vecuma cilvēku starpā var kalpot par spīdošu izdevību abām pusēm. Viens mācās no pieredzes, otru iedvesmo jaunība. Vai jūs kādreiz esat lasījis Koleti?

-    Patiesībā nē. Vai viņa ir laba?

-     Viņa ir aizraujoša, un viņai ir daudz ko teikt par nobriedušas gudrības priekšrocībām, kas tiek nodotas jaunajiem.

Ak kungs, vai tas maz varēja izvērsties vēl perversāk?

-    Vai mēs varam parunāt par laupīšanu? - es iejautājos.

-    Es labāk par to nerunātu.

-    Spārloka kungs pats man ieteica aprunāties par aplau- pīšanuv ar jums. Viņš jutīsies vilies, uzzinot, ka jūs atteicāties atbildēf\uz maniem jāutājumiem.

Viņas seja saskāba, izdzirdot fonda prezidenta vārdu.

-     Es strādāju fondā vēl pirms viņa dzimšanas, un es tur būšu ilgi pē<^ tam, kad viņš tiks nomests no sava amata. - Viņa noņēma citronu no glāzes malas un iekodās tajā ar dzelteniem zobieiVi. Viņas lūpas izlocījās kā vecai filmu zvaigznei. - Ko jūs gribētu zināt, Viktor?

Es saliecos uz priekšu uji pazemināju balsi.

-    Kā viņi to izdarīja?

-    Neviens īsti nezina, - viņa atteica. - Jūs redzējāt galerijas ēku. Tas ir cietoksnis, nepieejams, nesalaužams pat ar mūru dragājamo ierīci, un tur nebija ne pēdu no mūru dragāšanas. Visas durvis bija cieši aizslēgtas, logi neskarti. Bet, tāpat kā grieķi pie Trojas, viņi atrada veidu, kā iekļūt iekšā. Kā viņi to izdarīja, tā vēl aizvien ir mikla. Tikuši iekšpusē, viņi spēja neitralizēt apsargus, atslēgt signalizāciju un atvērt aizslēgtos skapīšus un seifus, kuros glabājās visvērtīgākie eksemplāri.

-    Vai viņi nevarēja vienkārši ielavīties iekšā?

-    Ēkai ir tikai divas ieejas, un abas tika pastāvīgi apsargātas. Nevienam nekad netika ļauts ienākt bez pilnvarojuma un bez parakstīšanās žurnālā. Pat man vajadzēja parakstīties ienākot un izejot.

-    Varbūt viņi atnāca kā apmeklētāji un tā arī neaizgāja.

-     Tas nav iespējams, - viņa atbildēja. - Kopš pirmajām galerijas pastāvēšanas dienām Randolfa kungs baidījās, ka kāds varētu vai nu nolaupīt, vai sabojāt mākslas darbus. Un dažus gadus pirms zādzības, kad kāds trakais ar āmuru uzbruka Mikelandželo Pietā Romā, Randolfa kungs personiski parūpējās par to, lai visas procedūras kļūtu stingrākas. Apmeklētājiem vajadzēja uzrādīt dokumentus, un katru vakaru pēc darba laika beigām ēka tika pilnībā pārmeklēta. Jebkurā gadījumā laupīšanas diena nebija apmeklētāju pieņemšanas diena, un todien nenotika arī nekādi izglītojoši/pasākumi.

-     Vai kāds nevarēja ielaist Viņus iekšā? Varbūt atstāt neaizslēgtu logu? f.

-    Viss tovakar bija pārbaudīts ne reizi vien. Visi pieraksti ir tīri. Un tomēr bija dažas dīvainības. Čikosas jaunkundze bija paņēmusi dažus ēkas plānus, un viņas pirkstu nospiedumi tika atrasti uz mapes, kurā atradās drošības sistēmas diagrammas. Nekas no tā neatradās v-iņas kompetences sfērā, un tas padarīja viņu par aizdomās turamo. Viņa bija jauna muzeja kuratore, kura nupat bija beigusi augstskolu. Nekas netika pierādīts, tomēr ar aizdomām pietika, lai liktu viņai atstāt savu amatu. Es nekad neesmu bijusi par viņu augstās domās. Viņas gaume bija mazliet vulgāra, un viņai bija pārāk garš kakls.

-    Pārāk garš kam?

-     Vai tiešām pastāv iespēja, ka jūsu klients atdos Rembrantu galerijai?

-    Iespēja pastāv.

-     Un kā ar pazudušo Monē? Tas bija neliels darbs, bet tik jauks. Vai jūsu klientam nav nekas sakāms par to? - Viņas zods saslējās un līnijas aiz platajiem briļļu stikliem kļuva dziļākas.

-    Nē, - es atbildēju. - Tikai par Rembrantu.

-    Žēl gan. Tā bija viena no manām mīļākajām gleznām.

-    Vai varu jums ko parādīt, Lekomtē kundze? - Es izvilku Šantalas Adēras fotogrāfiju. - Vai jūs kādreiz agrāk esat redzējusi šo meiteni?

Viņa paņēma attēlu un rūpīgi to nopētīja.

-    Nē, nekad. Jauka meitene. Vai man vajadzētu viņu pazīt?

-    Varbūt arī ne. Vaijūs zināt, kur tagad ir šī Čikosas jaunkundze?

-    Esnfiu dzirdējusi, ka Ročesterā. Tā viņai ir īstā vieta, vai jums tā nešķiet?

-    Kāpēc tā?

-    Esmu  to dzirdējusi par Ročesteru.

-   Jūs pieminējāt, ka reiz esat pazinusi vienu Semiju Gliku. Kas viņš tādsv bija? -

-    Ak, Viktor, mums katram ir savas zaudētās mīlestības, vai ne? Daži nododas pagātnei, citi dodas uz priekšu. Tas bija jautri. Mums vajadzētu to atkārtot. Varbūt kādā klusākā vietā par āra kafejnīcu. Un varbūt pēc tam, kad jūs būsiet palasījis Koleti. Zināt, tie no mums, kas ir bijuši jaunākie šajās īpašajās attiecībās, visvairāk vēlas dalīties visā, ko viņi ir apguvuši. Es daudz ko varētu darīt jūsu labā, ja vien jūs man to atļautu.

Un es skaidri zināju, kas viņai ir padomā.

41. nodala

- Tas, kas notika ar Ralfu Sjullu, ir skarbi, - sacīja mans tēvs, kā iesakņojies gulēdams savā šūpuļkrēslā. Viņš sūca alu un vieglītēm atraugājās. Lai ari cik skarbi kāds būtu izrīkojies ar Lielo Ralfu, mans tēvs to neuztvēra personiski. - Viņš nebija to pelnījis - lodi galvā paša mātes mājā.

-    Neviens neko tādu nav pelnījis.

-    Vai ir kāda nojausma, kurš to izdarīja?

-    Izskatās, ka brāļu Variku bandas bende.

-    Es nezināju, ka Ralfs bija saistīts ar tiem klauniem.

-    Viņš bija saistīts ar Čārliju Kalakosu, un ar to viņiem acīmredzot pietika.

-    Kam vēl viņi uzglūn?

-    Džojam Praidam, Čārlijam, jādomā, ka arī pārējiem diviem. Nez kāda iemesla pēc izskatās, ka viņi uzglūn ikvienam, kas bijis iesaistīts Randolfa galerijas aplaupīšanā.

-    Tur varētu iznākt asinspirts.

-    Tā izskatās.

-    Tas ir skarbi.

-Jā.

-      Patiešām skarbi. - Klusums. Varēja redzēt, ka viņš, mans tēvs, to apdomā, ne tik daudz par mūsu visu dažādajiem likteņiem un tā dotajām zīmēm, kas izpaudās Lielā Ralfa nāvē, bet drīzāk gan apsver, cik ilgu laiku vajadzētu saglabāt svētsvinīgu seju pēc šādu jaunumu izdzirdēšanas. Šķiet, ka pēc pienācīgām pārdomām viņš nosprieda, ka pārāk ilgs laiks nav vajadzīgs. - Vai negribi man pasniegt vēl vienu alu?

-     Protams, tēt.

-    Un, ja reiz esi piecēlies, tad ari kādus čipsus.

Kad es atgriezos no virtuves ar divām Lay's čipsu paciņām un divām alus skārdenēm, televizors bija ieslēgts. Mans tēvs nepacietīgi bija vēlējies nospiest tā pogu uz tālvadības pults jau kopš brīža, kad es ienācu viņa mazajā mājelē Holivudā, Pensilvānijas štatā. Kā pierādot manu teoriju, ka viņš ir gatavs skatīties jebko, ko vien rāda, te nu viņš sēdēja un blenza uz mazu, baltu punktiņu, kas vīdēja neiedomājami zilās debesīs.

-    Golfs?

-    Mūsu beisbolisti ir Losandželosā.

-    Bet tu nevari ciest golfu.

-     Izņemot brižus, kad viņi iemet bumbiņu ūdenī un saviebj seju. Man patīk tas saviebtās sejas. "Ak, es pelnu sešus miljonus gadā plus prēmijas, bet es nupat iesitu bumbiņu ūdenī. Ā!"

Es pasniedzu viņam alu un čipsus un tad piegāju pie televizora un nogriezu skaņu. Viņš palūkojās uz mani ar maza bērna iztrūcināto sejas izteiksmi, kuram nupat no rokas ir izrauta konfekte.

-    Pie joda, ko tu dari? - viņš noteica un nospieda skaņas pastiprinātāja pogu uz tālvadības pults.

Es pieklusināju skaņu vēlreiz.

-    Mums jāaprunājas, - es teicu.

-     Ko, vai Јu sarauj ar mani attiecības? - Viņš atkal uzgrieza skaņu. - Neaizmirsti aizejot aizvērt durvis.

-    Tēt, vai tev tiešām obligāti vajag, lai Džonijs Millers tev pateiktu, ka spēlētājam vajadzēja iedabūt bumbu caurumā, kuram viņš aizsita garām?

-    Tas piešķir daudzveidību.

-    Mums jāaprunājas, - es noteicu, - par to, kāpēc tu esi palicis pateicību parādā tai Kalakosas kundzei. Viņa to ir aptinusi man ap kaklu kā zirga iemauktus.

Viņš kādu brīdi uzlūkoja mani, padomāja par to un ļāva skaņai noklust pavisam. Viņš atvēra alus skārdeni un iedzēra malku. Es apsēdos krēslā iepretī viņējam un atvēru savējo.

-    Tā bija mana māte, - viņš iesāka.

-     Mana māte bija māksliniece, - tēvs man stāstīja, golfa spēlētājiem klusējot zibināmies televīzijas ekrānā. - Vai vismaz viņa tā iedomājās.

-    Es neatceros redzējis vecmāmiņu Gildu gleznojam.

-    Tas bija pirms tavas dzimšanas. Mūsu māja bija pilna ar viņas gleznām. Viņa bija ari dzejniece, un viņai patika dziedāt. Tas viss bija tad, kad es vēl biju mazs, kad mēs aizbraucām no Ziemeļfiladelfijas un dzīvojām Meifērā.

-    Kaimiņos Kalakosiem?

-    Tieši tā. Pašvaldība rīkoja mākslas nodarbības, un katru otrdienas un ceturtdienas vakaru mana māte salika savas gleznas un otas savā mākslinieces koka kastē un gāja uz nodarbībām. Un uzmini, kas vēl tās apmeklēja?

-    Kalakosas kundze?

-    Pareizi. Kācļu vakaru es slaistījos ap kultūras namu kopā ar draugiem, kad tur beidzās nodarbība. Mana māte iznāca ārā ar savu, mazo koka kasti un uzsvārci, kas bija pārmests pār roku. Bet dīvainākais bija tas, ka viņa smējās, un tas viņai bija kas neparasts. Viņai līdzās, tāpat smiedamies, soļoja gara auguma neveikls vīrietis, sagumis, ar spīdīgu pliku pauri un pīpi savās mēitenīgajās lūpās. No viņa nebija nekā daudz, ko redzēt, bet tas suņabērns bija licis manai mātei smieties. Viņu sauca Gērnsijs.

-    Gērnsijs?

-    Tāpat kā govi. Un pēc tam es ievēroju, ka mājās mana māte ir kļuvusi izklaidīga. Agrāk viņa vienmēr norādīja tēvam, kas viņam jādara, sūdzēdamās par visu, ko es nesasniedzu savā dzīvē. Bet tagad viņa bija to atmetusi, it kā viņai prātā būtu kas cits. Tas bija diezgan mierīgi un jauki līdz dienai, kad viņa aizgāja uz savu gleznošanas nodarbību un neatgriezās.

-     Gērnsijs.

-     Viņa piezvanīja manam tēvam, lai viņš neuztrauktos. Viņa to atstāja, lai pārceltos pie Gērnsija un kļūtu par mākslinieci. Viņa vēl aizvien bija jauna, mazliet pāri trīsdesmit, un viņa teica, ka viņai esot nepieciešams izrauties, pirms viņu aprīšot kurpnieka sievas nožēlojamā dzīve.

-    Un kā vectēvs to uztvēra?

-    Slikti. Nākamajā ceturtdienā es biju kopā ar viņu, kamēr viņš klusējot gaidīja pie kultūras nama. Kad audzēkņi iznāca ārā pēc nodarbības beigām, viņš piegāja viņai klāt. Viņš lūdza, lai viņa atgriežas mājās. Viņa atteicās. Viņš izgrūda dažus vārdus jidišā, un viņa tāpat atbildēja. Saniknojies viņš metās virsū Gērnsijam ar savām mazajām dūrēm. Es rāvu tēvu atpakaļ, kad garais, salīkušais vīrs bailēs atkāpās un metās bēgt. Es atceros caurumus viņa lielo kurpju pazolēs. Mana māte atgrūda tēvu tā, ka viņš nokrita, un tad metās pakaļ Gērnsijam. Tā bija īsta scēna. Un, kad tas bija beidzies - scēna, laulība, viss - Kalakosas kundze, kura visu to bija redzējusi, pienāca pie mana tēva.

"Neraizējies," viņa sacīja/ar savu izteikto grieķu akcentu. Mans tēvs^ vēl ^izvien gulēdams zemē, paraudzījās uz viņu ar nožēlojamu cerību acis. "Kā sieva un māte viņa iederas savā mājā. Es viņu atvedīšu atpakaļ pie tevis."

Un viņa to izdarīja. Pēc nedēļas Kalakosas kundze ienāca mūsu dzīvojamajā istabā, un mana māte viņai sekoja ar nodurtu galvu, turēdama rokā koferi. Un viņi visi trīs, sēdēdami cits citam pretī, visu nokārtoja.

-    Kā? - es jautāju.

-     Nezinu. Viņi aizsūtīja mani projām. Kad es atgriezos, likās, it kā nekas tāds nebūtu noticis. Mana māte rūpējās par māju, tēvs dungoja, māte sūdzējās par tēvu, tēvs to uztvēra ar vieglu smaidu. Viss bija beidzies. Un mēs vairs nekad par to nerunājām.

-    Vecmāmiņa Gilda.

-     Man šķiet, ka mātei pēc tam acīs vienmēr vīdēja vieglas skumjas. Viņa vairs negleznoja, nerakstīja dzejoļus un nedziedāja. Bet mans tēvs allaž bija pateicīgs Kalakosas kundzei. Katru reizi, viņu satiekot, viņš man atgādināja par to, ko viņa ir izdarījusi un ka es to nekad nedrīkstu aizmirst.

-     Vecmāmiņa Gilda. Nebiju domājis, ka viņai bija tādas iekšas.

-    Tāpēc es biju vecajai dāmai parādā pakalpojumu. Vai tagad es drīkstu uzgriezt skaņu?

-    Tu negribi par to parunāt? Kā tu pēc tam juties?

-    Samulsis, pamests un izsalcis pēc glāstiem.

-    Tiešām?

-     Liecies mierā! Tas bija tikai tāds atgadījums. Bet, lūk, ko es tev teikšu. Pie pirmās izdevības es pieteicos karadienestā. Biju ar mieru darīt jebko, lai tikai tiktu prom no tās mājas.

-    Es tevi nevainoju.

-     Labi, tad nu tas būtu nokārtots. - Viņš novicināja tālvadības pulti, urugolfa komentētāji sāka klaigāt.

Kādu laiku mēs sēdējām un skatījāmies golfu, līdz saule sāka rietēt un golfu nomainīja beisbols. Lai ko arī jūs neteiktu par beisbolu televīzijā, tas ir labāks par golfu. Es atnesu mums vēl pa pāris alus skārden&m un, dzerdams savējo, sāku domāt par savu vecmāmiņu.

Es atcerējos viņu vecu un īgnu, allaž neapmierinātu ar savu dzīvi. Tomēr bija brīdis, kad viņa bija rīkojusies, lai mainītu savu dzīvi, un tā bija dzīvošana grēkā ar šo lielo lempi Gērn- siju, lai nodotos glezniecībai. Tas bija gandrīz romantiski - sieviete, kura pamet savu ideālo mājas dzīvi mīlestības un mākslas vārdā. Gluži kā Helena, kura atstāja Menelāju Parīda dēļ, vai Luīze Briāna, kura pameta savu vidusšķiras dzīvi Džona Rīda dēļ, vai Petija Harisone, kura pameta Džordžu Ērika Kleptona dēļ. Tās visas bija eposu, oskarotu filmu un klasisko roka balāžu varones. Un šajā nemirstīgajā grupā vismaz dažas nedēļas bija atradusies mana vecmāmiņa Gilda.

Es iedomājos, vai tas viņai būtu varējis izdoties, vai dzīve kopā ar Gērnsiju būtu bijusi bagātāka un patiesāka par to, kurā viņa bija spiesta atgriezties. Visticamāk, pēc dažām nieka nedēļām viņa būtu sākusi pārmest Gērnsijam par izlietnē atstātiem traukiem un uz grīdas nomestām drēbēm, par viņa godkāres trūkumu, par to, ka viņš nekad neved viņu padejot. Bet to viņa tā ari nekad neuzzināja, vai ne, mana vecmāmiņa Gilda, tāpēc ka Kalakosas kundze bija visu ņēmusi savās rokas.

Fūrijas grieķu mitoloģijā bija trīs māsas, kas meklēja uz zemes grēciniekus, lai tos mocītu. Viena no viņām, Megēra, bija krunkaina veča a/sikspārņa spārniem un suņa galvu. Viņas uzmācība bieži vien noveda upurus līdz pašnāvībai. Varu derēt, ka ari viņa dzēra vecu tēju un nolaida istabā žalūzijas. Varu derēt, ka arī viņa dedzināja vīraku, lai slēptu nāves dvaku>savā elpā. Varu derēt, ka viņa iestājās pret brīvību un risku, pret brīvu gribu, pret jebkādām izredzēm pacelties un kļūt par ķādu citu, spītējot liktenim.

-   Starp citu, man tev jānodod kāda ziņa, - sacīja mans tēvs.

Es piepeši kļuvu nervOzg,

-    No Kalakosas kundzes?

-    Nē, no tā Džoja Praida. Viņš grib aprunāties. Viņš teica, ka sagaidīšot tevi rīt tajā pašā laikā pie tavas mājas.

-    Viņš to nevar. Piezvani viņam un pasaki, ka viņš nevar.

-    Pats pasaki. Es viņam nezvanu, viņš zvana man.

-    Tēt, man visu laiku seko. Man šķiet, ka viņi mani izsekoja līdz Ralfam. Un viņi meklē arī Džoju. Ja viņš mani gaidīs pie manas mājas, viņi būs tikuši viņam uz pēdām.

-    Džojam tas būs skarbi.

-    Tēt.

-    Ja viņš piezvanīs, es viņam pateikšu.

-    Tas ir slikti.

-    Džojam varbūt.

-    Tava līdzjūtība pret šiem puišiem ir pārsteidzoša.

-    Viņi bija apdauzīti, - viņš noteica. - Vienmēr tādi ir bijuši un tādi arī paliks. Ja viņi ir iesaistīti tajā laupīšanā, kā tu teici, tad viņi ir pārkāpuši sev nospraustās robežas un tagad ir spiesti par to samaksāt. Tā tas vienmēr notiek. Katram ir jāzina savas iespējas.

-    Tāpat kā tavai mātei.

-    Jā, tieši tā. Zini, kad viņa atgriezās, viņa izmeta ārā visas savas gleznas. Nekad vairs nepieskārās otai.

-    Vai viņas gleznas bija labas?

-    Nē. Bet viņa noteikti bija laimīga, tās gleznojot.

42. nodala

Nākamajā rītā es agri ierados kantorī, izskatīju dažus dokumentus, šur tur piezvanīju. Un tad devos uz domi.

Filadelfijas pilsētas dome ir varena monstroza celtne, kas ietupināta Viljama Penna radītā pilsētas plāna pašā centrā. Ar saviem četriem vai pieciem mūra sienu akriem Otrās franču impērijas cakainajā stilā ēka ir-lielāka par jebkuru citu pilsētas domi visā valstī, bet ar to vien nekas nav pateikts. Tā ir lielāka par Amerikas Savienoto Valstu Kongresa ēku. Granīta sienas pirmajā stāvā ir divdesmit divas pēdas biezas, Billija Penna bronzas atveids ir lielākais piemineklis virs kādas ēkas visā pasaulē. Vai gribat iegūt priekšstatu par ēkas izmēru? Pirms kādiem desmit gadiem tika noņemtas trīsdesmit septiņas tonnas ar baložu mēsliem, kas bija sakrājušās uz jumtiem un statujām. Septiņdesmit četri tūkstoši mārciņu. Padomājiet par to. Tas ir pamatīgs mēslojuma svars, pat ja ņem vērā, ka ēka ir domāta politiķiem. Ja jūs nevarat apmaldīties Filadelfijas pilsētas domē, jūs nepūlaties pietiekami cītīgi.

Es iegāju pa dienvidrietumu kvadranta durvīm, uzkāpu pa platajām granīta kāpnēm līdz otrajam stāvam, kur devos uz protonotāra kabinetu. "Protonotārs" mūsu vietējā žargonā apzīmē ierēdni, tāpat kā "siera steiks" apzīmē veselīgu pārtiku un "domnieks" apzīmē mahinatoru. Es iegāju iekšā, palūkojos apkārt, atkal izslīdēju ārā un nepamanīju neko aizdomīgu gaitenī. Turpināju staigāt pa ēku, sākot ar mēra kabinetu. Pie durvīm bija nolikts policists - jādomā, tāpēc, lai neļautu FIB ielīst tur iekšā un atkal salikt noklausīšanās ierīces. Es uzbraucu ar liftu līdz ceturtajam stāvam un pagāju garām laulību atļauju birojam un bāriņtiesai - divām iestādēm, kas laimīgā kSrtā vēl aizvien man bija svešas. Es nokāpu lejS pa vēl vienām milzu kāpnēm līdz trešajam stāvam, nostaigāju garām mērijas kabinetiem un sajutu, kā mana morāles izjūta pagaist kādā dīvainā virpulī. Pie lifta pametu skatienu atpakaj/un nobraucu līdz otrajam stāvam.

Policists pie mēra kabineta durvīm uzlūkoja mani, kad gāju garām. *

-    Vai tu kaūt ko meklē, draudziņ? - viņš prasīja.

-    Jā, - es atbildēju, - beķ laimīgā kārtā neatrodu.

Es uzmeklēju nākamās platās kāpnes un atkal nokāpu lejā līdz pirmajam stāvam. Tagad atrados ēkas ziemeļaustrumu spārnā, tieši pretī vietai, kur biju ienācis. Es izslīdēju ārā no ēkas un aši pacēlu roku.

Noplucis dzeltens taksometrs ar izslēgtu zaļo gaismu piebrauca man līdzās. Es atvēru durvis un iekāpu iekšā. Taksometrs mainīja virzienu un devās uz ziemeļiem pa galveno ielu.

-   Jādomā, ka visas šīs spēlītes un mānīšanās nav bezjēdzīgas, - ierunājās pie stūres sēdošais Džojs Praids.

-    Es tikai cenšos panākt, lai līķu skaits būtu mazāks, - es atbildēju.

-    Par kādu līķi tu runā?

-    Par tavējo.

-    Nu tad, puis, nost ar mānīšanos. Vismaz man tu biji atsūtījis ziņnesi, kuru ir viegli pamanīt.

-    Jā gan, - es noteicu, uzsmaidot Monikai Adērai, kura sēdēja man līdzās uz pakaļējā sēdekļa, saņēmusi matus zirgastē un nomazgājusi no sejas kosmētiku. No sava kantora es biju aizsūtījis Moniku pārķert Džoju pie mana dzīvokļa un novirzīt viņu uz mūsu tikšanos. Es nebiju pamanījis, kas man seko - es nebiju Fils Skinks, kurš manīja pat peles asti piecdesmit jardu attālumā -, bet pēc tā, kas bija noticis ar Čārliju Oušensitijā, es biju sācis piesargāties.

-    Tā, Džoj, - es sacīju, - tu gribēji mani satikt?

-    Tavs puika mēģina mani piešņākt, - sacīja Džojs Praids, - un es gribēju, lc>i tu viņam pasaki, ka tas nav mūsu kopīgās pagātnes cienīgi.

-    Vai man ir kāda nojausma, par ko tu runā?

-    Varbūt tev vajadzētu izlikt viņu ārā, pirms mēs turpinām sarunu.

-    Ak, Monikai fiav ne vainas, - es teicu. - Visu, ko dzirdu es, var dzirdēt arī viņa.'Viņas'profesjija sastāv no vieniem vienīgiem noslēpumiem.

-    Nu labi. Atceries to zivi, par kuru mēs runājām, pirms Ralfs dabūja lodi pierē? To, kas mētājās ar Bendžaminiem?

Lavenders Hils. Sasodīts.

-    Jā, es atceros.

-    Viņš mani uzmeklēja vēlreiz. Teica, ka gandrīz esot panācis vienošanos ar mūsu klaunu, un mūsu klauns aiz tīrās augstsirdības savas aizkustinātās grieķa sirds dāsnumā esot izlēmis, kāda būšot mana daļa, ja darījums izdosies.

-    Un kāda būs tā daļa?

-    Nu, viņš iedomājies, ka, tā kā tajā senajā izgājienā piedalījāmies mēs pieci, tai vajadzētu būt vienai piektdaļai.

-    Tas šķiet prātīgi.

-    Pirms trīsdesmit gadiem tas bija prātīgi, bet tagad vairs ne. Ralfs ir miris, Tedijs ir pazudis kopš gleznas nolaupīšanas, un, ņemot vērā, ar ko viņš beigās sapinās, viņš neko nav pelnījis, turklāt Hjūgo arī negrasās pieprasīt savu daļu, to es tev varu pateikt.

-    Ko tas nozīmē?

-     Nav svarīgi. Svarīgi ir tas, ka, manuprāt, dalīties vajadzētu uz pusēm.

-    Labi, bet nejauc mani iekšā. Es nevaru piedalīties šajās sarunās.

-    Tu jau piedalies, Viktor. Tu esi tas, kurš to uzsāka.

-    Es to nezinu. *

-    Citādi nekas nebūtu noticis, tāpēc neizliecies, ka tu esi uzvilcis baltu uzvalku un mirdzi kā eņģelis. Ej atpakaļ pie sava puiša un pasaki viņam, ka dalīšanās būs puse uz pusi, citādi sanāks>nepatikšanas.

-    Kādas nepatikšanas, Džoj?

-    Viņam vēl aizvien ir māte un māsa, vai ne? Viņām vēl aizvien ir māja, vai'ne? Nav prātīgi jokoties ar izmisušu vīru, kurš bēg no rēgiem.

-    Vai tu to dzirdēji, Monika?

-     Es dzirdēju.

-    Tas ir drauds, kas ir pilnīgā pretrunā ar likumu. Kā juristam man ir pienākums ziņot par visiem noziegumiem, ar kuriem sastopos.

-    Man ir mobilais telefons, - viņa sacīja.

-    Tu nekur nezvanīsi.

-     Man tas nav jādara, - es atteicu. - Ļauj man tev dot padomu, Džoj. Neielaidies darīšanās ar Kalakosas kundzi. Viņa tevi noskalpēs un tad izvārīs zupu no kauliem.

Viņš kādu brīdi to apsvēra, braukdams uz ziemeļiem pa galveno ielu, tuvāk viņas teritorijai un viņa pagātnei.

-    Viņa ir veca.

-    Viņa nav pietiekami veca. Tavas bažas par dalīšanos ir ņemtas vērā, un, visu laiku atceroties par saviem pienākumiem, es palūkošos, ko varu darīt, lai tava neapmierinātība tiktu izprasta.

-    Vai es dabušu ko vairāk par nožēlojamu solījumu no tavas kaulainās pakaļas?

-    Nē.

-    Nu tad laikam vajadzēs būt mierā ar to pašu.

-    Labi. Un tagad man tev ir daži jautājumi. - Es paliecos uz priekšu, izņēmu no kabatas fotogrāfiju un noliku viņam acu priekšā. Braukdams viņš pameta uz to skatienu, novērsās, paraudzījās vēlreiz.

Taksometrs sasvērās uz kreiso pusi, atskanēja brīdinājuma signāls, taksometrs atkal sasvērās pa labi.

-     Brauc pa say,u sasodīto joslu, - Džojs izkliedza ārā pa logu.

-    Tu viņu pazīsti? - es apjautajos.

-     Nē.

-    Tā tu saki, bet stūre tevi nodeva.

-    Paskatieties vēlreiz, - ierunājās Monika. - Lūdzu.

Džojs nervozi uzmeta ,viņai skatienu atpakaļskata spogulī.

-    Viņu sauca šantala Adēra, - sacīja Monika. - Viņa bija mana māsa.

-    Tava māsa?

-     Viņa pazuda pirms divdesmit astoņiem gadiem, - sacīja Monika. - Vai jūs, lūdzu, varētu palūkoties vēlreiz?

Viņš atkal pameta skatienu uz fotogrāfiju.

-    Nekad agrāk neesmu viņu redzējis.

-    Tā teica arī Čārlijs, - es viņam sacīju, - bet viņš meloja tāpat kā tu.

-    Kuru tu sauc par meli?

-    Nomierinies. Mazliet parunāsim par to, kas notika pēc tam, kad Tedijs vērsās pie jums ar to runu bārā. Kad viņš pateica, ka iespēja, kas viņam ir padomā, lai glābtu jūsu visu nožēlojamo eksistenci, ir Randolfa galerijas aplaupīšana?

-    Tajā pašā vakarā. Viņš to izmeta un tad ļāva mums to sagremot. Es jau biju sēdējis tuptūzī un negribēju atgriezties. Ralfs nekad nebija palaidis nagus, un Čārlijs bija pārāk bailīgs. Bet, kad Tedijs bija aizgājis, tas bija Hjūgo, kurš sāka mūs pārliecināt. Viņš teica, ka visām tām runām par mūsu dzīves mainīšanu nevajadzētu palikt tikai runām vien, ka mēs varam to izdarīt. Mums tikai ir vajadzīgas iekšas, lai paņemtu to, kas patiesībā pienācās mums.

-    Viņš bija iesaistīts no paša sākuma.

-    Hjūgo?

-                skaidrs, - es sacīju. t- Kā gan citādi Tedijs tik daudz zinātu j?>f ir to, kas ar jums notiek? Spriežot pēc tā, ko tu man izstāstīji agrāk, es sapratu, ka viens no jums bija savervēts, vēl pirms Tedijs ienāca tajā bārā.

-     Hjūgo. Sasodīts.

-    Tātad jūs četri parakstījāties uz to.

-    Visas tās^rurras par jaunas dzīves sākšanu bija aizraujošākas par dzeramo. Tāpēc mēs piekritām, un Tedijam bija plāns katram no mums.

-    Tu parūpējies par signalizāciju.

-    Jā, tas bija mans darbiņš, tas un mašīnas vadīšana. Tedijs nez kādā veidā bija dabūjis elektrisko instalāciju rasējumus. Pieslēgums bija sarežģīts, rasējumi izskatījās pēc spa- geti makaronu šķīvja, bet es beigās izdomāju, kā tikt ar to galā. Vads ir vads, strāva ir strāva, un nav nemaz tik grūti likt elektroniem dancot pēc tavas stabules.

-    Kas bija jādara Ralfam?

-    Viņš bija operācijas muskuļi. Visu laiku, kamēr mēs gatavojāmies, viņš klusībā iekārtoja darbnīcu mātes mājas pagrabā, lai parūpētos par visu zeltu un sudrabu, ko mēs sanesīsim. Viņš gatavojās tos izkausēt, lai mēs to varētu pārdot, neriskējot tikt pieķerti.

-    Kas notika ar visām iekārtām pēc tam?

-     Mēs tās aprakām, turpat pagrabā. Uzlauzām cementa grīdu ar veseri, sabāzām tās dubļos līdz ar mūsu drēbēm un pistolēm, kuras bijām izmantojuši, lai neļautu apsargiem iepīkstēties. Uzlējām virsū paštaisītu cementu. Tās vēl aizvien ir tur, labākās, kādas esmu redzējis.

-     Apraktas pagrabā, lai neviens nenāktu uz pēdām. - Es klusībā atzīmēju, ka vajadzēs piezvanīt māklerei Šeilai. - Un Čārlijam vajadzēja parūpēties par seifu, vai ne?

-     Ja viņš to varētu. Ja nē, Tedijs teica, viņi to uzspridzināšot. Kad viņš stāstīja par plāniem, viņš visu laiku teica "ja tā, tad šādi, ja nē, tad tā".

-    Kā jūs tikāt iekšā?

-    Tas bija Hjūgo pārziņā. Hjūgo bija stiprs un viltīgs, gluži kā lapsa ar vara nagiem. ,

-    Kā viņš tika iekšā?

-    Es nerunāšu par Hjūgo.

-    Kāpēc ne?

-    Atceries, ko es teicu par spokiem? Daži no viņiem ir bīstamāki par citiem. Un arī īstāki. -

-    Nu tad pasaki, kā tajā visā tika iejaukta meitene.

-    Kāda meitene?

-    Tā meitene fotogrāfijā, Džoj. Šantala Adēra.

-    Es viņu nekad neesmu redzējis.

-    Džoj?

-     Nē, es atzīstos, ka esmu redzējis fotogrāfiju. Esmu redzējis to fotogrāfiju agrāk, visās avīzēs. Tas bija apmēram tajā pašā laikā, kad aplaupīšana, tā meitene bija pazudusi. Tā ir tā pati meitene, vai ne?

-    Pareizi, - sacīja Monika.

-     Taču tā nebija viņa, kas klīda apkārt visu laiku, kamēr mēs gatavojāmies.

-    Par ko tu runā? - es noprasīju. - Kas klīda apkārt?

-     Tedijs bija īsts fleitētājs. Visi bērni lipa viņam klāt. Viņam vienmēr atradās kāda konfekte vai rotaļlieta. Tāds nu / /

viņš bija. Un viens bērns visu laiku klīda apkārt kā tāds naktstauriņš. Puika. Gaišmatains puika.

-    Kā viņu sauca? - jautāja Monika.

-    Kas lai to atceras? - Džojs atbildēja. - Un kurš gan to vispār zina?

-    Es zinu, - es sacīju.

43. nodala

Dažkārt nākas grūti kādu sameklēt, dažkārt tas var prasīt dienas, gadus, veselu privātdetektīvu komandu. Veselas izmeklēšanas ir iegājušas strupceļā tāpēc, ka nav bijis iespējams sameklēt galveno liecinieku. Dažkārt tas ir grūti, bet citreiz tas ir vieglāk par vieglu.

-    Ko jūs te darāt? - viņš'lekliedzās.

Istabā valdīja bezgaisa nekārtība un netīrība, grīda bija noklāta ar drēbēm un drupačām, gulta bija nesaklātu palagu un segu murskulis. Odā pēc šķebinoši saldeniem sviedriem. Datora ekrāns, pie kura viņš sēdēja, piepeši pārvērtās fotogrāfijā ar zaļu pakalnu zem viegli mākoņainām debesīm.

-    Te nevienam nav atļauts ienākt, - viņš sacīja. - Vācieties ārā. Jūs abi.

Viņam mugurā bija nosmulēts sporta krekliņš un caurumainas apakšbikses. Melnas zeķes, uz acīm brilles. Viņa rokas bija tievas kā skali, zods neskūts, spalvas uz kājām durstīgas. Un, kad viņš pagriezās, lai pablenztu uz mums, viņa sejas izteiksme pauda svētu sašutumu - tāda varētu būt ima- mam, kura mošejā iebrukuši izbadējušies krustneši.

-    Sveiks, Ričard, - es sacīju. - Kā veicas ar trikiem?

-    Monika, - viņš ieīdējās, - dabū viņu ārā no manas istabas.

Viņa paraudzījās uz apkārt valdošo nekārtību, papurināja galvu un tad pieliecās, lai paceltu saņurcītas treniņbikses. Viņa pameta bikses brālim.

-    Uzvelc tās, - viņa noteica.

Viņš piespieda tās pie kājstarpes.

-    Ejiet prom. Lūdzu.

-     Nedomāju vis, - es sacīju. - Mums ir jāaprunājas par svarīgu jautājumu.

-    Monika.

-    Ričard, mīļais, uzvelc bikses, - viņa sacīja.

Viņš palūkojās uz māsu, tad uz. mani, tad atkal uz māsu, pirms piecelties un pagriezties. Viņa āda bija vārītas olas krāsā, pēcpuse nošļukusi, skausts pūtains. Pirms biju aplūkojis Ričardu Adēru apakšveļā, es nebiju izpratis veselīgo ietekmi, kādu uz cilvēku atstāj vienkāršas pastaigas svaigā gaisā. Uzgriezis mums muguru, viņš uzstīvēja kājās treniņbikses un atkal pagriezās.

-    Vai tagad jūs aiziesiet?

Es piegāju pie viņa rakstāmgalda, kas bija pārklāts ar pus- apēstu pārtiku, tukšām sodas skārdenēm, papīra gabaliem, žurnāliem, sarullētām biksītēm. Biksītes? Es parotaļājos ar viņa peli, līdz zaļais pakalns atkal pārvērtās košā krāsu plankumā. Piešķiebu galvu un kādu brīdi nolūkojos šajā košumā, līdz atklājās locekļu un krūšu, un lūpu, un peņu parāde.

-    Oho, - es ieteicos. - Vai tu veic pētījumus mūsu mājas lapai, Ričard?

Viņš pasniedzās un nospieda pogu, pārvēršot ekrānu tukšā, zaļā plankumā.

-    Ko tu gribi?

-    Kā jau teicu, mums ir jāaprunājas par kādu svarīgu jautājumu.

-    Par kādu jautājumu?

Es norādīju uz tukšo datora ekrānu. Viņš kādu brīdi tajā blenza un tad pagriezās pret māsu. Viņa paraustīja plecus.

-    Tiešām?

-    Protams, - es atbildēju. - Parunāsim.

-    Monika?

-    Mēs to apspriedām, - viņa sacīja. - Es esmu gatava uzklausīt.

-    Nu labi. Lieliski. - Viņš paberzēja rokas. - Es zināju, ka dabūšu tevi savā pusē, Viktor. Tas izdosies, es esmu par to pārliecināts. Apsēdieties!

-    Kur? - es apjautājos, aplaizdams skatienu apkārt telpai.

-    Te, - viņš atbildēja, paķerdams gultas pārklāju un apsegdams ar to palagu un segu murskuli. - Sēdieties tepat.

Es palūkojos uz netīro pārvalku, kas bija uzsegts uz gultas, papurināju galvu un atbalstījos pret durvju stenderi.

-    Es pastāvēšu.

-    Monikā, aiziet, - viņš noteica, norādīdams uz gultu.

Viņa piesardzīgi apsēdās, drošības pēc salikdama rokas klēpī.

-     Labi, - Ričards ierunājās, apskrējis apkārt savam krēslam un saliecies uz priekšto kā kopētāju pārdevējs, kas sagatavojies sarunai. - Nu, man ir zināma pieredze ar šiem sai- tiem, un es zinu, ka šis būs sensacionāls. Mēs sāksim tikai ar fotogrāfijām un nelielu čatu. Es parūpēšos par visu to pļāpāšanu. Zinu, ko tie puiši grib dzirdēt un kā viņiem likt šķirties no skanošā. Un es atbildēšu uz visām elektroniskā pasta vēstulēm. Varbūt vēlāk izmēģināsim arī kameru, bet tas būs vēlāk, kad tu būsi ar visu apradusi. Pašlaik mēs sāksim ar mazumiņu. Daži attēli, dažas reklāmas, minimāla maksa par runāšanos ar Moniku reālā laika režīmā, un pavisam nedaudzi pārdodami priekšmeti.

-    Priekšmeti? - es iejautājos.

-    Nu, apakšveļa un lietas, ko Monika ir valkājusi.

-     Vai tu, Ričard, bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem gribi iebāzt mani tādā saitā? - Monika vaicāja.

-    Tās ir tikai fotogrāfijas, tikai digitāli punktiņi un svītriņas. Tas nav nekas īsts. Tici man, Mona. Un puse meiteņu no saitiem, kas ienes reālu piķi, ir īstas sušķes salīdzinājumā ar tevi. To visu nosaka attieksme. Tev tikai jāizstrādā attieksme.

-    Un kā ar fotografēšanos? - es apjautājos.

-    Es pats uzņemšu bildes. Man ir aparāts. Mēs varam to izdarīt pagrabā, izklāt dažus palagus fonam. Vai arī… - viņš pacēla plaukstas, -. ja tu pats gribi ar to nodarboties, Viktor, es neiebilstu.

-    Kāda veida fotogrāfijas es uzņemšu?

-     Paklau, es nerunāju ne par kādu pornogrāfiju. Pagaidām. Parādi kaut ko no pēcpuses, kādu krūti, garās kājas, mazliet uzmet lūpu. Pacel svarciņus. Tas ir tikai āķis, lai viņiem liktu atdarīt*makus.

-    Un tu tiešām gribi, lai es to darītu? - Monika jautāja.

-     Mēs runājam tikai par fotogrāfijām, - viņš atbildēja. - Un nauda būs pamatīga, lielāka, nekā tu nopelni, vergodama pie tiem smirdīgajiem advokātiem. Nebūs nekā tāda, ko tu pati negribēsi darīt, Mona, Un mēs varam izmantot citu vārdu, ja vēlies.

-    Kāpēc mēs nevarētu viņu nosaukt par Šantalu? - es ierosināju.

Viņš strauji pagrieza galvu pret mani, it kā es būtu viņam iebliezis pa seju, un aizrautība viņa vaibstos strauji izplēnēja.

-    Es gribu teikt, ja mēs gribam būt konsekventi, - es turpināju, - mēs varētu paturēt tādu pašu vārdu kā māsai, kuru tu pārdevi agrāk.

-    Par ko tu runā? Par ko viņš runā, Mona?

-    Mēs runājam par Tediju, - es sacīju. - Mēs runājam par to, kā tavs īpašais draugs Tedijs tika klāt Šantalai.

-    Monika?

-     Es nevainoju tevi, Ričard. Tu biji tāds pats upuris kā viņa. Mēs tikai gribam zināt, kas notika.

-    Nekas. Es neko nezinu. Es jau to teicu agrāk. Es pateicu viņiem visu. Es neko nezinu, - viņš sacīja, bet viņa drebošā lūpa liecināja par ko citu.

-    Ak, Ričard, mīļais! - Monika piecēlās no gultas, piegāja pie brāļa un nometās viņa priekšā uz ceļiem, uzliekot galvu uz viņa kājas. - Tu visu laiku esi to turējis pie sevis, un tas beidz tevi vai nost.

Ričards mēģināja atbildēt, bet viņa lūpas trīcēšana pastiprinājās un acis sāka asarot, un vienīgais, ko viņš spēja izmocīt, bija Vārgs un asarains:

-    Mona.

-    Palūkojies apkārt, Ričard, - viņa sacīja. - Paskaties, kas ar tevi ir noticis. Paskaties uz šo istabu. Tu esi mans lielais brālis, mans varonis, bet paskaties tik uz sevi. Turpināt klusēt un atstāt visu tā, kā ir - tas nevar būt ļaunāk par to, kas būs, ja tu kādam izstāstīsi patiesību par notikušo.

-    Un kā būs ar mājaslapu? - viņš jautāja.

-      Mēs negribam klausīties par mājaslapu, - es sacīju. - Mēs gribam dzirdēt par Šantalu.

Viņš tagad raudāja, asarām lielās lāsēs slīdot pāri vaigiem.

-     Es nezinu, kas notika, - viņš šņukstot noteica. - Nezinu.

Monika piecēlās kājās, saņēma viņa neglīto, slapjo seju rokās un apskāva viņu. Tagad arī viņa raudāja.

-    Pastāsti mums visu, ko tu zini, brālīt, - viņa teica.

-    Nē.

-    Tas nekas. Viss ir labi.

-    Nav vis.

-     Nu tad būs, - viņa teica. - Mēs viņu atradīsim. Es to zinu, es to jūtu, viņa ir runājusi ar mani. Bet mums ir vajadzīga tava palīdzība.

-    Es nevaru.

-    Mīlulīt, jā, jā, tu vari gan. Pastāsti mums visu, ko zini.

Un tad, cauri šņukstiem un asaram, un sabradatas dzīves mokošajiem elpas vilcieniem, viņš tā arī darīja.

Viņš bija klaiņotājs, Rikijs Adērs, vientuļnieks, kurš klīda pa apkārtni, ielām, sānieliņām, Distonparku, vajādams vāveres. Tajā laikā apkārtne bija droša un mātes ļāva saviem bērniem spēlēties vieniem pašiem. Ej ārā paspēlēties. Ej ārā paelpot svaigu gaisu. Un tieši to viņš bija darījis, apgūdams ainavu, kas sakņojās gan pilsētas realitātē, gan ari viņa iztēles plūdumā. Spokainā māja Ditmana ielā, trollis, kas terorizēja Elgara ielu, ragana, kas lidoja kopā ar sikspārņiem krēslainajās debesīs virs Jaunavas Marijas baznīcas Tulpju ielā. Un kādā no saviem klejojumiem viņš sastapa Visu Svēto dienas vīru, kurš sēdēja uz iekšpagalma kāpnēm un smēķēja cigareti.

-     Ei, puis, - viņš pasauca, pamanījis Ričardu nākam pa ielu. - Vai tu te dzīvo? '

-     Netālu no šejienes, - Rikijs sacjja, turēdamies zināmā attālumā. Viņš nekad agrāk šo vīru nebija redzējis.

-    Vai gribi cigareti? Skaidrs, ka gribi.

Rikijs paspēra soli atpakaļ. Lai arī viņa tēvs un māte smēķēja, neviens nekad viņam vēl nebija piedāvājis cigareti, un šī doma viņu sajūsmināja. Viņam bija deviņi gadi.

-    Nē, paldies.

-    Tu esi drošs par to?

-    Man nav atļauts.

-    Kā būtu ar košļeni?

-     Labi.

-    Panāc šurp, - sacīja vīrs, iebāzdams roku kabatā.

Kad Rikijs paspēra soli uz priekšu, vīrs lika panākt tuvāk un izstiept roku. Rikijs darīja, kā teikts, un vīrs iesita Riki- jam saujā un kādu brīdi paturēja tur savu plaukstu, itin kā demonstrēdams triku. Kad vīrs pacēla plaukstu, Ričarda rokā atradās košļājamās gumijas stienītis zaļi sudrabainā iesaiņojumā un cigarete.

-     Tikai nevienam nestāsti, - vīrs, silti iesmējies, noteica. - Tas būs mūsu noslēpums.

-     Labi.

-    Atnāc rit atkāl, un es no tavas auss izņemšu sērkociņu kārbiņu.

-    Man neļauj spēlēties ar sērkociņiem.

-    Neraizējies, mazais. Es nevienam neteikšu, ja tu neteiksi.

-    Sazināts, - noteica Rikijs un metās prom pa ieliņu ar savu košļājamo gumiju, savu cigareti un savu noslēpumu.

Viņš atgriezās nākamajā dienā pēc sērkociņiem un lielas, dzeltenas sūķajairiās konfektes, ar kuru viņam pietika veselai dienai, pirms tikt līdz tā^s sārtajam serdenim. Aiznākamajā dienā Visu Svēto dienas vīrs iedeva viņam šokolādes tāfelīti un brīhumstikliņu, kas varēja likt pazust ceturtdaļ- dolāram. Viņš divreiz pārsteidza Rikiju ar šo triku, pirms parādīt, kā tas darāms. Aizaižnākamajā dienā viņš tam iedeva "Trīs musketieru" tāfelīti un svilpi.

-    Paklau, mazais, - sacīja Visu Svēto dienas virs. - Vai tev ir draugi?

-     Tā īsti nē, - un tā bija skumja patiesība. Nebūdams nedz sportists, nedz mūziķis, nedz liels runātājs, nedz arī kas cits, Rikijs nebija ticis pie draugiem. - Bet man ir māsa.

-    Tiešām? Cik viņai gadu?

-    Seši.

Iešķībais smaids kļuva vēl šķībāks.

-    Atved viņu rīt līdzi, un es iedošu kaut ko arī viņai.

Nākamajā dienā Rikijs atveda līdzi savu mazo māsu Šantalu. Viņš bija visu pārdomājis, apsvēris visas varbūtības, un tobrīd šāda rīcība likās visai saprātīga. Šantala bija piekritusi atdot Rikijam pusi no savas šokolādes tāfelītes, ko saņems no jaukā vīra, kas izturējās tā, it kā katra diena būtu Visu

Svēto diena. Un Rikijs bija pārliecināts, ka viņiem nedraud nekādas briesmas.

Viņš sajuta briesmas, tas bija viņa talants, itin kā viņam būtu kāds īpašs radars pakausī. Mazliet pārlieka interese no dīvainā, sirmā vīra puses bibliotēkā vai klusa sētas kranča ņurdēšana, gaidot, kad Rikijs pienāks viņam klāt ķēdes attālumā. Viņš sajuta briesmas, un no Visu Svēto dienas vīra tās nenāca. Katru reizi, kad Rikijs parādījās, vīrs sēdēja uz pakāpiena aiz mājas, dažreiz viens, bet citreiz kopā ar četriem draugiem - milzeni" ar giganta žokli vai maza auguma melnādainu puisj, vai apaļīgu puisi, vai glītu puisi džinsos. Un, Rikijam parādoties, vīrieši piepeši pārstāja sarunāties, it kā tas viss būtu noslēpums. Visu Svēto dienas vīrs noteica: "Sveiks, mazais," - un izvilka konfekti, noglāstīja viņa galvu un aizsūtīja viņu projām. Tur nekā tāda nebija. Nekā tāda, par ko vajadzētu uztraukties. Tikai konfektes un rotaļlietas, un iešķībais smaidst Un tā nu kādu dienu viņš atveda līdzi Šantalu, lai palielinātu lomu. Viņš aizveda Šantalu pie Visu Svēto dienas vīra, un viss mainījās.

-    Sveiks, mazais, - ierunājās Visu Svēto dienas vīrs, kurš bija piecēlies un skatījās ne vairs uz Rikiju, bet uz mazo meiteni viņam līdzās. - Kas tad tā tāda?

-    Mana māsa, - sacīja Rikijs. - Šantala.

-    Cik skaists vārds! - Visu Svēto dienas vīrs pastiepa roku un pieliecās. - Sveika, Šantala! Mani sauc Tedijs, un es ļoti priecājos ar tevi iepazīties. Ko tev patīk darīt, Šantala?

-    Es dejoju, - viņa atbildēja.

-    Par to es nešaubos.

-    Mani rādīja televīzijā.

-    Cik tas ir aizraujoši!

-    Vai tu esi tas vīrs ar konfektēm? - Šantala jautāja.

-    Tas esmu es, - viņš atbildēja. - Kuras tev garšo vislabāk, Šantala? Ar šokolādi? Ar riekstiem? Pastilas?

-    Ar mandelēm, - viņa sacīja.

-    Ar mandelēm? Es pat nezinu, kas ir mandeles, - smiedamies attrauca Visu Svēto dienas vīrs.

-    Es arī ne, - Šantala noteica, - bet reklāmā teikts, ka tās ir labas.

-   Nu tad nākamreiz tās būs mandeles. Tu taču atnāksi nākamreiz, ko?

Šantala paraustīja plecus.

-    Pastiep roku, - izrīkoja Visu Svēto dienas vīrs.

Šantaja darīja, kā teikts, un Visu Svēto dienas vīrs pārklāja viņās mazo plaukstiņu ar savām abām lielajām un kādu bridi tās tur paturēja, līdz lēnām noņēma, atklājot viņas rokā Milky Wjiy šokolādi un dolāru.

Šantalas acis priekā iemirdzējās.

-   Te būs, mazais, - noteica Visu Svēto dienas vīrs, pamezdams Rikijam'tādu pašu šokolādi, pirms doties iekšā.

Ja gribat uzvelt kaut kaiy vainu par to, kas notika vēlāk, vainojiet dolāru. Visu Svēto dienas vīrs nekad nebija devis Rikijam dolāru.

-    Man pienākas puse ari no tā, - sacīja Rikijs.

-    Tas ir mans.

-    Mēs sarunājām.

-     Es piekritu sadalīt tikai šokolādes tāfelīti.

-    Tas nav godīgi.

-    To viņš iedeva man, - sacīja Šantala, un viņas glītajā sejiņā uzplauka viltīgs, pārākuma pilns smaids. - Dabū pats savu dolāru.

Tas bija īsti Šantalas garā.

Viņa bija egoistiska knīpa ar savām sarkanajām kurpēm un izteiktajām vaigu bedrītēm. Mīļā Šantala. Jaukā Šantala. Visu iemīļotā dejojošā lelle Šantala. Viņa bija ģimenes zvaigzne, maza meitenīte, kura spēja iekarot sirdis ar slīdošu soli un rokas mājienu. Pieaugušo klātbūtnē viņa bija ideāls bērns, smaidīga un paklausīga, un jauka, labprāt gatava izpatikt, ar mazas meitenītes balsi. Jā, mammīt. Nē, mammīt. Lūdzu, mammīt. Es mīlu tevi, mammīt. Bet, kad neviens cits neskatījās, atskaitot brāli, viņa kļuva par visnejaukāko raganu zemes virsū, čiepjot viņa mantas un nedaloties ne ar ko, kas bija iedots viņai. Viņš nicināja visu viņai veltīto uzmanību, visas uzslavas, dāvanas un rotaļlietas, apskāvienus un skūpstus, un prieka saucienus, to, kā viņa izsūca visu enerģiju no telpas un neatstāja neko viņam, neko, atskaitot aizkaitinājumu un pavēles. Uzvedies klusu, Ričard, un sēdi mierīgs. Šantala dejo. Turpini, Šantala, mīlulīt. Mēģini vēlreiz.

Un tagad arī Visu Svēto diēnas vīrs bija uzķēries uz šī āķa, veltot viņai visu savu uzmanību, dodot viņai dolāru, vienkārši pametot viņam to muļķīgo šokolādi, itin kā pamezdams kaula atlieku sunim. Rikijs bija pārāk nikns, pārāk pārņemts ar greizsirdību un nicinājumu, lai sajustu briesmas Visu Svēto dienas vīra dīvainajā piepešajā interesē par mazo Šantalu, tajā, kā viņš bija atklājis viņai savu vārdu, ko nekad nebija atklājis Rikijam, kā viņš bija noturējis viņas plaukstu savējā pārāk ilgi. Rikijam būtu vajadzējis sajust briesmas, bet viņa radars bija pārņemts ar rūgtumu, un tas viss bija radies viena dolāra dēļ. Vai varbūt, patiesību sakot, pārņemts ar savu sašutumu, viņš sajuta briesmas, bet nepievērsa tām uzmanību.

- Nez kāda iemesla dēļ, - teica Ričards, noslaucīdams acis ar delmu, - vēlāk vairs nebija tik jautri apciemot Visu Svēto dienas vīru. Un tad, vienu reizi, kad mēs tur bijām kopā, viņš man lika palikt ārā, kamēr viņš ieveda Šantalu iekšā pagrabā, lai viņai kaut ko parādītu. Atgriežoties viņa staroja, it kā nupat viņai būtu iedota vislielākā dāvana visā pasaulē, un viņa neparko nebūtu ar mieru dalīties. Viņa nekad negribēja dalīties.

-    Ko viņš tai iedeva? - es iejautājos.

-   Šķiltavas. Smagas zelta šķiltavas. Viņa pat neļāva man tās izmēģināt. Pēc tam es vairs negribēju turp iet un negāju ari.

-    Bet Šantala gāja?

-    Viņa šad un tad man parādīja pa konfektei, ko viņš bija tai iedevis, un smējās par mani, tāpēc ka es vairs turp negāju. Un vēl bija arī šķiltavas, kuras viņa glabāja atvilktnē un spēlējās ar tām katru reizi, kad mammas nebija klāt.

-    Zelta šķiltavas, k«ras atrada inspektors.

-    Pareizi. r

-    Kas notika tad, kad viņa pazuda?

-    Es īsti nezinu, kas notika. Bet, tiklīdz tas notika, es sapratu, ka tas Jjija tas Visu Svēto dienas vīrs, tas Tedijs.

-    Vai tu kādam par to pasjāstīji?

-    Uzreiz n». Kā es to būtu varējis? Es pats biju viņu turp aizvedis. Biju "atbildīgs. Mamma un tētis būtu mani nogalinājuši, izmetuši ārā.

-    Tev bija deviņi gadi, - Monika sacīja. - Tu nezināji.

-    Es tomēr biju to izdarījis, vai ne? Un piepeši, kad Šantala bija pazudusi, mājās viss mainījās. Vairs nebija: "Sēdi mierīgs, Ričard. Uzvedies klusi, Šantala dejo." Tagad bija: "Ak, Ričard, mūsu mīļais Ričard, paliec mājās, Ričard, paliec drošībā." - Viņi mani apskāva un apbēra ar uzmanības pierādījumiem. Viņi vairs mani nekur nelaida, pret ko man nekas nebija iebilstams, jo pēc Šantalas pazušanas tās atkal bija manas mājas un es biju zvaigzne. Es. Un vai gribat zināt patiesību? Es negribēju, lai viņa atgrieztos.

-    Vai tu viņu tik ļoti ienīdi? - Monika apvaicājās.

-    Nē. Jā. Es nezinu.

-    Tu teici, ka nevienam neko neteici uzreiz, kad viņa pazuda. Vai vēlāk tu kādam pateici?

-    Inspektoram. Viņš pavilka mani malā un apsolīja neko neatstāstīt mammai un tētim, un es viņam pateicu.

-     Inspektoram Heševejam.

-    Tieši tā. Un viņš turēja savu solījumu. Viņš neteica, ka tā ir mana vaina. Viņš teica, ka atradīs to Visu Svēto dienas vīru, bet viņš neatrada.

-    Labi, Ričard, - es noteicu. - Domāju, ka ar to pietiks.

-    Tas ir višs? - viņš prasīja.

-    Tas ir viss. Paldies.

Viņš palūkojās uz savu māsu ar izmisīgu baiļu izteiksmi vaibstos. - Vai tu izstāstīsi mammai?

-     Ak, mīlulīt, - viņa atbildēja, atkal pietupdamās viņa priekšā. - Tev bija /deviņi gadi.

-    Nestāsti mammai.

-    Tu nevari turpināt tā dzīvot, tu vienkārši nevari. Mums ir jāiztīra šī istaba, mums jādabū tevi ārā no šīs mājas.

-    Man te patīk.

-    Tu nevari tā dzīvot. Tas nav iespējams.

-     Es tā gribu.

-    Ak, mīlulīt, Ričard, mīlulīt. Paskaties, ko viņš ir izdarījis ar tevi. Paskaties, ko viņš ir izdarījis ar mums visiem.

Es viņus tur atstāju, brāli un māsu, agorafobu un ēnu dejotāju, atstāju viņus tajā istabā asarās un sapluinītus. Un Monikai bija taisnība, viņš bija to izdarījis ar viņiem, ar viņiem visiem. Nemaz nerunājot par to, ko viņš bija izdarījis vai darīja ar Šantalu. Tāpēc ka es domāju, ka Monikai galu galā var izrādīties taisnība. Varbūt tad, kad tas nelietis aizlaidās ar visu nozagto naudu, viņš bija aizlaidies kopā ar šantalu. Gluži vienkārši paņēmis viņu līdzi savā jaunajā dzīvē, lai darītu ar viņu visu, kas ienāk prātā, neraizējoties par sekām. Vismaz līdz šim laikam.

Tāpēc ka es gatavojos viņu uzmeklēt, jā, gatavojos gan. Es biju gatavs viņu izsekot un atrast. Un atrast arī Šantalu. Tā kā uz manām krūtīm bija tetovējums, es biju gatavs viņu sameklēt un likt viņam samaksāt. Un es skaidri zināju, ar ko sākt.

Bet vispirms bija pienācis laiks nodot kādu ziņu.

44. nodala

Es izvēlējos maksimāli nepiemērotu vietu. "Netīro Fren- ku". Nosaukums izsaj^a visu. Un jums vajadzētu redzēt tualetes telpas. Mjāāāā.

Ietupināts Trīspadsmitās un Priežu ielas stūrī, "Netīrais Frenks" bija oficiāli atzīts pagrabiņš: senatnīga izskata patvērums bārdainiem motociklistiem un trausliem, nepārtraukti pīpējošiem mākslas studentiem. Tam bija zemi griesti, nožēlojami nodalījumi, pastāvīga drūma klientūra un lielisks mūzikās, automāts, kas vēl aizvien darbojās četrdesmit piecu apgriezienu režīmā. Iestādījums vienmēr bija pilns ar dūmiem un iedvesmojošu Sliktas higiēnas un izlaistīta alus smaku.

Es speciāli nokavējos, lai ļautu tam visam iesūkties viņa bālajā, mīkstajā ādā. Es viņu atradu sēžam starp diviem iešņabojušiem motociklistiem pie bāra ar vīna glāzi priekšā.

-    Nezināju, ka te pasniedz sarkanvīnu, - es ierunājos.

Lavenders Hils violetā samta uzvalkā nicīgi nošņācās.

-    Te nepasniedz sarkanvīnu, - viņš noteica. - Tas ir vērša urīns sajaukumā ar jēra asinīm, kam pievienots jods.

-    Bāra īpašais kokteilis.

-    Tu esi izvēlējies apburošu iestādījumu.

-    Tikai pats labākais tev, Lav. Iedomājos, ka tā būs jauka un bezpersoniska vietiņa, kur apspriest mūsu slepenos darījumus.

-     Bezpersoniska varbūt tev, Viktor, šajā uzvalkā - tas taču ir džutas audums, vai ne? - bet es te neiederos, ja tu neesi pamanījis, ļa tu būtu devis man kādu mājienu par to, uz kāda veida iestādījumu tu mani aicini, es būtu uzvilcis savu melno ādas kombinezonu.

-     Negribu to atzīt, bet man žēl, ka esmu palaidis to garām.

-    Ak, tas tevi apburtu, esmu par to pārliecināts. Pagaidām es dzeru šo briesmīgo brūvējumu, dūmi liek manām acīm asarot, kas nenāk par labu skropstu tušai, un neandertālieši abās pusēs gatavojas purkšķu sacensībām.

Viens no motociklistiem Lavam aiz muguras, izdzirdot šo piezīmi, pacēla galvu no saliktajām rokām.

-    Ko tu teici?

-     Es nevērsos ar savu piezīmi pie jums, ser, - sacīja Lavenders Hils. - Esiet nu tik mīļš un pievērsieties savam alum. Tas, kas šim iestādījumam piemīt, ir ļoti reāla bāra kautiņu izcelšanās iespējamība. Nekas tā neuzbango asinis kā kārtīgs kautiņš bārā.

-    Es neesmu no tiem, kas iesaistās kautiņos bārā.

-    To es jau esmu sapratis.

-    Tomēr es neuzskatītu arī tevi par kausli.

-    Tu mani nepavisam nepazīsti, tici man. Varbūt mēs varētu sameklēt kādu klusāku vietu, kur parunāt? Ak, tur ir tukša kabīne. - Viņš noslīdēja no sava bāra ķebļa. - Vai pasūtīsi mums pa alus kausam? Baidos, ka tā susla, ko viņi sauc par vīnu, ir pārāk kaitīga gremošanas sistēmai.

Es vēroju, kā viņš aizspraucas līdz kabīnei ar netīru galdu un sagraizītiem sēdekļiem. Bārmene pienāca klāt un vēroja līdz ar mani. Tā bija īsta izrāde. Sasniedzis kabīni, Lavs paraudzījās lejup, skumji purinādams galvu. Viņš izvilka mutautiņu un nometa to uz sēdekļa, pirms apsēsties uz tā.

-    Jūsu draugs? - apvaicājās bārmene, glīta sieviete melnā kreklā.

-    Darījumu partneris.

Viņa paraudzījās uz pilno glāzi.

-    Viņam negaršoja vīns.

-    Ne gluži.

-      Nevaru iedomāties, kāpēc. Tas ir pilnīgi svaigs, pa taisno no pakas.

-     Viņa garšas izjūta ir mazliet par smalku, lai tas nāktu viņam par labu.

-      Varbūt, - viņa sacīja, - bet viņš neapšaubāmi labi smaržo.

-    Alus krūzi un divas glāzes, - es pasūtīju, uzlikdams uz bāra desmitnieku.

Lavenders sēdēja kabīnē, cenzdamies atrast uz galda pietiekami tīru vietu, lai atbalstītu elkoņus, un tas viņam nebija izdevies. Viņš paraudzījās uz mani ar skaidri redzamu izmisumu sejā, un tad salika^savas mazās roķeles klēpī. Es apsēdos viņam iepretī un pārliecos pāri galdam.

-    Cik noprotu, tu esi sazinājies ar manu klientu.

-   Sazināšanās notika. Es-hezinu, kur viņš dabūja manu telefona numuru, - Lavenders novēcināja rokas, - bet viņam tas bija, un kopš tā laika mēs pastāvīgi sazināmies. Vai viņš tev ir minējis par mūsu sarunām?

-    Nē.

-    Tad kā tu uzzināji?

-    No Džoja Praida.

-    Ak jā, tas nevaldāmais Praida kungs. Viņu bija grūti atrast pēc tā, kas notika ar viņa draugu.

-    Kā tu viņu sameklēji?

-    Man ir savas metodes.

-    Vai tu runāji ar viņu personiski vai pa telefonu?

-     Viņš nevēlējās tikties ar mani aci pret aci pēc nelaimīgās viņa drauga nāves.

-    Tā nebija nelaimīga, - es sacīju. - Tā bija slepkavība.

-    Vai varas iestādes par to ir pārliecinātas?

-    Viņam bija iešauts galvā.

-    Ak, cik briesmīgi! Varbūt tā bija pašnāvība?

-     Iešauts galvā divreiz. Pēc tam, kad viņam bija ticis iešauts kājā. Un dzīvoklī netika atrasts ierocis.

-    Ak tā. Tā ir nevērīga tehnika, bet mūslaiku apmācības metodes ir neciešamas. Tad jau jāpieņem, ka slepkavība ir visticamākais nāves iemesls. Nu, tas ir patiešām nožēlas vērts gadījums, lai arī varbūt mazāk nožēlojams par šo iestādījumu.

-    Džojs man teica, ka viņš neesot mierā ar Čārlija piedāvājumu. Viņš negrib piektdaļu, viņš grib pusi.

-    Tas nav nekāds pārsteigums. Tikai es baidos, ka viņš grib pusi no nekā. Tava klienta sākotnējā sajūsma par manu piedāvājumu šķiet mazinājusies.

-    Viņš šaubās.

-    Jā, nelaimīgā kārtā. Tas varētu būt tik tīri un tik izdevīgi visiem iesaistītajiem, bet tas nožēlojamais āmurgalva turpina vāvuļot par savu māti.

-    Viņš tai ir ļoti pieķēries.

-     Neveiksmīgs gadījums. Vai tu esi pieķēries savai mātei, Viktor?

-    Ne gluži.

-    Tas nozīmē, ka tu vēl aizvien esi pārāk pieķēries, lai tev tā būtu ērti. Atgriezies pie manis, kad ienīdīsi viņu ar slepkavīgu kaislību, kas vēl aizvien vārīsies tavās asinīs gadu desmitiem pēc tam, kad viņas kauli būs aprakti purvainā zemē, un tad mēs varēsim aprunāties. Ak tu tētīt, mums ir nelūgts apmeklētājs.

-    Kur? - Es pagriezu galvu. Vienīgā, ko redzēju, bija bārmene, kas nāca uz mūsu pusi ar paplāti un alu. - Nē, viņa tikai nes mūsu pasūtīto alu.

-    Ne jau viņa. Pie galdiņa.

Tur tas bija, tieši pie mana elkoņa. Es parāvos atpakaļ, kad trekns, brūns un ašs tarakāns aizlikās līdz galda malai, apmetās riņķi un tad apstājās, šūpodams savas ūsas. Tas atkal sakustējās, metās atpakaļ pa to pašu ceļu, no kurienes bija uzradies, kad alus krūze nokrita no debesim un saspieda kukaini plakanu kā sausiņu. Divas putainas alus lāses iz- šļakstījās pāri krūzes malām un nolaistīja galdu.

-    Te būs jūsu alus, - noteica bārmene. Bums, bums. Parādījās divas glāzes. - Ja gribat vēl vienu krūzi, pakliedziet man.

Lavenders Hils nolūkojās manī ar uzjautrinājuma pilnu sejas izteJķsmi. Viņa brūnās varavīksnenes labi saderējās ar brūno kūkaini, kas bija skraidījis pa mūsu galdiņu pirms īsa brīža. Lavs iesmējās, paķerdams krūzi aiz roktura un ieliedams mums4catram pa glāzei. Kamēr viņš lēja, es cauri alum vēl aizvien saskatīju nedzīvo kukaini, kas bija pielipis pie stikla dibenaT - .

-     Dažreiz tu esi krūze, - sacīja Lavs, - un citreiz tu esi kukainis. Es gribētu, lai tmaprunātos ar savu klientu manā vārdā. Pārliecini viņu, ka šis darījums kalpo viņa interesēm.

-    Tu gribi teikt, ka man jāpārliecina viņu izdarīt noziegumu. Nē, pateicos. - Es iedzēru lielu alus malku. Dīvainā kārtā tas garšoja lieliski, bija vēss un atspirdzinošs. VarbCtt katras krūzes dibenā vajadzētu pielīmēt pa kukainim, tāpat kā tārpus tekilā.

-    Man ir ideja, - Lavs noteica ar mākslotu aizrautību balsi, itin kā tas viņam tikai nupat būtu iešāvies prātā. - Tu varētu aprunāties ar māti. Cik noprotu, tu esi ar viņu kontaktējies. Tu varētu ieteikt viņai to, ko uzskati par ienesīgāko un drošāko rīcības variantu viņas dēlam. Tad tu neieteiktu Čārlijam izdarīt noziegumu, bet darītu ko tādu, kas varētu glābt viņa dzīvību.

-    Ja gribi lobēt Čārlija māti, laipni lūdzu, bet tas neko nedos. Viņa grib, lai viņas puisītis atgrieztos mājās, un par to arī ir stāsts. Un tici man, Lav, tu negribēsi nostāties viņai ceļā.

-    Ak tā. - Viegls smaids parādījās viņa apaļīgajās lūpās. - Domāju, ka tikšu ar viņu galā.

-     Paņem līdzi armiju, kad iesi mēģināt, jo tev tā noderēs. - Es izdzēru alu, ar troksni noliku glāzi uz galda un pieklusināju balsi. - Pie kā tu īsti strādā?

-     Man tiek maksāts ari par diskrētumu. Tev derētu to iemācīties.

-    Ak, es spēju būt diskrēts, kad vēlos, bet tik un tā situācija mani izbrīna. No Randolfa galerijas tika nozagtas divas gleznas, Rembrants un Monē. Tu prasi tikai par Rembrantu. Kāpēc?

-    Ziņās bija pieminēts tikai,Rembrants.

-    Jā, bet tāds gudrinieks kā tu, Lav, kurš, kā tu man visu laiku atkārto, pilda savus mājasdarbus, būtu zinājis pietiekami, lai kaut vai apjautātos par otru.

-    Manu kolekcionāru neinteresē citi darbi.

-    Man tas šķiet neticami. Ja viņš ir tāds, kādu tu viņu iztēloji, tad nekas neiepriecinātu viņu vairāk par divu meistardarbu iegūšanu viena nelikumīga darījuma rezultātā.

-     Kurš gan spēj izprast nepieklājīgi bagāto cilvēku neizdibināmās dzīles? Ficdžeraldam bija taisnība, viņi atšķiras no mums ar tevi.

-    Skaidrs, ka atšķiras, viņi maksā mazākus nodokļus. Tomēr tas, ka tu neko neprasīji par otru gleznu, bija mazliet dīvaini. Itin kā tavs kolekcionārs zinātu, ka Čārlijam ir pieejama tikai viena. Kā viņš varētu to zināt?

-    Tas, ko viņš zina, mani nesatrauc.

-    Un kā tu zināji, ka tev jāsazinās ar Ralfu un Džoju, kad izskatījās, ka tavs man izteiktais piedāvājums ir aizgājis pēc piena? Kāpēc ar viņiem abiem?

-    Viņi ir seni Čārlija draugi.

-    Viņi bija vairāk nekā tikai draugi, vai ne? Viņiem arī bija pretenzijas uz gleznu, un tu to zināji. Un nez kādā veidā tu zināji arī par manu tēvu.

-    Uz kurieni tu stūrē?

-    Man šķiet, ka tu strādā pie kāda, kas bija iesaistīts tajā notikumā pirms trīsdesmit gadiem. Man šķiet, ka tu strādā pie kāda, kuram glezna ir pie vienas vietas, bet kurš gribētu nopirkt klusēšanu. Un varbūt nepietiks ar Čārlija uzpirkšanu vien. Varbūt tev ir jāapklusina arī pārējie. Tāpat kā Ralfs? Un Džojs, ja vien tu varētu tikt viņam klāt personiski, ne tikai pa telefonu? Uzpērc lieciniekus vai tos nogalini, vai nu - vai, lai tikafvisi klusētu.

La^ sarkastiski sasita plaukstas.

-    Nū, vai tu neesi īsts gudrinieks? Tā ir visai jauka teorija, tikai tā ir pilnīgi un galīgi nepareiza. Ja es būtu nogalinājis Ralfu, ta> tiktu aši atzīts par pašnāvību, piemini manus vārdus. Un, kad tu runā pņr to, ka glezna nav pirmā svarīguma jautājums,, tu kļūdies. Vari būt drošs, ka vienīgais, kas man rūp, ir "Rembrants. Par to man maksā, un es gribu, lai man samaksā. Visbeidzot,Ja runājam par klusēšanu kā mana klienta galveno mērķi, es nevaru galvot par to, kas manam klientam prātā, bet man ir jājautā - kāpēc? Es neesmu jurists, bet zinu pietiekami, lai apzinātos, ka laupīšanas lietā ir iestājies noilguma termiņš. Vai pāris dzīvību būtu šī stāsta vērtas?

Es izņēmu no žaketes kabatas fotogrāfiju un pametu viņam. Viņš to paņēma, samiedza acis, lai aplūkotu, un atdeva man atpakaļ.

-    Mani nekad nav interesējuši bērni, - viņš noteica.

-    Viņu sauc Šantala Adēra. Fotogrāfija ir trīsdesmit gadu veca. Viņa pazuda reizē ar Rembrantu. Kopš tā laika neviens par viņu neko nav dzirdējis.

Viņš atkal palūkojās uz fotogrāfiju un iekoda lūpā, cenzdamies salikt visu pa plauktiņiem.

-    Tāpēc tavs klients grib, lai visi klusētu, - es noteicu.

-    Vai viņa ir mirusi?

-     Iespējams, vai varbūt viņa tiek nelikumīgi slēpta tāpat kā zagta glezna, turēta slēgtā telpā un retumis apraudzīta. Kas to lai zina?

-    Bet tu gribi to noskaidrot, vai ne?

-    Tieši tā.

-    Ja vien tev netiks piedāvāts pietiekami daudz naudas, lai tu atmestu tam ar roku.

-    Tas nav iespējams.

-     Vienmēr ir iespējams piedāvāt pietiekami daudz naudas, Viktor, tev būtu vajadzējis to zināt.

-     Es tā nedomāju, - es noteicu, atraisīdams kaklasaites mezglu un sākdams atpogāt šāvu kreklu.

Lavendera Hila acis šaudījās apkārt, lai pārbaudītu situāciju bārā, pirms viņš pieliecās uz priekšu. Viņš vēroja, kā katra poga izslīd no sava pogcauruma. Kad es parādīju viņam tetovējumu, viņa acis iepletās, viņš izlasīja vārdu, un tad plats smaids parādījās viņa nocietinātajā sejā.

-    Ak tu tētīt, tu esi pilns ar pārsteigumiem!

-    Kāpēc mēs nevarētu noslēgt darījumu, Lav, tu un es?

-    Jā gan, darīsim tā. - Viņš alkatīgi saberzēja rokas. - Es jau prātoju, kad mēs sāksim mūsu delikātās sarunas. Šķiet, ka mēs esam līdzīgi domājoši. Es to sajutu jau kopš paša sākuma. Nu, Viktor, kādi ir tavi noteikumi?

-    Es pieminēšu tavu piedāvājumu Kalakosas kundzei, un tas ir maksimums, ko es varu darīt šajā sakarībā, bet viņa ir pietiekami gudra, lai saprastu, un pietiekami neatkarīga, lai jebkurā gadījumā izlemtu pati.

-    Fantastiski. Tev vajadzēs arī atgādāt Čārlzu un gleznu pie manis, ja vienošanās beidzot tiks panākta.

-    Es varu aizgādāt viņu un gleznu tikai uz policiju.

-    Es viņam neuzticos. Nez kāda iemesla dēj es uzticos tev. Ja darījums tiks noslēgts, tu nodrošināsi, lai mēs ar gleznu saietu kopā kā divi pazuduši mīlētāji. Un, bez šaubām, līdz ar to tu arī pasargāsi savu klientu no maniem slepkavīgajiem nodomiem.

Es mazliet apdomājos. Aptvēru, ka jebkurā gadījumā, lai ko Čārlijs izlemtu darīt ar gleznu, man nāksies tajā iesaistīties. Viņš varēja tiklab tikt nogalināts, cik saņemt atlīdzību. Es biju apsolījis Kalakosas kundzei, ka nogādāšu viņu mājās dzīvu, un es nevarēju no tā atkāpties, daļēji tāpēc, ka viņa mani biedēja, un daļēji tāpēc, ka te bija iejauktas ģimenes saistības.

-    Labi, - es noteicu. - Ja viņš tā izlems, es palīdzēšu īstenot nodošanu, bet tikai tāpēc, lai aizsargātu Čārliju.

-    Lieliski. Un ko tu gribi pretī?

-    Tu nekāVējoties dosies pie sava klienta un nodosi viņam ziņu no manis. /

-    Un kāda*"tā bus, Viktor?

-    Pasaki viņam, Ka es tuvojos.

Lavenders Hils uz brīdi piešķieba galvu un tad izplūda skaļos, asos smieklos. Šajos smieklos slēpās brīdinājums, bet ari patiess atvieglojums, un tie bija pietiekami skaļi, lai piesaistītu uzmanību, pret kuru viņam, kā šķiet, nekad nekas nebija iebilstams. Kad viņa smiekli bija rimušies, smaids saglabājās, - pat tad, kad viņš pašūpoja galvu, it kā es būtu nejauks puika un viņu tas uzjautrinātu.

-    Es tevi novērtēju pilnīgi nepareizi, - sacīja Lavenders Hils. - Tu tomēr esi no tiem, kas uzsāk kautiņus bārā.

45. nodala

Ģimenes tiesa, šis pēdējais civilizācijas bastions, kurā mātes un tēvi nerimtīgi darbojas, labas gribas un ārējas pieklājības vadīti, lai vienotos par aizbildnību, kas nāktu par labu viņu bērniem. Skaidrs, un hokeju spēlē smalki vīri ar fantastiskiem zobiem.

Mēs atradāmies ģimenes tiesā un, gaidīdami tiesneses Sis- tainas parādīšanos, mēģinājām nosist laiku. Liela tiesas juristu dienas daļa tiek pavadīta, nositot laiku, un tobrīd man nebija iebildumu. Bija pienākusi Bredlija Hjūita reize liecināt aizbildnības lietā pret Terēžu Velmani, un man mazliet aptrūkās materiāla.

Pēc tam, kad Terēza Velmane bija atstājusi liecinieku tribīni, Beta pavadīja tiesneses Sistainas piešķirtās dienas starp tiesas sēdēm, vācot kopā pierādījumus par Terēzas rehabilitāciju, viņas jauno darbu, jauno māju un jauno dzīvi. Mēs bijām uzskatāmi pierādījuši, ka, ļaujot Bellai daļu laika pavadīt pie mātes, nenotiktu nekāda katastrofa. Tomēr tiesnesei bija jānospriež, vai Terēza varēs parūpēties par savu meitu. Viņai nāksies izlemt, vai kopīga aizbildnība salīdzinājumā ar pilnu Bredlija aizbildnību atbildīs bērna interesēm. Bredlijs Hjūits ar savu uzvalku un izturēšanos, savu smalko māju un augsti apmaksāto darbu, bez šaubām, būs sagatavojis labu uzstāšanos. Un, godīgi sakot, es īsti nezināju, kā lai pierāda, ka kopīga aizbildnība ir vislabākais risinājums. Tomēr man bija plāns, un laika nosišana tajā iederējās.

Bredlijs Hjūits, pašapmierināts un pašpārliecināts, sēdēja līdzās savam advokātam Arturam Galiksenam pie apspriežu galdiņa. Viņa svīta bija sasēdusies apkārt kā melnos uzvalkos saģērbtas pīles uz sola aiz viņiem abiem. Galiksens man veltīja pašapzinīgu smaidu, tiklīdz zāles durvis atvērās.

Mēs visi pagriezāmies un palūkojāmies. Tā bija Dženna Heševeja.

Es pagriezos un nopētīju Galiksenu. Viņa sejā parādījās samulsums. Viņš pazina Džennu, skaidrs, ka pazina. Es būtu viņam visu par viņu pastāstījis, tikai biju ievācis informāciju un sapratis, ka tas nav vajadzīgs. Viens no viņa klientiem, augstu stāvošs valdības ierēdnis no senas, izcilas ģimenes bija slēpis ienākumus no savas sievas, kas jau bija slikti, bet viņš tos bija slēpis ari no ieņēmumu dienesta. Dženna Heševeja bija metusies viņam virsū kā atriebības eņģelis un ietupinājusi Morgantaunas labošanas iestādē uz veseliem septiņiem gadiem. Es ļāvu Galiksenam kādu brīdi sēdēt un brīnīties, pirms piecēlos un devos pretī Džennai.

-    Paldies, ka atnāci, - es klusi noteicu.

-    Vai tu esi pārliecināts, ka šī ir piemērota vieta, lai aprunātos? - viņa jautāja.

-    Mierīgi. Tiesnese mūžīgi nodarbojas ar ārkārtas bērnu aizbilditjbas jautājuīrfiem. Šī lieta ir noturējusies dienas kārtībā ilgāk nekā mūzikls "Kaķi". Vai tu ieskatījies sadarbības līgumā?

-    Tas bija'jpilnīgi nepietiekams, un tu esi rīkojies neprātīgi, uzdodams to par pabeigtu. Es pievienoju vairākas lappuses.

-     Es jau tā domāju, - es noteicu. - Ļauj man palūkoties uz to, ko tu esi pievienojusi un es došu tev ziņu.

Viņa iebāza roku savā portfelī un izvilka ārā lielo, sarkano mapi, kurā es viņai biju nogādājis vienošanos. Paņemot to, es pametu mirkli uz Galiksenu. Nenovērsis skatienu no mums abiem, viņš tagad ļoti ātri kaut ko stāstīja savam klientam.

-    Es pievienoju punktus par Čārlija liecību un iespējamiem sodiem saistībā ar Šantalu Adēru, - sacīja Dženna.

-    Vai tu pāršāvi pār strīpu?

-    Varbūt tev tā liksies.

-    Nesūrojies, ja es arī šo to pamainīšu.

-    Tu teici, ka tev esot kas padomā?

Es pievērsu viņas uzmanību Bredlijam Hjūitam, kurš nupat blenza uz mums mēmā satraukumā. Norādīju uz viņu, pietiekami neuzkrītoši, lai tas nebūtu uzskatāmi, bet lai viņš manītu, ka es norādu.

-    Vai tu viņu pazīsti?

-    Nē, - viņa sacīja.

-     Viņu sauc Bredlijs Hjūits. jūsu kantoris nodarbojas ar viņu tās pašas izmeklēšanas ietvaros, kad jūsējie bija salikuši noklausīšanās ierīces mēra kabinetā un tika pieķerti. Viņš ir viens no starpniekiem, kurus mērs izmanto, un viņš šodien liecinās. Varbūt tu gribēsi paklausīties, ko viņš saka.

-    Tā nav mana lieta.

-    Esmu pārliecināts, ka federālā prokuratūra gribēs zināt to, ko viņš šodien stāstīs.

-    Vai tas ir kas interesants?

-    Varētu būt, 7 es atbildēju.

Viņa paraudzījās uz zāles durvīm un ieskatījās pulkstenī.

-    Labi, lai notiek. Paldies, Viktor.

Es pamāju ar mapi.

-     Un paldies, ka atnesi šo.

Piespiedis pie krūtīm lielo, sarkano mapi, es devos atpakaļ pa celiņu, atvilku krēslu pie'advoķātu galdiņa un gribēju sēsties. Galiksens atradās man līdzās, pirms biju paguvis atbalstīt savu pēcpusi uz krēsla.

-    Ko viņa te dara? - viņš iejautājās.

-    Šī ir atklāta tiesas sēde, - es sacīju. - Jādomā, ka viņa grib paskatīties.

-    Kas ir tajā mapē?

-    Šis un tas, - es noteicu. - šādi tādi dokumenti.

-    Es tev neļaušu uzdot jautājumus ne par ko, kas skar viņa darījumus.

-    Ja viņa darījumi ir nelikumīgi un pret viņu ir ierosināta lieta, vai tev nešķiet, ka tas varētu ietekmēt lēmumu par aizbildnību?

-    Tas pārkāpj visas robežas.

-     Es nodarbojos ar jurisprudenci tāpat kā spēlēju golfu. Izdari man pakalpojumu, Artur, un pajautā savam klientam, kā viņam garšo teļa cepetis La Fatniglia.

Šajā brīdi tiesnese Sistaina nolēma mūs aplaimot ar savu klātbūtni.

-    Piecelties, tiesa nāk. - Mēs visi piecēlāmies. Viņa strauji devās uz savu vietu. - Sēdieties. - Mēs apsēdāmies.

-    Velmane pret Hjūitu, - paziņoja sekretāre.

-    Cik tālu mēs esam tikuši? - tiesnese jautāja. - Šķiet, atceros, ka mēs šodien gatavojāmies uzklausīt Hjūita kungu. Vai jūs esat gatavs, Galiksena kungs?

-    Vai varam to atlikt uz brītiņu, Jusu Godība? - ierunājās Galiksē'ņs.

-    Es jums jau piešķiru pusstundu savas neizbēgamās aizkavēšanās dēļ. Cik daudz laika jums vēl vajag?

Galiksens^paraudzījās uz mani un tad sacīja:

-    Zināmi Karla kunga izteikumi liek domāt, ka šajā strīdā ir iespējanfis mierizlīgums. Domāju, ka mēs visi esam ieinteresēti izpētīt šo jautājumu.

-    Cik ilgs laiks jums bū* vajadzīgs? - jautāja tiesnese.

-    Varat mums dot piecpadsmit minūtes? - ieteicās Galiksens.

-     Lai notiek. Un man jāteic, Galiksena kungs, ka mana sirds atsilst, redzot, ka puses cenšas kaut ko darīt savu bērnu labā. Jums ir piecpadsmit minūtes laika.

-     Ko tas viss nozīmē, Karla kungs? - jautāja Terēza Velmane, kamēr mēs gaidījām gaitenī, bet Galiksens apstrādāja sava klienta nevainojami frizēto galvu, lai vestu viņu pie prāta.

-    Tas nozīmē, ka mēs panāksim kādu vienošanos, - es atbildēju, - ja vien jūs nekļūsiet pārāk alkatīga.

-     Kā būtu ar nedēļas nogalēm, Terēza? - Beta ierunājās. - Bredlija advokāts pašlaik mēģina pierunāt Bredliju tam piekrist. Lai Bella paliek pie Bredlija darba dienās un turpina apmeklēt privātskolu.

-    Es gribu, lai viņa būtu pie manis visu laiku, - sacīja Terēza. - Viņa ir mana meita.

-    Viņa ir arī Bredlija meita, - sacīja Beta. - Rūpēšanās par viņu darba dienās var apdraudēt tavu darbu. Bet tādā veidā tu viņu atkal atgūsi un varēsi turpināt nostiprināt jūsu attiecības. Bet, ja mēs pārāk uzstāsim un Bredlijs nepiekritīs, beigās tu vari nedabūt neko. Pieņem to kā dāvanu un palūkojies, kas no tā iznāks.

-    Es nezinu.

-    Padomā par to, - noteica Beta. Viņa ieskatījās rokaspulk- stenī. - Tev ir desmit minūtes laika, lai izlemtu, vai atbildēt piekrītoši'.

Mēs vērojām, Jcā Terēza Velmane attālinās uzvarošā solī. Beta ierunājās:

-    Kas bija tajā sarkanajā mapē?

-    Čārlija Kala kosa sadarbības līgums.

-    Atgādini man, ka nfekad nevajag pieļaut, lai tu mani iesūdzētu tiesā, - viņa noteica. - Pie, manis vakar bija būvinspekcija.

-    Kā bija?

-     Boilers nedarbojas, ūdensvada caurules ir jānomaina, jumts tek.

-    Tātad tu atsauksi darījumu?

-    Skaidrs, ka nē. Šeila bija kopā ar mani, un viņa bija sajūsmā. Viņa panāks cenas samazinājumu.

-    Beta, tā māja ir nolaista.

-    Inspektors teica, ka kauli esot labi.

-    Tā ir māja, nevis supermodele.

-    Mana hipotēka ir apstiprināta, un nākamnedēļ darījums tiek noslēgts. Vai tu nāksi man līdzi kā mans advokāts?

-    Vai tas viss nenotiek mazliet par strauju?

-    Šeila teica, ka tā esot lieliska izdevība.

-    Šeila ir māklere, viņu sirdsapziņa nemoka.

-    Man viņa patīk.

-    Patiesībā man arī, bet runa nav par to.

-    Par ko tad ir runa?

-     Vai tu tiešām domā, ka māja atrisinās to, ko tu vēlies atrisināt?

-    Vai tu redzēji, cik Terēza ir laimīga? Viņa patiešām ir mainījusi savu dzīvi, vai ne?

-    Viņas meitas dēļ atliek cerēt, ka tā tiešām ir.

-    Viņas piemērs i/iedvesmojošs. Ja viņa to var, tad varu arī es. \ '*

-    Un māja ir laimīgā biļete?

-    Tas ir sākums. Apskates laikā es izgāju cauri visām istabām, iztēlodamās, kā tās izskatīsies pēc tam, kad es iekārtošos. Kā ballīšu laikā visi sanāks manā jaunajā virtuvē.

-    Tu nerikt) ballītes.

-    Ja man būs māja, es to darīšu.

-    Un tā virtuve ir īsta b^dre.

-    Tur iespīd rīta saule.

-    Aprīlī.

-     Es iztēlojos, kā mani draugi paliks pa nakti viesu guļamistabā, es iztēlojos, kā katru reizi, kad vien vēlēšos, es varēšu strādāt mājās savā kabinetā.

-    Vai tev ir kādas fantāzijas par bērnistabu?

-    Vai tev nepatīk, ka es pērku māju, Viktor?

Vai man tas nepatika? Labs jautājums. Vai es tiešām raizējos par to, ka viņa grib, lai nekustamais īpašums atrisina viņas eksistenciālo dilemmu, un ka viņu gaida neizbēgama vilšanās? Vai arī es vienkārši apskaudu viņu par to, ka viņa pērk māju un sāk dzīvi, kamēr es pats nebiju spējīgs to izdarīt? Un kāpēc mūsu starpā piepeši bija radusies tāda spriedze?

-    Nē, Beta, - es atbildēju. - Man tas patīk. Tā ir laba izdevība.

-    Ka būs ar darījuma slēgšanu?

-    Es tur būšu, - es atteicu. - Apsolu.

46. nodaļa

Tagad mēs atgriežamies pie interesantā jautājuma par Se- miju Gliku.

Tu esi īsts Semijs Gliks,.bija sacījusi Agnese Lekomtē mūsu sarunas laikā Ritenhauzas laukuma stūri. Man bija nojausma par to, ko vecā ,Mja bija domājusi - viņas lēni indīgais un pārākuma apziņas pilnais tonis bija izteicis visu. Tobrīd es īpaši nereaģēju, jo gadu gaitā biju iemācījies savaldīties un neuzķerties uz izmestajiem apvainojumiem, tomēr es to piefiksēju, jā gan. Un es nospriedu, ka jāķeras pie pirmavota, lai gūtu pilnīgu priekšstatu par vjņas augstprātību. Tāpēc pēc tam, kad biju pārbaudījis šo vārdu datorā, pa cejam uz lidostu grāmatveikalā nopirku izdevumu ar nosaukumu "Kas liek Semijam bēgt?" Es lidoju uz Ročesteru. Darbs vai izklaide?

Tā bija Ročestera. Ko gan jūs domājat?

-    Es jau pa telefonu jums sacīju, ka man nav ko teikt, - sacīja Serēna Čikosa. Viņa bija neliela auguma tumšādaina sieviete vecumā mazliet pāri piecdesmit, skaista un slaida, ar asām acīm un sakniebtām lūpām kā cilvēkam, kurš radis dot norādījumus, kas tiek pildīti.

-     Es cerēju, ka tad, ja ieradīšos personiski, - es noteicu, - jūs novērtēsiet manu nodomu nopietnību.

-    Jūs esat cerējis velti, - viņa sacīja. - Un tagad atvainojiet mani. Man ir daudz darba.

-    Varat būt pārliecināta, Čikosas kundze, ka viss, ko jūs man pateiksiet, tiks paturēts pilnīgā noslēpumā.

-     Bet es nevēlos paļauties uz jūsu solījumiem. Kā jau es vairākkārt atkārtoju, es gluži vienkārši nevēlos apspriest savas darba attiecības ar Randolfa galeriju.

-    Vai tam ir iemesls?

-    Tā ir sena vēsture. Tā ir daļa no manas pagātnes, kurai es esmu izlēmusi pārkāpt pāri.

-     Vai viņi par to zina? - es apjautājos, norādot uz vestibilu. - Vai viņi zina, kas notika, kamēr jūs bijāt tur?

Es stāvēju viņas šSmērā nelielā kabineta durvīs. Mēs atradāmas iespaidīgas1 granīta ēkas otrajā stāvā. Namam bija liels stikla kupols, un tajā atradās Ročesteras universitātes memoriālās mākslas galerija. Viņa strādāja kuratoru nodaļā. Uz priekšu Јa gaiteni atradās direktora kabinets, kas bija krietni prāvāks.

Viņa saspringti pasmaidīja.

-    Es esmu nostrādājusi šajā muzejā divdesmit gadus, Karla kungs. Šejienes administrācija vairs neraizējas par manu kvalifikāciju.

-    Tātad atbilde ir nē.

-    Negribu likt jums vilties, bet jūs ar saviem draudiem mani nepiespiedīsiet ielaisties ar jums sarunā. Mans darbs jaunākās kuratores amatā Randolfa galerijā bija pirmais pēc skolas beigšanas. Tas ir skaidri norādīts manā autobiogrāfijā. Patiesībā pats Randolfa kungs man palīdzēja iegūt šo amatu īsi pirms savas nāves.

-    Tas ir interesanti, jo esmu dzirdējis, ka jūs esat tikusi turēta aizdomās par laupīšanu viņa galerijā.

-     Kas jums to teica? - viņa skarbi iejautājās, tomēr vispirms neapzināti pameta skatienu uz durvīm, lai redzētu, vai neviens nenoklausās.

-     Varbūt mēs varētu parunāt par visu šo situāciju kādā klusākā vietā?

Viņa uz brīdi piemiedza acis un tad papurināja galvu.

-    Nē, Karla kungs. Es nerunāšu par Randolfa galeriju, lai kādas ļaunas baumas ari netiktu par mani izplatītas. Man žēl, ka jūs velti izšķiedāt laiku. Ja vēlaties, es varu jums iedot caurlaidi galerijas apskatei. Kolekcija patiešām ir visai laba.

-     Bet ne tik laba kā Randolfa galerijā.

-    Nē. Randolfa kolekcija ir… fantastiska. - Viņa kādu brīdi sēdēja klusēdama, kā atcerēdamās gleznu pēc gleznas. - Vai tas ir viss? - viņa beidzot ierunājās. - Man patiešām ir jāstrādā.

-    Tā bija Lekomtē kundze, kura apsūdzēja jūs laupīšanā.

Vina sarauca uzacis.

-    Ak tā gan? Un kā klājas tai vecajai pipardozei?

-    Viņa ir veca.-Tomēr vēl aizvien rotaļīga un vēl aizvien strādā, sēžot savā tronī. Viņa teica, ka jūs pirms nozieguma esot pētījusi konkrētus rasējumus.

-    Tā nebija patiesība.

-     Viņa teica, ka uz tiem esot palikuši pirkstu nospiedumi.

-    Tā bija kļūda. Tie nevarēja būt mani.

-     Viņa arī teica, ka jūsu gaume esot bijusi mazliet vulgāra.

-    Mana gaume? Vai jūs esat redzejis, cik augsti ir viņas papēži?

-    Un ka jums esot pārāk garš kakls.

-    Randolfa galerijā ir izstādīti trīspadsmit Modiljāni meistardarbi.

-   Jūs laikam gribat man pavēstīt, ka Randolfa kungam patika gari kakli.

Viņas plauksta neapzināti sāka tuvoties kaklam, un tad viņa aprāvās. Vīrietis un sieviete, dziļi iegrimuši sarunā, ielūkojās kabinetā, ejot garām pa gaiteni. Serēna Čikosa pamur- cīja savas plaukstas un tad nopūtās.

-    Kur jūs esat apmeties, Karla kungs?

-     Lidostas viesnīcā.

-    Varu jums veltīt dažas minūtes pēc darba.

-    Lieliski, - es noteicu. - Es gaidīšu.

Viņa īstais vārds bija Semjuels Glikšteins, un viņš, protams, bija ebrejs, kam neapšaubāmi bija nozīmīga loma Lekomtē kundzes dzēlībā. Viņa vēl aizvien dzīvoja tajā sapelējušajā Filadelfijas ērā, kad būt ebrejam tika uzskatīts par ko netīru, tāpat kā būt sentimentālam dzērājam vai just sliek- smi uz jauniem zēniem; tā dēļ nevarēja zaudēt darbu, un tomēr. Jūs esat īsts Semijs Gliks. Jā, es tāds biju, vai ne? Sīkais Šmelka Glikšteins no īstsaidas, kuru mēs pirmoreiz pamanām kā izsū&mo zēnu iedomātajā New York Record. "Mūždien skrejošs," raksta stāstītājs. "Mūždien izskatās izslāpis." Semijs Gliks. * - .

Bada Šūlberga grāmata "Kas liek Semijam skriet?" kļuva par gluži slavenu romānu pēc tā iznākšanas 1941. gadā. Jūs taču zināt Šūlbergu, viņš ir tas puisis, kurš sarakstījis "Ūdens malā", attaisnojot uzvārdu nosaukšanu Neamerikāņu lietu komitejai piecdesmitajos gados. "Man varēja būt šķira. Es varēju kļūt par pretendentu." Semija Glika apšaubāmie manevri, rāpjoties augšup, padarīja Semiju bagātu un Badu Šūlbergu slavenu.

Kamēr es gaidīju Serēnu Čikosu savā viesnīcā, es sekoju līdzi Semija pārtapšanai no izsūtāmā zēna par sleju autoru, no sleju autora par Holivudas scenāristu, no Holivudas scenārista par producentu un vēlāk par filmu studijas vadītāju, kurš precējies ar bagātu un nevainojami skaistu rudmati. Aiziet, brāl! Skaidrs, ka viņam bija nācies pārkāpt pāri dažām līnijām un uzkāpt uz dažām varžacīm, iegrūst nežēlastībā dažus rakstniekus un palīdzēt sagraut arodbiedrību, bet nekas no tā, ko viņš izdarīja visas grāmatas laikā, nebija ļaunāks par to, ko viens ASV kongresmenis paveic vēl pirms brokastīm. Un Semijam bija labāka gaume apavu izvēles ziņā.

Un tomēr romāns man likās satraucošs. Runa nebija par to, ka es būtu identificējies ar Semiju Gliku, runa bija par to, ka es nebiju ar viņu identificējies, vismaz nebiju pietiekami identificējies, turklāt tādā veidā, kādā es to būtu vēlējies. Visu manu mūžu viņa ceļš bija man licies mērošanas vērts, nežēlīgs maršs pretī bagātībai un panākumiem, nemaz nerunājot par rudmati. Tomēr nez kāpēc es to nespēju sasniegt. Manā sirdī dzīvoja vājība, kamēr Semijs Gliks bija veidots no tēraucļa. Ja manā dzīvē pastāvēja kāds lāsts, tad tas slēpās faktā, ka man nepiemita tas, kas bija vajadzīgs, lai sasniegtu dzīyē to, ko es vēlējos. Visiem vēstures dižajiem vīriem un sievām bija piemitis tas tērauds. Ja jūs domājat, ka Gandijs bijis vājš, jūs nekad neesat viņam mēģinājuši iebarot šķiņķa'sviestmaizi.

Un te, šajā nožēlojamajā Ročesteras viesnīcas istabā, tas atkal parādījās. Manā rakstāmgalda atvilktnē darba kabinetā atradās kaudze ar dārgakmeņiem un zeltu, kas gaidīt gaidīja, lai tā tiktu novērtēta un pārdota. Un Lavenders Hils solīja karalisku atlīdzību, ja es pārliecināšu Čārliju pārdot Rembrantu un aizbūrāt saulrietā. Es atrados vai nu - vai iespēju zemē, kurā nevarēja zaudēt, bet tā vietā, lai rūpētos par savu labumu, es kā tāds Dons Kihots meklēju pazudušu meiteni. Vai zināt, kas es biju? Es biju tūļa. Visīstākais tūļa, un, jo vairāk es lasīju par Semija Glika rāpšanos augšup pa Holivudas karjeras kāpnēm uz panākumiem, kādus es nekad nesasniegšu, jo vairāk sajutos kā tūļa.

Tomēr es nelasīju romānu tikai tāpēc, lai sajustos skumjš vai lai noskaidrotu Lekomtē kundzes apvainojuma dziļumu, vai arī lai pavadītu laiku, lai arī pie reizes es sasniedzu visus šos trīs mērķus. Nē, es lasīju romānu tāpēc, ka Lekomtē kundzes piezīme nebija bijusi tik nejauša, kā varētu likties, un es nespēju atteikties no domas, ka varbūt, tikai varbūt, kaut kur šajā grāmatā būs atrodama norāde, kas man palīdzēs noskaidrot, kas patiesībā notika ar Šantalu Adēru pirms divdesmit astoņiem gadiem.

Un lai pērkons mani sasper, ja man neizrādījās taisnība.

-     Es tiku apmelota, - teica Serēna Čikosa, un droši vien viņa izdzirdēja neizbēgamo nopūtu, kas man izlaužas katru reizi, kad kāds man stāsta, ka viņš ticis apmelots, un, it kā gribēdafņa sapurināt manus sagumušos plecus, viņa piebilda: - Es tiešām tiku apmelota. No tiesas.

-    Kurš to izdarīja?

-    Es skaidai nezinu un nevēlos mest uz kādu ēnu.

-    Lai arī uz jums tā tika mesta.

-    Tieši tā: * - .

-    Bet kālab lai šis cilvēks būtu vēlējies jūs apmelot?

-    Lai novērstu uzmanīl*u, glābtu karjeru. Kad Randolfa kungs bija dzīvs, Randolfa galerija atgādināja Versaļu - čūsku bedri, kas ir pilna ar galminiekiem, kuri cenšas pievērst karaļa uzmanību.

-    Un jūs bijāt jauna un skaista, un ar garu kaklu, vai tā?

Viņa nolūkojās manī un neatbildēja, pirkstiem nervozi

bungojot pa apaļo galdiņu viesnīcas kafejnīcā. Un tad smaida atblāzma iezagās plānajās, sakniebtajās lūpās, un es to visu ieraudzīju: jauno mākslas zinātnieci, veco miljonāru - gleznu kolekcionāru, abu kopīgo kaislību, abpusējo apbrīnu, iekāri Monē un Matisa, un Modiljāni gleznu ietvarā, viņa vecās, kaulainās rokas uz viņas garā, glītā kakla.

-    Man nav ērti par to runāt, - viņa noteica.

-    Vai jums ir bērni?

-    Trīs. Divi puikas un meitene. Un viņi gaida mani mājās.

-    Es izmeklēju Randolfa galerijas aplaupīšanu tāpēc, ka tajā pašā laikā notika arī kas cits. Pazuda maza meitenīte. Inspektors, kurš bija iesaistījies šajā lietā pirms trīsdesmit gadiem, uzskatīja, ka starp laupīšanu un pazudušo meiteni ir zināms sakars. Ģimenes uzdevumā es cenšos noskaidrot, vai tā ir. Jebkas, ko es varētu uzzināt par laupīšanu, man būtu noderīgs.

-    Es jums jau teicu, ka man ar to nebija nekāda sakara.

-     Es jums ticu, bet jūs varētu man norādīt pareizo virzienu.

-    Es par to šaubos.

-     Viņai pazušanas brīdī bija seši gadi. Vai gribat redzēt fotogrāfiju?

-    Nē, - viņa atteica. Viņa atbalstījās pret atzveltni, sakrustoja rokas un kādu brīdi apdomājās. - Mēs ar Randolfa kungu bijām kopā līdz brīdim, kad pēc laupīšanas es biju spiesta aiziet no darba, - viņa beidzot noteica. - Radās aizdomas, ka laupītājiem bijis līdzzinātājs darbinieku vidū. Kādam vajadzēja aiziet. Un es tiku izraudzīta par upuri.

-    Vai jūs izraudzīja Randolfa kungs?

-    Nē, pārējie.

-    Un Randolfa kungs necentās jūs paturēt? "

-     Bija divi cilvēki, kuriem bija ietekme uz Vilfredu, vismaz tolaik, kad es biju tur. Viena bija viņa sieva, visai biedējoša sieviete. Viņu laulība bija kļuvusi par ko līdzīgu muzeja eksponātam, drīzāk mumificēta nekā dzīva. Tomēr viņa bija bijusi kopā ar viņu tolaik, kad viņš vēl bija nabadzīgs, un bija viņam palīdzējusi savākt kolekciju. Viņa zināja visus viņa noslēpumus.

-    Pat par jums?

-    Tolaik es to nezināju, bet vēlāk sapratu, ka viņi ir apsprieduši pilnīgi visu. Viņi dzīvoja sava laika garā - Kinsija, Māstersa un Džonsones garā. Daudzējādā ziņā tas bija lielākas personiskās brīvības laiks nekā tagad. Tomēr Vilfreds vienmēr jutās nedaudz nobijies no savas sievas. Un arī no Agneses Lekomtē.

-    No Lekomtē kundzes? Kā viņa bija tikusi pie tādas varas?

-    Pirmkārt, viņa bija kļuvusi par Randolfas kundzes tuvu draudzeni. Un, pirms mēs ar Vilfredu uzsākām mūsu… personiskās attiecības, viņš bija pievērsies viņai. Viņu sakars turpinājās desmit-gadus.

-    Līdz viņš to pameta jūsu dēļ.

-     Tieši tā. Abas sievietes viņu pārliecināja, ka galerijas drošības labad man i* jāļauj aiziet.

-    Sķļet, ka Lekomtē bija visai labs motīvs, lai jūs apmelotu.

-    Acīmredzot. Mēs nekad nebijām draudzenes, un sākumā viņas sašutums bija gluži vai sataustāms, bet, kad viņa atgriezās, visp mainījās.

-    Atgriezfās? No kurienes?

-     No garajām brīvdienām. Kad Vilfreds viņai skaidri un gaiši pateica, Jka viņš ir atradis kādu citu, un, kad Randolfas kundze atteicās nākt viņai talkā, viņa aizgāja no galerijas. Viņa bija projām vairāk neftā pusgadu.

-    Ko viņa darīja?

-    Cik zinu, ceļoja, lai arī viņa par to daudz nerunāja. Bet, kad viņa atgriezās, viss bija gluži citādi. Viņā kaut kas bija mainījies, viņa bija atradusi zināmu mieru, ko es tolaik nesapratu, bet tagad man šķiet, ka saprotu. Liekas, sava ceļojuma laikā viņa kādu bija satikusi un, šķiet, iemīlējusies. Viņa to neatzina, bet pēc atgriešanās metās darbā, saglabāja tuvas attiecības ar Randolfas kundzi un sāka aktīvi interesēties par manu karjeru. Varbūt pārāk aktīvi. Bez šaubām, mūsu attiecībās allaž bija zināmi zemūdens akmeņi, bet viņa mēģināja kļūt par tādu kā skolotāju.

-    Kā viņai tas izdevās?

-     Ne pārāk labi. Man jau bija skolotājs Vilfreda personā. Viņš bija fantastisks cilvēks. Varēja tik daudz ko iemācīt daudzos jautājumos, un nekad nekļuva garlaicīgs. Tā ir reta īpašība vīriešos, esmu to konstatējusi, un vēl retāka juristos.

-    Pastāstiet man par pašu laupīšanu.

-    Tur nav daudz ko stāstīt. Todien galerija bija slēgta, nebija ne apmeklētāju, ne mācībstundu. Vilfreds ar Lekomtē kundzi strādāja dārzā. Galerija uztur apbrīnojami skaistu dārzu, kas ir pilns ar retiem eksemplāriem no visas pasaules. Visu to dienu es kopā ar Randolfas kundzi pārskatīju dažus reģistrus. Kad ieradās nakts sardze, mēs visi devāmies mājup. Neviens neko nezināja par notikušo, līdz mēs nākamajā rītā atvērām durvis un atradām sargus sasietus un ar aizbāztām mutēm.

-    Kā laupītāji iekļuva iekšā?

-   Acimredzot'kāds bija iekšā. Neviens nezina, kā viņš tur iekļuva.

-    Vai jums ir kadi apsvērumi?

-    It nekādu. Tas vēl tagad ir pilnīgs noslēpums.

-    Vai tovakar sargi nelikās neparasti?

-    Tā komanda strādāja .kopā gadiem ilgi. Priekšnieks bija vecs Randolfu pāra draugs. Dabiski, ka policija pievērsās viņiem, bet viņi visi izrādījās tīri. Visf izrādījās tīri, izņemot mani.

-    Pirkstu nospiedumi un mape.

-    Nebūtu bijis pārlieku grūti safabricēt pierādījumus, tādēļ nekādas apsūdzības netika izvirzītas. Mape varēja nākt no jeb- kurienes. Es darbojos ar daudzām. Un manu parakstu žurnālā kāds acīmredzot bija viltojis. Patiešām, ja es būtu nozagusi rasējumus, vai tad būtu par tiem parakstījusies žurnālā?

-     Diez vai.

-    Man bija iespēja vienu brīdi nest uz mājām jebkādus dokumentus, neparakstoties par tiem. Bija pārāk ērti vainot mani. Vilfreds bija ierunājies par to, ka varētu mani apprecēt. Es to nevēlējos, un tomēr vēlāk padzirdēju, ka Randolfas kundze esot bijusi šausmās par šķiršanās iespēju. Un Lekomtē kundze bija nobažījusies par manu augošo ietekmi uz galeriju. Vilfreds man uzticēja aizvien vairāk pienākumu.

-    Un līdz ar jūsu aiziešanu Randolfas kundzes laulība un Lekomtē kundzes vieta galerijā bija droša.

-    Jā. Bet pat pēc tam, kad es biju spiesta aiziet, Vilfreds par mani parūpējās. Deva naudu, kad man to vajadzēja, un tad sameklēja man darbu šajā galerijā. Viņš tiešām bija ļoti mīļš. Vai ir vēl kaut kas?

-    Uz kurieni viņa brauca?

-Kas?

-      Lekomtē kundze. Brīvdienu laikā. Uz kurieni vina brauca?

-    Uz Eiropu, Āziju, Austrāliju. Viņa atgriezās caur Rietumu piekrasti.

-     Kaliforrrfja.

-    Tieši tā.

-    Holivudā. - .

-    Jādomā gan..

-    Un kādu laiku tur padzīvoja.

-    Es pieņemu, ka jā.

-    Un sameklēja sev mīļāko.

-    Tā es domāju.

-    Varu derēt, ka zinu, kas viņš bija.

-     Tiešām? - Viņa paliecās uz priekšu, uz mirkli ieinteresējusies par vairākus gadu desmitus vecām pagātnes baumām. - Kas tad?

-    Semijs Gliks.

47. nodala

Brūnā Randolfa galerijas ēka ar tās masīvajām sarkanajām durvīm atkal atradās manā priekšā.

Tagad es uz to vairs nevarēju nolūkoties, nedomājot par tās netīro vēsturi. Par brunču mednieku Vilfredu Randolfu, par viņa cietēju sievu, villošanos starp abām mīļākajām Randolfa dzīvē. Un tad par dārglietu un zelta figūriņu, un divu nenovērtējamu gleznu nolaupīšanu, kuru bija paveikuši pieci apkārtnes dienderi, kam piepalīdzēja kāds no iekšpuses. Par izmeklēšanu, par apsūdzībām, par pazudušo meiteni, par jauko un jauno kuratori, kura dalīja ar Randolfu gultu un tika nepatiesi apvainota noziegumā. Visa šī pagātne ēkai piederējās tikpat lielā mērā kā akmeņi un pakāpieni.

Bet nu Randolfs bija miris, un viņa sieva bija mirusi, un Serēnai Čikosai bija kupia ģimene Ročesterā, un Agnese Lekomtē aizvien vairāk sažuva, dienu no dienas meklēdama jaunus vīriešus, kuriem uzmesties par seksa skolotāju. Ša n- tala Adēra joprojām bija pazudusi, un Čārlijs Kalakoss bēguļoja, un Ralfs Sjulla bija miris, un Džojs Praids slēpās. Un kronis visam bija tas, ka varas un naudas spēki cīnījās, lai izdabūtu fantastisko mākslas kolekciju no tās atrašanās vie- tas, un izskatījās, ka tas viņiem varētu izdoties.

Bija skumji, ka kolekcijai nāksies meklēt jaunu mājvietu, jo tā iederējās šajā ēkā ar visu tās vēsturi - skumji, bet ne traģiski. Randolfa galerija bija piemineklis cilvēkam un viņa naudai, bet vai gan Sezana audekliem vai Matisa portretam rūp šāds piemineklis? Ielieciet darbus muzejos, ielieciet tos bordelī, tam nebūs nekādas nozīmes, tie vēl aizvien mirdzēs un laistīsies. Galu galā Randolfa sakrātās gleznas bija pārāk krāšņas, pārāk nevainojamas, lai tiktu kontrolētas; viduvējību bija iespējams savažot, bet Randolfa sapirktais dižums nupat bija izgājis ārpus būra, ko viņš bija uzcēlis tam apkārt.

Man radās kārdinājums pieklauvēt pie durvīm un ieiet iekšā, lai atkal viņus visus redzētu, taču šī nebija mēneša otrā pirmdiena vai katra otrā trešdiena, vai Lielā piektdiena, un es nebiju nācis mākslas darbu dēļ.

Es viņu atradu sētas pusē. Es biju piezvanījis, uzzinājis, ka viņa šodien strādā dārzā. Vai es gribētu atstāt ziņu?

"Nē," es sacīju, "ziņas nebūs." To, kas man bija jautājams, es gribēju jautāt personiski.

-     Tad nu jūs beidzot esat pie manis atnācis, mans dārgais, - sacīja Lekomtē kundze. - Vai jūs nācāt tāpēc, lai pieņemtu manu piedāvājumu?

Viņa sēdēja uz nelieliem zaļiem rateļiem un pieliekusies ravēja dobi ar košām puķēm, kas bija tikpat sarkanas kā viņas lūpukrāsa. Viņa paraudzījās uz mani, sadzirdējusi manu soļu troksni, un tad atkal pievērsās darbam. Viņa bija tērpusies priekšautā un cimdos, uzlikusi galvā platmaļu cepuri, un izskatījās pēc īstas priekšpilsētas atraitnes, kas apkopj savu dārzu, ja neskaita to, ka viņai kājās vēl aizvien bija kurpes uz neiedomājami augstiem papēžiem un dārzs bija brī- num plašs - ar košām puķu dobēm un marmora statujām, un skaistiem akmens celiņiem. Pie katra koka un krūma, un puķu dobes atradās glīta, zaļa plāksnīte ar nosaukumu latīņu valodā. Viņai apkārt vesdla dārznieku komanda zilos virsvalkos apgrieza un grāba, kamēr viņa noņēmās ar savu mazo zemes pleķīti.

-     Nē, pateicos jums, - es atbildēju. - Baidos, ka esmu spiests to noraidīt.

-    Žēl gan. šāda veida skolotājas un aizbilstamā attiecībās esmu konstatējusi, ka pat ar ļoti nelielu seksuālo vēlmi iesākumā, laikam ejot un pieaugot tuvībai, seksuālais valdzinājums kļūst patiesi nepiesātināms.

-    Citi apgalvo, ka pēc pieciem miljardiem gadu pasaule aiziešot bojā.

-    Ak, neraizējieties, Viktor, esmu pārliecināta, ka, neskatoties uz pretīgumu, ko es izjūtu pret jums pašlaik, to varētu pārvarēt, ja jūs būtu pietiekami aizrautīgs.

-    Vai tā tas notika starp jums un Randolfa kungu? Jūsu pretīgums pret viņu tika pārvarēts?

-    Par ko jūs runājat?

-    Es nupat esmu atgriezies no Ročesteras.

-    Kā klājas tai sīkajai paklīdenei?

-    Viņa ir kļuvusi vecāka, un viņai ir bērni.

-    Tā viņai vajag. Viss, ko viņa jums teikusi, ir meli. Mēs ar Vilfredu izjutām spēcīgu kaislību viens pret otru no paša sākuma. Mūsu kaislībai piemita dabas spēks.

-    Tikmēr, kamēr tā pastāvēja.

-    Bet, kamēr tā pastāvēja, tā bija fantastiska. Es nemainītu mūsu kopīgi pavadīto laiku, es nemainītu visu, ko viņš man deva, pret jebko citu visā pasaulē. Tas bija vislabākais laiks manā mūžĻ-.

-     Līdz beigām.

-    Ar beigām vienmēr rodas problēmas. Vai jūs pēdējā laikā esat redzējis kādu filmu? Vilfredu, jo īpaši pēdējos dzīves gados, saistīja jaunība. Mana bija gandrīz pagājusi, viņējā bija pašā plaukumā. Un viņa valkāja ap kaklu to bezgaumīgo tirkīza kaklārotu kā aicinājumu mesties viņai virsū. Tomēr mēs salabām pēc visa notikušā, Vilfreds un es, tā ka beigās mēs bijām labākie draugi ar kopīgu pagātni. Mēs sēdējām šeit, šajā dārzā, Vilfreds, Randolfas kundze un es, sēdējām, dzērām vīnu un runājām. Mēs runājām par visu.

-    Par jūsu intīmo dzīvi?

-    Randolfi bija gluži brīvdomīgi šajos jautājumos, un Randolfas kundzei jo īpaši patika uzklausīt visus sīkumus. Viņai daudz labāk patika klausīties nekā piedalīties.

-     Man gan šķiet, ka jūs nekad nerunājāt par mīļāko, kas jums uzradās laikā starp Randolfa pamešanu un jūsu salab- šanu. Vai ari tās bija skolotājas un aizbilstamā attiecības?

-    Viņš bija tik jauns, viņam vēl daudz bija jāmācās. Un man bija visa šī pieredze, šī zināšanu bagātība, kuru man bija nodevis Vilfreds. Es vai plīšu no tā, un man bija vajadzīgs ventilis.

-    Un jūs atradāt savu Semiju Gliku. Godkārīgu, nežēlīgu un zinātkāru skolnieku.

-     Mūs iepazīstināja kopīgs draugs no Filadelfijas. Sarunas par kaislīgu mīļāko. Vilfreds bija kaislīgs, bet dažkārt par maigu, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Esmu pārliecināta, ka viņš mazliet līdzinājās jums. Bet Tedijs bija pilnīgi citāds. Spēcīgs un satraucošs, un alkatīgs. Ak! Es vēl aizvien sajūtu tirpoņu kaulos.

-    Ak, - es noteicu.

-    Jums ir nelabi, Viktor?

-   Pilnīgi noteikti. Tatad jūs ierosinājāt aplaupīt galeriju un tādējādi^triebties mīļākajam, kurš bija jūs pametis?

-      Šī doma vienkārši uzpeldēja. Mēs bijām pludmalē, naktī, viens otra apskāvienos, un tā vienkārši uzpeldēja.

-    Par to es nešaubos.

Viņa iesmējās.

-    Tas arī. t?n tad, pludmalē, kaislībām kvēlojot un mūsu kailajiem ķermeņiem savijoties kopā, pārklājoties ar sviedriem, starp divām segām, af mīkstajām smiltīm zem mums un samtainajām debesīm virs galvas, mēs to izdomājām.

-    Mīla ir lielisks palīgs gleznu zādzībās. Kā jūs to īstenojāt?

-    Ak, Viktor, dažiem noslēpumiem ir jāpaliek, vai jums tā nešķiet?

-    Esmu pārsteigts, ka jūs man pateicāt kaut tik daudz.

-    Es slikti reaģēju uz rupjību.

-    Es centos izturēties pieklājīgi.

-    Ne jau jūs. Jūsu manieres mani satrauc tikpat daudz kā tārpu manieres zemē pie manām kājām.

-   Tātad dažu pēdējo dienu laikā jūs esat saņēmusi no viņa kādu ziņu.

-     Ne tik tiešā veidā, bet jā. Jūs acīmredzot darāt viņam raizes. Nez kāda iemesla dēļ viņš uzskatīja par vajadzīgu atsūtīt man ziņu.

-    Ļaujiet man izteikt minējumu. Viņš ieteica noslēpt Monē un turēt muti.

-    Nekļūstiet pārgudrs, Viktor, tā jūs nonāksiet pie psihoterapeita.

-    Un jūs viņam nepakļaujaties. Vai jūs nebaidāties no tā, ko viņš ar jums izdarīs?

-     Es esmu stiprāka, nekā izskatos, dārgais. Es viņu vēl aizvien mīlu, bet, ja mēs vēl kādreiz nonāktu aci pret aci, es izskrāpētu viņam acis tik ātri kā krauklis. - Viņa satvēra vienu no puķēm, kuras ravēja, un ar ašu rāvienu to noplūca. - Tik brīnišķīgi tumšsarkana krāsa. Vai tās nav lieliskas?

-    Kur viņš ir?

-    Es nezinu.

-Jums droši vien ir kāda nojausma.

-    Nē. Ne mazākās. Vairs ne.

-    Kad jūs pēdējoreiz viņu redzējāt?

-    Nākamajā dienā. Viņš teica, ka atsūtīs man pakaļ.

-    Un jūs vēl aizvien gaidāt.

-     Es domāju par viņu vēlos vakaros, kad vējš sitas manos logos. Vienmēr ir kāds, kas nāk pie jums nakts vidū kā rēgs, un man tas ir viņš.

-    Vai jūs zināt kaut ko par meiteni?

-      Par kādu meiteni? Ak, par to no fotogrāfijas? Kāpēc jūs visu laiku jautājat par viņu?

-     Ļaujiet man pajautāt ko citu. Kurš nodeva ziņu? Vai tas nebija sīks vīrelis ar saldām smaržām un dienvidnieka akcentu?

-    Neesiet nu auša. Ko es iesāktu ar tādu radījumu?

-    Kurš tad?

-    Vai zināt, kas šī par stundu, Viktor?

-    Ap divpadsmitiem?

-    Nē, dārgais. Ir tā stunda, kad tuvojas krēsla un tumšā nakts sāk māt ar roku. īstais laiks nokārtot vecus rēķinus.

-    Tāpēc jau es esmu šurp atnācis, - es jautri noteicu.

-            Viņš lūdza izdarīt pakalpojumu. Tas bija pirms daudziem gadiem, kad es vairs negaidīju kā Falstafs, kad mani sauks. Kādu laiku pēc tam mēs vēl aizvien sazinājāmies. Daži telefona zvani, tukšas sarunas par mūsu kopīgo dzīvi. Mēs bijām domājuši par Austrāliju. Es tur biju bijusi, un viņš teica, ka gribot tur aizbraukt. Bet viņš piebilda, ka vēl nevarot braukt projām. Viņš teica, ka tas būtu pārāk aizdomīgi. Tolaik viņš dzīvoja Kalifornijā, kur mēs tikāmies pirmoreiz. Es gribēju steigties, tomēr ieklausījos viņa brīdinājumos. Ko citu lai iesāk? Gadi gāja, aizrautība noplaka. Un tad viņš piezvanīja, balss no manāp pagātnes, un lūdza izdarīt pakalpojumu. Kāds jauns advokāts gribēja nostiprināties lielā un plaukstošā firmā. Būtu labi, ja viņš varētu paņemt sev līdzi kādu prestižu klientu. Vai es nevarētu pierunāt Randolfa kungu viņu pieņemt? Kad viņš ieradās galerijā, svaigi sakopies intervijai, es viņu uzreiz pazinu, tomēr aizliku par viņu vārdu.

-    Kā tā - jūs viņu pazināt?

-    Viņš bija viens no viņjim, viens no zagļiem.

Bija tikai viena iespēja.

-    Hjūgo Farrs?

-     Tas nav tas pats vārds, kuru viņš izmanto šodien. Es domāju, ka palīdzu jaunam cilvēkam pārvarēt sarežģītu dzīves posmu. Viņš bija pietiekami jauns un pietiekami glīts, un kā īsta muļķe es noticēju, ka man ir radusies jauna izdevība. Taču mīļākā vietā es ievedu galerijā spiegu, kura nolūks, kā es drīz vien sapratu, bija neļaut man palaist muti un likt dancot pēc viņa stabules.

-    Kurš? - es jautāju.

-    Ak, Viktor, neesiet nu tāds lēnais divplāksnis.

-    Rīkoties aši, vai tā?

-    Domāju, ka mans darbs te ir padarīts. Paldies, ka atnācāt. Man ļoti patika šī saruna. Laikam ir jāsāk kravāt mantas.

-   Jūs brauksiet jaunā ceļojumā?

-    Es esmu gaidījusi pietiekami ilgi. Ja jūs kādreiz nokļūsiet zemeslodes otrā pusē, lūdzu, necentieties mani uzmeklēt.

-    Ko viņš grasījās darīt ar naudu?

-    To pašu, ko ikviens vēlas darīt ar naudu. Tas jau bija galvenais mērķis. Viņš gatavojās uzņemt filmu.

Manā galvā atskanēja kas līdzīgs kameras klikšķim. Kliks, kliks, Semijs Gliks.

48. nodaļa

Es taisnā ceļā "braucu atpakaļ uz pilsētu, atstāju mašīnu uz ielas pie sava biroja un, neapstājoties, lai izskatītu korespondenci, devos uz Brīvības laukumu 1. Uzbraucu ar liftu līdz piecdesmit ceturtajam stāvņm. Durvis atvērās, atklājot skatienam lielu vestibilu ar spīdīgām koka grīdām un antīkām mēbelēm. "Talbots, Kitredžs un Čeiss". Ak tu tētīt!

-    Esmu ieradies, lai tiktos ar Kvika kungu, - es teicu administratorei.

-    Vai jums ir sarunāts? - viņa jautāja.

-     Nē, bet viņš mani pieņems, - es sacīju. - Pasakiet, ka atnācis Viktors Karls.

Pēc dažām minūtēm slaida jauna sieviete zilā kostīmā parādījās vestibilā ar drūmu sejas izteiksmi. Es iedomājos, ka tas, pēc kura viņa nāk, ir šeit ieradies, lai sagādātu nepatīkamu pārsteigumu, kad sapratu, ka viņa nāk pēc manis.

-    Karla kungs? - viņa jautāja.

Es aprauti piecēlos.

-Jā?

-    Jūs gribējāt tikties ar Kvika kungu?

-    Tieši tā. - Es piepeši viņu atpazinu, advokāta palīdzi no mana iepriekšējā apmeklējuma. Dženifera.

Dženifera norādīja man uz vietu nostāk no vestibila centra, līdzās augstai stikla sienai, kas izgāja uz pilsētas austrumu stūri. Viņas mati bija atsukāti atpakaļ un lūpas tikai viegli nokrāsotas, bet tik un tā viņas dabiskais, jaunavīgais skaistums nebija noslēpjams. Mums tur nostājoties, viņa pienāca tuvāk un pieklusināja balsi.

-    Kāpēc jūs gribējāt redzēt Kvika kungu?

-    Mums ir kāds jaytājums saistībā ar Randolfa galeriju, - es atbildēju. - Vai kas^ atgadījies?

-    Vai šis jautājums ir saistīts ar piepešu aizceļošanu?

-    Man par to nekas nav zināms.

Ašs skatiens sānis.

-    Man ļoti žēl, Karla kungs, bet Kvika kunga šodien nav darbā.

-    Vai jūs zināt, kur viņš ir?

-    Nē. Tur jau tā lieta. Viņš nepiezvanīja, un viņš vienmēr ir zvanījis. - Nervozi smiēldi. - Ik pēc desmit minūtēm, ja viņa nav kantorī. Viņš necieš, ja nav sasniedzams. Mēs pastāvīgi sazināmies. - Roku lauzīšana. - Bet tagad es neesmu saņēmusi no viņa nekādas ziņas jau divas dienas.

-    Varbūt viņš ir mājās?

-    Viņš neatbild uz mobilo, un vina sieva teica, ka vina tur neesot, bet es īsti nezinu, vai viņai var ticēt. Viņa nav visuzticamākais ziņu avots. - Sakniebtas lūpas. - Tas viss dzeršanas dēļ. Godīgi sakot, es esmu noraizējusies.

-    Varbūt ir kāds iemesls, kura dēļ viņš negrib, lai kantorī zinātu, kur viņš atrodas? Varbūt viņš ir slims vai aizbraucis uzspēlēt golfu. Vai viņš ir kluba biedrs?

-    Filadelfijas lauku klubā.

-     Nu, protams. Ja jūs man iedosiet viņa mājas adresi, es aiziešu un palūkošos, vai viņa nav mājās.

-    Es nedrīkstu izpaust šādas ziņas.

-    Mēs ar Stenfordu esam seni draugi, Dženifera. Un es esmu pārliecināts, ka viņš negribētu, lai jūs tā raizētos. - Viņa piekrītoši pamāja. - Un, tiklīdz es kaut ko noskaidrošu, piezvanīšu jums.

-    Vai '.iešām, Karla kungs? - Viņas roka uz mana delma. - Es patiešām izmisīgi gribētu zināt, vai viņam nekas nekaiš, un baidos, ka nez kāda iemesla dēļ Kvika kungs nav tik atklāts pret mani.

Dīvaini, kā tas iedarbojas, es nodomāju, kad viņa pieliecās uz priekšu un iedeva man sava mobilā telefona numuru un Stenforda Kvika adresi.

-    Vai drīkstu uzdot jautājumu, Dženifera? - es ievaicājos.

-     Protams. *

-    Cik jums gadu?

-    Divdesmit viens. - Viņa iztaisnoja plecus. - Es nupat esmu beigusi juridisko fakultāti.

-    Jāteic, ka Stenfordam ar jums ir ļoti paveicies.

Braucot atpakaļ uz priekšpilsētu, es turēju stūri ar kreiso roku, jo labajā biju satvēris mobilo.

-     Filadelfijas lauku klubs, - atskanēja balss otrā galā.

-    Vai varu runāt ar administratoru?

-    Vienu mirklīti.

Lai arī "Merions" bija slavenākais golfa laukums pilsētā un priekšpilsētās, Filadelfijas lauku klubs bija gandrīz tikpat slavens un turklāt vēl snobiskāks. Ja gribat spēlēt golfu, ejiet uz "Merionu", ja gribat sapazīties ar slavenībām un izsisties augstākajā sabiedrībā, iestājieties Filadelfijas lauku klubā. Bet par spīti visām atšķirībām ir viens visam pāri stāvošs princips, kam abu klubu biedri aizrautīgi piekrīt: viņi nemūžam neuzņems mani par savu biedru. Patiesību sakot, es nevarētu iekļūt nevienā no tiem pat kā zēns, kurš pienes bumbiņas.

-    Administrācija, runā Kriss.

-     Labdien, Kris. Man bija sarunāts šopēcpusdien spēlēt ar Kvika kungu, bet neesmu saņēmis no viņa nekādas ziņas, tāpēc iedomājos, vai viņš jau nav ieradies.

-    Nē, Kvika kungs nav te bijis visu dienu.

-     Vai viņš ir piezvanījis, lai vienotos par mūsu spēles laiku?

-    Jūs droši vien būsiet sajaucis dienu. Pēc četrdesmit piecām minūtēm mums Јākas dāmu turnīrs. Laukums neatbrīvosies lī^z kādiem pieciem.

-    Tad 'tā laikam būs bijusi kļūda. Paldies.

-    Ja es viņu satikšu, vai nodot kādu ziņu?

-    Protams^ Pasakiet, lai piezvana Karlam, ja viņš var sarunāt spēli uz citu dienu, jo man rokas tā vien niez tikt laukumā un parādīt klasi.

Es vienmēr tiku iztēlojies sevi dzīvojam masīvā Tjūdoru stila mūra mājā ar plašu nrfouriņu un vītolu mājas priekšā. Vītola ēnā netālu no šūpuļtīkla, kas vējā viegli šūpotos, gulētu suns ar gaišu kažoku. Basketbola grozs būtu piestiprināts pie mūra garāžas garā, cilpveida piebraucamā ceļa galā, un turpat būtu ari beisbola laukums, lai mani bērni varētu savā nodabā pamētāt bumbu. Mauriņš būtu nopļauts, koki apcirpti, saule spīdētu. Un tieši zem basketbola groza stāvētu nīlzirgam līdzīgs SUV, un tam līdzās glīts un melns BMW, nekā pārmērīgi diža, nebūsim pārlieku bramanīgi, varbūt kaut kas no piektās sērijas.

Labā ziņa ir tāda - ja es kādreiz uzdurtos kvantumam skaidras naudas, es zinātu, kur to visu var dabūt.

Suns pamodās, man iegriežoties piebraucamajā ceļā. Kad izkāpu no mašīnas, tas pielēca kājās zem slaidā vītola un skrēja šurp. Es pastiepu roku ar plaukstas virspusi augšup. Suns apostīja un nolaizīja manu roku un ļāva man pabužināt savu skaustu.

-    Kā iet, draudziņ? - es apjautājos.

Tas pakāpās atpakaļ un skaļi ierējās.

-    Jā, - es atteicu. - Man tāpat.

Maslvās Tjūdoru stila mūra mājas durvis bija sarkanas, tādā pašā krāsā kā Randolfa galerijas durvis. Saskanīgi, vai ne? Es noklaudzināju smago āmurīti vienreiz un tad otrreiz. Suns ierējās. Es tik tikko noturējos, lai neuzsauktu: "Mīļā, es esmu mājās."

Durvis atsprāga vaļā, un tajās iestājās sieviete. Suns paskrēja man garām un pabērzējās gar viņas kāju. Laimīgais.

-    Jā? - viņa ierjanājās.

-    Kvikas kundze? •

-    Jā. - Viņa bijp slaida un glīta, un kādus trīsdesmit gadus jaunāka par vīru. Es ieprātojos, vai arī viņu nesauc par Dženiferu. Viņai mugurā bija džinsi un plats džemperis, viņas mati bija gaiši-un īsi apgriezti. Viņa nervozi pasmaidīja, satverot suņa kaklasiksnu.*- Vai Varu jums palīdzēt?

-    Jā, domāju, ka varat. Mani sauc yiktors Karls. Es esmu advokāts un meklēju jūsu vīru.

Viņa piešķieba galvu un nolūkojās manī ar izklaidīgu skatienu, it kā es būtu mozaīka, kuru viņai negribētos likt kopā.

-      Piedošanu, es nesapratu. Kāpēc jūs gribat tikties ar manu vīru viņa mājās?

-     Jautājums ir svarīgs un nav atliekams. Vai viņš ir mājās?

-   Ja jums ir jānodod pavēstes vai tamlīdzīgi, jums tās vajadzētu nogādāt uz viņa biroju. Viņš nenes darbu mājās.

-    Redziet, darbā viņa nav.

Viņas reakcijas trūkums man pavēstīja, ka tas viņai nav nekas jauns.

-    Man ļoti žēl, bet es nevarēšu jums palīdzēt.

-    Jūs nezināt, kur viņš ir, Kvikas kundze, vai tā?

Viņai aiz muguras atskanēja kāda balss.

-    Mammu, es nokavēšu.

Viņa pakāpās nost no durvīm. Viņai aiz muguras es saskatīju apmēram astoņus gadus vecu puišeli, ģērbušos beisbola formastērpā: sarkanbrūns krekls, sarkanbrūnas zeķes, beisbola cepurīte ar lieliem burtiem LM uz tās.

-    Vienu mirklīti, Šon.

-    Bet es nokavēšu.

-    Vienu mirklīti. -Viņa atkal pievērsās man. - Man ļoti žēl, bet-mums ir jābrāūc projām.

-    Cik ilgi viņš jau ir pazudis?

Viņas acis lēnām noskaidrojās, un viņa uzlūkoja mani tā, it kā es nupit būtu materializējies viņas priekšā. Tad viņa panācās uz priekšu kopā ap suni un aizvēra aiz sevis durvis.

-Jūs bijāt tās no televīzijas, tas, kura klientam bija glezna.

-    Tieši tā. ^

-    Stenfords bija sarūgtināts par notikušo.

-    Par to es nešaubos.

-    Lieciet viņu mierā! Lieciet mūs mierā!

-     Manis dēļ jums nav jāraizējas, Kvikas kundze. Vai jūs zināt, kur viņš ir?

-    Nē, nezinu.

-    Kad jūs viņu pēdējoreiz, redzējāt?

Viņa atkal mani uzlūkoja un tad pievērsa skatienu savam nevainojamajam mauriņam ar eleganto vītolu.

-    Vakar no rīta. Viņš agri aizgāja. Viņš bija noraizējies.

-    Vai viņš teica kaut ko par to, uz kurieni dodas?

-     Viņš tikai teica, ka kādu laiku viņa nebūšot. Teica, ka saņēmis ziņu no sena drauga, kuram draudot nepatikšanas.

-    Vai viņš ir zvanījis?

-    Nē.

-    Vai esat mēģinājusi viņu sazvanīt pa mobilo?

-    Es sazvanu tikai viņa balss pastu. Esmu atstājusi jau četras ziņas.

-    Ar kādu mašīnu viņš brauc?

-    Mums ir Volvo, universālais modelis. Zaļš.

-    Labi. Paldies jums.

-    Vai jūs viņu atradīsiet manis dēļ?

-    Es mēģināšu.

-     Ja jūs viņu atradīsiet, vai pateiksiet, ka es viņam piedodu?

-    Jā, kundze, pateikšu."

Sākumā es nezināju, kurp dodos. Es sēdēju pie savas šaurās, pelēkās mašīņas stūres un braucu, apstādamies pie sarkanajām luksoforu gaismām un sākdams braukt pie zaļajām, bet es nepievērsu uzmanību ceļam. Tā vietā cīnījos ar laimes nojausmām, kas lidinājās man apkārt un centās uzsēsties uz galvas. Kāpēc tās centās užsēsties man uz galvas? Tāpēc ka tās nebija manas laimes nojausmas, tā§ piederēja Stenfordam Kvikam, kurš nez kādā veidā bija pamanījies nozagt dzīvi, pēc kuras es allaž biju tiecies.

Viņam bija māja, sieva, darbs, lauku klubs, pat mazais sāņ- lēciens - ak, Dženifera -, kura, lai arī nepiederējās pie mana sākotnējā plāna, nepalīdzēja mazināt skaudību. Un tas, kā viņš pie tā visa bija ticis, patiešām nospieda manu sirdi. Viņš bija to vienkārši paņēmis, jā gan. Tedijs Prāvics bija piedāvājis Hjūgo Farram izdevību pārlēkt pāri bezdibenim un kļūt par kādu citu, un viņš to bija izmantojis. Un, ja viņam bija jāšķērso likumības robeža un ja viņam bija jāmaina \>ārds, un ja viņam jāizliekas par kādu, kas viņš nebija, - kas par to? Viņš neļāva uzmācīgiem sīkumiem nostāties ceļā tam, ko viņš vēlējās no savas dzīves.

Hjūgo Farrs. Stenfords Kviks. Straujā laime. Semijs Gliks. Suņabērns.

Man šķiet, ka visvairāk mani satrauca fakts, ka viņš bija atbrīvojies no iedomas, ar kuru es biju attaisnojis savu vājumu, kas allaž apturēja manu roku, kad es beidzot atrados rokas stiepiena attālumā no tās dzīves, kuru klusībā vēlējos. Skaidrs, ka man vienmēr bija savi iemesli, neveiksminiekiem tādi vienmēr ir, bet šo šaubu pamatā bija ticība, no kuras es nez kāpēc nespēju atbrīvoties. Mēs esam tie, kas mēs esam, mēs nespējam mainīties, kauliņi ir mesti, un mēs izspēlējam savus likteņus. Ja arī^s uzdurtos miljons dolāru vērtai lietai, sastaptt^ savas dzīves,-lielo mīlu, ja kaut kas pamatīgs un tīrs iekristu Ifnanā klēpī un visu mainītu, patiesībā tas nemainītu neko. Es vēl aizvien būtu Viktors Karls, es vēl aizvien atrastos otrajā līmenī un piederētu pie otrās šķiras, es vēl aizvien nebūtu kļuvis tas, par ko biju cerējis kļūt.

Bet nu, dažu nieka stundu laikā, Stenfords Kviks man bija nodemonstrējis melus, kas atradās manas nožēlojamās situācijas pamatā. Pārvērtība bija iespējama, pilnīgi noteikti, viņš bija dzīvs pierādījums, un* mana nespēja pārvērsties patiešām bija neveiksme. Tā nebija tikai apstākļu sakritība vai vienkārši neveiksmīgs likteņa pagrieziens: es vienkārši nebiju pietiekami vīrišķīgs, lai saņemtu savu likteni rokās un pats to vadītu. Tā nu es peldēju un kūleņoju, un virzījos uz turieni, kur dzīves straume mani nesa, un tas ļoti atgādināja to, kā es tagad braucu, sekodams ceļa līkumiem.

Tomēr es nebraucu uz labu laimi, bet devos uz kādu noteiktu vietu. Un, kad es atpazinu virzienu, kurā braucu, es zināju, kurp un kāpēc. Viņš bija saņēmis ziņu no sena drauga, kuram draud nepatikšanas - tā viņš bija teicis savai sievai, kas nozīmēja, ka viņš devās atpakaļ uz savu pagātni. Un es zināju pietiekami daudz, lai saprastu, kur to meklēt.

Es meklēju zaļu universālu Volvo modeli, tādu, kādi ir redzami zirgu izrādēs un priekšpilsētas futbola spēlēs Gled- vainā un kas nav ierasts transporta līdzeklis Ziemeļaustrumu rajona rindu mājām. Vispirms es iegriezos Hjūgo Farra vecajā ielā. Nekā. Tad Tedija Prāvica vecajā ielā. Nekā. Tad Ralfa Sjullas ielā. Nekā. Es jau grasījos doties uz Kalakosas kundzes mājas pusi, kad atcerējos, par spīti savai priekšpilsētas iedzīvotāja pieredzei, ka visām pilsētas rindu mājām ir sētaspuses pagalmi. Un tur tas bija, piebraukts tieši aiz Ral- fija Desas mājas.

Līdzās durvīm no ielas līmeņa koka kāpnes veda uz nelielu, izļodzītu terasi. Ap kāpņu margām bija apvītas dzeltenās policijas uzlīmes, aizšķērsojot ceļu augšup. Un liels dzeltenās lentes gabals gulēja' zemē līdzās durvīm, tomēr pašas durvis bija tīras. Jo nebija pārāk grūti izskaidrot. Rokturis manā plaukstā viegli pagriezās, bet durvis uzreiz neatvērās. Piespiežot ar plecu, es tās pabīdīju par dažām collām, un, piespiežot stiprāk, tās pavērās pietiekami, lai es iekļūtu iekšā.

Es nonācu šaurā gaitenī, kas veda uz piekrautu, pelējuma pilnu pagrabu īir nelīdzenu cementa grīdu, dīvainām sakrautām kastēm, vecām, nevērīg-i samestām mēbelēm, kuru kājas un paroceņi meta biedējošas ēnās. Oda pēc mitruma un bezgaisa, pēc izlaistītām šķidrajām veļas ziepēm. Pateicoties gaismai, kas nāca pa atvērtajām durvīm un netīro logu, es saskatīju lielas, četrstūrainas ēnas, ko meta veca izlietne un matu žāvētājs stūrī, vara caurules pie vienas sienas un kaudzi ar dīvainiem instrumentiem uz pašdarināta darbgalda, kas sastāvēja no biezām čuguna caurulēm.

- Kvika kungs? - es iesaucos.

Skaņa ātri vien izplēnēja pagraba tumsā. Atbildes nebija.

Es paspēru soli uz priekšu. Dzirdēju kaut ko iečīkstamies. Es apmetos apkārt, neko neredzēju un uzreiz sapratu. Man šķiet, es to sapratu jau tobrīd, kad drūmā Dženifera bija pienākusi man klāt "Talbota, Kitredža un Čeisa" vestibilā.

Ša uras koka kāpnes pavīdēja pagraba kreisaja puse. Es sāku kāpt augšā, vecajiem koka pakāpieniem čīkstot, līdz nonācu pie aizvērtām durvīm. Atgrūdu tās vaļā un iegāju virtuvē, kurā ieplūda spilgta saules gaisma. Telpa bija plaša, skapīši avokado zaļi, tie nāca no ēras vēl pirms manas bērnības, dzeltenā linoleja grīda bija plankumaina un nobružāta.

-    Kvika kungs? Stenford?

Nekādas atbildes. Tomēr es saodu kaut ko, kas man nepatika, kaut ko pietie,kami pazīstamu un reizē pārāk dīvainu, lai to aprakstītu. Es to biju saodis jau agrāk, pirms neilga laika, šajā pašā mājā. Ir mājīgie aromāti, kas nāk no gadu desmitos virtuves sienās iesūku^ās mērces smaržas, no ķiploku, desiņu un garšvielu smaržas, kas bija iesūkušās šajās pašās sienās līdz ar nejauku, metālisku nāves smaku. Nedabiskas, slepkavīgas nāves dvaku. Ralfa Sjullas nāves dvaku. Viņa līķis bija atrasts šajā pašā mājā, ko policija bija noslēgusi, gaidot turpmāku izmeklēšanu. Un tagad es biju iekšā un atkal to saodu.

Un jā, tā bija svaigāka nekā tā, ko es atcerējos, ja vien nāves smaržu varētu raksturot kā svaigu.

Es ieslēdzu gaismu. Virtuves apgaismojumu, veco alvas lustru zaļi krāsotajā ēdamistabā. Ieslēdzu gaismu, lai aizsargātos pret to, ko biju sagatavojies atrast.

Es nopētīju dzīvojamo istabu no ēdamistabas arkas un neko neieraudzīju. Mani pārņēma atvieglojums, un tad es ieraudzīju kāju ar haki krāsas biksēm rēgojamies aiz šūpuļkrēsla, spīdīgi brūnajai kurpei balstoties pret grīdu, it kā kāds mierīgi sēdētu šajā krēslā, gaidot, kad es pienākšu klāt un apsveicināšos.

-    Sveiki, - es noteicu. - Kvika kungs?

Nekādas atbildes.

49. nodala

Stenfords Kviks sēdēja šūpuļkrēslā - tajā pašā krēslā, kurā es biju sēdējis, cenzdamies neapvemt savas kurpes. Haki krāsas bikses, rūtains krekls, zils bleizers, rokās glāze ar brūnu un ūdeņainu dzērienu. Viņš bija ērti atzvēlies krēslā, un viņa sejas izteiksmē bija kaut kas no cilvēka, kurš stāsta anekdoti un ticis rupji pārtraukts. Pārtraukts, iešaujot lodi galvā. Laikam jau tā nebūs bijusi nekāda labā anekdote.

Zibsnis apgaismoja visu istabu un tad parādījās vēlreiz, tikpat dīvains. Tikpat sasodīti dīvains. Zib, zib.

-     Vai mēs varētu to atkārtot vēlreiz? - ierunājās Makdeiss, sagrābdams mani aiz žaketes atloka un novērsdams manu uzmanību no asinīm notraipītā krēsla un Stenforda Kvika līķa, ap kuru rosījās fotogrāfs. Policija jau atkal bija pārpludinājusi Sjļjllas māju, ņemot pirkstu nospiedumus un meklējot asinis.'Ārpusē gāja'vaļā īsts karnevāls - satrauktais pūlis, reportieri, televīzijas brigādes. Dīvaini, cik ātri slepkavība iekrāso nakti, kurā nav noticis nekas cits ievērības cienīgs.

-    Tu braukāji apkārt, meklējot Stenfordu Kviku, - noteica Makdeiss.

-    Pilnīgi pareizi, - es atbildēju.

-    Un tev ienāca prātā spoža ideja meklēt vrņu šeit.

-    Es iedomājos, ka te varētu būt saistība.

-    Un tu piepeši ņēmi un atradi mašīnu, kuru bija aprakstījusi Kvika kunga sieva.

-     Dīvaini, kā visas detaļas nostājas savā vietā, stāstot vienu un to pašu jau desmito reizi, vai ne, inspektor?

-     Un tā gluži raksturīgi tev, tu iegāji mājā, kas vēl aizvien bija aizzīmogota.

-     Dzeltenā lente bija norauta, durvis bija vaļā.

-     Un tu atradi kāpnes un iededzināji visus gaismekļus mājā.

-    Man ir bail no tumsas.

-    Un atstāji kaudzi pirkstu nospiedumu.

-     Mana mazā dāvana nozieguma vietas pārmeklētājiem. Es vismaz neapvēmos, jo zinu, cik ļoti viņiem tas patīk.

-    Un tad tu atradi viņu sēžam krēslā, tieši tādā pozā, un piezvanīji policijai.

-    Vispirms es ielēju viņam dzeramo.

-    Kā, lūdzu?

-    Viņš izskatījās izslāpis.

-    Un tu nekam nepieskaries, kad biji viņu atradis.

-    It nekam, - es atbildēju. Tā nebija absolūta patiesība, jo pirms zvana policijai es biju kaut ko meklējis un biju to atradis, un tad es biju to parbaudījis un pēc tam noslaucījis savu pirkstu ttospiedumus tin nolicis atpakaļ.

-     Vai hegribi man pastāstīt par tevis pieminēto saistību starp Stenfordu Kviku no Gledvainas un Ralfu Sjullu no Ta- konijas? .

-     Es labāk pagaidīšu Slokumu un Džennu Heševeju. Tu jau zini, ka īrfan nepatīk pārstāstīt vienu un to pašu vairākas reizes. Ak, paskat tik, viņi ir klāt.

Slokums ienāca mājā kā kapteinis, kurš uznāk uz komandtiltiņa: viņa acis aiz brillēm bija modras, smilškrāsas lietusmētelis dramatiski plīvoja. Ārā nebija auksti un nelija lietus, kas mazliet mazināja plīvojošā lietusmēteļa efektu, un tomēr varēja redzēt, ka notikuma vieta ir kļuvusi par viņa dabisko uzturēšanās vietu. Pavisam citādi bija ar Džennu Heševeju, kura vilcinādamās ienāca iekšā un sastinga pie durvīm, ieraugot līķi. Viņa ilgu laiku nolūkojās uz to un tad aizgriezās, aizspiezdama degunu ar roku. Viņas tēvs bieži bija redzējis tādas ainas, bet jādomā, ka cilvēkam, kurš vajā nodokļu nemaksātājus, beigti puiši nemaz tik bieži nav jāsastop.

-    Es tūlīt atnākšu, - sacīja Makdeiss. - Gaidi tepat un nekusties. - Viņš devās prokurores virzienā, apstājās un tad pagrieza galvu pret mani, lai pārbaudītu, vai esmu viņam paklausījis.

-    Kas ir? - es iejautājos.

-    Nemaz nemēģini izkustēties, - viņš noteica, pirms doties tālāk.

Kad zvanīju policijai, lai ziņotu par mirušo šūpuļkrēslā, es piezvanīju tieši Makdeisam. Lai ko mēs viens pret otru jutām, manas jūtas pārmāca profesionāla cieņa. Un es biju lūdzis Makdeisam izsaukt uz'nozieguma vietu Slokumu un Heševeju, jo ar diviem līķiem, brīvībā esošu slepkavu un manu klientu, kurš vēl aizvien cerēja atgriezties mājās, bija pienācis laiks beigt gramstīties apkārt.

-     Vai kādam ir nojausma par to, kas te noticis? - jautāja Slokums, kad m^s četri beidzot bijām sanākuši kopā virtuvē un es jau vienpadsmito reizi biju pārstāstījis līķa atrašanas apstākļus. ^

-    Jādomā, ka slepkavība, - es atteicu.

-    Tu tā domā? - noprasīja Dženna Heševeja. - Kas par to liecina? Vai lode pierē?

-     Vai ir kāda nojausmā par fo, kas to varētu būt izdarījis? - jautāja Slokums.

-    Tas pats puisis, kurš nogalināja Ralfu, - eš atbildēju.

-    Kāpēc?

-    Nu, tā pati telpa un tā pati māja, un, spriežot pēc Mak- deisa teiktā, izskatās, ka kreisajā pusē iznākusi tā paša kalibra lode.

-    Nē, es gribētu teikt - kāpēc lai viens un tas pats puisis sagribētu nogalināt tik dažādus cilvēkus? Ralfs Sjulla bija strādnieks no Takonijas, bet Stenfords Kviks - augstu stāvošs firmas advokāts no Gledvainas. Kur ir saistība?

-     Randolfa galerija.

-     Stenfords Kviks bija galerijas advokāts. Ralfs Sjulla, iespējams, iesaistīts laupīšanā pirms divdesmit astoņiem gadiem. Tā ir visai nosacīta saistība.

-    Saistība ir dziļāka, un tā sakņojas tālā pagātnē, - es sacīju.

-     Izbeidz dancot apkārt, Kari, - sacīja Makdeiss. - Tu mums izstāstīsi visu, ko zini.

Es ielūkojos pulkstenī.

-    Ir mazliet par vēlu, lai stāstītu pasakas, vai jums tā nešķiet?

-    Tu to vari darīt te un tagad, - Makdeiss mierīgi piezīmēja, - vai ari cietuma kamerā.

-    Labāk tagad, - es aši atbildēju. Un tad es viņiem atklāju visu^ko zināju par Randolfa galerijas aplaupīšanu, pieciem kaimiņi*,dīkdieņiem,'kuri bija to izplānojuši, un par to, kas notika ar četriem no viņiem pēc laupīšanas.

-    Tātad tu apgalvo, - ierunājās Makdeiss, tiklīdz es biju pabeidzis sa^u stāstījumu, - ka Ralfs Sjulla, Džojs Praids, tavs klients un šis Stenfords Kviks - visi piederēja pie komandas, kas īstenoja laupīšanu?

-    Tieši tā.

-    Tad kāpēc daži no viņiem tiek atrasti miruši?

-     Lai neļautu viņiem runāt. Lai neļautu uzpeldēt visam tam notikumam. Lai Čārlijs paliktu svešumā, lai glezna tā arī neuzrastos, lai aprautu jebkādu saistību, kas vēl aizvien pastāv starp Randolfa galerijas aplaupīšanu un to vienīgo puisi no sākotnējā piecnieka, kurš vēl nav identificēts. Tas bija viņš, kurš panāca, ka Stenfords Kviks uzrodas Ralfa vecajā mājā nez kāda iemesla dēļ, un tad viņu nogalināja tepat uz vietas, tajā pašā telpā, kur Ralfu.

-    Tedijs Prāvics, - noteica Dženna Heševeja.

-    Tātad tu domā, ka viņš ir atgriezies un nogalina visus savus vecos draugus kā Jāsons? - iejautājās Makdeiss.

-    Kaut kas tamlīdzīgs, jā, - es sacīju. - Vai ari viņš ir nolīdzis kādu, kas to dara viņa vietā.

-   Taču laupīšanai ir iestājies noilguma termiņš. Kāpēc viņš tik ļoti grib atstāt pāris līķu, lai liktu atkal par to runāt?

-    Tāpēc ka tā nebija tikai laupīšana vien, vai ne, Dženna?

-    Nē, - viņa sacīja.

Es pagriezos pret viņu.

-    Viņš bija kopā ar viņu. Viņas brālis mums pateica to pašu, ko tavam tēvam, - ka viņš ir redzējis viņus kopā. Un pēc laupīšanas tas nelietis paņēma viņu līdzi, es esmu par to pārliecināts.

-    Tu domā, ka viņš vēl aizvien tur viņu gūstā?

-    Es nezinu.

-    Ir pagājuši divdesmit astoņi gadi.

-    Zinu, bet mums tas ir jānoskaidro.

-Kā?

-     Pietiek mētāt šurpu turpu sadarbības līgumus kā tādas futbolbumbas, - gs sacīju. - Divi cilvēki ir miruši, un mirs arī citi, ja tu, es un Slokums neapvienosimies tūlīt pat un nenoslēgsim vienošanos.

-    Vai kāds man var paskaidrot, par ko jūs abi runājat? - Makdeiss apjautājās.

-    Viņa paskaidros, - es atbildēju.,- Pēc tam, kad būsim panākuši vienošanos.

Slokums kādu brīdi blenza uz mani, pūlēdamies saprast, cik daudz no manis teiktā ir patiesība un cik pilnīgas blēņas. Tad viņš pagriezās pret Džennu un pamāja.

-    Kas tev ir vajadzīgs? - viņa man jautāja.

-     Imunitāte, - es atbildēju. - Un liecinieku aizsardzības programma. Kādā vietā, kas ir karsta, bet lai karstums būtu sauss viņa deguna dobuma iekaisuma dēļ. Dodiet mums to, viņš jums visu pastāstīs par savu bandu, par laupīšanu un par meiteni.

-    Un arī par gleznām, - piebilda Slokums. - Neaizmirsti šo mazo sīkumu.

-    Vai viņš ir piekritis tavam priekšlikumam? - apjautājās Heševeja.

-    Es panākšu viņa piekrišanu.

-    Un ko viņš mums pastāstīs?

-    To es vēl nezinu, bet uzzināšu, apsolu jums.

-     Labi. Mēs viņam dosim imunitāti visā, kas neattiecas uz meiteni. Un, ja viņš sadarbosies viņas jautājumā un mēs tiksim pie patiesa stāsta un aresta, atkarībā no tā, kas patiesībā būs noticis un kāda būs viņa loma tajā visā, es apsolu ne vairāk kā pāris gadu policijas uzraudzībā un tad pārvietošanu.

Slokums atkal pagtfezās pret mani.

-    Vahar to pietiks?'

-    Ar to pietiks.

-    Un kurš viņu atvedīs?

-    Es, - es attbildēju.

-     Tu? - Slokums iejautājās ar nelielu ironijas pieskaņu balsī.

-    Jā, es.

-    Vai tev ir bruņas? ^

-    Nē.

-    Nu tad iegādājies.

-     Tas viss ir ļoti jauki un patīkami, - sacīja Makdeiss, - bet labāk pastāstiet man, par ko īsti jūs runājat, un dariet to labi ātri. Bet vispirms - vai varat man atbildēt uz diviem jautājumiem? Pirmais: kurš, pie joda, staigā apkārt un slaktē tos puišus?

-    Vai jūs noņēmāt pirkstu nospiedumus no zīmītes, kuru man iedeva Džojs Praids? - es apvaicājos.

-    Sakrita divi, - Makdeiss atbildēja. - Tavējie un pirkstu nospiedumi no telefona būdiņas, no kuras tika zvanīts policijai par Ralfa Sjullas slepkavību.

-    Tie būs piederējuši Džojam, kurš nav slepkava, bet gan nākamais upuris. Vīrs, kurš to izdarījis, visdrīzāk ir vecs algots slepkava no Alentaunas, Korejas kara veterāns ar dīvainu frizūru un mezglainām rokām, kurš sadarbojas ar atlikušajiem Variku bandas locekļiem. Divi gangsteri no tās bandas, vārdā Freds un Luijs, man sekoja ciešāk par paša ēnu.

-    Ja tu viņus vēl redzēsi, vai piezvanīsi man?

-    Ar prieku.

-     Un otrais jautājums, - turpināja Makdeiss. - Ko, pie joda, Stenfords Kviks darīja ar cērti Volvo bagāžniekā?

50. nodala

Lai izvairītos no pūļa un ārā gaidošajiem reportieriem, viņi man ļāva izlavīties ārā pa Sjullas mājas pagalma durvīm, kamēr Slokums uz parādes lieveņa sniedza paziņojumu, neko nepateikdams. Skaidrs, ka es gribēju izvairīties no kameru klikšķiem un skaļi izkliegtajiem jautājumiem, kas pat pāvestam liktu izskatīties vainīgam kādā nodarījumā, bet man bija vajadzīgs ari brīdis, lai ielūkotos pagrabā pa ceļam uz izeju. Es cerēju, ka mani neviens nepavadīs, taču viņi piekomandēja man policistu, vārdā Ērnijs, lai pārliecinātos, ka es atradīšu ārdurvis. Jauki no viņu puses, vai ne?

Kad gaisma bija ieslēgta, pagrabs vairs nelikās tik ļaunu vēstoša vieta. Baisās ēnas tagad bija vien kastes ar mantām. Dīvaino instrumentu kaudzes uz pašdarinātā darbgalda pārtapa par metinātāja darbarīkiem - masku, lodlampu, lodme- tāla spolēm, un tas viss bija pārklāts ar putekļu un atlūzu kārtu. Skumjas atliekas no Ralfa Sjullas nepiepildītajiem sapņiem.

Kad Makdeiss bija iejautājies par cērti Stenforda Kvika mašīnā, es tikai paraustīju plecus un pieminēju dārzu Kvika Gledvainas īpašumā. Es speciāli nebiju teicis Makdeisam neko par aprīkojumu, drēbēm un ieročiem, kas bija aprakti Ralfa Sjullas pagrabā, un man bija savi apsvērumi. Māklere Šeila bija piekritusi izdarīt man pakalpojumu un informēt par visiem potenciālajiem Sjullas mājas pircējiem. Viņa teica, ka par šo māju tiekot izrādīta neparasta interese. Es negribēju, lai cilvēki sāk runāt par to, ka policisti atrok pagrabu, pirms nebiju noskaidrojis, no kurienes šī interese nāk.

Es cerēju, ka policists man norādīs uz durvīm un tad dosies atpakaļ uz pirmo stāvu, dodot man laiku izpētīt pagrabu, taču izskatījās, ka tā nenotiks.

-    Ārā var tikt pa Sm durvīm, Karla kungs.

-    Paldies, Ērnij, -'es sacīju. - Vari iet augšā, ja vēlies. Gan es tikšu :laukā.

-    Tas nekas, - atbildēja Ērnijs, stumdams mani uz priekšu un atvērdftms manā priekšā durvis. - Es priecājos, ja varu būt noderīgs.

Ērnijs stāvēja pagalma puses durvīs un vēroja, kā es atveru mašīnas durvis un pamāju. Viņš vēl aizvien vēroja, kad es iedarbināju mašīnu, apbraucu Stenforda Kvika Volvo un iebraucu sānieliņā. šķiet, mūsdienās viņi tiek labāk apmācīti.

Jau grasījos izbraukt uz galvenās ielas, kad mašīnas priekšā parādījās neskaidrs siluets. Es nospiedu bremzes un par mata tiesu izvairījos no bezbailīgās Rondas Herisas.

Es nolaidu logu, viņa apgāja apkārt mašīnai un pieliecās.

-    Vai vari mani paķert līdzi?

-   Tu palaidīsi garām Slokuma kunga paziņojumu, - es sacīju.

-    Vai viņš tiešām kaut ko pateiks?

-    Nē.

-    Tad es labāk aprunāšos ar tevi.

-    Es tā nedomāju, Ronda. Man nav ko teikt presei.

Viņa man viltīgi uzsmaidīja.

-    Es pārdzīvoju, ka tovakar nācās tevi tā pamest.

-    Tas bija mazliet pēkšņi.

-    Darbs, kas man bija jāpadara, beidzās ātrāk, nekā es plānoju. Es aizbraucu līdz tavam dzīvoklim, bet tevis tur nebija.

-    Tu tiešām atbrauci?

-Jā. Kur tu biji?

Drāzu mākleri Šeilu, es nodomāju, bet nepateicu.

-    Es piezvanīju draugam.

-    Kādam, uz kuru man vajadzētu būt greizsirdīgai?

-    Nē, - es atbildēju.

-    Labi. Kā būs ar izvizināšanu?

Es mirkli apdomājos. Viss liecināja par to, ka uzņemt mašīnā reportieri ir,/kļūda, bet viņa bija nākusi uz manu dzīvokli, lai mani uzmeklētu, gribējusi mani satikt. Tas pats vecais vājums saļodzīja manus ceļgalus.

-    Lai notiek, - es noteicu, un viņas smaids bija tik žilbinošs, ka iesāpējās acis.

Viņa teica, ka dzīvojot Lēves viesnīcā Tirgus ielā, kamēr strādājot pie raksta. Braukdams uz 1-95 šosejas pusi un tad nogriezdamies uz dienvidiem, uz pilsētas centra pusi, es sajutu viņu sēžam man līdzās, jutekliskumu, ko viņa, šķiet, izstaroja sev apkārt.

-    Kā izskatījās tajā mājā? - viņa apjautājās.

-    Teiksim tā: tu smaržo labāk par to mironi.

-    Vai gribi man pateikt, kas viņš bija?

-    Vai policija vēl nav paziņojusi viņa vārdu?

-      Nē. Viņi teica, ka pagaidīšot, līdz tikšot informēta ģimene.

-    Tad es arī pagaidīšu.

-    Vai ari tas ir saistīts ar gleznu?

-    Nekādu komentāru, Ronda, patiešām. Man likās, ka es vienkārši vedu tevi uz viesnīcu.

-    Jā, bet es esmu arī reportiere. Kāpēc es nevarētu izteikt dažus apgalvojumus? Ja būšu galīgi nošāvusi greizi, pasaki man. Ja nē, nesaki neko.

-     Vai tas ir paņemiens, ko tev iemacīja žurnālistikas fakultātē?

-    Nē, es to iemācījos no Roberta Redforda. Esi gatavs?

-    Sāc.

-    Mirušais bija kaut kādā veidā saistīts ar Ralfu Sjullu.

-    Bez komentāriem.

-    Un ari viņš bija saistīts ar gleznu.

-    Vēl aizvien bez komentāriem.

-    Uņ baumas, kas Јlīst starp žurnālistiem, ir tādas, ka viņš esot bijī§ augsta līmeņa jurists.

-    Man nav, ko teikt.

-    Un apdraudēti ir arī citi cilvēki, ieskaitot tavu klientu.

-    Vai tagati mēs varam pielikt punktu?

-     Un tas viss ir tāpēc, kg/kāds cilvēks izmisīgi grib iegūt gleznu sev.

-    Nedomāju vis, - es sacīju. - Manuprāt, tam nav nekāda sakara ar gleznu.

-    Nē? Ar ko tad?

-    Es neatbildu uz jautājumiem, vai atceries?

-    Bet tas viss ir kaut kādā veidā saistīts, laupīšana, glezna, tavs klients un abi mirušie vīrieši, vai ne?

-    Bez komentāriem.

-     Labi, tas ir lieliski. Pagaidi brītiņu, man jāpiezvana. - Viņa izvilka savu mobilo telefonu, nospieda ātrā savienojuma pogu un gaidīja atbildi. - Džim? Ronda. Tieši tā, kā es tev teicu… Jā, tas viss ir saistīts. Tātad līdz ar Rembrantu un bēguļojošo gangsteri, kurš grib atgriezties mājās, ir jau divi līķi un, iespējams, būs vēl arī citi… Jā, brīnišķīgi, vai ne? Nedomāju, ka mums vajadzētu nogaidīt un redzēt, vai varu dabūt interviju, šausim tik vaļā… Lieliski. Dod man ziņu… Čau.

-    Kas tas bija? - es jautāju. - Tavs redaktors?

-    Nē, mans aģents.

-    Tavs aģents?

-    Mēs pasniedzam visu šo gadījumu kā īstu kriminālromānu: māksla, nāve un sekss.

-    Sekss?

-    Sekss ir vienmēr, - viņa noteica, un viņas roka nevērīgi uzgūla uz māna ceļgala, itin kā viņa gatavotos pievienot seksu savam romānam tūlīt un uz vietas. - Pāris izdevēju jau ir izteikuši piedāvājumus, bet tie ir ierobežoti, jo viņi visi uzskatīja, ka atvēziens ir pārāk mazs, un viņi visi gaidīja, vai es tikšu klāt Čārlijam. Ja ir vēl viens līķis, viņi par to vairs neraizējas. Es saņemšu avansu jau rīt pēcpusdienā.

-    Tajā mājā ir miris cilvēks.'Viņam bija sieva un bērni.

-    Jā. Šausmas, vai ne?

-    Kā tas gadījies, ka māksla tevi ir tā pārņēmusi?

-    Mākslinieki ir kā maitas. Labi, nerunāsim vairs par darījumiem, es apsolu. Kā tev iet?

-    Godīgi sakot, esmu m'azliet samulsis.

-    Ak, Viktor, piedod, - viņa noteica. Ronda noņēma roku no mana ceļgala un piespieda plaukstu pie' mana vaiga. - Es aizmirsu, ka tev ir vārgs kuņģis.

-    Nelaime tā, ka es visu dienu viņu apskaudu, kamēr neatradu mirušu. Man likās, ka viņam ir tāda dzīve, kādu es pats vienmēr esmu vēlējies - māja, darbs, ģimenes dzīve.

-    Un tagad tas ir dabūjams.

Es iesmējos.

-    Tātad man vajadzētu piezvanīt sievai?

-    Pēc piedienīga sēru laika.

-    Un cik ilgs tas ir?

-    Kā kuro reizi. Vai viņa bija skaista?

-    Patiesībā jā.

-    Tad negaidi pārāk ilgi.

-    Tu esi skarba, vai ne?

-    Pasaule ir skarba, Viktor. Ir jāņem tas, ko tu vēlies.

-    Tev šķiet, ka es esmu pietiekami sīksts, lai tā darītu?

-    Viktor, vai tev nekas nekaiš?

-    Es tikai apjautājos. Kā tu domā?

-    Bez komentāriem, - viņa atteica.

-    Jādomā, ka tā ir īstā atbilde.

Kad es piebraucu pie viņas viesnīcas, viņa kādu brīdi klusēdama sēdēja mašīnā. Lēves viesnīca atradās vecajā Filadelfijas krājaizdevu sabiedrības ēkā - mūsdienu dizaina klasika. Ēka bija gara un izstiepta, ar tīrām līnijām un lieliem logierrf\ Es neviļus iedomājos, ka mīlēties Lēves viesnīcā būtu tas pats, kas mīlēties kādā zviedru filmā. Un Ronda patiesībā mazliet līdzinājās Līvai Ulmanei.

-    Vai grifci uznākt augšā? - viņa beigās ievaicājās.

-     Nezinu. Varbūt šovakar nē. Es vēl aizvien redzu viņu sēžam savā priekšā. Viņš atradās krēslā. Viņam rokā vēl aizvien bija dzēriena glāze.

-     Dzēriena glāze rokajļ Ak, tas ir fantastiski. Man jāpiezvana un jāpasaka tas manam aģentam. Stāstu veido detaļas. Viktor, kad grāmata iznāks, es padarīšu tevi par zvaigzni, apsolu.

-    Es nejūtos kā zvaigzne.

-     Vēl ne. Un intervija ar tavu klientu gluži vai apzīmogos šo vienošanos. Vai tu viņam pajautāsi?

-    Jā, es viņam pajautāšu.

-    Paldies tev, - viņa noteica. Ronda pieliecās un noskūpstīja mani. Skūpsts sākās kā viegls pieskāriens, taču tad kļuva kaislīgāks. Viņas lūpas, kas bija piespiestas manējām, likās stingras un stūrainas. Viņa atbalstījās pret mani ar savu torsu, tā ka viņas krūtis spiedās man klāt, un, kad viņa pavēra muti, mūsu zobi noklabēja. Rondas mēle bija stipra un raupja. Manās biksēs praktiski iedarbojās atspere.

-     Iesim augšā, - viņa ierunājās piepeši piesmakušā balsī. - Mēs varētu pasūtīt apkalpošanu numurā. Šampanieti un zemenes, kā tu domā? Lai nosvinētu manu gaidāmo līgumu par grāmatu.

-    Nedomāju, ka man to vajadzētu darīt.

-    Ak, Viktor, nedomā tik daudz.

-     Es tur nekā nevaru darīt. Tāpēc piedod, bet man ir jāatsakās. Turklāt man ir jākravā mantas. Es dodos ārpus pilsētas.

-    Uz kurieni tu brauksi?

-     Vēl nezinu, - es atbildēju. - Taču šonakt es to uzzināšu.

51. nodala

Tā izrādījās Losandželosa, kas nebūt nebija pārsteigums. Ja jūs dzenat pēdas Semijam Glikam, jums nevajadzēs doties uz provinci.

Braukdams uz ziemeļiem pa 405. ielu vai vismaz virzīdamies uz ziemeļiem, es izbaudīju dīvainu sajūtu, ka esmu atradis savu vietu pasaulē. Es biju izvēlējies funkcionālu, koši sarkanu un lētu auto - īpašības, kuras uzskatu par neiedomājami seksīgām gan automašīnās, gan sieviešu lūpu- krāsās - un biju atvāzis jumtu. Vējš gluži nepluinīja manus matus, jo 405. iela drīzāk bija stāvvieta nekā maģistrāle. Bet, taisnību sakot, kaut arī saule kveldēja manus plecus un nelabumu uzdzenošā karstā asfalta un izplūdes gāzu smaka nenāca man par labu, es sajutos kā atradis savu īsto vietu. Un paskat, vai tur, tālu zem šosejas, vienā no ielām, kas veda uz kreiso pusi, nepavīdēja palma?

Es prātoju, vai pārējie braucēji saskata panākumus alkstošu jauno vīrieti, kurš dodas uz rietumiem, lai atšķirtu jaunu lappusi savā biogrāfijā, vai viņi redz tikai nožēlojamu tūristu lētā uzvalkā, kioskā pirktās saulesbrillēs un nomātā mašīnā ar atvāžamu jumtu, kurš centās izturēties kā losandželosietis un pilnīgi izgāzās. Nu, patiesībā - kāda gan kuram daļa par citu domām? Es biju šeit, es biju mašīnā ar atvāžamu jumtu, man līdzās sēdēja skaista sieviete, un es biju gatavs fotopalielinājumam. Un jā, kronis visam bija tas, ka es devos uz tikšanos ar magnātu. Dzīve ātruma joslā, mazulīt.

Ja vien satiksme sāktu kaut mazliet virzīties uz priekšu.

Kadvbiju atstājis Rondu Herisu pie viņas viesnīcas un neapmierināti kodījis lūpas, ieraugot viņu ieslīdam vestibilā, es piezvanīju Skinkam. Mēs satikāmies viņa putekļainajā birojā un mēģinājām izdomāt, kur, pie joda, bija tas nelietis Tedijs Prāvics. Beigās viņa atrašanai bija vajadzīga tikai neliela triangulīicija. „

-     Kas mums ir, no kā atsperties, vecīt? - jautāja Skinks, gulēdams uz ādas dīvāna fr noautām kurpēm. Skinks vislabāk strādāja ar noautām kurpēm.

-     Nekā daudz, - es atbildēju. - Viņš droši vien ir mainījis vārdu. Vienubrīd viņš dzīvoja Kalifornijā. Viņš gribēja uzņemt filmu.

-     Kurš gan to negrib? - Skinks pajautāja. - Man pašam bija tāda doma. Es gribētu uzņemt filmu par privātdetektīvu Fresno, kurš piedabū motociklistu bandu palīdzēt nelaimē nokļuvušai dāmītei. Beigās izrādās, ka dāmīte nemaz nav nokļuvusi tādā nelaimē un nemaz nav tāda dāmīte. Atlicis tikai uzrakstīt scenāriju. Starp citu, kas ir vajadzīgs, lai uzrakstītu scenāriju?

-     Esmu pārliecināts, ka tikai dažas brīvas stundas, - es atbildēju. - Tu esi pavadījis kādu laiku Fresno, vai ne, Fil?

-    Tātad viņš ir kaut kur rietumos, ja? - ierunājās Skinks, ātri mainot tēmu.

-    Šobrīd es tā domāju.

-    Tā ir liela teritorija.

-    Varbūt man ir vēl kaut kas. - Es izņēmu no žaketes kabatas papīra gabalu un pasniedzu to Skinkam.

-    Kas tās ir?

-     Telefona zvanu saraksts, kurus saņēmis vai izdarījis mirušais.

-    Kā, lūdzu?

-     Te ir visi ienākošie, izejošie un neatbildētie telefona zvani par pagājušo nedēļu no Stenforda Kvika mobilā telefona.

-    Tev to iedeva pogainie?

-    Ne gluži.

-    Ā, sapratu. Tu pārmeklēji līķi. - Skinks apbrīnā atieza zobus.

-    Es domāju, ka kāds no šiem numuriem ir saistīts ar puisi, kuru mēs meklējam. Sākumam mēs varētu pievērsties Rietumu piekrastei.

-    Palūkošos, vai varu sadabūt īpašnieka uzvārdu katram numuram ar attiecīgo kodu, - Skinks noteica, ar interesi pie- sliedamies sēdus. - Es pārbaudīšu arī uzvārdus, kurus esmu ievācis Lavendera Hila sakarībā, palūkošos, vai kāds nesakrīt.

-    Lieliski, - es noteicu. - Tikmēr es varbūt sameklēšu vēl vienu pavedienu.

-    No kurienes, vecīt?

-    No kādas sievietes, kuru es pazīstu, - es atteicu.

-     Lietišķā vai privātā kārtā?

-    Viņa ir māklere.

-    Ar to ari viss ir pateikts, vai ne? Ar mākleriem viss notiek lietišķi.

-    Tu mani neesi iepazīstinājis ar plānu, - sacīja Monika, sēdēdama man līdzās manā sarkanajā mašīnā ar atvāžamo jumtu. Viņa gandrīz kliedza, lai es varētu viņu sadzirdēt cauri

Losandželosas satiksmes trokšņiem un skaļajai vēja gaudošanai pāri mūsu galvām, mums atkal kustoties uz priekšu.

-    Ar plānu?

-    Tev nav plāna?

-    Plāni izjūk, - es noteicu. - Stratēģija ir darbības veids, kas piemērojams attiecīgajai situācijai pēc pašu ieskatiem. Es dodu priekšroku stratēģijām.

-    Labi. Tu neesi mani iepazīstinājis ar savu stratēģiju.

-    ArvStratēģiju?

-    TevNnav arī stratēģijas?

-    Es pie tā strādāju, - es atteicu.

Monika pagriezās pret mani un sarauca pieri, un man jāteic, ka tas izskatījās jauki. Viņas melnie mati bija saņemti biezā zirgastē, saulesbrilles /bija lielas un apaļas. Pārējo vadītāju acis, k^s ielūkojās mūsu mašīnas kabīnē, viņa droši vien izskatījās pēc uzlecošas zvaigznes, kas dodas uz filmēšanās laukumu. Es visticarināk izskatījos pēc viņas grāmatveža.

-    Viss būs kārtībā, - es atbildēju. - Skat, mēs tuvojamies Klusajam okeānam. Vai tu sajūti smaržu?

-    Mums kaut kur vajadzēs nogriezties pa labi.

-     Es zinu. Taču tas ir tāds kaifs, vai ne? Sēdēt un ievilkt nāsīs gaisu. Klusais okeāns, Santamonikas mols, Muskuļu pludmale. - Es biju nogriezies no iestrēgušās mašīnu straumes 405. ielā uz Venēcijas bulvāri, lai dotos uz rietumiem, uz Klusā okeāna piekrastes šoseju. Tas droši vien nebija vistaisnākais ceļš, toties gleznains, turklāt - kur mums bija jāsteidzas? - Varbūt man vajadzētu uzpumpēt savus bicepsus vietējo vajadzībām.

-    Tev vajadzēs izdalīt palielināmos stiklus.

-    Izturies pieklājīgi, - es sacīju.

-     Patiešām, Viktor. Kāds ir plāns? Mēs parādīsimies un pieprasīsim, lai mums izstāsta taisnību?

-    Apmēram, - es attraucu. - Viņš gaidīs mūsu ierašanos. Es nezinu, vai mēs tiksim nobloķēti vai noburti līdz nāvei, bet mēs piemērosimies viņa spēlei. Dažkart labāka stratēģija ir mesties uz priekšu un savārīt putru. Tādā veidā es viņu atradu: sabangoju ūdeņus pietiekami, lai viņš zinātu, ka es tuvojos, un viņš sāka nervozēt. Tāpēc Lekomtē kundze tika rupji brīdināta turēt muti un tāpēc tika novākts Stenfords Kviks.

-    Un no tā tu uzzināji viņa jauno vārdu?

-    Nu, es saņēmu nelielu palīdzību, - es atbildēju.

Ezermalas ķīņiešu delikatešu restorāns neatradās pie ezera, un tajā nepasniedza delikateses. Ar saviem neapklātajiem galdiņiem, iebuktēto izkārtni un ar rokām zīmētajiem ķīniešu plakātiem logā iestādījums kliegtin kliedza par botulis- mu. Bet, ja jūs gribat dabūt Filadelfijā brokastis ķīniešu gaumē, ja jums nav Vajadzīgi linu galdauti un sudraba svečturi, ja jums nav nekas pretī būt vienīgajiem rietumniekiem iestādījumā un baudīt tādu pašu apiešanps kā ģimenes loceklim, kas nozīmē nevērīgu apkalpošanu un biežu klaigāšanu, labāku vietu neatrast.

-    Tu neko neēd, - es sacīju Šeila i.

-    Es neesmu īpaši izsalkusi.

-     Bet es to pasūtīju mums abiem, - es noteicu, norādot uz metāla sildierīcēm un mazajiem, apaļajiem šķīvīšiem mūsu priekšā ar kārdinoša izskata pelmeņiem uz katra.

-    Ak, es nešaubos, ka tu liksi tam visam trūkties.

Un viņai bija taisnība, es liku. Piepeši biju izsalcis, izbadējies, itin kā mana sastapšanās ar nāvi būtu piebarojusi manu izsalkumu. Ēd, kamēr vari, tāpēc ka tu nekad nezini, kad pats nonāksi tajā krēslā ar neizdzerta dzēriena glāzi rokā un lodi galvā, kamēr kāds ziņkārīgais pārmeklē tavas drēbes, lai atrastu mobilo. Es saņēmu pelmeni ar saviem irbulīšiem, pamērcēju to mērcē un iebāzu mutē. Ar garnelēm. Garšīgi.

-    Ja jau tu neesi izsalkusi, - es ierunājos, - kāpēc atnāci?

-    Tāpēc ka tu piezvanīji.

-    Tik vienkārši?

-    Kāpēc ne?

-    Kā klājas tavam līgavainim?

-    Labi. Paldies, ka apjautājies.

Viņas smaids bija viltīgs, lūpas koraļjsārtas, acis spožas, un man patika, kā viņas gaiši krāsotie mati viegli pieskārās vaigam, šeila piederēja'pie tām sievietēm, kuras izskatās aizvien labaķ katru reizi/kad tu viņas ieraugi. Es prātoju, kā viņa to paVīāk.

-    Vai esi jau pārdevusi to kooperatīvo dzīvokli? - es apjautājos.

-    Vai tevi tas interesē?

-    Dzīvokļa pirkšana nē. '

-    Labi, tāpēc- ka man nešķiet, ka tas tev būtu piemērots. - Viņa paraudzījās lejup un pārvilka ar pirkstu pāri ķīniešu hieroglifam uz galda virsmas. -''Bet, ja gribi vēlreiz uzmest aci, lai justos pilnīgi drošs, to var nokārtot.

-    Šovakar nē, pateicos. Man bija grūta diena.

-Žēl. Man ir attiecīgs noskaņojums.

-    Vai tu turpināsi satikties, kad būsi precējusies?

-    Nezinu. Piezvani man pēc kāzām, un tad jau redzēsim.

-    Viņam ir paveicies.

-    Tu nezini ne pusi no tā visa.

-    Investīciju baņķieris?

-    Protams. Bet man ir kas īpašs tieši tev, Viktor. Uzvārds.

Es noliku savus irbulīšus.

-    Turpini.

-   Tā māja, kuru tu man pieteici uzmanīt? Sjullas īpašums? Ir vēl viens mākleris, kas izrāda pārsteidzošu interesi. Viņu sauc Derils. Es vakar aizgāju pusdienās ar šo Derilu. Mēs papļāpājām, pasmējāmies, pārāk daudz izdzērām. Tas bija ļoti biedriski.

-     Varu iztēloties.

-      Derils ir mazs un svīstošs, un valkā šinjonu, tomēr uzskatīja, ka es būšu sajūsmā, ja viņš iebāzīs mēli man ausī.

-    Vīrieši šajā ziņā ir smieklīgi.

-    Mūsu visai slapjo pusdienu laikā mēs nolēmām strādāt kopā un izvēidot sindikātu, lai paši nopirktu Sjullas īpašumu. Tas ir neētiski un nelikumīgi un tieši tāpēc tik aizraujoši. Tā vietā, lai viens otru pārsolītu un padarītu bagātu pārdevēju, divi mākleri paši nopērk īpašumu un tad liek klientiem to nosolīt no sindikāta. Klientiem tas neko nemaksā, bet mākleri bejgās sadala peļņu.

-    Jauki gan.

-    Protams, pat sindikāta gadījumā pircēja vārds vienmēr paliek noslēpumā. Neviens mākleris negrib, lai otrs mākleris aizvilinātu viņa klientu.

-    Tu nekad neko tādu nedarītu.

-     Es esmu māklere, Viktor. Bet mūsu sarunas gaitā, pēc piektās glāzes, kamēr es mēģināju paglābt savu ausi no noslīkšanas, Derils nejauši izpļāpāja sava klientā vārdu. Viņš to nosauca par Redžiju.

-    Redžijs - proti, Redžinalds?

-    Tieši tā.

-    Redžijs.

-Jā, un viņš dzīvo Rietumu piekrastē. Derils bija ļoti priecīgs par klientu no Rietumu piekrastes. Viņš visu laiku daudzināja: "Mans klients no Rietumu piekrastes."

-    Redžijs no Rietumu piekrastes.

-    Vai tas tev palīdz?

- Jā, palīdz gan. Tu esi skaista, vai tu to zināji?

-    Tas bija sīkums.

-    Nē, tas neapšaubāmi bija kaut kas, bet es nerunāju par to. Tu tiešām esi skaista.

-    Ak. - Viņa gandrīz nosarka. - Nu tad paldies.

-     Es mēģināju saprast, kāpēc katru reizi, tevi redzot, tu man šķieti aizvien skaistāka, un tagad es to zinu.

-    Un kāpēc, Viktor?

-    Tāpēc ka par spīti ārišķībai un par spīti visām neatbilstībām, par spīti tavām rokassprādzēm un tavai visai biedējošajai profesijai, Un par spīti visiem taviem mēģinājumiem izlikties citādai, iekšēji tu esi īsta lellīte. Es tev palūdzu pakalpojumu, nepasakot, kāpēc, un tu pārcieti pusdienas ar iedzērušo Derilu, lai-to izpildītu. Tu esi pārāk jauka, lai to ietērptu^ vārdos, un man šķiet - jo biežāk es tevi redzu, jo skaidrāk tas parādās.

Viņa nolieca galvu un kādu bridi sēdēja klusēdama.

-    Ja tu kā/dam to pateiksi, - viņa beidzot ierunājās, - es tev izraušu plaušas.

-    Es nešaubos,, ka tu to izdarīsi.

-    Nevienafh nav vajadzīga jauka māklere.

-    Apsoli man tikai vieni^.

-    Runā.

-     Ja ar tavu investīciju baņķieri kaut kas noies greizi, - es sacīju, - tu man piezvanīsi.

Viņa kādu brīdi cīnījās ar smaidu un tad paņēma dakšiņu.

-    Varbūt es vienu tomēr apēdīšu, - viņa noteica, uzdurot uz dakšiņas pelmeni.

Triangulācija ir tikpat vienkārša kā saskaitīšana. Mums bija numuri no Stenforda Kvika mobilā telefona, mums bija vārds no mākleres Šeilas un mums bija interesanta informācija, ko Skinks bija saņēmis no saviem draugiem Savannā. Mūsu draugs Lavenders Hils bija par kaut ko ieminējies kādam no saviem niknākajiem partneriem. Lavenders bija teicis, ka viņš apdomājot pievēršanos kinofilmu uzņemšanai. Viņš strādājot pie scenārija par mākslas darbu tirgotāju, lādīti ar dārglietām un slikti iegūtu naudu, un tagad, pateicoties laimīgam gadījumam, viņam esot klients, kuram to pārdot.

-     Visi uzskata, ka viņiem ir kaut kas filmas cienīgs, - es sacīju Skinkam. - Kā sauc to studiju?

-     Kaut kāda Sara Productions. Puisis to visu neatcerējās, bet teica, kā izklausoties pēc vārda. Kaut kāda Sāra.

-    Vai tāda eksistē?

-     Nevarēju sameklēt. Es uzgāju studiju reģistru, bet tur nebija nevienas Sāras.

-    Sāra, - es noteicu. - Kaut kāda Sāra. - Es mazliet apdomājos. - Kā bīļtu ar Zaratustru?

-    Ko tu teici?

-   Zaratustra, ar Z, nevis S. Tas ir Nīčes daiļdarbs, un mūsu puisim patika Nīče.

-    Vai tas nebija tas plikpauris, kurš spēlēja Packers komandā?

-    Kā tad. Pārbaudi. Zarathustra Productions.

Un tieši tā arī izrādījās. Ar adresi Ziemeļholivudā. Internetā nekā daudz par to nebija, tikai daži kontakttelefoni, bet viens no tiem piederēja Redžinaldam Vintersam. Redžijam no Rietumu piekrastes. Es iesmējos, to ieraugot. Cik piemērots vārds izsisties gribošam ebreju puikam no Takonijas, itin kā viņš bērnībā būtu spēlējis tenisu, sauļojies salās un viņam būtu brālēni un māsīcas Endoverā. Redžinalds Vinterss. Jo biežāk es to izrunāju, jo pārliecinātāks biju, ka tas ir izdomāts. Tas bija tāds vārds, kādu izvēlētos par daudz lasījis bērns. Redžinalds Vinterss. Vai varētu izdomāt vēl ko māk- slotāku? Tikai tas tāds nebija.

-     Es uzzināju visu, ko varēju, par šo puisi, - noteica Skinks, dažas minūtes pētīdams savu datu bāzi. - Dzimis Ohaijo, beidzis Ziemeļrietumu universitāti, sācis strādāt Paramount studijā par korektoru, pirms ieņemt savu pašreizējo amatu.

-    Cik viņam gadu?

-    Apmēram divdesmit pieci.

Te nu bija. Pavisam cits puisis. Visa mana izdomātā uzvārda teorija izgāzās kā veca sēta.

-    Kāds ir viņa amats?

-     Viceprezidents.

-    Viceprezidents kādā jomā?

-    Šķiet, iepirkumu.

-     Nu kā gan citādf? īstais darbs divdesmitgadīgam zaļ- knābim>Jaunais Irvinš Tālbergs. Viņš ir izsūtāmais zēns. Tāpēc arī sādarbojās ar mākleri Derilu. Pie kā viņš strādā?

-    Lielais priekšnieks studijā ir puisis, vārdā Parsels, - sacīja Skinks..-^Teodors Parsels.

-     Teodors, ko?

-    Tā ir viņti viet<i. Izskatās, ka viņš ir darbojies šajā jomā gadu desmitiem ilgi.

-    Kā studijai klājas? ^

-    Agrāk tā bija liela. Atceries "Iemīlējušos Toniju", lielo hītu astoņdesmito gadu beigās?

-    To sentimentālo mēslu par diviem nelaimīgiem mīlētājiem, kur beigās visi izplūda asarās?

-    Man arī tas lika raudāt, vecīt. Es nekaunos to atzīt. To uzņēma Teodors Parsels. Un "Zveju" ar Džīnu Hekmenu, to, kur bija tā lielā pakaļdzīšanās. Un arī "Dejojošās kurpes".

-    "Dejojošās kurpes"?

-    Izskatās, ka kopš tā laika situācija ir gājusi uz leju.

-    Nav nekāds brīnums pēc tādas izgāšanās. Kas par viņu zināms?

-     Nevaru pateikt. Te ir publicētas tikai filmogrāfijas, un tās visas sākas ar to, ka viņš nopircis grāmatu un tad producējis "Iemīlējušos Toniju".

-    Kur viņš dabūja skanošo, lai nopirktu grāmatu?

-    Nezinu.

-    Varu derēt, ka es gan zinu. Un viņš pat ir bijis pietiekami augstprātīgs, lai nemainītu vārdu. Vai tev ir adrese?

-    Es meklēju. Nekā. Viņš negrib, lai viņu atrod.

-    Kā ir ar Stenforda Kvika telefonu? Vai neviens numurs neatbilst Parsela numuram?

-     Precīzi nē. Tomēr te ir numurs, kas vairākkārt parādījās viņa abonentu sarakstā un nav iekļauts nevienā telefonu grāmatā. No tā es neko nevaru izspiest. Un, kad es zvanu uz to, atbildētājs man nedod nekādu informāciju. Tikai grib uzzināt, kas es tāds esmu, un iesaka man vairs nezvanīt. Patiesībā visai rupjā/veidā. Izklausās pēc ķīnieša.

-     Piezvani uz turieni vēlreiz. Pasaki puisim, kurš atbild, ka tev ir sūtījums Parsela kungam. Dāvanu grozs no Univer- sal studijas, bet tu nevari atrast īsto māju. Mēģini dabūt konkrētus norādījumus, kā tur nokļūt. Varbūt viņš nosauks ielu un mājas numuru.'

-    Tu domā, ka viņš uz t'o iekritīs?

-    Es zinu, ka Holivudā visiem patīk dāvanu grozi.

Māja atradās augstu Santamonikas kalnos un vērās uz bagātajām Malibu villām. Brauciens bija vējains un stāvs, vairākkārt pārslēdzot ātrumus un uzbraucot aizvien augstāk, tuvu aizām, virs kurām pletās brūns tuksnesis ar zaļiem punktiņiem. Es piebraucu pie skaļruņa, kas bija piestiprināts pie sarūsējušiem vārtiņiem. Tam līdzās atradās pastkastīte bez uzvārda vai numura, un virs vārtiem labajā pusē bija novietota kamera, kas bija pavērsta tieši uz mūsu mašīnas pusi. Es pieliecos, lai nospiestu skaļruņa pogu.

Nekā.

Es nospiedu to vēl un vēlreiz.

Vēl aizvien nekā.

-     Vai tu esi pārliecināts, ka tas ir te? - jautāja Monika. - Varbūt esam pabraukuši garām.

-    tās ir te, - es noteicu un vēlreiz nospiedu pogu.

-    Ko jūs tur tik daudz spaidāt to pogu? - no skaļruņa atskanēja balss - smalka un no Austrumiem, nevis no Ziemeļaustrumiem, bet Tālajiem Austrumiem. Varbūt ne gluži ķīnietis, bet uz to pusi. - Mēs neesam kurli. Mēs jūs dzirdam. Ko jūs gribat?

-    Mēs esam ieradušies uz tikšanos ar Parsela kungu, - es atbildēju.

-    Jums ir sarunāts?

-     Nē^ ser.

-    Tad kāpēc jūs spiežat pogu? Ejiet prom. Parsela kunga te nav.

-    Domāju^ka viņš mani gaida.

-     Nē, viņš jūs negaida.,Parsela kungs atpūšas. Parsela kungs ir slim§. Pārsela kungs ir Ņujorkā. Parsela kunga te nav. Kas jums tur ir, vai scenārijs? Mēs nepieņemam scenārijus, ja vien neesam tos pieprasījuši, un mēs nekad nepieprasām scenārijus. Iemetiet pastkastītē, un mēs ar jums nesazi- nāsimies. Un tagad ejiet prom. Parsela kungam sāp galva, un viņu nevar traucēt.

-    Jums droši vien ir grāds jurisprudencē.

-     Kāpēc jūs gribat mani apvainot, ja es tikai daru savu darbu?

-    Pasakiet Parsela kungam, ka ieradies Viktors Karls.

-    Viktors Karls?

-    Tieši tā.

-    Jūs esat Viktors Karls?

-    Esmu gan.

-    Ak, Karla kungs! Bija jau pēdējais laiks.

-    Kā, lūdzu?

-    Mēs gaidām jūs jau dienām ilgi. Pasteidzieties! Parsela kungs jūs gaida.

-    Par to es nešaubos, - es noteicu, vārtiņiem lēnām atveroties.

Kad tie bija atvērušies pietiekami plati, lai izbrauktu cauri, es lēnām ripināju mašīnu uz priekšu. Ceļš stiepās augšup un tad pa riņķi, cauri nelīdzenai, pāraugušai ainavai ar lielām puķēm, ēnainiem kokiem un nezāļu pilniem, saules kveldētiem mauriņa fragmentiem.

-    Izskatās, ka viņš ies pa valdzināšanas ceļu, - es noteicu, mums virzoties uz priekšu pa piebraucamo ceļu.

-    Manuprāt, es būšu imūna pret Parsela kunga valdzinājumu, - atteica Monika.

-    Neesi tik drojša. Viņš to pasniegs biezā slānī. Tomēr, lai cik valdzinošs viņš būtu, nekad neaizmirsti.

-    Ko lai es neaizmirstu?

-    Ka viņš ir melis. Ja Holivudas veiksmes noslēpums no- zīmē nekad neteikt neviena patiesa vārda, tad viņš ir atradis savu ideālo vietu. Viņš būs pārliecinošs, viņa atklātība plūdīs brīvi un draudēs noslīcināt mūs savā patiesīgumā, viņš lūkosies mums acīs ar visatklātāko skatienu, un mūsu instinkti mums liks viņam uzticēties. Beigās viņš mums iepatiksies, un mēs gribēsim noticēt ikvienam viņa teiktajam vārdam. Lūk, cik labs melis viņš būs. Tikai ne uz mirkli neaizmirsti, ka viņš ir melis, skaidri un gaiši, dzimis, lai melotu, tāpat kā čūska ir dzimusi, lai rāpotu, un tīģeris ir dzimis, lai nogalinātu.

-    Tad kāpēc mēs te vispār esam, Viktor, ja vienīgais, ko mēs izdzirdēsim, ir meli?

-    Tāpēc ka izcils melis negrābj savus melus no zila gaisa. Ikvienos ticamos melos slēpjas patiesības graudiņš, un tieši to mēs meklējam. Patiesības graudiņu par to, ko tas nelietis ir nodarījis tavai māsai.

52. nodala

Vīrietis rio skaļruņa mūs gaidīja pie mājas parādes durvīm. Viņš bija maza auguma un tieviņš, ar kupliem, ļoti melniem un ļoti mākslīgiem matiem, kas bija neveikli uztupināti uz viņa krunkainā galvaskausa. Viņam kājās bija sandales, lūpās smīns un mugurā - baltas bikses un vaļīgs, puķains krekls. Viņam droši vien bija vismaz deviņdesmit gadu. Visvecākais filipīniešu izsūtāmais puika pasaulē.

-    Jūš^sat Viktors karls? - apjautājās vīrs, uz kuru mūsu parādīšanās acīmredzot neatstāja ne vismazāko iespaidu.

-    Tas esmu es.

-    Un jūsu pavadone?

-     Draudzene.

-     Domāju, .ka Parsela kungs vairāk priecāsies par draudzeni nekā par jums. Vismaz ar mani tā ir. Atstājiet mašīnu mājas priekšā un sekojiet m&n.

Mājas ieeja atgādināja drīzāk dārga veikala vai ļoti dārga bordeļa ieeju: cirkulāras formas portiks, izklāts ar marmoru un pārklāts ar sarkanbrūnu sauljumu. Tas izskatītos iespaidīgi, ja vien starp marmora plāksnēm nesprauktos ārā lieli nezāļu kumšķi.

Mēs tikām izvesti cauri dubultām koka durvīm tukšā vestibilā un tad plašā viesistabā, kurā nebija nekādu paklāju, vien balts dīvāns, kas vientuļi atradās kamīna priekšā. Koka malkas kaste kalpoja par kafijas galdiņu. Sienas bija tumšas, ar neizbalojušas krāsas laukumiem vietās, kur bija karājušās gleznas. Uz grīdas bija sarindotas fotogrāfijas sudraba ietvaros, kurās bija attēloti glīti iedeguši vīrieši ar mirdzošiem zobiem un sievietes ar dziļiem izgriezumiem.

-    Kur viss palicis? - es iejautājos.

-    Nodots tīrīšanā, - atbildēja vīriņš.

No otras istabas mēs izdzirdējām satrauktu balsi, kas izsaucās:

-    Lū, vai tas ir Angletorps?

-    Tas nav Angletorps, - Lū noteica, krekšķoši iesmiedamies. - Viktors Karls.

-    Kāda joda pēc?

Mēs izdzirdējām nočīkstam krēslu un kaut ko nokrītam uz grīdas, pirms parādījās vīrietis - jauns vīrietis krēmkrā- sas biksēs. Viņš bija tievs un gaišmatains, stipri iededzis, un viņa sejai dīvainā kārtā trūka jebkādu personības iezīmju.

-   Jūs esat Viktors Karls? - apjautājās vīrietis, izrunājis manu vārdu tā, it kā es viņam būtu sagādājis milzīgu vilšanos.

-    Tieši tā. ^

-    Es biju iztēlojies jūs citādu. Iespējams, lielāku. Un ar cepuri. Kā jūs te nokļuvāt?

-    Mēs ielidojānvno piekrastes, un vai mūsu rokas…

-     Es jau jums teicu, ka Viņš ieradīsies, Vintersa kungs, - sacīja Lū. - Jūs esat parādā Lū vēl vien\i simtnieku. Drīz vien man piederēs jūsu mašīna.

-    Pamēģini piedzīt, tu sīkais lemur. - Redžijs Vinterss pievērsa Monikai bezkaislīgu skatienu. - Un kas esat jūs?

-    Mana partnere, - es atbildēju.

-    Derindžere no "Derindžeres un Karla" firmas?

-    Gandrīz.

-    Visa firma ir ieradusies mūs apciemot. Cik patīkami. Tikai jūs esat ieradušies nepiemērotā brīdī. Kur jūs abi esat apmetušies?

-    Mums ir pāris istabu netālu no lidostas. Kāpēc jūs jautājat?

-     Parsela kungs pašlaik ir aizņemts un viņu nevar traucēt, - sacīja Redžijs. - Esmu pārliecināts, ka jūs saprotat. Jūs varētu mums iedot savas viesnīcas numuru, un mēs ar jums sazināsimies, kad viņš būs runājams.

-    Jūs runājat nopietni? - es jautāju. - Lū, vai viņš runā nopietni?

-    Ak, Vintersa kungs ir ļoti nopietns jauneklis. Vienmēr. Viņš nejoko.

Redžijs Vinterss nošņācās.

-    Jūs te nevarat iebrāzties kā tāds bars…

-    Tomēr es esmu to jau izdarījis, vai ne, Redž? Kur ir šefs, Lū? Arā?

-    Pie^ baseina, - Lū Atbildēja. - Es jums parādīšu.

Redžijs Vinterss pablenza uz mums ar baltu aci un tad pagāja mums garām, virzīdamies uz kāpnēm telpas malā. Lū nošūpoja galvu un vedināja mūs tajā pašā virzienā.

Mēs nokāptam lejā pa tumšām kāpnēm, izgājām cauri lielai telpai, kas bija brīva no mēbelēm, ja neskaita nīkulīgu kociņu podā. Pagājis garām,biljarda istabai ar mahagonija sienām, Lū nogriezās pa labi un izveda mūs ārā, cauri ejai, kas bija izveidota kā koka lapene un apaugusi ar rozēm un ceriņiem. Tieši aiz tās atradās liels peldbaseins ar duļķaini zaļu ūdeni. Nezāles spraucās cauri šķirbām akmenī, kas ieskāva baseinu. Daži pludmales krēsli ar vaļīgiem stiprinājumiem atradās ūdens malā, turpat, kur karstā ūdens vanna ar gludu virsmu. Un tālumā, krietni vien zemāk, stiepās Klusā okeāna klajš.

-   Ak, jums nav nedēļa laika, lai to izlasītu, - atskanēja purpināšana kreisajā pusē. - Man ir jāzina jau rīt.

Neliela auguma vīriņš frotē peldmētelī kopā ar sievieti sēdēja pie dzelzī kalta galdiņa zem zaļa saulessarga. Vīrietis sēdēja pret mums ar muguru un runāja austiņās. Viņu ieskāva dūmu mākulis. Sieviete, kura bija tīri glīta, kaut ko pierakstīja un turēja telefonu. Pie galdiņa stāvošā Redžija Vintersa klātbūtne skaidri liecināja par to, kas ir šis vīrietis.

-    Ak, tici man. Labākais scenārijs, ko esmu lasījis daudzu gadu laikā, - vīrietis sacīja. - Izcils. Un es tev to iedevu pirmajam. Atceries to brīdī, kad tev piešķirs Oskaru.

Gandrīz pirms katra teikuma viņš izgrūda guturālu skaņu, it kā viņa balss iesildītos, lai izgrūstu pret debesīm vārdu straumi, un, kad tā beidzot iznāca ārā, vārdi bija kļuvuši strauji un saraustīti.

-    Ak, bet man ir jāzina pēc iespējas ātrāk. Atnāc rītvakar, mēs paskatīsimies manu pēdējo. Liela balle. Tad arī pateiksi man, ko tu domā… Pareizi… Labi. Ak, un izdari man pakalpojumu un izdrāz manā vārdā to savu jauno sievu. - Smiekli. - Tu zini, ka es tāds esmu. Ak, mēs visus vēl pārsteigsim, mazais… Labi. Rīt.

Vīrietis novicināja roku, un sieviete nospieda pogu. Vīrietis iebāza mutē resnu cigāru'un noteica sievietei:

-     Viņš grib mani piekāst, es to zinu. Ak, piezvani Džor- džam un pasaki, ka man viņam ir viens scenārijs.

-    Mums ir problēma, - ierunājās Redžijs.

Vīrietis noņēma austiņas un pagriezās pret Redžiju.

-    Ak, vai tu nevari tikt'ar to galā, mazais? Man šobrīd nav laika. Kāda problēma?

-    šķiet, viņš runā par mani, - es ieteicos.

Vīrietis frotē peldmētelī apcirtās krēslā un uzmeta man iztrūcinātu skatienu. Viņam bija lielas, apaļas brilles, kas palielināja viņa zilās acis, viņa atpakaļ atglaustie mati bija melni, uz kailajām krūtīm karājās zelta medaljons. Viņa sejas āda bija saulē iedegusi un tikpat spīdīga un cieši nostiepta kā polietilēna plēve, ar ko pārklāts augļu trauks.

-    Pie joda, kas jūs esat? - viņš iejautājās.

-    Viktors Karls, - es atbildēju.

Viņš izņēma no mutes cigāru un noskatīja mani.

-    Leina, - viņš noteica, - ej un sagatavojies Angletorpam.

Sieviete piecēlās no galdiņa, uzsmaidīja mums un iegāja

mājā.

Kad viņa bija aizgājusi, Parsels pievērsās man.

-    Ak, kāda velna pēc jums bija vajadzīgs tik ilgs laiks?

-    Jūs nebija nemaz tik viegli atrast.

-    Acīmredzot pietiekami viegli Filadelfijas puikam. Vai es tev neteicu, Redžij? Nav nekā tāda, ko Filadelfijas puika nevarētu izdarīt, ja vien viņš tiek prom no Filadelfijas.

-    Pasakiet viņam, Parsela kungs, - sacīja Lū. - Un tagad viņš man ir parādā simts dolārus.

-    Samaksā tos, mazais. Tā mēs te darām. Mēs vienmēr samaksājam savus parādus.

-    Es^samaksāšu, kā tad, - atbildēja Redžijs.

-    Nākamā būs tava mašīna, - noteica Lū.

Parsela acis pielipa Monikai, nopētot viņu no galvas līdz kājām vairākas reizes.

-    Kas ir tā^daiļava?

-    Viņu sauc Monika, - es paskaidroju. - Monika Adēra.

-    Adēra, ko? -» Es biju domājis, ka šis uzvārds iedarbosies kā sitiens pa .saules pinumu, taču tas viņu nebūt nepadarīja nemierīgu. - Māsīca?1 *- viņš apjautājās.

-    Māsa, - viņa atbildēja.

-    Nezināju, ka viņai ir māsa.

-    Es piedzimu pēc Šantalas pazušanas.

-     Interesanti. Bet izskatās, ka tev ir paveicies. Ar ko tu nodarbojies, Monika Adēra?

-    Es strādāju juridiskajā kantorī.

-    Kāda izšķērdība. Vai kādreiz esi filmējusies?

-     Nē.

-    Tev vajadzētu pamēģināt. Tev ir vajadzīgais izskats. Tu izskaties veselīga. Tāpat kā Konelija, pirms viņa kļuva par anorektiķi. Zobus mēs varam salabot. Vai jūs abi esat paķēruši līdzi peldkostīmus?

-    Mēs te nebraucām atpūsties, - es atbildēju.

-    Te ir Losandželosa, mazais. Te viss nozīmē atpūtu. Taču man vairs nav laika. Angletorps ir ceļā. Mēs aprunāsimies vēlāk. Tikai mēs trīs.

-    Mums ir jāizrunājas tūlīt, - es uzstāju.

-     Es to gribētu, patiešām, man ir daudz, ko teikt, bet es nevaru. Vienkārši nevaru. Ak, Lū, apgādā viņus abus ar dvieļiem un peldkostīmiem. Pielūko, lai viņai domātais būtu glīts un pieguļošs. Un sarūpē viņiem ko dzeramu. Vai tu dzer, Viktor?

-    Ne visai labi, - es atbildēju.

-   Tad mācies. Ja gribi gūt panākumus šajā pilsētā, mazais, tev ir jāprot dabūt naudīgos puišus zem galda un tad aptīrīt viņus līdz pēdējai vīlītei. Ielej viņiem kaut ko stipru, Lū. Mēs aprunāsimies vēlāk, es apsolu. Bet šobrīd man ir svarīgas darīšanas. Kad Angletorpam bija jābūt?

-    Pirms stundai, - sacīja Redžijs.

-     Nelietis. Klau, Viktor, kamēr tu gaidi, uzmet skatienu šim te. - Viņš paņēma iesietu manuskriptu un pameta to uz manu pusi. - Nupat saņēmu. Iz;cils. Ģeniāls. Palūkosimies, vai tev piemīt oža.

Viņš piecēlās no krēsla un ātri pagāja mums garām uz lapenes un tad uz mājas pusi. Viņš bija augumā mazāks, nekā es biju iedomājies, gandrīz pēdu īsāks par mani. Redžijs gāja viņam aiz muguras kā padevīga sieva.

-    Vai tu piezvanīji divreiz? - Parsels apvaicājās.

-     Divreiz, - Redžijs atbildēja.

-    Ko viņš teica?

-     Nekādas atbildes.

-    Ak, tas suņabērns pamanītos nokavēt arī pats savu orgasmu.

-    Kas notika ar manu māsu? - Monika skaļi iejautājās.

Parsels apstājās, pagriezās un kādu bridi uzlūkoja viņu

ar savām lielajām acīm.

-     Man nevajadzēja laist tevi iekšā, mazā, - viņš beidzot noteica. - Es pie tā nonākšu ar laiku, vīrs un vārds, bet šajā sfērā darījumi ir pirmajā vietā.

-    Mēs nebrauksim prom, - es teicu.

-     Es justos vilies, ja jūs aizbrauktu. Tas tetovējums, par kuru Lavenders man stāstīja, vai tas bija zīmējums vai ists?

-     īsts.

-    Vai tam apakšā ir kads stāsts?

-    To es vēl aizvien cenšos noskaidrot.

-     Par to es nešaubos. Tu esi buldogs, mazais. Es apbrīnoju tādus. Filadelfija^ puikas ir pietiekami sīksti, lai saceltu troksni šajā pilsētā. - Viņš pamāja uz baseinu un okeānu tālumā. et tas, ka tu esi iekodies kaulā, nenozīme, ka tu nevari izbaudīt šo skatu.

Viņš iebāz^ mutē cigāru, kādu brīdi to pazīžļāja, tad atkal pagriezāš un turpināja savu ceļu, līdz abi vīrieši bija pazuduši lapenē. Vienā mirklī/gluži kā dūmu mākonītis, apbrīnojamais Teodors Parsels bija pazudis.

-    Es parūpēšos par jums abiem, - noteica Lū, - sameklēšu piemērotus peldkostīmu*?. - Viņš norādīja uz pārģērbšanās kabīnes pusi baseina malā. - Tur, lūdzu. Tur jūs varēsiet pārģērbties.

53. nodala

Varbūt jūs domājat, ka es pateicu Lū, kur iebāzt peldkostīmus, ka metos pakaļ noslēpumainajam Teodoram Parse- lam, pieprasot atbildes, ka biju apņēmies tūlīt un uz vietas tikt līdz noslēpuma saknēm, taču tādā gadījumā jūs kļūdāties. Es varētu jums pamatot visus stratēģiskos argumentus laika novilcināšanai, tomēr stratēģija būtu tikai daļa no argumentiem. Otra daļa bija tāda, ka man bija karsti, mana uzvalka žakete bija mitra 110 sviedriem un doma par peldi, lai ari Tedija Parsela baseina duļķainajā ūdenī, nešķita nemaz tik peļama. Te bija I.osandželosa, mazulīt, un, ja tas nebija

Beverlihilsas viesnīcas baseins, tas bija tuvākais tam, ko es jebkad dzīvē varētu izbaudīt.

Ar aizlienētām peldbiksēm, frotē peld mētelī, kas bija sajozts tik cieši kā šinelis, saulesbrillēm un scenāriju rokās es iznācu no pārģērbšanās kabīnes un nostājos baseina malā. Saule spoži spīdēja pār Kluso okeānu. Pēcpusdienas sastinguma, ņemot vērā nezāles un ūdens krasu, pamestā baseina mala atgādināja peldvietu kādas trešās pasaules valsts otrās šķiras viesnīcā. Es palūkojos lejup. Manas kājas saules staros spīdēja ka iztrūcināta' albīna pele.

-     Kāpēc ūdens ir zaļš? - apvaicājās Monika, nostādamās man līdzās.

-    Varbūt baseiņa uzraugs ir nodots tīrīšanai, tāpat kā viss pārējais šajā mājā, - es izteicu minējumu.

-     Vai šis Parsels nupat neatzinās, ka ir kaut ko izdarījis ar manu māsu?

-    Viņš praktiski atzina) ka ir'Tedijs Prāvics un ka viņš ir pazinis tavu māsu. Kaut ko vairāk ir grūti teikt.

-    Bet, lai ko viņš būtu izdarījis, vainas apziņa viņu nenomoka, vai ne?

-    Nē, nepavisam, lai gan viņš neizskatās pēc: tāda, kuru vispār varētu mocīt vainas apziņa. Bet viņš neizskatās ari pēc tāda, kurš nogalina savus senos draugus, lai saglabātu noslēpumus.

-    Varbūt tu kļūdies attiecībā uz viņu, - viņa sacīja.

-    Šaubos gan.

-    Ko mēs iesāksim?

-    Izpeldēsimies.

Es paraudzījos uz viņu un nespēju vairs atraut skatienu. Monika Adēra bija dzimusi, lai valkātu mikroskopiskās divdaļīgās lupatiņas, kuras Lū viņai bija izsniedzis. Viņas ķermenis bija īsti amerikānisks, veselīgs un krāšņs, varbūt pat par daudz labs, bet kas gan ir neliels pārspīlējums draugu vidū?

-    Man nešķiet pareizi pieņemt viņa viesmīlību, - Monika noteica. - Tas man liek justies netīrai.

-     Izskatās, ka viņš grib mums kaut ko pastāstīt. Es domāju, ka mums vajadzētu pieņemt viņa viesmīlību visā pilnībā, lai viņš sajūtas ērti un izstāsta mums visu, kas viņam stāstāms.

-    Tātad visa šī vaļošanās pie baseina pieder pie stratēģijas?

-    Prptams, Monika. Vai tu domā, ka man tas patīk?

Šajā^rīdī parādījās Lū, nesdams uz paplātes apsvīdušu

glāzi ar lietussardziņu.

-    Es atnesu jūsu koladu, - viņš sacīja. - Pavisam svaiga, taisnā ce)ā no pudeles.

-     Es sēdēšu tur, Lū, - es' noteicu, norādot uz pludmales krēslu sauljuma ēnā. - Vai tu varētu tur nolikt arī šo? - Es atraisīju peldmēteļa jostu, noslidināju apģērba gabalu no pleciem un pasniedzu to viņaih līdz ar scenāriju.

-    Kāpēc ne? Lū nav nekā labāka, ko darīt, kā vien appuišot jūs no galvas līdz kājām.

-    Liels paldies. Vai vari atnest vienu tādu kokteili arī manai draudzenei? Un, Lū, pēc tam vēl pa vienam.

Lū nopūtās. Es plati uzsmaidīju Monikai. Viņa pacēla roku, itin kā viņu būtu apžilbinājis mans spožais smaids. Vai varbūt tas bija manas neiesauļotās miesas bālums?

-    Es nezināju, ka tu esi vācietis, - viņa noteica, aplūkojot mikroskopiskās peldbikses, kuras Lū man bija iedevis. - Man ir bijušas stringa biksītes, kurām izlietots vairāk materiāla.

-    Lū cita nekā nebija krājumā.

-     Tedija Parsela lietotais apģērbs.

-    Ja tu uz to skaties tā, tad jā.

-    Un, ņemot vērā baseina krāsu, es neietu tajā ūdeni, pat ja tu man piemaksātu. Izskatās, ka tur peldas perversu dzī- vlbas formu kolonijas. Kuru katru bridi no tām izšķilsies skudriņas.

- Kur ir Stīvs Makvlns, kad viņš tev ir vajadzīgs? - es noteicu un palūkojos uz ūdeni. Baseina dibens nebija saskatāms. Tā vietā, lai ienirtu, es piesardzīgi apsēdos baseina malā, līdz kājas bija iemērktas duļķainajā ūdenī.

Kamēr es tur sēdēju, no mājas iznāca jauna meitene, uzkāpa uz tramplīna un ielēca ūdenī ar gaismas ātrumu. Viņa nevainojamā stilā aizpeldēja līdz baseina galam. Nonākusi tik tālu, viņa bez pūlēm ižkāpa ārā no baseina, ja ūdens bija pietiekami tīrs vjņai, tas būs pietiekami tīrs arī man. Es iegremdējos, turēdams galvu*virs ūdens, un sāku irties uz priekšu. Ūdens bija vēss un zīdains, drīzāk atgādināja ezeru nekā parasto hlorēto baseina ūdeni.

Izkāpis ārā, es piegāju pie sava atpūtas krēsla sauljuma ēnā un noslaucījos ar peldmēteli. Baltais frotē audums ieguva dīvaini zaļganu nokrāsu. Es āpsēdos, iedzēru malku pina colaāa un tad atlaidos ar dīvainu apmierinājuma sajūtu. Vēl vakardien es atrados vecā Filadelfijas rindu mājā, iesprostots tajā kopā ar mirušu vīrieti, šodien es gulēju pie šlavena Holivudas producenta villas baseina. Man nebija šaubu, ka abas šīs vietas ir saistītas, un tomēr es izbaudīju šī salīdzinājuma sniegto baudījumu. Un tad kaut kas piesaistīja manu skatienu. Tā bija jaunā meitene, kura bija peldējusi baseinā. Viņa atkal stāvēja uz tramplīna ar taisnu muguru un izstieptām rokām.

Viņai mugurā bija bikini, zils ar dzeltenām puķēm, kas saskanēja ar viņas dzeltenajiem matiem. Garas kājas, lielas krūtis, nelieli izsitumi uz izcilajām lāpstiņām. Viņā jautās aizrautība, jauneklīgs spožums, un tomēr es saskatīju viņā sievieti, par kādu viņa drīz kļūs. Uz bridi es iedomājos, vai viņa nav pazudusī Šantala, bet tad izdarīju dažus aprēķinus. Šantalai vajadzētu būt pāri trīsdesmit gadiem, bet šai meitenei bija ne vairāk par četrpadsmit. Tomēr viņa rotaļājās pēcpusdienas saulē, it kā baseins un zālājs būtu viņas mājas pagalms. Varbūt bija ari. Varbūt viņa bija Teodora Parsela meita.

Es noskatījos, kā viņa graciozā līdaciņā ielec ūdenī, iedomājos, ko es beigās varētu izdarīt ar viņas komfortablo dzīvi, un tad pārstāju par to domāt un iemalkoju savu dzērienu. Tā kā man nebija nekā labāka, ko darīt, es atvēru scenāriju.

Sākam. '

Tas^iebija īpaši labs, to varēja pateikt jau no paša sākuma, pēc': tā banālā nosaukuma un pārlieku nogludinātajiem dialogiem, kas izčākstēja, īsti vēl nesākušies, un jau drīz es sāku žāvātiqp.

-    Kas ir Santala?

Es ar rāvienu pamodos, izdzirdot balsi. Tā bija jaunā meitene, kura stāvēja fīdzās manam atpūtas krēslam un skatījās uz mani.

4

-    Ka, ludzu? - es iejautājos.

-    Šantala. Tas vārds tavā tetovējumā. Vai tā ir tava māte? Uz tādiem tetovējumiem parasti ir rakstīts "Mamma".

-    Viņa nav mana māte, - es atbildēju. - Tas ir meitenes vārds. Es esmu Viktors.

-    Es esmu Braisa. Vai viņa ir šantala? - viņa jautāja, norādot uz Moniku, kura bija iemigusi saulē man līdzās. Karstumā un pēc dažiem Lū kokteiļiem ceļojums bija sācis mūs nogurdināt.

-     Nē, viņu sauc Monika. Viņa ir tikai draudzene. Mēs kopā strādājam.

-    Vai tu arī uzņem filmas?

-    Tā nevarētu teikt.

-    Tad kāpēc tev uz vēdera ir atvērts scenārijs?

-   Ak tas? - Es pietrausos sēdus un noliku scenāriju līdzās. - Parsela kungs man to iedeva izlasīt.

-    Tēvocim Teodoram allaž ir jauns scenārijs, kas tev ir jāizlasa. Tie visi ir… - viņa pārmainīja balsi, atdarinot viņu, - spīdoši, ģeniāli. Paskaties un pasaki, ko tu domā.

-    Tātad viņš ir tavs tēvocis?

-    Tēvocis kā draugs, nevis tēvocis kā tēvocis. Man patīk tavs tetovējums. Krāsas vēl aizvien ir košas, un sirdis tagad ir reti redzamas, ja. neskaita vecus vīriešus.

-    Tas laikam bija kompliments.

-   Tavai draudzenei Monikai uz potītes ir skaista puķe. Un man patīk tā dūja viņai uz muguras. Es gribēju uztetovēt sev uz pleca zivi, bet/mamma man neļāva. Viņa teica, ka es vēl esot pārāk maza.

-     Nu, Braisa, es domāju, ka tas ir ļoti prātīgi. Tetovējumu var viegli dabūt un tikpat viegli nožēlot.

-    Bet tā bija skaista zivs, zila ar dzeltenām svītrām. Es to redzēju zemūdens niršanās reizē Kabosanlukā kopā ar tēvoci Teodoru.

-    Vai tava māte ir te?

-    Viņa strādā iekšā, - Braisa sacīja. - Viņu sauc Leina. Viņa ir tēvoča Teodora sekretāre. Viņa strādāja pie viņa jau pirms manas dzimšanas. Vai tu nožēlo savu tetovējumu?

Es kādu brīdi apdomājos.

-    Neesmu īsti drošs, - es atbildēju.

-     Es nenožēlotu savējo, tā bija skaista zivs. - Viņa man plati uzsmaidīja, pirms apgriezties, lai dotos noskaloties. Es vēroju, kā viņa atgriež krānus un ieslīd burbuļojošajā ūdeni. Viņa mētāja galvu, it kā burbuļvanna viņai sniegtu dziļu muskuļu masāžu.

-     Kas tā bija? - apvaicājās Monika, ļodzīgi piesliedamās uz elkoņa un atvērdama acis.

-    Tā bija Braisa, - es atbildēju.

-    Kas ir Braisa?

-    Nezinu, - es atteicu. - Tomēr viņai piemit kas tāds, kas dara man raizes.

-    Kāds ir scenārijs?

-     Briesmīgs.

-    Slikti gan. Man ir ideja filmai.

-    Kāpēc gan ne? Visiem citiem tādas ir.

-    Par meiteni, kas pazūd bez pēdām.

-    Kāpēc gan tas mani nepārsteidz?

-     Un viņa uzrodas pēc vairākiem gadu desmitiem. Bet joks slēpjas tur, ka viņa ir tajā pašā vecumā kā tad, kad pazuda. viņa valkā baltas drānas un mirdz.

-    Un tad viņa izglābj pasauli.

-    Kā tu zināji?

-    Uzminēju. Kāpēc viņa pazūd?

-    Es vēl īsti nezinu. Varbūt citplanētieši, tikai labie, nevis jaunie citplanētieši^

-    Tas ir atvieglojums.

-    Jā, un varbūt tur ir iejaukts kāds svētais.

-    Vai klauns.

Šajā brīdī es pamanīju Teodoru Parselu iznākam no mājas nejauki pakalpīgā Redžija un bezceremoniāli pakalpīgā Lū pavadībā. Teodors Parsels košļāja cigāru un izskatījās acīmredzami apbēdināts. Kad viņš ieraudzīja mūs, viņš uz brīdi apstājās un tad kaut ko noteica. Lū pamāja un steidzās uz mūsu pusi, kamēr Teodors nometa savu peldmēteli. Viņš atklāja peldbikses, kas bija uzvilktas zem apaļīga, ļengana vēdera. Parsels pasniedza peldmēteli Redžijam un iekāpa vannā pie Braisas. Es sadzirdēju Teodora Parsela guturālo murmināšanu, kam sekoja meitenes smieklu šalts.

-    Vai jums garšo paipalas? - apjautājās Lū, kurš bija parādījies aiz mana krēsla.

-    Tas nav politkorekti no tavas puses, Lū.

-    Es domāju nevis meitenes, bet putnus. Ar riekstiem un ananasiem.

-    Izklausās lieliski.

-    Es pagatavošu īpaši jums un jūsu skaistajai draudzenei, ja paliksiet uz vakariņām.

-    Vai tas ir ielūgums?

-    Ko *:ad jūs domājat, ka es vadu restorānu?

-    Vai Parsela kungs būs te?

-    Jā gan, tikai jūs trīs. Viņš teica, ka gribot intīmas vakariņas. Lai visi citi būtu prom. Personāls dodas mājās. Tikai Lū gatavo ēst un mazgā traukus kā vergs.

-    Jādomā, ka viņam ir, ko pastāstīt.

-     Vai nu tā, vai arī viņš ir iecerējis ar jums ugunīgu seksu.

Es palūkojos uz Teodoru Parselu vannā.

-    Cerēsim, ka viņam būs, ko stāstīt.

-    Tātad jūs paliekat?

Vannā Teodori Parsels noglāstīja Braisas kaklu. Braisa pieliecās viņam tuvāk. Redžijs novērsa, skatienu.

-    Negribu palaist to garām, - es atbildēju.

54. nodala

-    Ko tu teiksi par scenāriju, mazais? - apjautājās Teodors Parsels.

-    Neko labu, - es atbildēju, griezdams savu paipalu. - Tas mani neuzrunāja.

Viņš piešķieba galvu, it kā es būtu aizvainojis viņa māti.

-     Tas man atgādina to, kā es mēdzu skriet bērnu līgā, - es turpināju. - Daudz lēcienu un pietupienu bez jebkādas virzīšanās uz priekšu.

-    Un kā tu to uzlabotu, gudriniek?

-    Es nolīgtu rakstnieku un liktu viņam sākt ar pirmo lappusi.

Teodors Parsels kādu bridi uzlūkoja mani, dusmu rievai iegulstot starp acīm, un piepeši izplūda skaļos guturālos smieklos. Mēs atradāmies lielā telpā, kurā varētu sarīkot pat karalisku banketu, tikai tā bija pilnīgi tukša, ja neskaita nelielo, apaļo galdu pie loga, ap kuru mēs sēdējām. Galds bija pārklāts ar pavisam jaunu linu galdautu, porcelāns bija smalks un ēdamlietas bija no sudraba, taču galds nošūpojās pie katras kustības, itin kā grasītos sabrukt zem ēdienu un šķīvju svara.

Tortiēr mūsu āda'bija patīkami atvēsusi, un paipala bija patīkami apcepta. Lū, tērpies smokingā, atkal no jauna piepildīja mūsu vīna glāzes ar kaut ko ļoti vecu un ļoti baltu. Patiesībā ļoti1 gardu ar persika un ozola mizu piegaršu. Teodors Parsels nepiedāvāja nekādu prasto vīnogu brūvējumu. Viss bija tik jauki,_ka gandrīz varēja aizmirst mūsu nāciena iemeslu, un, iespējams, ka tāds arī bija visu šo pūliņu mērķis.

-    Domā, ka spēsi to izdarīt šajā pilsētā, mazais? - Parsels iejautājās, smiekliem nokļūstot. - Domā, ka tiksi līdz producenta galdam?

-    Kas tur tik sarežģīts? Mazliet palasīt Nīči, nozagt kādu mākslas darbu un piekāst draugus. Nieks vien.

-     Pamēģini vien, zaļknābi, un paskatīsimies, kas tev sanāks. Losandželosa ir nežēlīga pilsēta, ja tu nenāc no tās. Lai gan neviens nenāk no tās. Man bija vajadzīgi gadi, lai iebāztu kāju durvīs. Vai tas bija grūti? Uzmini nu. Es biju līdzīgs tev, mazais. Nebiju beidzis Hārvardu, man nebija bagāta papu- cīša. Vienīgā, kas man bija, tā bija mednieka acs. Un apņēmība maksāt prasīto cenu.

-    Un kas tā bija par cenu?

-      Likt uz kārts savu dzīvi cerībā iegūt ko jaunu un labāku. Vai gribat dzirdēt, kā tas notika?

-    Mēs gribam dzirdēt par Šantalu, - Monika sacīja.

-    Ak, viņai ir sava loma šajā stāstā. Labākā. Tāpēc klausieties un pierakstiet, mazie. Varbūt jums ari radīsies kāda iespēja.

-     Es strādāju bārā Delrejā. Strādāšana bārā bija mana nodarbe, pirms es atradu iespēju iesaistīties biznesā. Kāpēc es gribēju iesaistīties biznesā? Tā paša iemesla dēļ, kāpēc to grib visi citi. Ja gribi dzīvot Losandželosā kā niere taukos, tev ir jādarbojas kino industrijā. Tomēr nekas nenotika, un man sāka sasodīti labi padoties dzērienu jaukšana.

Tā nu kādu vakaru es sāku runāties ar vienu no pastāvīgajiem dzērējiem, un viņš rn-an pateica, ka esot rakstnieks. Viņš esot uzrakstījis grāmatu. Grāmata esot iznākusi, izgāzusies, un tā nu viņš tagad dzerot. Vecs stāsts. Es palūdzu vienu eksemplāru un to izlasīju. Uzreiz sapratu, kāpēc tā ir izgāzusies: tā bija tukša pašos pamatos. Tomēr sākumā tur bija viens āķis. Mēs noslēdzām vienošanos. Es dzēšu viņa parādu bārā par tiesībām uz viņa grāmatu. Un piepeši es biju kļuvis par producentu.

Sarunāju tikšanos ar visām studijām pilsētā. Man bija manta, tāpēc piepeši visi dūži bija ar mieru tikties ar mani. Es ienāku, metu galdā savu mantu, un neviens neuzķeras. Nenopelnu ne penija, bet gūstu mācību. Es atgriezīšos, par to nav nekādu šaubu, tiklīdz manā bārā ienāks vēl kāda grāmata.

Un tad tas notiek. Šoreiz tas nebija rakstnieks, bet gan dāma ar glītām kājām un izsmērētu skropstu tušu. Es apjautājos, kas noticis. Viņa atbild, ka nekas, viņa tikai lasījusi grāmatu. Es saku, ka tai vajadzējis būt vienai izcilai grāmatai. "Tā aizkustināja manu sirdi," viņa atbild. Es lūdzu viņai man pastāstīt par to, un viņa to dara. Augu nakti. Pie joda, viņa mani saraudināja. Nākamajā rītā, pat neizlasot grāmatu, es zvanu autoram. Tam suņabērnam ir aģents, kas nozīmē, ka es netikšu cauri ar bāra parāda atlaišanu. Un aģents man pavēsta, ka man vajag nieka piecdesmit tūkstošus.

Kas tā bija par grāmatu? Varat nešaubīties, ka tā bija "Iemīlējies Tonijs".

Tā bija manis ilgi gaidītā iespēja. Un es zināju, kā to izmantot, zināju, kam to piedāvāt, bet tikai tad, ja vispirms to nopirkšu. Šajā pilsētā tev pieder vai nu nauda, vai manta. Visu citu tu vari sev iebāzt vienā vietā. Es nekur tālāk netiktu bez mantas. Tas bija gluži kā pokera spēlē, kad es zināju, ka varu uzvarēt, bet tikai ar piecdesmit tūkstošus dolāru lielu ieguldījumi.

TasVja bezcerīgi,' tomēr man bija ideja izstrādāt numuru, kas bija tikpat sens kā šī pilsēta. Man vajadzēja sameklēt sievieti, vecāku, bagātu, gatavu iemīlēties un samaksāt par manu augšupceļu. Lielpilsētā tas notiek ik uz soļa. Tomēr es skaidri zināju, ka viņa neienāks tajā smirdīgajā Delrejas bārā.

Un tad man palaimējās. Viens no studijas puišiem bija no Filadelfijas, no centra rajona, bet viņš sasildīja mani savas slavas saulītē, jo mēs ari bijām no tās pašas pilsētas. Viņš mani uzaicināja uz vienu no savam mājas ballītēm. Daudz zvaigžņu, studiju bosi, spēlēja hipiju ansamblis. Un tad es viņu pamanīju. Viņa nevainojami iederējās manā scenārijā. Sieviete, vecāka, iebraukusi no Filadelfijas, ar augšup saceltiem matiem, savās labākajās drānās un ar juteklisku muti, kas liecināja, ka viņa pati kaut ko meklē, meklē mani.

Es izvilku divas cigaretes un abas iebāzu sev mutē. Viņa izvilka šķiltavas. Es satvēru viņas roku, liesmiņai sasniedzot mērķi. Iedevu viņai cigareti, viņa man iedeva šķiltavas. Lūk, cik vienkārši.

Viņa gribēja mani izglītot, un es biju gatavs mācīties. Mūs abus pārpildīja iekāre, kurai nebija nekā kopīga vienam ar otru. Vai tas bija kas vairāk par savtīgumu? Godīgi sakot, viņas lūpas man garšoja pēc pelniem. Bet es savulaik biju izbaudījis arī sliktākas garšas, un vispirms ir jāapēd dārzeņi, lai tiktu pie saldā. Kādu nakti pludmalē es ķēros vērsim pie ragiem, un pēc tam, kad mēs skatījāmies augšup zvaigznēs, es pateicu viņai, ka mīlu viņu. Tā ir Holivuda, bērni, sapņu fabrika, un es viņai devu pašu lielāko. Un, kad viņa uzķē- rās, es viņai pateicu, kas man vajadzīgs. Viņa teica, ka viņai neesot naudas, kas bija gluži kā sitiens pa pakrūti. Tomēr viņai bija ideja. Krimināla ideja. Par aplaupīšanu. Kāpēc aplaupīšana, es viņai jautāju, un viņa man atbildēja, ka viņai esot savi apsvērumi. Tomēr tas izdosies, viņa teica, un nauda pārsniegšot manus vispārdrošākos sapņus.

Tonakt, zvaigznēm spīdot man acīs un pelnu garšai piepildot manu muti, paturēdams prātā savu tālīno cerību un nākotnes izredzērp aptumšojoties ar katru aizejošo mirkli, es to pārdomāju.' Risks bija milzīgs, bet turēšanās pie noteikumiem man vēl neko nebija devusi.

Kādas tikšanās laikā vienas studijas šefs man bija iedevis grāmatu. Viņam patika dalīt grāmatas. Viņš domāja, ka tas liek viņam izskatīties gudram un hipijiskam. Tieši tā. Nīče. Gada beigās šefs bija atgriezies Vokiganā, bet grāmata palika pie manis līdz ar tās svarīgāko mācību: ka'mēs paši varam kļūt stipri pēc savas gribas. "Cilvēks ir vifve, kas novilkta starp dzīvnieku un Pārcilvēku - virve pāri bezdibenim." Un es gribēju tam ticēt. Vienā bezdibeņa malā atradās Tedijs Prāvics, bārmenis no Filadelfijas ielām, kurš lēnām bija sācis samierināties ar savu neveiksmi. Otrā pusē bija svešinieks, kuru es tik tikko spēju saskatīt: Teodors Parsels, vīrs ar manis izgudrotu uzvārdu lietišķiem darījumiem, dižais vīrs, kāds es allaž biju vēlējies kļūt. Jautājums bija - vai es būšu pietiekami stiprs, lai sadūšotos lēcienam un kļūtu par kādu citu.

Un kā ir ar tevi, mazais? Kā tu domā, vai tev ir iekšas, lai to izdarītu?

Tā bija iespaidīga pieredze - klausīties, kā Teodors Parsels attaisno savas dzīves izvēles. Viņš izmantoja izdevību pastāstīt par to kādam, kurš zināja, no kurienes viņš ir nācis un ko viņš izdarījis, lai nonāktu tur, kur bija nonācis. Viņš neko nenožēloja, viņš bija lepns un spītīgs. Kad viņš mums pastāstīja, kā viņš uzmeklējis Hjūgo, savācis kopā pārējos vecās bandas locekļus, kā viņš visu sarīkojis, tad tik tikko spēja noslēpt pašapmierinātu smaidu. Runādams viņš bija pārliecies pāri galdam. Ikviens teikums atgādināja boksera sitienu, ātru un asiņainu. To es izdarīju, un tā es kļuvu par dižu vīru. Kas gan tu tāds esi, lai nosodītu manu izvēli?

-    Jūs acīmredzot tajā bārā sarīkojāt īstu izrādi, - es noteicu, - pārliecinot Čžrliju, Džoju un Ralfiju Desu iesaistīties jūsu neprātīgajā plānā.

-     Es pārliecināju viņus, izmantojot to pašu, kas bija pārliecinājis mani. Nīči. Es to novicināju viņiem priekšā, un viņi turpat bāfā bija uzķērušies. Sarīkot to operāciju bija tas pats, kas sagatavoties filmas uzņemšanai. Bija jāstrādā pie drāmas ar trim gēlieniem, raksturiem, galvenās sižeta līnijas, izbēgšanas un atmaksas, jāizvēlas tēlotāji, jāpanāk, lai viss būtu gatavs uzņemšaņai. Pat neskatoties uz visiem maniem panākumiem, šis bija'mana mūža lielākais sasniegums. Es uzņēmos risku, sasparojos lēcienam un noskatījos, kā tas nostrādā. Un tas nostrādāja gluži kā sapnī, mazais. Vai tu jebkad esi izdarījis kaut ko tik ideāli, lai tas mainītu visu?

-    Nē, - es atbildēju.

-    Tas nav viegli, tici man.

-    Un kā jūs iedabūjāt kādu galerijas ēkā?

-    Tā bija viņas ideja, - noteica Parsels. - Ieraugot Hjūgo, viņa apjauta, kā to izdarīt. Viņš bija tikpat garš kā vecais, ar tādu pašu miesasbūvi un figūru. Un vecais bija vienīgais, kuram nevajadzēja reģistrēties, ienākot un izejot no ēkas. Viņa sagādāja uzvalku un cepuri, pati viņu nogrimēja, iemācīja viņam, kā jāstaigā, kā jāsaliecas, kā nevajag pievērst uzmanību sargiem, jo vecais nepievērsa uzmanību sargiem. Kad viņa ar veco bija izgājusi dārzā, Hjūgo iegāja iekšā pa citu ieeju un devās taisnā ceļā uz skapi, kur viņš slēpās, līdz pienāca īstais laiks ielaist mūs, pārējos, iekšā.

-    Un jūs aizgājāt prom ar veselu bagātību. ^

-    Tā nebija gluži bagātība. Viņa bija izrādījies pārlieku optimistiska/ un dažas dārglietas, ar kurām mes bijām rēķinājušies, tonakt neatradās galerijā. Un, protams, mēs jau no paša sākuma zinājām, ka gleznas narv pārdodamas. Tās bija pārāk slavenas, lai būtu ko vērtas.

-    Tad kāpēc jūs tās paņēmāt?

-    Vienu viņai, jo tas bija viss, ko viņa vēlējās no šīs operācijas - viņa apgalvoja, ka tas esot sentimentāls žests. Un vienu mums - tas būtu mūsu trumpja dūzis, ar kuru izkulties no ķibeles, ja situācija pavērstos mums par sliktu. Vienmēr ir jābūt rezefves plānam, mazais, citādi maitasputni apēdīs tevi dzīvu.

-    Un jūs atstājāt savu trumpja dūzi pie Čārlija?

-    Jā, pareizi. Pie Čārlija.

-    Kāpēc pie viņa?

-    Pie kāda tas bija jāatstāj. Redzi, man nebija lielas izvēles. Kad Ralfs izkausēja zeltu un es liku to novērtēt, mēs bijām tikuši pie nieka septiņdesmit tūkstošiem. Man ar to pietika sākumam, bet vienlīdzīgai dalīšanai tur "bija par maz. Tāpēc es paņēmu visu un aizlaidos. Pārējie būtu to aizlaiduši tūtē jebkurā gadījumā, es to zināju. Ralfs ar meitenēm, Džojs mašīnām, Čārlijs veltīgā mēģinājumā aizlaisties no savas mātes. Viņi bija slazdā. Bet man vēl aizvien bija izdevība. Tāpēc es paņēmu visu un ar to nopirku savu izdevību.

-    "Iemīlējušos Toniju".

-    Tas bija milzīgs hīts, mazais. Pēc tam mans vārds parādījās kartē. Es nepārdevu savu mantu, lai arī viņi gribēja to nopirkt. Tā vietā es panācu vienošanos par trim filmām, savu producentu apvienību, biroju studijas telpās un savu vietu pie galda. Es tur ēdu vēl tagad.

Es atstūmu savu paipalu, no kuras trauslajiem kauliem bija nolobīta visa gaļa.

-    Uz savu veco draugu rēķina.

-     Uz savas vecās dzīves rēķina. Tedijs Prāvics nebūtu varējis tā piekāst savus vecos draugus. Taču Tedijs Prāvics nebija nekas vairāk par bārmeni lētā Delrejas iestādījumā. Es pārkāpu viņam pāri un kļuvu par kādu citu. Es likumīgi mainīju savu uzvārdu gadījumam, ja vecā kompānija sāktu mani meklēt, un es kļuvu par to, par ko biju sapņojis. Tāda cena ir jāmaksā šajā pasaulē, mazais. Tu liec visu uz vienas kārts un skaties, kas no tā sanāks.

-     Un tāpēc jūs nobijāties, ka tas viss izkūpēs gaisā, kad jūs sasniedza runas par to, ka Čārlijs grib iemainīt gleznu pret brīvību.

-    Nobīties - tas nav īstais vārds.

-    Pārbijāties?

-     Nē, tu nesaproti. Es ieraudzīju iespēju, kā palīdzēt saviem vecajiem draugiem. Eš jau biju izdabūjis Hjūgo cauri juridiskajai fakultātei, palīdzējis viņam mainīt vārdu, iekārtojis viņu lielā firmā. Es iedomājos, ka varētu nopirkt gleznu un Jaut pārējiem sadalīt^peļņu, tādējādi atmaksājot viņiem to, ko viņi bija pelnījuši, nesasmērējot rokas. Ļaut viņiem visiem jautri padzīvot pensijā.

-     Un jūs atsūtījāt Lavenderu Hilu, lai viņš noslēdz darījumu.

-    Tieši tā.

-    Un jūs grasījāties nopirkt gleznu.

-    Tu esi pareizi sapratis.

-    Ar ko? Es skatos apkārt un redzu telpas bez mēbelēm, redzu baseinu bez apkalpotāja, nezālēm apaugušu pagalmu, es redzu cilvēku, kurš ir nonācis finansiāla kraha priekšā.

-    Šajā rūpalā ir savi kāpumi un kritumi, mazais. Šobrīd man ir iestājies kritums, bet es esmu augšāmcēlies vairāk reižu nekā Lācars. Un drīz parādīsies mana jaunā filma, kas palīdzēs savilkt kopā visus galus.

-    Bet, ja tagad jums ir kritums, kā jūs samaksātu naudu, kuru apsolījāt Čārlijam?

-    Es atradu iespēju. Ir viens Šveices baņķieris, kurš aizraujas ar filmām un mākslu. Viņš pakarinās gleznu virs sava kamīna.

-    Un jūs dabūsiet savu daļu.

-    Dievs, svēti Ameriku!

-    Un kā tad ar slepkavībām?

-    Jā, kas ir ar tām? Kas viņus visus slepkavo?

-    Jūs.

Viņš papurināja galvu.

-    Tas nav mans darbs, mazais. Viņi reiz bija mani draugi, viņi visi. Es gribēju tikai palīdzēt. Cik varu spriest, visas slepkavības notikušas Čārlija dēļ. Viņš būs iekūlies kādā sliktā kompānijā pēc mūsu mazā darījuma. Tāpēc es gribēju, lai viņš pieņemtu Lavendera piedāvājumu un aizbrauktu. Tāpēc es ielaidu tevi savā mājā - lai pārliecinātu tevi, ka tev jāpārliecina viņš pieņemt šo piedāvājumu un glābt savu dzīvību.

-    Vai tas ir tas,.ko jūs vēlaties?

-    Tu esi to sapratis. Noslēdz darījumu un aizsūti viņu uz kādu attālāku stūrīti. Varbūt uz Belizu. Vai esi kādreiz bijis Belizā? '

-    Patiesībā jā.

-    Esmu dzirdējis, ka tur varot jauki pavadīt vecumdienas.

-     Ne gluži, - es atbildēju. - Un kāpēc gan man ir tāda sajūta, Teodor, ka, tiklīdz jūs atradīsiet manu klientu, viņš kļūs tikpat mīksts kā Ralfs un Hjūgo?

-    Neesi nu muļķis. Viņi bija mani draugi. Kāpēc lai es gribētu nogalināt savus draugus?

-    Šantalas dēļ.

Viņš atliecās, kādu bridi nolūkojās mani ar savām lielajām, zilajām acīm lielizmēra briļļu ietvarā.

-    Ir mazliet neprātīgi ietetovēt sev uz krūtīm tādas meitenes vārdu, kuru tu nekad neesi redzējis, vai tev tā nešķiet?

-     Noteikti.

-     Es to sasodīti apbrīnoju. Varbūt tev tomēr piemīt producenta ķēriens. Tikai pasaki man, mazais, kāda tam ir jēga?

-    Laikam, lai tas nejautu man aizmirst. - Es pacēlu savu vīna glāzi un novicināju to gaisā. - Lai es neieslīgtu greznībā un dīkdienībā.

-    Tu esi viņas atriebējeņģelis, vai ne?

-    Tieši tāpēc es esmu šeit.

Viņš iesmējās.'

-    Tas ir gandrīz romantiski, mazais, tikai tev par visu ir nepareizs priekšstats.

-    Jūs teicāt, ka Šaņtala bijusi labākā šī stāsta daļa, - ierunājās Monika. - Ko j^s ar to gribējāt teikt?

-    Tiftfli to, ko es pateicu. Ja jūs domājat, ka es izveidoju savu jauno dzīvi tikai ar nozieguma palīdzību, tad jūs kļūdāties. Tajā bija ari kaut kas varonīgs. Es nenodarīju pāri tavai māsai, ei viņu izglābu. Piešķīru viņai dzīvi, par kādu viņa allaž bija sapņojusi. /

-    Vai mums vajadzētu tam noticēt?

-    Lū, - viriš uzsauca, - ķersimies pie deserta. Man šovakar ir satikšanās. Viņai ir jiivdesmit četri gadi. Ar cīkstoņa žokli, bet divdesmit četri gadi. Un viņa grib filmēties. Iedomājieties tikai.

-    Jūs taču nedomāsiet, ka varēsiet tikt no mums vaļā ar plikiem vārdiem vien, ko? - es apjautājos.

-    Ja es tā domātu, jūsu te nebūtu, mazais.

-    Tad pastāstiet, kas notika ar Šantalu.

-    Kāpēc jūs jautājat man? Kāpēc nejautājat viņai?

-    šantalai? - Monika noelsās.

-     Protams, mazā. Kā būtu ar rītdienu? Vai pēcpusdiena derēs? Es visu sarīkošu. Tev ir pienācis laiks satikt māsu, vai tev tā nešķiet?

55. nodala

-    Man liekas, ka es vemšu, - sacīja Monika Adēra.

-    Tas ir mans teksts, - es atbildēju.

-    Ne gluži. Apturi mašīnu. Man ir jāizkāpj. Lūdzu.

-     Mēs atrodamies uz Losandželosas maģistrāles, Monika. Ja mēs apturēsim mašīnu maģistrāles vidū, kāds mūs nošaus.

-    Ak vai ak vai ak vai!

-     Nomierinies.

-    Es nevaru nomierināties. Man tūlīt būs sirdslēkme, tepat šajā noplukušajā īrētajā mašīnā.

-    Es dabūju augstākās klases modeli. Tas man izmaksāja papildus septiņdesmit piecus zaļos dienā.

-    Mana roka. Es redzu gaismu.

-    Tā ir saule, kas atspīd no visiem bamperiem. Tev ir uznākusi panikas lējsme, Monika. Gan viss būs labi.

-    Kā tu vari būt tik pārliecināts? Vai tu esi ārsts?

-   Ja es būtu ārsts, es labāk spēlētu golfu. Man patīk golfs. Ne tik daudz spēle, kas patiesībā ir drusku muļķīga, bet gan tērpi. Vestes, baltie cimdi, rūtainās bikses.

-    Aizveries, Viktor.

-    Tev nepatīk rūtainas bikses?

-    Vajadzētu ar likumu aizliegt rūtainas bikses.

-    Tās ir Konektikutas pavalsts oficiālās bikses, vai tu to zināji?

-    Kāpēc mēs runājam par rūtainām biksēm?

-    Tāpēc ka tev ir uznākusi panikas lēkme, un nekas tik labi nedziedina panikas lēkmes kā spilgti vīriešu apģērbi.

-    Vai tāpēc tu valkā tādu kaklasaiti?

-    Tā mazina manu satraukumu.

-    Vai tā ir mana vaina, ka man ir uznākusi panikas lēkme?

-    Nē, ne gluži, - es atbildēju. - Paniko vien.

-    Es tikai iedomājos, ka tas varētu būt svarīgākais brīdis manā mūžā.

-    Vai arī nē.

-    Es satikšu Šantalu. Beidzot, pēc visiem šiem gadiem. Es satikšu savu māsu.

-    Vai ari nē.

-     Es viņu satikšu, - Monika teica. - Es to jūtu. Visu šo laiku viņa nedzirdami sazinājās ar mani. Un ar to tetovējumu, pazudušo gleznu un visu to jezgu Filadelfijā viņa tuvināja mani sev.

-    Vai nebūtu vienkāršāk, ja viņa būtu piezvanījusi?

-    Neesi nu auša, Viktor. Svētie tā nerīkojas. Viņi vienkārši nenoceļ telefona klausuli un nenosūta elektronisko pastu. Viņi sūta noslēpumainas ziņas, viņi liek šķēršļus tavā ceļā, viņi liek tev tuvoties ļikai ar ticību.

-    Un tava māsa ir ^vētā?

-    Kāftēc ne?

-    Ja tevī mīt tāda ticība, tad kāpēc tu nervozē?

-    Un ko tad, ja es nebūšu pietiekami laba? Ko tad, ja viņa mani atraidīs? Viktor, nesaki viņai, ar ko es nodarbojos. Apsoli man, ka tu neteiksi.

-    Es apsokT. - .

-     Es strādāju juridiskajā kantorī. Satiekos ar jauku puisi. Man ir suns.

-    Tev taču ir suns.

-     Viktor!

-    Monika, saki viņai, ko vien vēlies. Tas attiecas tikai uz tevi un viņu. Es esmu tikai klausītājs.

-    Tu viņai netici. Vēl aizvien.

-    Ko es tev teicu par šo vīru?

-    Un ja nu viņš saka taisnību?

-    Un varbūt zivis lido un putni pelti.

-    Tā taču ir, vai ne? Tas ir ticības jautājums, Viktor. Vai tu kaut kam tici?

-    Sāpēm un naudai. Viss pārējais ir licis man vilties.

-     Tas ir skumji. Patiešām. Nē, patiešām. Tev vajadzētu vērsties pēc palīdzības, lai mainītu savus dzīves uzskatus. Varbūt sākumam mazliet nosauļoties.

-    Kam tu tici, Monika?

-    Šantalai.

-    Vai gribi zināt ko dīvainu? Savā ziņā es tāpat.

Parsela iedotā adrese atradās Holivudas rietumu daļā, uz ziemeļiem no Holivudas bulvāra. Tas bija viens no tiem krēmkrāsas namiem, kādu nav Austrumu piekrastē, ēkas ar pārlieku dīvainiem nosaukumiem, ar divlīmeņu dzīvokļiem ap nelielu, ēnainu baseinu, ar tetovētu apsargu un sarūsējušu metāla žogu, un vecu, bālu dāmu 22. dzīvoklī, kura savelk ciešāk halāta jostu, atverot durvis izsūtāmajam zēnam no dzērienu veikala, un stāsta viņam, ka reiz esot filmējusies vienā filmā ar Džīnu Hārlovu, jā, Džīnu Hārlovu, īstu zvaigzni, nevis ar kādu no tām kaulainajām būtnēm, kas tiek filmētas mūsdienas. Šo māju sauca "Kanala vārti", lai arī tuvākais golfa laukums atradās-divpadsmit kvartālus tālāk.

Abas apmeklētājiem paredzētās vietas pazemes stāvvietā bija aizņemtas, tāpēc mēs atstājām mašīnu, kur varējām - precīzāk sakot, tieši divdesmit otrajā vietā. Jādomā, ka tas nevienam nekaitēs, jo vecās dāmas mašīna, visticamāk, tikusi pārdota jau piecdesmit devītajā gadā. Pie parādes durvīm Monika mazliet pavilcinājās un tad beidzot nospieda septiņpadsmitā dzīvokļa durvju pogu.

Monika jau grasījās nospiest to vēlreiz, kad no skaļruņa atskanēja balss:

-    Kas tur ir? - Sievietes balss likās dīvaini pazīstama.

Monika sastinga, nespēdama izteikt ne vārda, vēl aizvien

pastiepusi roku uz pogas pusi kā Mikelandželo Ādams, kurš sniedzas pēc gaišmataina eņģeļa.

-    Mūs atsūtīja Parsela kungs, - es noteicu skaļrunī. - Mēs esam atnākuši tikties ar Šantalu.

-    Jūs esat divi vien?

-    Tieši tā.

-     Tad nāciet iekšā, - balss noteica, un selektors iezumē- jās. - Un neraizējieties par Sesilu. Ja sabāzīsiet rokas kabatās, viņš tās nenokodīs.

Sesils izrādījās suns, balts, ar vienu plankumainu ausi, strupu degunu un ķermeni, kas atgādināja vienu vienīgu saspringtu muskuli. Viņš klusējot piecēlās no savas vietas pludmales krēslā baseina malā, nolēca zemē un rikšoja uz mūsu pusi. Viņš nebija liels, viņa mugura atradās mūsu ceļgalu augstumā, bet pēc otrā acu uzmetiena bija nojaušams, ka šis torpēdai līdzīgais radījums spētu mani apgāzt ar vienu nevērīgu žokļu kustību un skausta pagriezienu. Es sabāzu rokas kabatās. Sesils to uzskatīja par zīmi, lai sāktu tuvoties mums vēl ātrāk.

Es atkāpos atpakaļ, Monika noliecās. Viņa pastiepa uz priekšu roku ar augštipvērstu plaukstu. Sesils piegāja pie viņas, pēkšņi apstājās, apostīja Monikas pirkstus, piešķieba galvu, it ka viņu kaut kas būtu samulsinājis, un tad paberzēja savu purnu gar viņas plaukstu.

-     Labs pjiika, mīļš puika, - Monika ierunājās. - Viņš ir tāds pats kā Luka - visu laiķu grib, lai viņu murca.

-    Sesil, nāc šurp, - atskanēja balss turpat mums līdzās.

Suns aši rfolaizīja Monikas roku un tad pierikšoja pie nupat atvērtajām durvīm un ,^>aberzējās gar kāju slaidai jaunai meitenei, kura bija tērpusies džinsos un sporta kreklā. Viņa bija skaista un gaišmataina un nolūkojās mūsos ar nekautrīgu un tiešu skatienu. Braisa. Kāpēc tas mani nepārsteidza?

-    Viņš parasti nedraudzējas ar svešiniekiem, - Braisa sacīja.

-    Vai viņš ir tavējais? - Monika pieceldamās apjautājās.

-    Viņš pieder sargam. Bet es par viņu rūpējos.

-    Kā iet, Braisa? - es jautāju.

-     Labi. Es jau domāju, ka tas būsi tu, ar to tetovējumu un visu pārējo.

-    Vai tu pazīsti Šantalu? - Monika jautāja.

-    Jā, ja tu viņu tā sauc.

-    Un kā tu viņu sauc? - es vaicāju.

-    Mamma.

-    Ak, mīļā, - Monika noteica, panākdamās uz viņas pusi. - Paskat tik. Paskat, cik tu esi jauka. Vai tu zini, kas es esmu?

-    Nē.

-     Man likās, tu teici, ka tavu māti saucot Leina, - es sacīju.

-    Tā viņu sauc. Vai sauca. Vai kaut kā tamlīdzīgi, es nezinu. Te ir Losandželosa, vai ne?

-    Un kas ir ar tavu tēvu? Kas ir tavs tēvs, Braisa?

-    Viņš dzīvo Teksasā. Viņu sauc Skots.

-    Ak Skots? Vai tu viņu bieži satiec?

-    Brīvdienās un tā.

Šajā mirklī aiz Braisas parādījās viņas māte, kura vairs neatgādināja prasmīgo sekretāri baseina malā. Viņa bija ģērbusies džinsos, brjvi krītošā baltā kreklā, viņas gaišie mati bija saņemti zirgāstē un rokas.nervozi saņemtas kopā.

Monika paspēra soli uz priekšu.

-    Vai tu esi Šantala?

Sieviete pamāja.

-   Ak kungs, ak kungs, ak kungs! Sveika, es esmu tava māsa Monika. Kā tev klājas? .Ak kungs, es nespēju noticēt, ka beidzot esmu tevi atradusi.

To pateikusi, Monika izplūda asarās un izstiepa rokas, lai apskautu savu sen zudušo māsu un māsasmeitu. Apžilbuši no mīlestības un ilgām, no savas kveldējošās kaislības un apmātības, kas bija virzījusi viņas dzīvi kopš agras bērnības, viņa nemanīja, kā Braisa atkāpās, viņa nemanīja, kā Sesils at- ieza zobus, rikšodams atpakaļ uz savu vietu pludmales krēslā baseina malā, nemanīja panikas izteiksmi Leinas sejā. Viņa neko no tā nemanīja, jo uz brīdi tukšums viņas dzīvē bija aizpildīts ar kaut ko īstu un patiesu, kaut ko mīļu un siltu, kaut ko līdzīgu cerībai.

56. nodala

Mēs sauksim viņu par Leinu, jo šajā vārdā viņa pati sevi sauca. Leina sēdēja uz dīvāna malas, taisni izslējusies, saņēmusi rokas uz ceļiem, sakniebusi lūpas. Leina pirms daudziem gadiem bija piedalījusies dažās filmās. Teodors bija varējis palīdzēt viņai tikt pie lomām, kamēr viņa vēl aizvien mācījās vidusskolā. Viņa bija bijusi Trešā meitene Čevija Čeisa filmā, viņa bija tēlojusi Sjū Elēnu lentē, kas bija sacēlusi kņadu kinonomā. Viņa nebija no tām, kas pārspīlētu savus sasniegumus. Paraustot plfecus, viņa mums sacīja, ka tādu kā viņa esot tūkstoši - glītas, jaunas meitenes, kuras nopelnījušas mazliet naudas un nedaudz papriecājušās, bet kurām trūkst gan talanta, gan ciešas apņēmības padarīt to par savu karjeru.

-    M^mmu, vai tu zini, kur ir tas krekls? - uzsauca Braisa.

-    Ku*š krekls?

-    Tas ar tiem zīmējumiem. Nu, tu jau zini.

-    Tas karājas vannas istabā, uz dušas stieņa.

-    Paldies.

Mēs sēdējām Leinas mazā dzīvoklīša dzīvojamajā istabā "Kanāla vārtos". Dīvāns bija izbalojis, krēsls mazliet taukains no vecuma, toties krāsa uz sienām bija svaiga, gleznas košas un televizors - platekrāna LSD, kas bija apkarināts ar visu veidu elektroniskajiem pallgrīkiem. Salīdzinājumā ar postažu, kas mani gaidīja Filadelfijā, Leina bija gluži labi iekārtojusi savu un Braisas dzīvi.

Leina pavēstīja mums, ka viņa esot bijusi precējusies. Viņas vīru sauca Skots. Viņš bija kovbojs, kurš iemainīja zirgus pret limuzīnu. Kādu vakaru viņš bija vedis Teodoru un Leinu uz pirmizrādi. Skots viņu aplidoja, viņi labi sapratās, un tā tas viss iesākās. Viņš bija vecāks par Leinu un neparasti izskatīgs, ar nesavaldīgu dabu, kas viņu reizē biedēja un valdzināja. Viņš bija kļūda jau no paša sākuma, taču tobrīd viņai bija deviņpadsmit gadu un viņa izmisīgi ilgojās tikt prom no mājām. Teodors strikti uzmanīja viņas brīvo laiku, viņas dzīvi. Nekādas dzeršanas, nekādu satikšanos vēlā vakarā, nekādu gājienu uz klubiem. Viņa domāja, ka ir pietiekami jauna, lai baudītu dzīvi, un neapšaubāmi pietiekami jauna, lai pati savām rokām to sabojātu, tāpēc viņa bija aizbēgusi kopā ar Skotu. Kādu laiku viņi dzīvoja Teksasā, bet atgriezās, kad viņai piedzima bērns. Skots domāja, ka ir īstais laiks izspiest no Teodora naudu un darbu. Bet Teodors, kurš vēl aizvien bija nikns par šādu notikumu pavērsienu un zināja, kā jādusmojas, ieteica viņam lasīties lapās. Pēc kāda laika, kad viņu parādi bija piēauguši un rūpēties par bērnu kļuva aizvien apgrūtinošāk, Skots beidzot aizlasījās arī. Un tad Teodors atkal nāca viņai palīgā.

-    Mammu?

-    Jā, mīlulīt?

-    Vai vari panāj<t uz brītiņu?

Vieglas neapmierinātības grimase.

-    Kas ir, Braisa?

-    Man kaut kas ir vajadzīgs. Es nezinu, kas.

-    Vai varat brītiņu pagaidīt? - Leina apjautājās.

-     Protams, - Monika atbildēja. - Ej vien.

Leina aizgāja. Es palūkojos uz Moniku. Viņu bija pārņēmušas nepanesamas izjūtas. Viņa nogludināja savus svārkus un noslaucīja acis.

-    Viņa grib aizņemties manas rotaslietas, - Leina paskaidroja atgriezdamās. - Viņai ir pietiekami daudz savējo, Teodors ir ļoti dāsns, bet viņa jūtas vairāk pieaugusi, ja valkā manējās. Es nezinu, nespēju atcerēties sevi tādā vecumā.

-    Es gan varu, - sacīja Monika. - Un tas bija briesmīgi.

-    Ak, tik skaistai meitenei kā tev noteikti nevarēja būt nekādu lielo grūtību, - sacīja Leina.

-     Es nobriedu mazliet vēlāk, - Monika noteica, - bet es biju ļoti neveikla pusaudze.

-    Kā Teodors tevi izglāba? - es apvaicājos.

-    Viņš deva man darbu, parūpējās par manām materiālajām problēmām un par to, lai es pabeigtu skolu. Viņš man nepasniedza žēlastības dāvanas. Viņš man atdeva mani pašu. Ja es tagad esmu par kaut ko kļuvusi, par to man jāpateicas viņam. Un arī Braisa viņam var būt pateicību parādā.

Viņš rūpējās par viņu jau no paša sākuma. Tiklīdz Skots pazuda, Teodors viņai kļuva gandrīz vai par tēvu.

-    Kad mašīna būs klāt? - Braisa uzsauca.

Leina ieskatījās pulksteni.

-    Kuru katru mirkli.

-    Ak kungs! Vai tev ir tā berete?

-    Uz skapja. Un nesakrāsojies par daudz. Tu zini, ka tēvocim Teodoram nepatīk pārāk daudz krāšļu.

-    Es zinu, zinu. Bet man kaut kas ir vajadzīgs.

-    Uz kurieni viņ^-iet? - es apvaicājos. - Uz satikšanos?

-     Paldies dievam, nē, - Leina atbildēja. - Braisai ir tikai četrpadsmit gadu. Viņa iet skatīties filmas materiālu. Mājā. Teodors to vienmēr padara par milzīgu izrādišanos.

-    Tu nei(4i? - Monika jautāja.

Leina palūkojās uz Moniku un pasmaidīja.

-    Es labāC gribētu iepazīties ar savu māsu.

Monika pietvīka, dzirdot šo komplimentu, un viņas acis pieplūda ar asarām. •<,

Leina sacīja, ka viņa tagad strādājot pie Teodora. Viņa firmā. Dažām filmām viņa bija skaitījusies izpildproducente, tomēr patiesībā viņas darbs bija aprobežojies ar atbildēšanu uz telefona zvaniem, biroja lietvedību un krīžu pārvarēšanu uzņemšanas laukumā. Tas bija mazliet nervozs darbs, pie Teodora darbs allaž ir mazliet nervozs, tomēr alga pietiekama, lai samaksātu par dzīvokli un parūpētos par Braisu. Viņa šad un tad gāja uz randiņiem un pēdējo pāris gadu laikā bija tikusies ar pāris pastāvīgiem puišiem, tomēr lielākoties pavadīja laiku birojā, Teodora mājā vai ar Braisu. Tā nebija gluži tāda dzīve, par kādu viņa allaž sapņojusi, tomēr tā bija laba dzīve. Pieļautās kļūdas bija viņas pašas vaina, un viss labais, izņemot Braisu, bija nācis no Teodora.

-    Viņš bija ļoti laipns pret mani, - viņa sacīja. - Paskatoties uz viņu, to nevar redzēt, taču viņam ir zelta sirds.

-    Tev taisnība, - es noteicu. - Uz viņu paskatoties, es to nebūtu pateicis.

Leina uzmeta man izmocītu skatienu brīdī, kad ieskanējās ārdurvju zvans. Viņa piecēlās. Braisa ieskrēja istabā. Apspīlēti džinsi, zīda krekls kovboju stilā, košs grims. Viņa neizskatījās pēc četrpadsmitgadīgas meitenes, viņa izskatījās dīvaini pieaugusi, vecāka par savu māti.

-    Tūlīt būšu lejā, - Braisa paziņoja selektora ierīcē un tad pieskrēja pie mātes, lai viņu apskautu. Viņa atvadījās no Monikas un pievērsa man samulsušu skatienu, pirms pateikt:

-    Jādomā, ka mēs vēl tiksimies.

-     Noteikti, - es atbildēju.

-    Es nepalikšu ilgi, - viņa pavēstīja mātei un tad izmetās laukā pa durvīm^

-    Jauka meitene, - es piezīmēju.

-     Viņa ir mana sirds, - Leina sacīja. - Visa mana dzīve. Es viņas labā darītu jebko. Viss notikušais ir tā vērts tikai viņas dēļ. - Viņa uz brīdi apklusa un atkal sažņaudza rokas. - Jādomā, ka jums ir jautājumi.

-    Jā, skaidrs, ka ir, - iērunājas Monika. - Taču tas nekas, mēs varam parunāt par to vēlāk, ja tu vēlies.

-    Es par to neesmu domājusi gadiem ilgi. Tas viss atgādina neskaidras atmiņas par kādu filmu, kuru esmu redzējusi pirms ilga laika un kurā tēloja kāds, ko es vairs neatceros.

-    Nu tad parunāsim par to vēlāk, - teica Monika. - Kad tu jutīsies tam gatavāka.

-    Vai tev ir laba dzīve, Monika?

-    Jādomā gan.

-    Ar ko tu nodarbojies?

-    Es strādāju kantori. Man ir draugs.

-    Man prieks, - Leina sacīja. - Man prieks, ka tava dzīve ir nokārtojusies. Kā iet mammai un tētim?

-     Labi. Viņi skumst. Viņi tā arī nav tikuši pāri tavai pazušanai.

-    Būtu bijis ļaunāk, ja es paliktu. Man bija skumji, kad es aizgāju, bet man bija jāiet. Teodors to tā izskaidroja, ka man nebija citas izejas. Tā bija vienīgā iespēja.

-    Vienīgā iespēja darīt ko? - es jautāju.

-    Glābt visus, - Leina atbildēja. - Glābt savu ģimeni.

Leina teica, ka tas ir tas, ko viņa atceroties. Sīkumi, kas

bija saglabājušies viņas atmiņās par to laiku, bija neskaidri. Viņa miglaini atcerējās mātes seju. Vēl viņa atcerējās, ka tēvs esot bijis liels, pārāk liels. Un viņai paticis dejot. Jo īpaši viņai patikuši koncerti un programmas. Un viņas sarkanās kurpes. Viņa atcerējās, ka bijusi reizē satraukta un nobijusies, uzstājoties teleVfzijas raidījumā. Viņa mazliet atcerējās savus bērnības priekus, bet vēl labāk viņa atcerējās šausmas.

-    šausmas? - Monika pārjautāja.

-    Es nespēju no tām izbēgt, - Leina atbildēja.

Viņš alla?» bija klāt, lielāks par viņu, stiprāks par viņu, sniedzās pēc viņas, sita vindai, darīja viņai sāpes. Pieskārās viņai. Pieskārās viņai tur, kur viņam nebūtu vajadzējis pieskarties. Lika'viņai darīt briesmīgas lietas. Viņa to nesaprata, viņa bija par mazu, lai saprastu, un tomēr viņa zināja, ka tas ir pārāk šausmīgi, lai kādam stāstītu. Viss, ko viņš ar viņu darīja un lika darīt viņai.

-    Kurš tas bija? - es jautāju. - Vai tas bija Tedijs? Tedijs Prāvics?

-    Kas tas ir?

-     Teodors.

-     Ko gan jūs iedomājaties? Un kāpēc jūs viņu saucat par Tediju Prāvicu?

-    Tā viņu tolaik sauca.

-     Es to neatceros. Bet nē, protams, ka nē. Viņš man nekad nepieskārās, nemūžam. Tomēr viņš uzklausīja. Viņš bija vienīgais, kurš mani uzklausīja. Viņš bija mīļš, viņš man deva konfektes un dāvanas, un viņš manī klausījās. Es izstāstīju visiem, un neviens man neticēja, neviens neko nedarīja. Es pastāstīju mammai, pastāstīju mūsu mācītājam. Neviens.

-    Un kā tad ar Roniju? - apjautājās Monika.

-    Nē. Viņš ari domāja, ka es visu izdomāju. Bet Teodors man ticēja. Un viņš mani izglāba. Viņš aizveda mani projām.

-     Kurš zināja, ka Teodors tevi vedis līdzi? - es jautāju. - Kuram Teodors to pateica?

-    Nevienam. Ne mammai un tētim, ne saviem draugiem. Tas bija noslēpums. Teodors teica - ja kāds to zinās, mani aizvedīs atpakaļ uz mājām un nekas nenotiks, un es atkal nonākšu viņa varā uz visu savu atlikušo mūžu. Ak, ja man būtu noticējuši, mani aizvestu no mājām un viņš ietu cietumā, un ģimene tiktu izpostīta. Es negribēju, ka viņš sēž cietumā, es tikai gribēju to izbeigt.

-    Vai tas bija t&is, kurš darīja tev pāri? - Monika jautāja.

-    Tu to nezini, Monika? Tu nezini?

-    Nē, es nezintt, - viņa atbildēja.

-    Paldies dievam. Tātad tas beidzās vēl pirms tavas dzimšanas. Vai arī tas skāra tikai mani, kā es allaž biju uzskatījusi. Kad es par to domāju, man vienmēr bija bail, ka tas varētu turpināties ar kādu citu. Bet Teodors man teica, ka vienīgā iespēja, kā to izbeigt un mani pasargāt-, pasargāt visus, pasargāt ģimeni no sabrukšanas, esot mana aizbraukšana. Ka tas izbeigsies, ja viņš mani aizvedīs projām, aizvedīs drošībā.

-    Kas tas bija, Šantala? - Monika jautāja. - Kurš tev pieskārās? Kurš darīja tev pāri?

-    Tu patiešām nezini.

-    Nē, es nezinu. Kurš?

-    Tas nozīmē, ka viss beidzās. Visiem. Tas ir milzu atvieglojums. Tas nozīmē, ka es rīkojos pareizi. Ka mana aizbraukšana bija pareizs solis. Mums visiem.

-    Kurš tas bija?

-     Mans brālis, - viņa sacīja. - Mūsu brālis. Tas bija Ričards.

-    Ričards?

-    Un neviens viņu neapturēja. Varbūt tā bija greizsirdība vai kas cits, kas viņam bija iedzimts, bet neviens viņu neapturēja. Es gribēju nogalināt viņu, nogalināties pati, līdz parādījās Teodors.

-    Es nesaprotu, - teica Monika. - Ričards?

-    Viņš bija daudz lielāks par mani, daudz stiprāks, un tik nikns. Es nespēju viņu atturēt, es gluži vienkārši nespēju.

-    Ak tu nabadzīte, - noteica Monika, pievirzīdamās Lei- nai tuvāk uz dīvāna. - Tu mazā nabadzīte.

Viņa pastiepa roku un aplika to māsai ap pleciem, pievelkot viņu klāt. Abas sievietes vienlaicīgi izplūda asarās. Gaismas apdzisa, kamera atkāpās, mūzika pieņēmās spēkā.

57, nodala

-   Jūs visu laiku spiežat pogu, tas ir ļoti kaitinoši, - atskanēja Lū balšs'no skaļruņa līdzās slēgtajiem vārtiņiem uz Parsela īpašumu. - Man jau sāp galva. Ko jūs gribat?

-    Apskatīt jauno filmu <m aprunāties ar šefu.

-    Viņš ielūdza jūs vēlreiz?

-    Protams. Teica, lai es nāku, kad vien vēlēšos. Vai šovakar tur ir kāda glīta dāma?

-     Tādās ballēs vienmēr ir glītas sievietes. Domā, ka tev šovakar paveiksies, Viktor Kari?

-    Kāpēc ne?

-    Mana angļu valoda nav pietiekami laba, lai pateiktu tev, kāpēc ne.

-    Ak, Lū, man tā vien šķiet, ka tu varētu likt Šekspīram padancot, ja vien vēlētos.

-    Labi, tu esi gudrāks, nekā izskaties, kas varbūt nav tik grūti tavā gadījumā. Es tevi ielaidīšu, tikai neapēd visas manas kanapē maizītes. Tās domātas tikai lūgtajiem viesiem.

-    Sarunāts, - es sacīju. Pēc brīža vārti lēnām atvērās.

Līkumainais, nekoptais celiņš, malā atstātās mašīnas, puisis sarkanā žaketē pie parādes ieejas.

-    Vari to sadauzīt, ja vēlies, man vienalga, - es noteicu, pasniegdams viņam atslēgas. - Tā ir īrēta.

Es biju gaidījis, ka nemēbelētā dzīvojamā istaba būs pilna ar bagātajiem un skaistajiem, taču tā bija gandrīz tukša, tikai viens pārītis sēdēja uz grīdas stūri, kāds vīrs stāvēja pie loga ar glāzi rokā, izskatīdamies samulsis un nekustīgs. Uz kafijas galdiņa atradās paplāte ar kanapē maizītēm, un uz dīvāna sēdēja Braisa, savilkusi kājas zem sevis, un šķirstīja žurnālu.

-    Kur tad ballīte? - es apvaicājos.

Braisa pacēla acis un pasmaidīja. Nez kāpēc viņas smaids uzreiz padarīja manu noskaņojumu jautrāku. Mani pārņēma dīvaina sajūta, ka man uzsmaida Šantala, īstā Šantala.

-    Es nezināju, k*a tu nāksi, - viņa sacīja.

-    Es arī nezināju.

-    Vai tu atvedi manu mammu?

-    Viņa izlēma palikt un aprunāties ar Moniku.

Braisa izskatījās nedaudz vīlusies. -

-    Jādomā, ka tas ir jauki. '

-    Šķiet, ka Monika paliks pa nakti.

-    Gluži kā pidžamu ballītē, - noteica Braisa.

-    Tieši tā, - es piekritu. - Ko mamma tev ir pastāstījusi par vārdu Šantala?

-    Neko. Viņa man šodien teica, ka atnākšot daži cilvēki un saukšot viņu par Šantalu un ka viņa man visu paskaidrošot vēlāk.

-    Un tu tā biji ar mieru?

-    Mana mamma ir aktrise, viņa vienmēr kaut ko tēlo.

-    Vai viņa tēlo ari tēvoča Teodora priekšā?

-    Kad nav pārāk apkrauta ar darbiem kantorī.

-    Skaidrs. Kur visi ir?

-    Kino zālē. Apakšstāvā, tieši pretī biljarda zālei. Teodors rāda savu jaunāko filmu.

-    Kāpēc tu neesi tur?

-    Man nav atļauts. Teodors ir ļoti stingrs.

Es paspēru soli uz priekšu un pieliecos, lai būtu vienā līmeni ar viņu.

-    Kā izpaužas viņa stingrība?

-    Viņš rūpējas par mani, uzmana mani. Es nezinu. Viņš ir ļoti mīļš pret mani un tamlīdzīgi, bet viņš ir ari stingrs. Viņam patīk, ja es esmu tuvumā, bet viņš man neko neļauj darīt. Nekādu puišu, neļauj man lamāties. Viņš ir tāds kā neciešams vectēvs vai tamlīdzīgi, zini? Es nezinu. Daudzējādā ziņā viņam ir vecmodīgi uzskati.

-    Labi, - es noteicu pieceldamies. - Labi.

-    Kad jūs ar Moniku brauksiet projām?

-    Rīt- .

-    Nenokavējiet lidmašlnņ.

-     Neraizējies. Uz turieni?

Viņa pamaja kāpņu virzienā. Es iemetu mutē kanapē maizīti un nokāpu lejā pa kāpnēm, vadīdamies pēc skaņām, kas atlidoja no kino zāles. Tās bija primitīvas skaņas, kas lika man sajusties neomulīgi.

Telpa bija liela, lielāka par dzīvojamo istabu, ar visdažādākajiem atpūtas krēsliem un dīvāniem, kas bija salikti milzīgā ekrāna priekšā. Pie griestiem bija piemontēts videopro- jektors, un skaņa nāca no skaļruņiem pie abām sienām. Krēsli un dīvāni lielākoties bija aizņemti, gaiss biezs no dūmiem, attēls skaidrs, dialogs skaļš un žilbinoši tīrs.

Kaut gan tas, cik tīram tam jābūt, lai dvestu: "Ak, rnazu- lit, jā, tā man patīk, vēlreiz, vēl, vēl!" - sniedzās mazliet pāri manai saprašanai.

Laikam man nevajadzētu justies pārsteigtam. Dažkārt, lai arī mana advokāta pieredze ir mani nocietinājusi pret pasauli, es vēl aizvien pieķeru sevi neizskaidrojamā kārtā lolojam cerību, ka viss tomēr nav tik slikti, kā es iedomājos. Un neizbēgami tādos brīžos es uzduros mēslu kaudzei.

Jā, filma uz šī milzu ekrāna, Teodora jaunākā producētā filma, bija plika pornogrāfija. Ne tādā nozīmē, ka viens otrs šajā valsti ir gatavs dēvēt par pornogrāfiju stūrainu rumpi pieguļošos bokseršortos. Es runāju par īstu, smago pornogrāfiju, kāda tiek demonstrēta vēlu naktīs viesnīcu maksas kanālos. Es runāju par pornogrāfiju, kas spēja mani satricināt tiktāl, ka es gandrīz noriju mēli un sāku krampjaini kāsēt, liekot daudziem no klātesošajiem pagriezties, lai redzētu traucētāju.

Un viens no šiem skatieniem nāca no paša Teodora Parsela ar viņa visu/esošo resno cigāru. Viņš sēdēja uz dīvāna līdzās gara auguma skaistulei ar elegantu stāju un spēcīgu žokli. Vienu roku^viņa bija aplikusi tam ap pleciem, otru uzlikusi uz ceļgala un čukstēja viņam kaut ko ausī, lai arī viņš skatījās uz mani.

Parsels sievietei kaut ko pateica, un viņa pagriezās, lai palūkotos uz mani. Tad Parsels piesvempās kājās. Neteikdams ne vārda, viņš pagāja man garām un devās uz biljarda zāli.

Kad es viņam sekoju, viņš aizvēra aiz mums durvis. Telpa bija gaiša un klusa, ja neskaita vaidus, kas bija dzirdami no kino zāles. Cigāra gals kvēloja. Uz garā, brūnā galda mētājās vientuļa bumba. No loga es varēju saskatīt duļķaino baseinu, kas naktī dīvaini mirguļoja. Es gandrīz gaidīju, ka tajā parādīsies ar seju uz leju peldošs līķis, taču tad atcerējos, ka tādi parādās tikai trešajā cēlienā.

-    Ak, esmu pārsteigts, tevi te redzot, mazais, - sacīja Teodors Parsels.

-    Gribēju apskatīt jūsu jauno filmu, - es atteicu. - Nezināju, ka tagad jūs veidojat tādu jauku ģimenisku izklaidi. Cik ilgi jūs jau nodarbojaties ar pornogrāfiju?

-     Ne pārāk ilgi. Tas līdzinās partizānu filmēšanai - iekšā, ārā, un ienes daudz skanošā. Šajā pilsētā pieliek ar dažiem kļūdainiem gājieniem, lai tu atrastos vēkšpēdus, bet es atkal krāju spēkus, lai atgrieztos ierindā. Man ir scenārijs, kas nevar neizdoties. Labākais scenārijs, kādu esmu lasījis daudzu gadu laikā. Tas nav porno scenārijs, viss ir pilnīgi legāli.

-    Tas, ko jūs man rādījāt vakardien?

-     Ne jau tas štrunts, tā bija tikai pārbaude. Man ir īsta manta. Tas ir ģeniāls, izcils. Nākamais "Iemīlējies Tonijs", tikai labāks par "Iemīlējušos Toniju". Tas atkal mani uznesis slavas kalngalos. Gribi ieskatīties?

-    Nē, pateicos.

-    Varbūt man projektam būs vajadzīgs ražošanas producents. \

-    Un kā tad Redžijs?

-    Viņam darba ir pāri galvai. Man ir vajadzīgs citāds gudrinieks, tāds,Jcurš orientējas dzīvē. Nopelni sev punktus un izveido starta pozīciju. Pie joda, visi grib būt iekšā filmu taisīšanā. Vai tevi tas interesē?

-    Nepavisam.

-    Padomā par to. Piedāvājums paliek spēkā. Tomēr es esmu pārsteigts, redzot tevi šeit. - Parsels aizripināja balto bumbu līdz galda malai, un, kad tā atripoja atpakaļ, viņš to prasmīgi notvēra. - Es domāju, ka tu vēl aizvien būsi pie Šantalas.

-    Viņa nav Šantala. Viņa ir mele, un tas viņai nepadodas īpaši labi.

-    Viņa ir īsta manta, mazais.

-   jādomā, tikpat īsta, kā viss šajā pilsētā, bet viņa nav Šantala.

-    Un ko domā tava draudzene Monika?

-    Viņa grib ticēt, viņa cenšas, bet tas nepadara Leinu ticamāku.

-    Kāpēc tu esi tik drošs par to?

-     Pa druskai no visa, - es atteicu. - Viņa nekā nezināja par Šantalas ģimenes dzīvi, viņas draugiem vai tēvočiem. Kad Monika pieminēja Šantalas māsīcu Roniju, kura Šantalai bija kā māsa, viņa nezināja, kas tā ir. Viņa mēģināja to noslēpt, taču Ronijs nav vīrietis, tā ir Ronija - jauka, gaišmataina meitene, kurai vajadzēja būt vissvarīgākajai būtnei šantalas dzīvē.

-     Viņa ir apspiedusi vairumu no savām bērnības atmiņām.

-     Liecies mierā, Tedij. Viņa nezināja neko tādu, ko tu nebūtu varējis viņai pateikt. Turklāt tu viņai liki uzvelt visu vainu nepareizajam puisim. Ričards nav nekāds briesmonis, viņā nav tādu tieksmju. Viņš ir gļēvulis un vienmēr tāds ir bijis. Viņš drīzāk bija grēkāzis nekā grēcinieks, ja runa bija par viņa māsu. Tomēr lielākā kļūda bija Leinas apgalvojums, ka tavi draugi nāv neko zinājuši par viņas nolaupīšanu. Bet mēs zinām, ka tie ir meli. Čārlijs zināja, kas notika ar Šantalu, vai ne?

-    Viņš tev to pateica?

-     Nē.

Viņš atkal aizripināja bumbu līdz galda malai un noķēra to ašā un spēcīgā tvērienā.

-    Tad tie ir tikai tavi minējumi.

-    Skaidrs. Advokāti tā rīkojas vienmēr, bet man ir taisnība.

-    Ja tev ir visas atbildes, mazais, tad ko tu gribi no manis? Ko tu te dari?

-     Es sākotnēji nācu, lai aizvestu mājās Braisu, - es atbildēju.

Viņa zilās acis iztrūkās, žoklis atslāba, galva piešķiebās uz vienu pusi. Viņš uzskatāmi iemiesoja cilvēku, kurš cenšas atminēt necaurredzamo otra cilvēka domu mistēriju. Viņš iebāza mutē cigāru, ievilka dūmu, un tad visu saprata, visas manas ļaunākās aizdomas, viņš tās izprata vienā īsā atklāsmes mirklī. Un šajā mirklī es sajutu nevis nervozitāti vai vainas apziņu, bet gan tāda cilvēka atvieglojumu, kurš apjauš, ka viņa pretinieks vēl nezina pietiekami daudz, lai spētu viņam kaitēt.

-    Tātad tev nav visu atbilžu, mazais?

-    Dažas, bet ne visas.

-    Informācija nozīmē varu, mazais. Tas, ko tu nezini, katru reizi tevi iegāzīs. Tu mani pārprati. Es neesmu nekāds perversais tips.

-    Es nebūtu gājis tik tālu, - es teicu. - Bet es vairs nedomāju, ka Braisai draud briesmas. Un tas nozīmē, ka es vēl aizvien nesaprotu, kas notika ar Šantalu. Es biju pārliecināts, ka tu viņu izmantoji u» kaut kas nogāja greizi, tāpēc tu viņu nogalināji, bet nu es v^irs tā nedomāju.

-    Skaidrs, ka nē. Man vienkārši patīk bērni, patīk ar viņiem ņemties. Un Šantalai piemita kas īpašs. Sīkstums.

-    Tad kāpēc viņa pazuda?

-    Varbūt viņa aizbēga.

-    Viņa bija gārāk maza.

-    Varbūt lū jķļūdies attiecībā uz Leinu.

-    Nē, tā arī nav- īstā atbilde, tāpēc ka ir noticis kas slikts. To es zinu skaidri.

-    Kā tu vispār kaut ko zini, knariņ?

-     Tāpēc ka glezna ir pie Čārlija, un tas izsaka visu, kas man jāzina. Tu to nozagi kā apdrošināšanas polisi, kā kaut ko, ar ko tirgoties gadījumā, ja kaut kas noiet greizi, bet beigās tā nonāca pie Čārlija. Es tev skaidri un gaiši pajautāju, kāpēc pie Čārlija, un tu neko nevarēji atbildēt, bet es gan varu. Tu viņam atdevi gleznu, lai viņš nepalaistu muti. Tāpēc tu gribi viņu turēt tālāk no Filadelfijas, uzpirkt viņu, lai būtu drošs, ka viņš nerunās. Tāpēc ka viņš zina.

-    Ko viņš zina, mazais?

-    Viņš zina visu, ko tu izdarīji, lai izveidotu savu jauno dzīvi. Tu teici, ka tas, ko tu izdarīji ar Šantalu, esot bijis varonīgi, un es varu derēt, ka tu tā domā vēl joprojām. Tu šķērsoji ar viņu galējo robežu, vai ne? Sākumā tu gribēji pārdoties Lekomtē kundzei. Tad tu nolēmi nozagt jaunas dzīves iespēju un pa ceļam piekrāpt savus draugus. Bet ar to vien nepietika.

Tā rīcība, kas visu apzīmogoja, vienīgais varonīgais žests, kas jāva tam visam notikt, bija Šantala. Tu viņu nogalināji, es to zinu. Vienīgais jautājums ir - kāpēc? Kāpēc tu to izdarīji?

Parsels vēlreiz aizripināja bumbu līdz laukuma malai, noķēra to atlēcienā, ātri pacēla un tad nomērķēja uz manu galvu.

Tā noteikti būtu izsitusi caurumu manā galvaskausā, ja vien viņš nebūtu vārgs, vecs vīrs ar alus vēderiņu. Es pieliecos, bumba trāpīja greznā koka šautriņu dēlī, šautriņas aizlidoja, un dēlis nobūkšķēja uz grīdas.

Durvis atsprāga vajā un biljarda zālē iebrāzās Redžijs un Lū, kurš kareivīgi vicinājās ar rokām. Redžijam rokā bija pistole. Šai varas izrādīšanai būtu vajadzējis izraisīt manī bailes, taču Lū šinjons bija noslīdējis uz pieres un aizsedzis acis, bet Redžijs, godīgi sakot, izskatījās vairāk nobijies no pistoles nekā es.

-    Ko tu zini par. dzīves mainīšanu? - noteica Teodors Parsels. - Neko. Tu esi knariļiš, ko, vējš pūš uz visām pusēm, un tu vienmēr tāds arī paliksi. Tu esi'vājš. Tu esi normāls. Tev nekā nebūs, jo to tu esi pelnījis. ' v

-     Mēs visi saņemam to, ko esam pelnījuši, - es noteicu. - Redžij, vai tu varētu pavērst pistoli citā virzienā? Tu to tā krati, ka tā izvelsies tev no rokām un uzkritīs man uz kājas.

-    Aizvāc pistoli, Redžij, - sacīja Parsels. - Viktors ir pārāk sīka vienība, lai viņu nogalinātu.

Redžijs tēmēja uz mani ar pistoli vēl brīdi un tad iebāza to atpakaļ žaketes kabatā.

-    Un ko tu tagad grasies darīt, mazais?

-     Es došos atpakaļ uz austrumiem, - es teicu. - Es atvedīšu Čārliju atpakaļ uz mājām. Es uzzināšu patiesību.

-    Tu pat nezini, kas tā patiesība tāda ir.

-    Viņš man to pateiks.

-    Var jau būt, - teica Parsels. - ja vien es neatradīšu viņu pirmais. Tev vajadzētu apdomāt manu piedāvājumu. Es tev dodu iespēju pašam par kaut ko kļūt.

-    Pārņemt Redžija darbu, sekot tev kā bjodlaižam un pavērst lētas pistoles pret taviem ienaidniekiem?

-    Es neesmu nekāds bļodlaiža, - sacīja Redžijs.

-    Skaidrs, ka esi, mazais, - sacīja Teodors. - Un neaizmirsti to.

-    Es esmu viceprezidents, - sacīja Redžijs.

-    Viceprezidents, kas atbild par bļodu laizīšanu, - sacīja Parsels. - Un tomēr tu esi pacēlies augstāk, nekā Viktors jebkad pacelsies. Tāpēe^ka Viktors ir neveiksminieks, dzimis, lai būtii neveiksminieks, nolemts netikt tālāk par sākumu.

-     Ļauj man tev kaut ko pajautāt, Teodor, - es ierunājos. - Kā tas ir - izdarīt lēcienu, lai par kaut ko kļūtu, un tad kādu dienu ^aprast, ka tas jaunais ir bijis nobružāts vecs briesmonis?

-     Tu gribi»zinat, ka tas ir, mazais? Kad vīns ir vecs un ēdiens bagātīgs, un zaķis ar mākslīgām krūtīm ir iebāzis galvu man klēpi? Ļauj man tev pateikt, ka sajūta ir sasodīti laba.

58. nodala

Vai tas nekoda kaulā? Skaidrs, ka koda.

Ko tu zini par dzīves mainīšanu? - bija teicis Teodors Parsels. - Neko. Tu esi knariņš, ko vējš pūš uz visām pusēm, un tu vienmēr tāds arī paliksi. Tu esi vājš. Tu esi normāls. Tev nekā nebūs, jo to tu esi pelnījis. Apdomā, kas to saka, es sev teicu. Ko es varēju mācīties no pornogrāfa ar slepkavas pagātni un samaitātu dvēseli? Un tomēr tas koda kaulā. Kāpēc? Es jums pateikšu, kāpēc. Tāpēc ka viņam bija taisnība, un es to iekšēji nojautu.

Visu ceļu ar lidmašīnu atpakaļ no Losandželosas, kamēr Monika man līdzās sēdēja klusa un sadrūmusi, es pārcilāju Teodora Parsela izspļautos vārdus. Monika bija mani sagaidījusi lidostā ar mēmu galvas mājienu un mokošām skumjām miklajās acīs. Kāpēc lai es viņai ko teiktu? Kā lai pārliecina ticīgo, ka viņas ticība tiek nelietīgi izmantota?

-     Kā tu turies? - es apjautājos, kamēr mēs gaidījām uz iekāpšanu.

-    Nerunāsim, Viktor, labi?

-   Tev ir laimējies ar īsto puisi šajā ziņā, Monika. Ja tu gribi klusumu, tu to dabūsi. Es varu būt tikpat kluss kā…

-    Kuš, - viņa noteica, un es sapratu.

Tā nu mēs klusēdami sēdējām lidmašīnā, kamēr Monika neko neredzošām acīm lūkojās laukā pa iluminatoru uz lidmašīnas sudrabaino spārnu, un es domāju par to, ko nebiju sasniedzis savā'dzīvē.

Visas savas karjeras laikā es biju gaudies par izdevību trūkumu. Klienti nemaksāja rēķinus, oponentiem bija neapgāžami pierādījumi, miljons dolāru lieta vēl nebija ienākusi pa manām durvīm. Es biju kļuvis par čīkstuli, kamēr mana juridiskā prakse bruka, majrta intīmā dzīve vērtās aizvien nožēlojamāka un mans dzīvoklis bija izpostīts. Tomēr tā nebija mana vaina, es sev iestāstīju. Ha, haf Tedijs Prāvics bija pārņēmis grožus savās rokās un pārvērties par Teodoru Parse- lu, un, lai kādi būtu rezultāti, viņš vismaz nebija sēdējis, rokas klēpī salicis, un gaudies. Tas pats attiecās ari uz Sten- fordu Kviku, kurš bija izdarījis savu gājienu un ticis pie visa tā, pēc kā es tiecos - pie mana darba, manas mājas, mana suņa, mana SLfV, manas skaistās, gaišmatainās sievas, manas dzīves. Pie manas dzīves. Viņi bija izmantojuši savas izdevības, bet es savējo biju atstājis novārtā.

Visbeidzot, būdams pārāk nikns uz sevi, lai negribētu aizvainot kādu citu, es teicu Monikai:

-    Zini, tā nemaz nav viņa.

-    Es zinu, - viņa atbildēja.

Es jutos patiesi šokēts.

-    Kad tu to saprati? Tad, kad viņa pieminēja Roniju tā, it kā tas būtu puisis?

-    Vel pirms tam. Es to sapratu uzreiz.

-Kā?

-    Es vienkārši zināju.

-    Tad kāpēc tu paliki pa nakti?

-     Man viņa patika, - viņa sacīja. - Un es gribēju zināt, kāpēc esmu atvestā pie viņas.

-    Tāpēc ka tas melīgais nelietis centās tevi piemānīt, - es teicu.

-    Nē, aiz tā slēpās *ēl kaut kas cits, es esmu par to pārliecināta^ Leina teica, lai es atbraucu vēl kādu reizi, varbūt lai kādu l^iku padzīvotu pie viņas.

-    Tu taču negrasies tajā iesaistīties?

-    Viņa bija jļauka.

-    Tā bija viena vienīga izlikšanās.

-    Ne viss. Visam ir savs mērķis, Viktor. Aiz tā slēpās kāda ziņa, un man tikai vajadzēja uzmanīgi klausīties.

-    Ziņa vēsta, ka tev ir vajadzīga palīdzība.

-    Tu atkal esi nejauks. *

-    Tie meli nesašķobīja tavu pārliecību?

-    To var izdarīt vienīgi patiesība.

-    Labi, to mēs atradīsim Filadelfijā. Vai tu esi gatava patiesībai, Monika?

-    Esmu bijusi gatava visu savu mūžu.

-    To mēs redzēsim, vai ne?

-    Ko tu grasies darīt?

-    Es grasos uzmeklēt tavu māsu, - es sacīju, - un varbūt pie reizes mainīt savu dzīvi.

-Kā?

-    To es cenšos izdomāt.

Un es centos to izdomāt visa atlikušā ceļojuma laikā mājup. Varbūt bija pienācis laiks ņemt pie sirds mācību, ko biju apguvis no Tedija un Stenforda Kvika. Protams, es zināju, ka Parsels ir pilnīgs draņķis un Kviks ir galīgs līķis, un tomēr viņi bija zinājuši vairāk, nekā es jebkad zināšu par to, kā pārņemt dzīves grožus savās rokās un likt tai rīkoties pēc savas gribas. Un skaidrs, ka Nīče bija asinsgrēkā vainojams trakais ar akūtu naidu pret sievietēm un pornozvaigznes cienīgām ūsām, bet var jau būt, ka viņā der ieklausīties. Pārlec pāri bezdibenim vai paliec dzīves nepareizajā pusē visu balto mūžību.

Diezgan ar šiem likumiem, nav ko ļaut leknākajām pļavām tikai rēgoties tālumā un nav ko padoties morālajām grēmām. Bija pienācis laiks izmantot savas izdevības. Sekot Semija Glika pēdās un pašam kļūt par veiksminieku. Sasodīts, bija pienācis lč)iks atkal tikt pie kabeļtelevīzijas.

Un lai mani sasper zibens, ja'es neīstenoju savu plānu.

59. nodala

-    Es vedīšu viņu mājās, Kalakosas kundze. Smaržīgajā tumsā viņa neveikli pieslējās no savas nāves

gultas un ar paralītiski drebošo roku pieskārās manai sejai.

-     Tu esi labs puika, - viņa noteica, viegli notraukdama manu vaigu ar saviem kaulainajiem pirkstiem. - Tu esi labs puika. - Un tad viņa piepeši iesita man pļauku. Spēcīgi. Tā noskanēja kā gana spieķis, kas atsitas pret ceļgalu.

-    Par ko tad tas? - es jautāju.

-    Tas bija brīdinājums, - viņa teica. - Netēlo muļķi un neaizved viņus taisnā ceļā pie mana dēla kā pagājušajā reizē. Tu gandrīz panāci, ka viņš tiek uzcepts kā jērs.

-    Man likās, ka esmu ievērojis visus vajadzīgos drošības pasākumus.

-    Es uzspļauju taviem drošības pasākumiem. Drošības pasākumi domāti kautrīgiem vīriešiem ar meitenēm, ar kurām viņi netiek galā. Tev ir jārīkojas droši.

-     Darīšu, ko varēšu.

-    Pielūko, lai tas būtu pietiekami labi, Viktor.

-    Vai tas ir drauds, Kalakosas kundze?

-    Es esmu grieķiete, Viktor. Es nedraudu. Es griežu. Smalkos gabaliņos, vai tu zināji? Tas padara gaļu ļoti maigu.

-    Vai mēs atkal runājam par jēriem?

-    Jā, protams'. Talasa gatavo ļoti labu jēra cepeti, ar ķiplokiem un kafiju. Īpaša recepte. Vai gribi redzēt manu griežamo nazi?

-    Nē, pateicos, atdusu pistoli pilnigi pietika.

-              to nieku? ^

-    Es\būšu ļoti piesardzīgs, Kalakosas kundze.

-     Labi. Tad es izvēlos uzticēties tev, un tāpat darīs arī mans dēls, jp es viņam tā likšu. Tu satiksies ar viņu manis noteiktā viētā, un tu atvedīsi viņu taisnā ceļā pie manis.

-    Kāda neitrāla vieta būtu drošāka. Es iedomājos, ka vislabāk būtu, ja es"tiktos ar policiju kādā…

-    Nestāsti man, kas būtu vislabākais manam dēlam. Visu viņa dzīvi es esmu zināju'sti, kas būs vislabākais manam dēlam. Atved viņu šurp, pie manis.

-    Šī ir vienīgā vieta, kur viņi noteikti gaidīs, Kalakosas kundze. Vest viņu šurp nebūs droši.

-     Panāc, lai tas būtu droši. Atved viņu šurp. Es nezinu, cik dienu man vēl atlicis, cik stundu. Esmu gaidījusi pietiekami ilgi. Ved viņu taisnā ceļā pie manis.

-     Es nedomāju, ka tas būtu gudri darīts…

-    Vai mēs vēl aizvien to apspriežam? Vairs nekādas spriedelēšanas, Viktor. Dari, ko es tev saku.

-     Labi, - es noteicu. - Mans klients man lika jums klausīt. Tikai ar diviem nosacījumiem. Pirmkārt, tas nolīdzinās manas ģimenes parādu jūsu priekšā. Mēs esam kviti uz visiem laikiem. Vairs nekādu pakalpojumu.

-    Kā teiksi.

-   Un šajā sakarībā man ir jautājums. Vai mana vecmāmiņa, kad jūs viņu atradāt pie tā vīrieša -, vai viņa bija laimīga?

-     Ko nozīmē laimīga, Viktor? Kurš gan ir laimīgs šajā dzīvē?

-     Beisbolisti, - es atbildēju. - Supermodeles. Beisbolisti, kas precējušies ar supermodelēm. Bet mana vecmāmiņa, vai viņa bija laimīga, pirms jūs viņu aizvilkāt atpakaļ?

-    Tu gribi zināt patiesību?

-    Jā, gribu gan. .

-    Viņa katru nakti raudāja tā svešā vīrieša mazajā dzīvoklītī, tava vecmāmiņa. Viņa saprata, ka ir pieļāvusi briesmīgu kļūdu. Bet viņa baidījās, ka vīrs neņems viņu atpakaļ. Es nevedu viņu mājās^ava vectēva dēļ, es to izdarīju tāpēc, ka viņa tā vēlējās.

-    Un viņa jutās^pateicīga?

-    Visu savu atlikušo mūžu, mani puikas nekad nemaksāja par kurpēm. "Dod viņiem par velti," viņa teica tavam vectēvam.

-    Varu likt galvu ķīlā, ka viņatn tas nepatika.

-    Viņš ari jutās pateicīgs. Viņiem kopā bija laba dzīve. Viņa bija iedomājusies, ka grib ko vairāk, un nedabūja neko. Dzīve kļūst par bēdu ieleju, ja tu gribi vairāk un aizvien vairāk.

-     Runājot par to, - es iespraucos pa vidu, - mēs nonākam pie otrā nosacījuma. Mums jāvienojas par galīgo mana darba samaksu jūsu dēla labā.

-    Ko tu ar to gribi teikt - par galīgo samaksu?

-     Mūsu pirmās tikšanās laikā es jums teicu, ka man ir vajadzīgs avanss. Bet avanss nozīmē tikai to, ka es piekrītu uzņemties lietu.

-    Tu gribi vairāk.

-     Kopš mūsu pirmās tikšanās es esmu padarījis daudz darba tiesvedības jomā.

-    Vai tā tu to dēvē? Kādu tiesvedības darbu tu esi padarījis, Viktor Kari?

-    Tikšanās, pārrunas, izmeklēšana. Ja vēlaties, varu jums iesniegt rēķinu, kurā pa punktiem būs atspoguļots manis padarītais līdz vissīkākajai detaļai, sešu minūšu robežās, un tad jūs man varēsiet samaksāt skaidrā naudā. Ja jums nav skaidras naudas, varu sameklēt jums finanšu sabiedrību, kas labprāt piekritīs otrreizējai mājas ieķīlāšanai. Esmu pārliecināts, ka Talasa neiebildīs.

-    Labi, ka tu esi pārliecināts, Viktor, jo tad vismaz viens ir pārliecināts.

-     Vai varbūt, ja jūs vēlaties, mēs varam vienoties par ko citu. '

-    T«v ir plāns, bēž šaubām.

-     Kad jus musu pirmās tikšanās reize man iedevāt tās dārglietas un ķēdītes, es neviļus pamanīju, ka atvilktnē palika vēl.

-    Un tu gribi atlikušo, v^i ne, Viktor Kari?

-    Tieši tāf- es atbildēju.

-     Tu atstāsi mani tukšā? Tu atņemsi pēdējos karuļus vecai, mirstošai sievietei? ,

-    Es esmu jurists, Kalakosas kundze.

-    Tu esi drošs, ka neesi grieķis?

-    Pilnīgi drošs, bet, patiesību sakot, man tā vien šķiet, ka ar katru dienu es kļūstu mazliet grieķiskāks.

-    Es vedīšu viņu mājās, tēt, - es sacīju pa telefonu, - bet man būs vajadzīga palīdzība.

-    Ko es varu darīt? - tēvs apjautājās. - Es tik tikko varu uzkāpt pa kāpnēm.

-    Ne jau tu. Es gribu, lai tu veiktu nelielu ceļojumu ārpus pilsētas. Varbūt līdz piekrastei.

-    Es neciešu piekrasti.

-    Noīrē uz nedēļu kādu vasarnīcu. Pastaigājies pa pludmali.

-    Es neciešu pludmali.

- Pēdu gari hamburgeri, basas meitenes bikini, krēma saldējums.

-    Tagad es zinu, ka tu gribi mani nobeigt.

-    Es uzstājos.

-    izbeidz, mana sirds neizturēs šoku.

-     Redži, tēt, Kalifornijā dzīvo kāds vīrs, kurš darīs visu iespējamo, lai neļautu man pārvest Čārliju mājās, un vardarbība nebūs šķērslis. Es negribu, ka viņš uzglūn tev, lai tiktu klāt man.

-    Kāpēc man?

-    Tāpēc ka viņš tevi pazīst.

-    Kurš tad ir šis šķietami biedējošais vīrs?

-    Tedijs Prāvips.

Klusums.

-    Man vienmēj ir patikusi Stounhārbora.

-    Es pazīstu kādu mākleri. Likšu, lai viņa to nokārto. Viņa tev piezvanīs.

-    Pielūko, lai tas būtu pirmais stāvs.

-     Labi. Bet ir vēl kaut kas, ko tu vari darīt manā labā. Lai izdarītu to, kas man jādara, man būs vajadzīga palīdzība.

-    Kāda palīdzība? \

-    Man būs vajadzīgs šoferis.

-     Es vedīšu viņu mājās, - es sacīju. - Bet pirms tam man ir vajadzīga rakstveida vienošanās.

Mēs atradāmies Slokuma kabinetā - Makdeiss, Slokums, Dženna Heševeja un es. Pārējie trīs šajā brīdī nebija pārlieku sajūsmināti par manu priekšlikumu. Ar divām slepkavībām un kaudzi jautājumu viņi bija centušies tikt pie reāla liecinieka dienām ilgi un bija nikni pēc velna par to, ka viņš ir atstājis viņu pārraudzībā esošo jurisdikciju un nav sasniedzams. Es biju konstatējis, ka viens no dzīves lielākajiem priekiem ir mobilā telefona atslēgšana.

-    Tu esi ieguvis meklētās atbildes? - Heševeja jautāja.

-    Esmu gan.

-    Tu atradi meiteni?

-    Ne gluži, bet es atradu to puisi.

-    Mans Dievs! Kur?

-     To es atklāšu tad, kad darījums būs parakstīts un es būšu atvedis savu klientu uz pilsētu.

-    Un Čārlijs ir gatavs liecināt pret viņu?

-     Kad parādīšu viņam rakstisku vienošanos, viņš runās. Un ne tikai Čārlijs. Džojs Praids, kuru jūs meklējāt un nespējāt atrast? Viņš ari runās, par Ralfa Sjullas slepkavību un notikurņiem, kas saistās ar Randolfa galerijas aplaupīšanu, ja vien jtļs noslēgsiet darījumu arī ar viņu.

-    Kādu darījumu Džojs grib? - Dženna apjautājās.

-    Imunitātes garantiju.

-    Vai tu esi viņa advokāts?

-    Līdz brīdim, kad jūs viņu dabūsiet savās rokās, es tāds jau būšu.

-     Vai šoreiz mums būs kāds pamats apsūdzībai? - Slokums iejautājās. i

-     Noteikti. Jūs varēsiet viņu ietupināt uz visu viņa atlikušo nožēlojamās dzīves daļu. Un tici man, Lerij, tavs šefs būs ļoti priecīgs par visu šo publicitāti. Zvanīs Times un Neivsiveek, un, kamēr mēs runājam, tiek rakstīti bestselleri.

-    Runa nav par publicitāti, - sacīja Dženna.

-    Politiķiem publicitāte vienmēr ir svarīga. Un tavs tēvs, Dženna, beidzot varēs izbeigt šo lietu.

Viņa pagrieza galvu, kādu brīdi apdomājās un tad pamāja.

-    Izklausās labi, - sacīja Slokums. - Kur mums viņš jāsagaida?

-    Viņa mātes mājā.

-    Neesi nu jocīgs, - sacīja Makdeiss. - Pārāk tuvu, pārāk acīmredzami, pārāk sasodīti bīstami.

-    Tas nav apspriežams, - es sacīju. - Viņa mātes māja. Es došu jums ziņu par laiku. Un viņam jādod iespēja pavadīt kādu laiku kopā ar māti bez jebkādas iejaukšanās, pirms jūs viņu aizvedat.

-     Tu panāksi, ka viņš tiek nogalināts, - Makdeiss noteica.

-    Nē, inspektor, tāpēc ka tur būsiet jūs, lai viņu aizsargātu. Es pilnībā ticu jūsu spējām.

-    Nemaz nemēģini man pieglaimoties, - sacīja Makdeiss.

-    Un kā tu dabūsi viņu šurp?

-     Gan es to izdomāšu, - es pamāju uz Slokuma pusi.

-    Un, kad tas būs nodarīts, es piezvanīšu Lerijam uz mobilo, lai paziņotu precīzu laiku un dienu. Viņš uz to paļausies.

-    Tad tas ir viss? - Slokumsmoteica. - Viss nokārtots?

-    Nu, gandrīz vjļss, - es sacīju.

-    Gatavs ir, - paziņoja Makdeiss.

-    Kāpēc tik ciniski, inspektor? - es jautāju.

-    Man ir bijušas darīšanas ar tevi arī agrāk, un es vēl aizvien meklēju savu maku. * '

-     Vai atceraties to gleznu? Rembrantu? Var gadīties, ka Čārlijs ir mazliet kļūdījies attiecībā uz gleznu. Reiz viņam tā bija, bet nu viņš vairs nav pārliecināts, vai viņam tā vēl pieder. Var gadīties, ka tā viņam ir zudusi. Šajā ziņā es esmu pieļāvis nelielu kļūdu.

-    Gleznas nav, - Slokums noteica.

-     Piedošanu.

-    Vai tu mūs izjoko?

-     Man gribētos, lai tā būtu, bet nē. Tas tiešām ir nelāgi. Man allaž ir patikušas gleznas ar puišiem dīvainās cepurēs, bet izskatās, ka runāšana par gleznu bija veids, kā Čārlijs pievērsa sev uzmanību.

-    Bet Rembrants bija visam pamatā jau no paša sākuma, - Slokums teica.

-    Varbūt no sākuma jā, bet tagad lietas pamatā ir Čārlija liecība par Variku bandu un pazudušo meiteni. Cik varu spriest, nevienam no jums īpaši nerūp glezna, un man arī ne.

Randolfa galerijai nāksies iztikt ar pieciem simtiem citu meistardarbu.

-     Tu zini, ka zagtas gleznas pārdošana ir noziegums, - Slokums ierunājās.

-    Varbūt esmu palaidis garām imunitātes skaidrojumu.

-    Mēs nevaram sekmēt noziegumu.

-    Atcerieties, ko es teicu par to, ka nekādas gleznas nav.

-    Un ja nu mēs nepiekrītam?

-    Notikums tik urf tā nonāks atklātībā, es par to parūpēšos. Matia klienta uzticamākie sabiedrotie visu laiku ir bijuši avīžnieki, un mēs to izmantosim arī šajā reizē. Pēc tam, kad notikums kļūs zināms atklātībai, vai nu jums būs sadarboties gatavijfliecinieki, uz kā balstīt lietu, vai arī visi uzzinās par slepkavu, kuru jūs atlaidāt brīvībā aiz pārlieku lielas mīlestībčis*pret mākslu.

-    Es vedīšu viņu mājās, Lav, - es sacīju telefona klausulē.

-   Tu muļķa psihopāts, - sacīja Lavenders Hils. - Tu muļķa, muļķa'psihopāts.

-     Es zināju, ka tevi tas iepriecinās. Vai tavam klientam patika mūsu apmeklējums?

-    Viņš bija sajūsmā.

-    Viņš zaudē.

-    Vari būt drošs, ka viņš nepadosies bez cīņas.

-    Vai tu, Lav, esi viņa ieceltais čempions?

-    Es esmu tikai viņa sagādnieks.

-    Tas ir labi, ka esi atradis savu vietu izplatījumā. Tātad viņš ir atradis kādu citu, kas dara grūtākos darbus, vai ne?

-     Tā kā tu skraidi apkārt kā nobarota zoss bez galvas, tas nebūtu grūti. Vai runa vēl aizvien ir par to meiteni, kuras fotogrāfiju tu man rādīji?

-    Jā, ir gan.

-    Vai tu atklāji patiesību?

-   Jā, atklāju, un vari būt drošs, ka viņš zaudēs. Kāda bija tava finansiālā vienošanās ar tavu klientu?

-    Tā nu nav tava darīšana, mīļumiņ.

-    Pieņemu, ka viņš tev samaksāja kaut ko iepriekš, jo tava kalibra starpnieks nestrādā uz kredīta. Bet vai viņš ir samaksājis par minēto objektu?

-    Ir dcti rīkojumi.

-    Darījumā konts?

-    Ne gluži. Kāpēc tu prasi?

-     Un kas notiktu, ja kā noteikumu šīs mantiņas iegādei es pastāvētu uz to, lai tā netiktu nogādāta tavam klientam uz Losandželosu?

-    Vai pārrunas ^tkal atsākas?

-    Ar manu jaufto nosacījumu.

-    Tu esi pārsteigumu pilns, vai ne? Es nemēdzu sēdēt, rokas klēpī salicis, Viktor. Es gaidīju iespējamas finansiālas problēmas ar sākotnējo klientu, tāpēc esmu ievadījis sarunas ar citiem kolekcionāriem, ar kuriem esmu sadarbojies agrāk.

-     Tātad, pat ja glezna, netiek nogādāta Losandželosā, maksājumi tiks saņemti.

-    Tas ir pareizi.

-    Pasaki saviem pārējiem kolekcionāriem, lai sagatavo savas čeku grāmatiņas. Varbūt mēs sarīkosim izsoli, palielinot arī savas komisijas.

-    Cik brīnišķīga iespēja!

-    Esi sazvanāms.

-    Ak, Viktor, šajā ziņā tu vari uz mani paļauties, es būšu vairāk nekā sazvanāms. Bet ļauj man pajautāt, vai mēs kļūsim drusku alkatīgi, dārgo zēn?

-    Lav, teiksim tā, ka man ir pienācis laiks izdarīt lēcienu.

60. nodala

-    Un ko īsti tu no manis gribi? - Beta jautāja, mums abiem dodoties uz nelielas rindu mājas pusi senatnīgā rajonā netālu no Kobskrīkas bulvāra Rietumfiladelfijā.

-    Man ir jāpārbauda Makdeisa drošības pasākumi un varbūt jānovērš viņu uzmanība no tā, kurp es grasos doties.

-    Tātad tas būs tavs māneklis.

-    Māneklis ir pārāk negatīvi uzlādēts vārds.

-    Ne tik ļoti uzlādēts kā viņu pistoles.

-    Tu vari nenākt tālāk, ja nevēlies.

-    Nē, Viktor. Skaidrs, ka es gribu palīdzēt. Tu tikai mani tīšām norobežoji no visa, kas saistījās ar Kalakosa lietu, ieskaitot to pilnīgi ifevajadzigo braucienu uz Losandželosu, pēc kura tu biji apvēlies un apdedzis saulē, un piepeši tu vēlies, lai : es skraidītu apkārt ar mērķa zīmi uz muguras.

-    Es tevi norobežoju, lai pasargātu.

-    Un tagpd es jūtos ļoti droši kā tavs māneklis. Kad tu dosies prom?

-    TOC \o "1-3" \h \z Rīt.

-    Ko tu gribi, lai es darītu?

-    Sēdi pie telefona un ,esi gatava doties ceļā, kad es piezvanīšu. *

-     Labi.

-    Varbūt tev vajadzēs noīrēt mašīnu. Es tev paziņošu modeli, tiklīdz zināšu.

-     Labi.

-    Tu esi fantastiska.

-    Es esmu muļķe.

-    Tas ari. Vai mums vajadzēs palikt ilgi?

-     Nē, - viņa atbildēja, kad bijām nonākuši pie īstās mājas. - Tikai ieiesim iekšā, noklausīsimies dažus apsveikumus, iedzersim kādu alu.

-    Es neciešu tādus pasākumus.

-    Terēzai tā bija liela uzvara. Viņa atkal atguva meitu. Tagad viņa grib to nosvinēt un pateikties mums.

-    Ja tas nebūtu goda jautājums, es labāk dzertu vienatnē.

Mēs tuvojāmies Terēzas Velmanes jaunās dzīvesvietas lievenim. Pa atvērtajām durvīm laukā plūda skaļa un ritmiska mūzika, uz verandas bija iznākuši cilvēki. Mēs izspraucāmies cauri nelielajam pūlītim un iegājām iekšā.

-    Sveicināti, jūs abi, - uzsauca saposusies Terēza Velmane, pārkliedzot mūziku. Viņa bija uzvilkusi raibu kleitu un apkari- nājusies ar pārāk daudzām rotaslietām, un rokā viņa turēja dzēriena glāzi. -. Liels paldies, ka atnācāt, jūs esat dienas varoņi.

-    Ak, mēs tikai iesniedzām pierādījumus, - Beta noteica. - Dienas varone esi tu.

-    Nenonieciniet savus nopelnus. Jūs izglābāt manu dzīvi, atguvāt manu meitiņu. Paldies jums. Jums abiem.

-    Ko jūs dzerat? - es iejautājos.

Viņa palūkojāsOīz savu glāzi un tad uz mani.

-    Ingvera limonādi. Virtuvē ir soda un ēdamistabā atdzesēts alus. Atbrīvojies, Viktor. Kāpēc tu uz ballīti esi uzvilcis uzvalku?

-    Es valkāju uzvalku pat pludmalē, - es atbildēju.

-    Mēs sameklēsim alu, Terēza, - Beta noteica. - Paldies.

-    Viktor, Beta. Es patiešām ļOti priecājos, ka jūs atnācāt. Paldies jums par visu.

Viņa apskāva Betu un uzsmaidīja man. Dažkārt šis darbs šķiet gandrīz vai tā vērts. Varbūt veikalu pārdevējiem maksā vairāk, bet neviens viņus neapskauj, kad viņi uzliek uz letes cigarešu paciņu.

Ballīte bija krietni skaļa un aizrautīga. Mūzika bija piemērota, bija daudz smieklu un deju, un pietiekami daudz sieviešu, lai es padarītu vaļīgāku kaklasaites mezglu. Es spraucos cauri pūlim, lai sameklētu alu. Kamēr es meklēju mūsu Rolling Rock, Beta pētīja sienu apšuvumu.

-    Jauki, - viņa sacīja. - Varbūt man arī tādu vajadzētu.

-     Koka paneļi tev piestāvētu.

-    Es arī tā domāju. Un paskaties uz šīm grīdām.

-    Jā, tās ir grīdas.

-     Nē, koka kvalitāte, klājums. Domāju, ka pirmām kārtām pēc mājas iegādes es likšu izremontēt grīdas. Nopulēt un atsvaidzināt. Varbūt ar kaut ko patīkami gaišu.

-    Dīvaini, ka es meklēju to pašu. Tomēr man šīs tavas jaunās mājas īpašnieces manieres šķiet mazliet satraucošas.

-    Tu tikai esi greizsirdīgs par to, ka es esmu iestājusies klubiņā, kurā tēv pagaidām ieeja liegta.

-    Pasaule ir pilna ar klubiņiem;, kuros man ieeja ir liegta. Mājas īpašnieku klubs mani satrauc vismazāk.

-      Es gan jūtos priecīgi satraukta. Esmu gatava atvērt jaunu lappusi savā dzīvē.

-     Labi, nosauc to/'Trīsdesmit gadi parādu verdzībā par rīta saules staru". ^

-Vai tu nevaretu papriecāties līdz ar mani?

-    Es jau priecājos. Patiešām.

-    Es gribu sodas ūdeni, - teica Beta.

Virtuve bija šaura un praktiska, taču tīra. "Plaša un mūsdienīga," teiktu māklere Šēila. "Ergonomiski iekārtota, bet ar vecmodīga šaYmu." Uz maza galdiņa bija sarindotas sodas pudeles, alkohola pudeles, liels ledus spainītis, vīna glāzes. Beta ielēja sev diētiski» sodu. Es iedzēru krietnu malku no sava alus un palūkojos apkārt. Cilvēki drūzmējās durvīs, atbalstījās pret galdu virsmām. Es prātoju, no kurienes visi šie ļaudis nāk. Izskatījās, ka Terēzai Velmanei ir vairāk draugu, nekā viņa bija ļāvusi noprast mūsu sarunās, bet laikam jau tā tas ir.

-     Uziesim augšā, - ierosināja Beta. - Es prātoju par to, cik guļamistabu un vannas istabu ir šajā mājā.

Tā ir slimība, es iedomājos, kāpdams augšā pa kāpnēm aiz Betas, visa šī aizraušanās ar nekustamajiem īpašumiem. Būt mājas īpašniekam ir vēl ļaunāk nekā but laivas īpašniekam. Vienmēr atrodas lielākas un spožākas, un ātrākas laivas. Vienmēr atrodas mājas ar modernāku sadzīves tehniku. Tāpēc es īrēju, lai netiktu ierauts šajās kaislībās. Un es sajutos nožēlojams un pašapmierināts vienlaicīgi, kad es to saodu.

Tas bija kaut kas svilstošs, salds un sapelējis reizē, smaka, kāda varētu valdīt koledžas ēdamzālē ceturtdienas vakarā.

-    Kas tas ir? - es apjautājos Betai.

-    Kas? - viņa atbildēja ar pretjautājumu.

-    Tas.

-    Ak, - viņa noteica.

-    Jā, - es sacīju.

-    Vai tiešām?

-Jā.

-    Ko lai mes darām?

-    Lai kā man gribētos bēgt, nedomāju, ka mēs to varam.

-     Tā noteikti nav viņa, esmu par to pārliecināta, - Beta sacīja.

-     Tikpat pārliecināta par to, ka ingvera limonāde bija tikai ingvera limonāde?

-    Mēs taču nebaram ošņāties apkārt, vai ne?

-     Nezinu, - es teicu, - bet man šķiet, ka mēs varētu ielūkoties guļamistabā, lai apmierinātu tavu nekustamā īpašuma izpētes kāri.

-    To mēs varam, - Beta teica.

Smarža kļuva spēcīgāka, mums kāpjot augšā pa kāpnēm. Augšstāva vestibilā bija četras durvis, visas aizvērtas. Uz vienas bija plāksnīte, kas vēstīja, ka tur ir vannas istaba. Līdzās vannas istabai atradās citas durvis. Es palūkojos apkārt, piekļāvos pie koka un neko nesadzirdēju. Es pagriezu rokturi un ielūkojos iekšā. Veļas skapis.

-    Jauka veļas glabātava, - es noteicu.

-    Ak, veļas glabātava vienmēr ir svarīga.

Es piespiedu ausi pie otrām durvīm un ieklausījos. Iekšpusē norisinājās dzīva saruna. Es lēnām pagriezu rokturi un atvēru durvis. Arā neizplūda neviens dūmu mākulis. Es ielūkojos iekšā, ieraudzīju televizoru, kura ekrānā zibēja animācijas filmas varoņi, tad gultu, un tad, paverot durvis plašāk, divas skaistas, brūnas acis.

-    Sveika, - es ierunājos.

-    Sveiks, - meitenīte atbildēja.

-    Tu droši vien esi Bella, - es teicu.

-    Pareizi.

-    Ko tur rāda?

-    Multenes. Vai gribi skatīties?

-    Ja tev nav iebildumu.

-    Ja vien tu daudz nerunāsi.

-    Es apsolu, - es noteicu.

-    Tas būs pirmais gadījums, - noteica Beta.

-    Man ir ideja, - §s teicu Betai. - Tu varētu ielūkoties pārējās guļamistabās un sameklēt Terēžu. Domāju, ka varbūt mums derētu aprunāties.

Kad Beta aizejot bija aizvērusi durvis, es pagriezos pret Bellu un pastiepu roku.

-    Viktors'' Karls, - es teicu.

-    Kuš.

-    Labi, - es piekritu.

Vai tas nav smieklīgi, cik gudri mēs, juristi, varam būt, ar mūsu gudrajiem jautājumiem un mūsu gudrajiem trikiem? Mēs izmantojam savu gudrību, lai apgrieztu visu ar kājām gaisā par labu mūsu klientiem, un gudrais otras puses advokāts dara to pašu, un tiesnesis, kurš atrodas pa vidu, vienkārši pieņem lēmumu. Tā ir ļoti gudra sistēma, jo tā atbrīvo iesaistītās puses no jebkādas atbildības. Mēs esam tikai skrūvītes lielajā tiesvedības mašinērijā. Bet, lai cik gudrs tu būtu un lai kā cerētu uz ko labāku, tas ir iekļauts amata aprakstā. Un tajā brīdī, sēdēdams līdzās Bellai, kura nupat bija nodota mātes aizbildnībā un pārraudzībā, es jutos, ak, cik gudrs.

Divus zīmētos bērnus vajāja kāds skelets lielā, melnā apmetnī, un viņi visi dziedāja kādu jautru dziesmiņu. Es nekad agrāk nebiju redzējis šo filmu. Tādas lietas paiet garām, ja jums nav kabeļtelevīzijas, kas bija patiesi nožēlojami. Lai gan jūs palaižat garām arī beisbolista Pata Barela šķībos sitienus, tā ka tas izlīdzinās. Es nevarēju saprast, vai Bella labi pavada laiku - viņas sejā bija koncentrēta, neko neizsakoša izteiksme kā cilvēkam, kurš cenšas neraudāt. Es gribēju viņai pajautāt, cik ilgi viņa te jau atrodas, vai viņa ilgojas pēc tēta un ko, viņa domā par gudrajiem advokātiem, bet es biju viņai apsolījis, ka daudz nerunāšu, un šo solījumu es grasījos pildīt.

Pēc kādām desmit minūtēm Beta pavēra durvis. Viņa piepeši bija kļuvusi bāla, viņas zobi bija sakosti, it kā kāds skumjš spoks būtu izlēcis no gaišās koka grīdas, saķēris viņu aiz rokas un kratījis, līdz viņas ticība sašķobās.

-    Vai tu zini Bredlija Hjūita telefona numuru? - viņa jautāja.

-    Es varu to sameklēt.

-    Tad varbūt tev vajadzētu viņam piezvanīt.

61. nodala

Es nogriezos pa 1-95 maģistrāli un ieturēju virzienu uz dienvidiem, cauri Česterai, apkārt Vilmingtonai, uz Baltimo- ras un Vašingtonas pusi. Es uzmanīgi pētīju savu atpakajska- ta spoguli un neko nemanīju, kas gan neko daudz nenozīmēja. Man bija kļuvis diezgan skaidrs, ka man nav ne jausmas, kā pamanīt sekotājus.

Es palielināju ātrumu, tad to samazināju, piebraucu ceļa malā un apstājos, atkal iedarbināju motoru un iekļāvos satiksmes straumē. Viņi bija tepat, par to man nebija šaubu, Freds un mazais, resnais Luijs savā Impala vai četrstūrainajā Buick, vai divkrāsainā ševroletā ar baltu svītru uz riepām. Viņi tur bija, tāpēc ka es biju izstāstījis pilnīgi visiem, ka vedīšu Čārliju mājās. Viņi tur bija, taču viņi bija paslēpušies manam skatienam. Tomēr es turpināju vērot. Kāpēc? Tāpēc ka viņi gaidīja, lai es vērotu.

Es samaksāju nodokli, iebraucot Mērilendā, un turpināju braukt uz dienvidiem. Lai ari kāda būtu 1-95 maģistrāle, īpaši gleznaina tā nav. Es dīdījos sēdeklī un bakstījos ap radio. Pļāpas par sportu, ziņas, klasiskais roks. Kas vainas klasiskajam rokam? Radiet paši savu mūziku, kāpēc ne? Ak jā, viņi to darīja, un rezultāts viņus neapmierināja, tāpēc viņi ķērās klāt pie mūsējās. Es vēl padīdījos sēdeklī, it kā man būtu pilns urīnpūslis. Ak kungs, atpūta. Es sagriežos pa labi, aizšķērsojot ceļu kravas mašīnai, un iebraucu sānceļā.

Es iebraucu stāvvietā, izlēcu ārā, pāris reižu pametu skatienu atpakaļ, steidzdties uz ēkas pusi. Tur bija savākts parastais komplekts: Burger King, Mrs. Fields Cookies, Pizza Hut Express, Popeye's Fried Chicken, un tad, lai paglābtu jūsu sirdsapziņu, TCBV- Būtu vērts apmeklēt katru atsevišķi, vai jums tā nešķiet? Bet tur bija arī Stafoucks kafejnīca, lai neļautu jums aizmigt, un .tualete, lai tur izčurātu visu to kafiju, kas neļāva jums aizmigt. Es devos taisnā ceļā uz tualeti pa kreisi no ieejas durvīm. Palūkojos apkārt un tad iegāju vienā no kabīnēm, otrajā no beigām. Tā bija aizņemta.

-   Te būs, vecīt, - Skinks čukstus noteica un pasniedza man zilu kombinezonu un cepuri. Viņam mugurā bija tieši tāds pats uzvalks kā manējais, tāda pati kaklasaite un kurpes.

-    Tu izskaties labi, Skink.

-    Ja gribi, lai es vēlreiz saģērbjos tāpat kā tu, tev jāsāk ģērbties labāk. Pasteidzies.

-    Man tā kā vajadzētu pačurāt, - es teicu.

-    Nav laika.

Es pametu viņam savas atslēgas un sāku stīvēt mugurā kombinezonu.

-    Es atstāju mašīnu trešajā rindā, tieši pretī ieejai.

-    Kā svarīgs cilvēks.

-    Tu galīgi nemaz neizskaties pēc manis.

-    Tur nekā nevar darīt. Es kādu brīdi te pasēdēšu un tad aizsegšu seju ar plaukstu. Kad viņi sapratīs, ka es neesmu tu, tu jau sen būsi gabalā.

-    Ja vien uzradīsies mans šoferis.

-    Tas bija atkarīgs no tevis, vecīt.

-    Uzmanies, kad iesi prom no šejienes. Viņi nebūs pārlieku priecīgi, tevi redzot.

-    Viņi ir tie, kam jāuzmanās. Ej.

Es uzstīvēju cepuri, pāris reizes pakratīju galvu un tad saliecos, it kā būtu vadījis kravas mašīnu divpadsmit stundas no vietas. Es uzsitu Skinkam uz pleca, pirms iziet no kabīnes.

Tajā pašā salīkušajā pozā es aplaidu acis visapkārt telpai, skalojot rokas. Kāds večuks stāvēja pie pisuāra, mazs puika mazgāja rokas. Mekā satraucoša. Es saviebu spogulī seju, sakārtoju cepuri un devos ārā no tualetes.

Es biju ienācis'pa kreisās puses durvīm, bet tagad metos pa labi un iebrāžos mazā veikaliņā, kur pārdeva konfektes un grāmatas. Veikala durvis izgāja uz degvielas uzpildes staciju. Tiklīdz biju izgājis ārā pa jiurvīm, zaļbalts taksometrs izbrauca no stāvvietas un traucās uz manu pusi, pēdējā mirklī nogriežoties sānis, tā ka pasažiera puses durvis atradās tieši man pie sāna. Es atvēra durvis, ielūkojos; iekšā un brīdi pavilcinājos, pirms iekāpt. Mēs traucāmies uz priekšu, izbraucot ārā uz šosejas ziemeļu virzienā.

-    Kāda velna pēc viņa ir te? - es apjautājos, norādīdams uz aizmugures sēdekli.

-    Dāma uzstāja, ka grib braukt līdzi, - sacīja Džojs Praids.

-    Mums viņa kaut kur jāatstāj.

-    Nedomāju, ka viņa ļausies.

-    Monika, - es nikni ierunājos. - Ko tu, pie velna, te dari?

-    Tu man liki sameklēt Džoju, - viņa sacīja.

-     Un nodot viņam ziņu un tad ļaut viņam braukt šurp bez tevis.

-    Otrā daļa būs izskrējusi man no prāta.

-    Monika.

-    Čārlijs tev pateiks, ko viņš zina par manu māsu.

-    Tā ir.

-    Tāpēc man ir jābūt tur. Es jau tev teicu, ka esmu pārāk ilgi gaidījusi, lai uzzinātu patiesību.

-    Tu nevarēji tikt no viņas vaļā, Džoj?

-    Man bija apmēram tādi paši panākumi kā tev. Tomēr tas padara ainu, -kas vērojama manā atpakaļskata spogulī, daudz skaistāku, to es tev varu apgalvot.

-    Un kāpēc mēs braucam ar taksometru? Es teicu tēvam, lai viņš tev iesaka paņemt ko citu.

-    Es^au arī paņēmu. No sava drauga Hūkija.

-    Tortiēr tas arī ir taksometrs.

-    Tas nav mans taksometrs. Uz kurieni mēs brauksim?

-    Droši vitpi uz morgu. Tas ir haoss. Viss ir pilnīgi samaitāts. Vai teV sekoja?

-    Nē.

-    Tu esi drošs? *

-    Man ir vanaga acs. Mēs esam tīri.

-        Pagaidām. Mēs nevarēsim atbrīvoties no tevis, Monika?

-    Nē, - Monika noteica.

-    Stulbums. Labi, man ir jāpiezvana. Džoj, turpini braukt uz ziemeļiem, līdz mēs sasniegsim 295. austrumu šoseju, un tad brauc pāri Delavēras memoriāla tiltam. Mēs dodamies uz dārzu pavalsti.

62. nodala

Mēs braucām uz austrumiem, atgriežoties pazīstamā apkārtnē. Ja viss ritēja, kā iecerēts, tad Skinks līdz šim laikam jau bija izvadājis manus sekotājus cauri Baltimorai Vašingtonas virzienā. Iedomājos, ka vēl divi rīkļurāvēji valsts galvaspilsētā neko nemainīs. Ievēliet viņus senātā, padariet par noteicējiem, un kaut kas tiks panākts.

-    Būtu bijis ātrāk, ja mēs brauktu pa autostrādi, - sacīja Džojs.

-    Nē, šis ceļš ir ideāls, - es atbildēju, un tā bija: divjoslu šoseja, kaš vijās cauri nelielām pilsētiņām un zemnieku laukiem, garām nelieliem tirdziņiem, kas piedāvāja tomātus un lokus. Mēs braucām lēnām un brīdi pa brīdim piebraucām ceļa malā, ļaujot cilvēkiem pabraukt garām. Neizskatījās, ka kāds mums sekotu.

-     Es neesmu redzējis Čārliju kādus piecpadsmit vai divdesmit gadus, - sacīja Džojs. - Viņš bijis drīzāk atmiņu tēls nekā īstenība, kaut kas miglā tīts. Nemaz nezinu, vai man vajadzētu viņu apskaut vai iegāzt pa seju.

-    Laikam pa druskai no abiem, - es noteicu. - Es aprunājos ar prokuroriem par tevi, Džoj.

-    Un ko tad mīlīši saka?

-    Viņi piekrita darījumam. Viņi piešķirs tev imunitāti, ja tu izstāstīsi viņiem visu, ko zini par laupīšanu.

-    Tikai par laupīšanu?

-    Un par meiteni.

-    Jā, es jau iedomājos, ka viņa tiks iejaukta. Ko nozīmē imunitāte?

-    Viņi tev neko nevarēs padarīt.

-     Tad varbūt, kad viss būs pateikts un nodarīts, es nebūšu pelnījis imunitāti.

-    Ir daudzas iespējas, kā labot notikušo, neiesēžoties cietumā.

-    Vai tiešām? Pastāstiet man, mācītāja kungs.

Es bridi apdomājos.

-    Pirms trīsdesmit gadiem tu mēģināji paglābt savu dzīvi ar nozieguma palīdzību. Tas neizdevās, kā iecerēts. Varbūt šoreiz tu vari to glābt, ar skaidru skatu novērtējot to, kas tu esi un ko esi izdarījis. Varbūt tu vari to labot, izdarot ko labāku, kas balstīts uz patiesību.

-    Es labāk atsēdētu savu sodu.

-    Tu zini, ka tur ir, labak nekā es.

-    Vai tu noslēdzi to darījumu manā vārdā? -Jā.

-    Ko es tev esmu parādā?

-    Tu man atlīdzini ar braukšanu. Piebrauc tur.

-    Tur ir tukšs, - viņš sacīja.

-    Ideāli, - es noteicu.

Mēs atradāmies pamestā tirgus laukumā ceļa kreisajā pusē. Šmitija zemnieku tirdziņš jau sen bija pamests, nojume bruka kopā>izkārtnes, kaš'reklamēja vasaras graudu ražu un nogatavojušos tomātus, bija nobružātas un izbalojušas. Es izkāpu no taksometra un aši palūkojos apkārt. Nezāles un koki stāvvietas abās pUsēs bija tikuši līdz centram, padarot to par oāzi pāraugušas biežņas vidū. Stajp brūkošo nojumi un ceļu atradās grantēts stāvlaukums, un aiz kioskiem atradās vēl viena stāvvieta, kas "bija apaugusi ar garu zāli un nezālēm. Līdzās kioskiem bija novietots saliekams galdiņš, kas vēl aizvien atradās pieņemamā stāvoklī. Acīmredzot šo vietu tagad izmantoja braucēji, kas bija iestrēguši svētdienas vakara satiksmes straumē, braucot atpakaļ uz mājām no piekrastes.

-    Cik tālu no šejienes ir okeāns? - es apjautājos Džojam.

-    Varbūt kādas divdesmit, - Džojs atbildēja.

-    Labi, man ir jāpiezvana.

-    Vai viņš zina, ka es esmu kopā ar tevi? - Džojs jautāja.

-    Viņš to uzzinās, - es atteicu.

Es piegāju pie kioska, vēlreiz palūkojos apkārt un izvilku telefonu.

-     Braucam, - es nokomandēju, kad biju iekāpis atpakaļ mašīnā. - Ieturi rietumu virzienu un brauc uz Oušensitijas pusi.

Čārlijs sēdēja uz soliņa promenādē pie kāpnītēm. Viņš bija uzlicis beisbola cepuri un saulesbrilles un tērpies jau ierastajās zeķēs un sandalēs. To viņš uzskatīja par maskēšanos.

Pēc pagājušās reizes es nebūtu izraudzījies šo vietu par satikšanās vietu, taču Kalakosas kundze man bija likusi uzmeklēt Čārliju tajā pašā vietā un nebija ļāvusi man izvēlēties, tāpēc te nu eS biju.

-    Glīta klozīte, - es noteicu, apsēžoties viņam līdzās un pasniedzot vaniļas saldējumu.

-     Es izskatos pēc NASCAR braucēja. Vai es izskatos pēc NASCAR braucēja?

-    Sandales to garantē. Vai tu nevarēji izvēlēties kādu citu vietu?

-    Kurš gan iedpmāsies, ka mēs būsim tādi muļķi, lai tiktos tajā pašā promenādes stūrī?

-    Es nē, - es atteicu.

-    Vai viss ir sarunāts?

-Jā.

-    Kada ir vienošanas?

-    Tu atbildi uz viņu jautājumiem, neko neslēpjot, izstāsti viņiem visu, ko tu zini par Variku bandu un laupīšanu, jo īpaši par tavu veco draugu Tediju Prāvicu, urotev tiks piespriesta policijas uzraudzība ne vairāk kā uz diviem gadiem. Pēc tam, ja gribēsi liecinieku aizsardzības programmu, varēsi to dabūt.

-    Vai viņi nevar atkāpties, tiklīdz es parādīšos?

-    Nē. Man ir rakstisks piedāvājums, un es grasos ievērot piesardzību, lai pārliecinātos, ka viņi turēs vārdu.

-    Man vajadzēs izstāstīt viņiem visu?

-Jā.

-    Pat par meiteni?

-    Tas ir vissvarīgākais jautājums.

-     Es negribu.

-    Tu esi pietiekami ilgi turējis to noslēpumā, vai ne, Čārlij?

-    Es negribu par to runāt.

-     Reiz tu man teici, ka tava dzīve esot sagājusi sviestā. Es domāju, ka tur vainojams tas, kas notika ar meiteni, un tas, kā tas ietekmēja tevi un jūs visus. Tu gribēji sarīkot to laupīšanu, lai sāktu jaunu dzīvi, bet paskaties, pie kādas dzīves tu esi nonācis - vēl vairāk noziegumu un vairāk netīrumu. Un tad bēgšana, kļūšana par klaidoni. Tas viss ir tās meitenes dēļ. Tu nevari neko sākt no sākuma, nenorēķino- ties par saviem pagātnes noziegumiem.

-    Ko saka mana mamma?

-    Viņa grib vienīgi to, lai tu atgrieztos mājās. Lai atvadītos. '

-    K^ viņa jūtas? ^

-    Viņa izskatās diezgan žirgta. Viņa man gribēja nodemonstrēt savu nazi.

-     Es tev jpu pašā sākumā teicu, ka viņa pārdzīvos mūs abus. Kas ir ar to puisi, ar kuru tu savedi mani kopā? Kā viņu sauca?. Lailaks?

-     Lavenders.

-    Pareizi.

-    Te būs īss izklāsts. Es* visu sarīkoju tā, lai tavā līgumā ar valdību nebūtu paredzēta gleznas atdošana. Tava vienošanās ar valdību var izjukt tikai tad, ja tu nestāstīsi viņiem patiesību. Gleznas pārdošana Lavenderam Hilam varētu nozīmēt noziegumu, kuru vienošanās neparedz. Melošana par gleznas pārdošanu varētu izjaukt vienošanos. Taču iegūtās naudas summa varētu būt milzīga. Es nevaru izlemt tavā vietā, taču varu nosūtīt jebkādu vēstījumu, kādu tu vēlētos nodot Hila kungam. Ieliec to aploksnē, nerādot man, un es to viņam nogādāšu. Kas atrodas zīmītē un kas no tā iznāks vēlāk, ir atkarīgs no tevis.

-     Tātad tu gribi teikt, ka es varu viņam pateikt, kur glezna ir, bet neteikt tev, un tad samelot pogainajiem.

-    Tas apdraudēs tavu vienošanos, bet tas ir izdarāms.

-    Cik gadus es varētu dabūt par gleznas pārdošanu?

-    Vēl dažus.

-    Tas varētu būt to vērts.

-    Lēmums jāpieņem tev.

-    Kā tu domā, ko man vajadzētu darīt?

-     Tā ir liela nauda, Čārlij. Ar to naudu tu daudz ko varētu iesākt'.

-    Ļauj man par to padomāt.

-     Labi. Mums jāpiestāj vienā vietā, un tad mēs redzēsim tavu māti.

-    Es trīcu.

-    Aiz laimes vai bailēm?

-    Un kā tu domā?

-    Es domāju, k^-tu neesi apēdis savu saldējumu.

Viņš palūkojās uz vaniļas glāzīti ar pilošo krēmu un izplūdušajiem rotājumiem savā dūrē. Čārlijs piecēlās un iemeta to atkritumu urnā pie soliņa.

-    Esi gatavs? - es apjautājos.

-    Nē.

-    Labi, tad brauksim un'sāksim tavu dzīvi no sākuma.

63. nodala

Tā bija dīvaina atkalsatikšanās - divi veci draugi ar sen pagātnē atstātu noslēpumu, kuri nebija viens otru redzējuši gadu desmitiem ilgi. Džojs Praids un Čārlijs Kalakoss.

Taksometrs bija atstāts sānieliņā netālu no promenādes, un, kad mēs piegājām pie tā, Džojs stāvēja ārpusē, atbalstījies pret bamperi, un veltīja Čārlijam skarbu skatienu. Viņi sarokojās un tad ierāvās sevī, lai klusēdami spārdītu asfaltu. Es iepazīstināju Čārliju ar Moniku. Čārlijs piešķieba galvu, izdzirdēdams viņas uzvārdu.

-    Tāds pats kā tai meitenei, - viņš sacīja.

-    Jā, tā ir gan.

-    Tu esi radiniece?

-    Es esmu viņas māsa, - sacīja Monika.

Viņi abi lūkojās viens otrā un ievēroja distanci. Un tad, pārraudams spriedzi, Džojs nenovaldīja dusmas.

-   Tu mēģināji atņemt mums mūsu daļu, tu sīkā grieķu čūska, - sacīja Džojs. - Tu pameti savus vecākos draugus ceļa malā, lai trauktos pretī savai laimei.

-    Es to nemūžam nedarītu, Džoj. Es to nemūžam nedarītu.

-    MĻes visi bijām pelnījuši pa kumosam.

-    Es^inu, Džoj. Tiešām.

-    Vaidēsi dzirdējis par Ralfiju?

-    Jā.

-    Tie bija^avi vecie drauģeļi, kas ar viņu ta izdarījas. Viņi meklēja tevi. /

-    Viņi vai*s nqv mani draugi, jau ilgu laiku vairs ne.

-    Ja tu būtu turējis muti un sēdējis klusu, nekas tāds nebūtu noticis.

-    Runa bija par manu mati.

-    Ko tu saki?

-    Mana māte…

-    Atkal tas pats, vai ne, Čārlij? Kad tu kļūsi patstāvīgs?

-    Es biju domājis, ka esmu tāds kļuvis.

-     Muļķis. Viņa būs beigta un aprakta, bet tu vēl aizvien būsi ieķēries viņas priekšautā. "Mammu, mammu, ko lai es daru?" Ko lai mēs darām, Čārlij?

-    Domāju, ka mums viņiem jāizstāsta, kas notika.

-    Laikam gan. Kas ir ar gleznu?

-    Es nezinu.

-    Tā vēl aizvien ir pie tevis?

-    Es zinu, kur es to noliku.

-    Tu grasies to pārdot?

-     Varbūt.

-    Nu tad es tev kaut ko pateikšu, tu grieķu čūska. - Viņš paspēra soli uz priekšu un iebakstīja ar pirkstu Čārlijam krU- tīs. - Es vairs negribu nekā no tā visa.

-    Ko?

-    Vari mani izslēgt.

-    Tu esi pārliecināts par to?

-    Tas vēl aizvien mani vajā.

-    Jā, man šķiet, ka es saprotu.

-    Ko tu saproti?

-    Es arī domāju par viņu. Pēdējā laikā ļoti bieži, pēc tam kad Viktors man bija parādījis attēlu.

-    Var jau gadīties, ka tu domā.

-     Puiši, - es ierunājos,'iejaucoties sarunā. - Tas ir jauki un tā tālāk, gluži aizkustinošs bridis, bet vai mēs nevarētu kustēt uz priekšu'/Mums vēl aizvien ir daudz darāmā, un daži cilvēki vēlas mūs nogalināt.

-     Nogalināt viņu, - noteica Džojs, pavērsdams īkšķi pret Čārliju.

Mēs salīdām taksometrā, mēs ar Džoju priekšējā sēdeklī, Čārlijs aizmugurē kopā ar Moniku, un devāmies prom no Oušensitijas. Mēs apbraucām satiksmes loku Somerspointā ar tās bāriem un dzērienu veikaliem. Ceļazīmes norādīja uz Gārdensteitas aleju, kas aizveda līdz Atlantiksitijas autostrādei un tālāk taisnā ceļā uz Filadelfiju.

-    Brauksim atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atbraucām, - es sacīju.

-    Tur sanāk krietns līkums, - Džojs iebilda.

-    Sanāk gan, bet mums ir jāapstājas vēl vienā vietā.

-Kur?

-    Lai nopirktu tomātus. Nav nekā labāka par svaigi plūktiem Džersijas tomātiem.

-    Mēs neesam izsalkuši, - Džojs teica.

Čārlijs ierunājās:

-     Es neatteiktos no kāda…

-    Iztiksim ar to pašu, - Džojs viņu pārtrauca. - Mēs neesam izsalkuši.

-     Tas ir labi, - es noteicu, - tāpēc ka preču krājumi var būt izsīkuši.

Mēs devāmies atpakaļ, cauri satiksmes plūsmai un garām striptīza klubiem, uz garās divjoslu šosejas pusi, pa kuru bijām atbraukuši uz austrumiem. Es liku Džojam uzmanīgi lūkoties atpakaļskata spogulī un ziņot, ja viņš pamanīs kaut ko pat nedaudz aizdomīgu, taču viņš teica, ka viss izskatoties tīrs. Pēc kādām desmit jūdzēm tas parādījās mūsu ceļa pusē. Pussabrukušais Šmitija zemnieku tirdziņš.

Pie tā bija piebraucis raksturīgs sudraba krāsas vidēja lieluma īrēts automobilis. Uz galdiņa bija uzlikts liels piknika grozs, tio kura priecīgi rēgojās ārā sarkani rūtains galdauts. Un uz soliņa turpat groza priekšā, sakrustojusi savas glītās kājas, acīm dzirkstot un aicinoši vicinot roku, sēdēja Ronda Herisa. J

Es liku Džojam pieturēt ^taksometru ar nezālēm apaugušajā stāvvietā aiz nojumes.' Taksometrs varētu piesaistīt nevēlamu uzmanību, kamēr vientuļa mašīna un daži atpūtnieki izskatītos pilnīgi iederī^i. Ronda bija pacēlusi ticamības latiņu jaunā līmenī. Pēc dažām minūtēm mēs jau sēdējām pie galda ar uzklātu galdautu, mūsu papīra šķīvji bija piekrauti ar ceptas vistas gabaliem un kartupeļu salātiem, mūsu papīra glāzes pielietas ar sodas ūdeni vai vīnu. Dažas smaržīgas sveces dega glītos plastmasas turekļos.

Ronda jau dzīrās uzdot Čārlijam jautājumu, bet es viņu apturēju.

-    Pirms tu kaut ko dari, tev nāksies apsolīt pieturēt materiālu, līdz es došu atļauju, - es teicu.

-    Es apsolu, - Ronda Herisa sacīja.

-    Es negribu, lai tas nelietis, kas to visu savārījis, izmuktu, pirms policisti viņu savaņģos. Bet es gribu arī dot Čārlijam izdevību izstāstīt savu stāstu, pirms viņu ir pārtvēruši federāļi.

-    Lai nodrošinātu prokuroru vai tava klienta godīgumu?

-    Abus, - es noteicu. - Un lai es justos drošs par to, ka mūsu draugs Losandželosā papilnam samaksās par visu, ko viņš ir izdarījis. - Es paraudzījos uz Čārliju. - Vai mēs esam gatavi?

Čārlijs pamāja.

-    Labi, Ronda, - es teicu. - Sāc.

-    Labdien, Čārlij, - viņa noteica ar platu smaidu. - Es tevi ilgi meklēju.

-    Vai tev nav paveicies? - Čārlijs piezīmēja.

Un tieši tur, uz piekrasti un atpakaļ braucošajām mašīnām švīkstot garām, viņa dabūja savu interviju ar Čārliju Kala- kosu un Džoju Praidu, enerģiski pamudinot viņus atklāt visu šo skumjo un fantastisko stāstu par lielāko mākslas darbu nolaupīšanu pilsētā, kas ir slavena ar savām zādzībām un laupīšanām.

-    Un kā būtu ar tavu bēgļa dzīvi? - Ronda apvaicājās, kad vecie vīri bija izstāstījuši viņai par laupīšanas detaļām. - Pastāsti man, ko tu darīji pēc tam, kad aizbēgi pret drošības naudu pirms piecpadsmit^gadiepi.

-    Kas tur ko stāstīt? - Čārlijs noteica. - Tur nav nekā interesanta. - Un tad viņš ķērās pie skumjā sava trimdas perioda atstāsta: par nožēlojamajiem dzīvokļiem, kurus viņš varējis īrēt bez dokumentu uzrādīšanas, sīkajiem darbiņiem, pateicoties kuriem turējies virs ūdens, par savu nespēju bez mātes ietekmes izveidot jebkādu sakarīgu dzīvi. Viņam runājot, es mainīju savas domas par Kalakosas kundzi. Vai viņa bija briesmone, sapņu iznīcinātāja, vai ari realitātes klints, kas noturēja apkārt esošos no peldēšanas ēterā un nogrimšanas nebūtībā?

-    Labi, - Ronda noteica, kad Čārlijs bija ticis līdz pirmajai satikšanās reizei ar mani un savam lēmumam doties mājās. - Domāju, ka tas ir viss, atskaitot Rembrantu. Kas notika ar Rembrantu?

-    Tas ir saistīts ar meiteni, - sacīja Čārlijs.

-    Ar meiteni?

-    Meitene ir visam pamatā, - es ierunājos. - Tāpēc tu esi te. Lai uzrakstītu par meiteni.

Ronda palūkojās uz mani ar mazliet iztrūcinātu skatienu. Vakara puskrēslā ar sārtajām debesim viņai aiz muguras un sveču dzeltenajām liesmām atspīdot sejā, viņas vaibsti dīvaini un dēmoniski mirdzēja.

-    Neviens man nav neko teicis par meiteni, - viņa noteica. - Kas tā par meiteni?

-    Viņu sauca Šantala Adēra, - sacīja Monika. - Viņa bija mana māsa, un tāpēc ari es esmu te. Lai dzirdētu, ko Čārlijs man pastāstīs par Šanļalu.

-    Džojs zina, kas a^viņu notika, tāpat kā es, - Čārlijs noteica. - Mēs visi to zinājām. Mēs visi piedalījāmies.

-    Bet iru esi tas, kurš tur bija, - sacīja Džojs. - Tu esi tas, kam tika atdcjta glezna. Tas ir tavs stāsts, Čārlij. Izstāsti to.

Čārlijs ilgu laiku nosēdēja klusēdams.

-     Aiziet, Čārlij, pastāsti -friums par meiteni, - ierunājās Ronda Herisa^rotāļājoties ar savu diktofonu. Un pēc vēl vienas garas pauzes, kamēr mūs apņēma krēsla, Čārlijs to izdarīja.-

64. nodala

Visu laupīšanas laiku Čārlijs bija aizvadījis šausmās par to, ka viņi tiks noķerti, ka sargi metīsies laukā šaudami, ka mātei vajadzēs iemaksāt par viņu drošības naudu policijas iecirknī un ko viņa ar to izdarīs, kad beidzot būs dabūjusi mājās. Visā viņa mūžā nekas nebija noticis tā, kā tam jānotiek, un viņš bija pārliecināts, ka šis neprātīgais plāns nebūs izņēmums. Tomēr tas izrādījās izņēmums. Tedija plāns saslēdzās ka smalks slēdzenes mehānisms, un pasaule viņu priekšā atvērās.

Kad viņi devās atpakaļ uz māju pusi Ralfa mikroautobusā ar Džoju pie stūres, pārējiem sakņupušiem uz grīdas starp metāla apstrādes instrumentiem un mūža bagātību, satraucoša eiforija pārņēma Čārliju, pārņēma viņus visus. Viņš to redzēja smaidos, piesārtušajās sejās, savilktajās dūrēs un spriedzē. Viņi jutās spēcīgi, viltīgi, jauni un rotaļīgi, atjaunoti, īpaši, neuzvarami. Viņi jutās tā, it kā būtu pārlēkuši pāri Tedija iztēlotajam bezdibenim un pārtapuši. Un vairāk par visu viņi juta mīlestību, jā, mīlestību viens pret otru, pret visiem, braucot šajā busiņā pretī savai piepeši neierobežotajai nākotnei.

Ralfa māte bija kurla un necēlās no gultas, tāpēc viņa māja bija ideāla vieta, kur nodarīt pēdējos operācijas darbus. Ralfa pagrabā, izmantojot instrumentus, Čārlijs uzmanīgi izņēma dārgakmeņus no/to ietvariem rokassprādzēs, kaklarotās un gredzenos, kurus viņi bija paņēmuši no seifa. Ralfs un Hjūgo darbojās ap dārgmetāliem. Zelta statuetes, sudraba medaljoni, platīna ietvari tika izkausēti un pārveidoti vienkāršos dārgmetāla stieņos, ko varēja pārdot. Džojs augām dienām un naktīm klausījās policijas radiostaciju, pārtverdams ziņojumus par aizdomīgām personām un reidiem, kamēr policija izmisīgi pūlējās notvert tos, kas bija paveikuši gadsimta noziegumu. Un Tedijs paveica priekšdarbus, lakpārdotu visu, izņemot gleznas. Seifā bija atradies nedaudz skāidras naudas, daži tūkstoši, kas jau bija sadalīti līdz ar solījumu neiztērēt ne centa, pirms karstums nebūs norimies, taču lielākos ienākumus vajadzēja atnest metāliem un dārgakmeņiem.

Tomēr tas neienesa tik daudz, kā viņi bija cerējuši. Ķēriens bija mazāks, nekā viņiem bija apsolījis vietējais informators, lai arī tas bija vairāk, nekā viņi jebkad agrāk bija redzējuši. Un tomēr, godīgi sakot, runa bija ne tik daudz par naudu, cik par to, ka viņi bija pieņēmuši lēmumu un izmantojuši izdevību. Piepeši dzīves saldās iespējas, kas reiz bija likušās tik tālas kā mēness, nu kļuva lielas, spožas un ar roku sasniedzamas.

Un tad, tikai dažas dienas pēc laupīšanas, kamēr avīzes vēl aizvien bija pilnas ar virsrakstiem par "lielo Randolfa aplaupīšanu" un policija vēl joprojām apgrieza otrādi ikvienu akmeni, Tedijs iebrauca pagalmā ar sarkanu sporta auto, ko Čārlijs nekad agrāk nebija redzējis, un apturēja to tieši pie terases. Ralfs bija darbā, lai turpinātu maskēties, Džojs atradās mājās pie radio, un Hjū bija kaut kur laukā, tā ka pagrabā bija tikai Čārlijs kopā ar nobēdzinātajām vērtībām un divām gleznām lielajā bedrē grīdā, ko viņi jau bija izrakuši, lai noslēptu pierādījumus gadījumam, ja policija ierastos ar kratīšanas orderi, kaiTedijs piebrauca ar mašīnu.

-    Man ir vajadzīgas tās mantas, - Tedijs sacīja, izceldams no mašīnas vairākas koka taras kastes.

-    Kuras? - Čārlijs jautāja.

-    Visas. Esmu sarunājis puisi, kurš ir ar mieru pirkt visu par daudz lielāku naudu, nekā mēs bijām domājuši.

-    Vai nav bīstami aiznest/viņam to visu?

-    Tas nav ķīstāmak ka turēt to visu te, - Tedijs sacīja un tad pacēla kreklu, lai parādītu pistoli aiz jostas. - Neraizējies, Čārlij, es esmu par to parūpējies. Palīdzi man, es visu savākšu.

-    Visu?

-    Jā, gleznas arī. Viena man ir jāatdod informatoram.

-     Labi, bet otra? Vai tad tu neteici, ka tā būs mūsu apdrošināšanas polise?

-    Mums nevajag te neko atstāt, - Tedijs sacīja. - Šajā vietā kļūst par karstu. Es to aiznesīšu uz kādu drošāku paslēptuvi.

-    Vai puiši par to zina?

-    Protams, es ar viņiem visiem saskaņoju. Palīdzi man visu sakraut, labi?

-     Labi, - Čārlijs noteica, lai gan viņam tas nelikās labi, nepavisam nelikās labi. Tedijā jautās kas dīvains, kaut kas nepareizs. Čārlijs iedomājās, vai nevajadzētu piezvanīt Ralfam uz darbu vai pasaukt Džoju, bet Tedijs iespraucās pa durvīm un sāka vākt kopā visapkārt izmētātās mantas, dārgakmeņus un metāla stieņus. Nezinādams, ko citu lai iesāk, Čārlijs ķērās klāt, lai palīdzētu visu salikt kastēs. Viņi bija tikuši līdz pusei, kad pa atvērtajām durvīm pagrabā nokāpa meitene. .

Sākumā viņi nebija to pamanījuši, viņi turpināja kraut mantas kastēs, viņai vērojot. Viņi pat runāja par to, par gleznām un dārgakmeņiem, par visu operāciju. Viņi pļāpāja par to, kamēr viņa nekustīgi stāvēja pie durvju stenderes.

Tad viņa sakustējās, viņi pagrieza galvu, un tur nu viņa bija - meitene, kura lūkojās viņos ar plati ieplestām acīm.

Viņa nebija svešiniece, šī tumšmatainā, skaistā un neiedomājami mazā''meitene. Viņa bija viena no tiem bērniem, kurus Tedijs bija pievilinājis pie mājas ar konfektēm un mazām dāvanām. Sākumā bija zēns, viņas vecākais brālis, tad viņš bija atvedis meiteni, un tad uzradās ari citi, gluži kā baloži, kurus pievilina maizes drusciņas. Tedijam patika viņu sabiedrība, viņu smiekli, viņu neslēptā alkatība, tas, kā, tikuši pie konfektēm, viņi prasīja vēl,-un vairāk par visiem viņam patika šī meitene. Tur neslēpās nekas cits, nekas seksuāls vai perverss, bet pat tad, kad pārējie ieminējās, ka nav labi ļaut bērniem ložņāt apkārt, Tedijs uzstāja. Viņš teica, ka bērni viņam nodrošinot maskēšanās iespējas, padarot Ralfa māju par neuzkrītošāku apkārtnes sastāvdaļu, bet tas nebija īstais iemesls, tas viņiem bija skaidrs. Tedijam piemita izmisīga vajadzība tikt dievinātam, un šie bērni bija viņa draudze.

Un nu viena no šī bara, viņa favorīte, atradās pagrabā, plati ieplestām acīm un nevainīga, bet ne tik nevainīga kā vēl pirms īsa brīža.

-    Sveika, Šantala, - Tedijs ierunājās.

-    Sveiki.

-    Ko tu te dari?

-    Es atnācu apsveicināties. Es izdzirdēju balsis.

-    Tu nepieklauvēji. Tev vienmēr vajag klauvēt.

-    Labi, citreiz es klauvēšu. Es apsolu.

-     Labi, ka tu apsoli. Mēs te saiņojam dažas mantas. Panāc šurp, es tev gribu kaut ko parādīt.

-    Ko tad?

-    Panāc.

Viņa paklausīja. Viņa panāca už priekšu.

-     Paskaties, - ierunājās Tedijs, pastiepdams uz priekšu kaut ko lielu un mirdzošu. - Vai tu zini, kas tas ir?

Viņa papurināja galvu.

-    Tas ir briljants, >viņš noteica. - Vai tas nav lielisks? Vai tas nav izcils? Vai gribi tam pieskarties?

-     Laķi.

-    Nāc, pieskaries tam.

-    Tedij, - ierunājās Čārlijs. - Ko tu dari?

-    Aizveries, Čārlij. Nāc, Šantala. Pieskaries tam.

Viņa pastiepa roku, noglāstīja briljantu, itin kā glāstītu kaķi, un pat vregli.iemurrājās, un, to darot, viņas acis iemirdzējās.

-    Vai tu tādu gribi?

-    Ja gan, - viņa atteica.

-     Vai atceries, ka es tev iedevu tās šķiltavas, kas tev patika? Es tev varu iedot arī briljantu. Tikai maziņu. Ja tu man kaut ko apsolīsi. Vai tu vari man kaut ko apsolīt, Šantala?

-Jā.

-    Vai tu apsolīsi nevienam neteikt, ko tu te šodien redzeji?

-    Cik mazu?

-    Apmēram tik lielu kā tavs nags.

-    Tiešām?

-    Jā. Bet vai tu vari apsolīt?

-    Labi. Bet kāpēc te grīdā ir caurums?

-    Lai salabotu kanalizāciju. Bet tu apsoli, vai ne?

-    Es apsolu.

-     Labi, Šantala. Tagad mēs ar Čārliju sakrausim mašīnā dažas mantas, un pēc tam es tev iedošu briljantu, labi? Vai vari pasēdēt uz tās kastes un pagaidīt?

-    Labi.

-    Sarunāts. Aiziet, Čārlij, sāksim kraut mašīnā.

Un viņi tā arī darīja, sakrāva visu mašīnā. Kastes bija smagas, taču apjoms pārsteidzoši neliels pēc tam, kad Ralfs un Hjūgo bija izkausējuši metālu, un visa bagātība satilpa sporta mašīnas nelielajā bagāžniekā.

-      Labi, Čārlij, - Tedijs noteica, kad viss bija sakrauts. - Ej un sarīko izmēģinājuma braucienu, jauki un palēnām. Varbūt iepildi kādu drusku degvielas. Es aizvedīšu Šantalu mājās un sagaidīšu tevi tepat pie mājas pēc pusstundas.

-    Viņa zina, - Čārlijs noteica.

-    Viņa nevienam neteiks.

-    Skaidrs, ka pateiks, viņa ir bērns.

-     Viņa neteiks,^ Tedijs atkārtoja. - Es viņai iedošu briljantu un aizvedīšu viņu mājās. Atgriezies pēc pusstundas.

-    Varbūt man vajadzētu palikt.

Un tur tas bija, Tedija acīs, kaut kas smags un auksts, nevis dusmas, bet gan abpusēja sapratne par to, kas notiks. Čārlijs mēģināja papurināt galvu, bet nespēja, viņš bija kā sastindzis. Un šajā mirklī viņš sajuta, kā eiforija un prieks, un cerības, lielākā daļa no viņa cerībām izplūst laukā no viņa kā asinis no pārgrieztas vēnas.

-    Aiziet, Čārlij, - Tedijs sacīja.

-    Nedomāju, ka man vajadzētu iet.

-    Tad beidz domāt un ej.

-    Tedij?

-    Ņem un ej.

-    Es negribu.

-    Paklau, Čārlij, vai tu zini to gleznu, kuru mēs paņēmām drošības pēc gadījumam, ja kaut kas noiet greizi? Domāju, ka varbūt tu varētu to mums paglabāt.

-    Kur lai es to noglabāju?

-     Es nezinu, izdomā pats. Bet tagad ej, pabraukā ar mašīnu. Es tevi gaidīšu pēc pusstundas.

Un viņš tā ari izdarīja, mūsu Čārlijs. Viņš iekāpa mašīnā un aizbrauca, un viņš piepildīja degvielas bāku, un viņš braukāja apkārt, un, kad viņš atgriezās, Tedijs viņu gaidīja zem terases. Viņš pateica Čārlijam, ka esot aizvedis meiteni mājās. Viņš teica Čārlijam, ka viss būšot kārtībā, viņš garantējot, ka viņa neteikšot ne vārda. Viņš teica Čārlijam, ka gaidīšot viņus mājas pagalmā tajā pašā vakarā ar naudu, un viņi to sadalīšot un sarīkošot ballīti. Un tad, kamēr Čārlijs stāvēja zem nelielā lieveņa ar rokā sažņaugtu sarullētu gleznu kartona futlārī, Tedijs Prāvics aizbrauca ar viņu dižā un cēlā pārtapšanas darba augļiem.

Un Čārlijs viņu vairs nekad neredzēja.

65. nodala

Nu jau bija satumsis, un vienīgi plīvojošās sveču liesmiņas un garāmbraucošo autļpmašlnu starmeši apgaismoja mūsu sejas. Bet pat šajā dīvainajā, raustīgajā gaismā es redzēju asaras - Čārlija sejā, uz Monikas vaigiem, sariešamies Džoja cietajās acīs. Vienīgi Ronda izskatījās izklaidīga un uzmanīja savu diktofonu, kaut ko pierakstīdama sveču gaismā.

-    Kā tas nākas, ka jūs viņu nemeklējāt? - Ronda apjautājās.

-     Mēs domājām, ka viņš ar mums sazināsies, - noteica Džojs. - Sākumā mēs baidījāmies, vai kaut kas nav atgadījies. Bet, kad avīzēs nekas neparādījās, mēs iedomājāmies, ka viņš mums vēlāk piezvanīs.

-    Viņš ieminējās kaut ko par došanos uz Austrāliju, - sacīja Čārlijs, noslaucīdams acis ar rokas dilbu. - Ko tad mēs varējām darīt, braukt viņam līdzi uz Austrāliju? Turklāt es pat neesmu īsti pārliecināts, vai mēs patiešām gribējām sameklēt to maitasgabalu. Viņš neizrādīja to pistoli tikai tāpēc, lai parādītu, ka ir gatavs. Tas bija arī brīdinājums.

-    Austrālija bija tikai aizbildināšanās, - es noteicu. - Viņš bija ieplānojis jūs aptīrīt jau no paša sākuma.

-    Un šantala? - Monika jautāja. - Ko vēl jūs zināt? Ko viņš izdarīja ar viņu?

Čārlijs palūkojās uz Džoju, kurš atbildēja uz viņa skatienu un tad nolaida acis.

-    Kas ir? - Monika uzstāja. - Pastāstiet man.

-      Mēs aprakām visu, kas bija saistīts ar noziegumu, pagrabā: mūsu drēbes, ieročus, ierīces, kuras mēs izmantojām, lai izkausētu metālu) - Džojs ierunājās. - Visu, pēc kā mūs varētu identificēt. Mēs domājām, ka tā būs drošāk, nekā izmest to visu atkritumos. Jau no paša sākuma mēs bijām iepirkuši cementu^ nedaudz smilšu un grants, ar ko to visu apbērt. Tajā dienā pēc Tedija pazušanas, kad mēs sākām aizpildīt bedri, mēs to ieraudzījām.

-    Ko? - Monika-nočukstēja. - Ko jūs ieraudzījāt? Precīzi.

-    Palaga malu. Tur iekšā bija'kaut kas, kas bija pārklāts ar cementa atliekām un virsū samestiem atkritumiem. Es uzreiz sapratu, kas tas ir.

-     Ak kungs! - Monika iešņukstējās un izplūda asarās. - Visu šo laiku. Bet es būtu to zinājusi. Es būtu jutusi.

-    Ko jūs darījāt, Čārlij? - es jautāju.

-     Ko mēs varējām darīt? Mēs visi četri aprakām visu iespējamo un mēģinājām aizmirst.

-    Tāpēc jau mēs nemaz tik aizrautīgi nedzināmies pakaļ Tedijam, - noteica Džojs. - Vai tu būtu dzinies?

-    Tomēr tas visu sabojāja, - Čārlijs noteica. - Visi sapņi nomira līdz ar viņu. Hjūgo aizbrauca pēc dažām nedēļām, Ralfs un Džojs tāpat vien sitās. Es pazinu kādu, kurš pazina kādu citu, un es nospriedu, ka esmu derīgs tikai vienam, tāpēc palaidu runas par slēdzenēm un seifiem, un drīz vien atkal ķēros pie tiem kopā ar brāļiem Varikiem, taču tas vairs nebija tas.

Es biju pārliecināts, ka nebija. Stāstā par pieciem kaimiņu puišiem, kuri bija paveikuši gadsimta noziegumu, bija kaut kas tik aizraujošs, ka turpinājumam nebūtu lielas jēgas. Tedijs un Hjūgo bija mainījuši vārdus, mēģinādami izdzēst savu pagātni, un tagad es zināju, kāpēc. Čārlija dzīve bija pārvērtusies pilnīgā neveiksmē, un es zināju, kāpēc. Viņu pārtapšanas mēģinājums bija balstīts uz visļaunāko no visiem noziegumiem, uz bērna slepkavību, un kā lai no tā sanāktu kaut kas košs un mirdzošs?

Es pieliku roku tuvāk sveces liesmai, lai ielūkotos pulkstenī.

-    MCņns jādodas ceļā. Vai tu dabūji visu vajadzīgo, Ronda?

-    Protams. Paldies jums. Tas ir izcils materiāls.

-    Neaizmirsti savu solījumu, - es teicu. - Un, kad būšu gatavs, es teV pateikšu, par ko kļuva Tedijs Prāvics savā jaunajā dzīvē pēc laupīšanas.

-    Vai tas būs interesanti? - viņa jautāja.

-    Tas nonāks pirmajās lappusēs, lūk, kas tas būs, un nodrošinās tev štata vietu. V§i tu tagad nevarētu izdarīt man pakalpojumu un aizvest Moniku mājās?

Ronda pagriezās pret Moniku, kura vēl aizvien mirka asarās un bija ieslīgusi kādā dīvainā tukšumā.

-    Protams.

-    Nē, - Monika noteica. - Es palikšu pie Viktora.

-    Tas būs bīstami. Es negribu, lai tu būtu tuvumā.

-    Vai viņi šonakt atraks to pagrabu?

-    Iespējams, - es noteicu.

-    Tad es braukšu līdzi.

-    Monika…

-    Nevajag, Viktor, - viņa pārtrauca. - Tā ir mana māsa. Kādam no viņas ģimenes tur ir jābūt.

Es kādu bridi apdomājos, sapratu, ka neko nevaru iesākt, lai liktu viņai mainīt domas, un pamāju.

-    Brauciet vien, - Ronda noteica. - Es te visu sakopšu.

Tā nu mēs viņu atstājām pie galda un visi četri lēnām apgājām apkārt brūkošajai nojumei un sakāpām aizlienētajā zaļajā taksometrā. Monika apsēdās pakaļējā sēdekli, atbalstījusies pret durvīm, pēc iespējas tālāk no Čārlija. Čārlijs salīka uz priekšu, lauzīdams rokas. Džojs nervozi bungoja pa stūri ar pirkstiem. Es izvilku savu mobilo telefonu.

-     Kurp tagad, Viktor?

-     Mājās, - es atteicu, nospiezdams Betas mobilā telefona izsaukuma pogu. Kad mēs jau dzīrāmies doties prom, es ieraudzīju Rondu, kura bija cieši sažņaugusi savu piezīmju grāmatiņu un nāca uz mašīnas pusi. - Pagaidi, - es teicu Džojam, aizvērdams telefonu.

Ronda pieliecās pie mana mašīnas loga, atbalstījusi pret to elkoņus.

-    Vai drīkstu u/dot vēl vienu jautājumu? - viņa apvaicājās. - Par kaut ko, ko es aizmirsu pieminēt?

-    Runā, - es teicu.

-    Čārlij, tu teici, ka Tedijs tev atdevis Rembrantu, bet tu nepateici, ko tu ar to izdarīji.

Es pagriezos, lai paraudzītos uz Čārliju, un papurināju galvu.

-    Viņš nezina, kas ir noticis ar gleznu, - es noteicu. - Tā ir pazudusi.

-    Tiešām? - Ronda ievaicājās. - Un nav nekādu aizdomu?

-    Man ir viena doma, - Čārlijs ierunājās. - Viena sasodīti laba doma.

-    Čārlij, klusē!

-     Nē, Viktor. Džojs negrib ķēpāties ar to gleznu, un es ari ne.

-    Tu esi pārliecināts?

-     Lai tā nonāk atpakaļ tajā sasodītajā muzejā. Katrs penijs man liks justies nelabi. Tu pats man teici, ka es nevaru sākt jaunu dzīvi, nesamaksājot par savu pagātni. Kā lai es uzsāku jaunu dzīvi ar naudas pilnu maku pēc visa notikušā?

Es kādu bridi apdomājos, juzdams, kā mani pārņem jau pazīstamā vilšanās sajūta, un tad sapratu, ka viņam ir pilnīga taisnība.

-    Labi, Čārlij. Sper vaļā un pasaki viņai.

-    Tad kur tā ir? - Ronda apjautājās.

-    Vai Ralfa darbgalds vēl aizvien ir pagrabā? - Čārlijs jautāja.

-    Jā, ir, - es atbildēju.

-   Tas tika izgatavots no čuguna kanalizācijas caurulēm un koka dēļiem. Es atķibināju dēli, iebāzu gleznu iekšā vienā caurulē un atkal piestiprināju dēli vieta. Varbūt tā vēl aizvien ir tur. *

-    Č-ik fantastiski/- Ronda noteica.

-   Tas nedrīkst tikt nodrukāts, pirms es neesmu devis zaļo gaismu.

-    Es apsalu, - Ronda sacīja.

Tad viņa pieliecās dziļāķ iekšā mašīnā un paraudzījās uz mani, itin k» gribēdama mani noskūpstīt. Man bija mazliet neērti skūpstīties ar viņu pārējo priekšā pēc visa, ko mēs bijām dzirdējuši, bet tad viņ^s seja turpināja kustēties, līdz bija man garām. Viņa pastiepa plaukstu, ar labo roku saķēra mašīnas atslēgas, izslēdza motoru un atliecās atpakaļ ar atslēgām rokā līdz savai iepriekšējai pozīcijai mašīnas logā.

-    Ko tu dari? - es iejautājos.

-    Piedod, Viktor, bet es nevaru ļaut jums doties tālāk.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc ka par to man nemaksā, mīlulīt, - viņa noteica, iebāžot kreiso roku somiņā un izvelkot laukā glītu automātisko pistoli, un pielika stobru tieši pie maniem deniņiem.

66. nodala

Es visu sapratu tajā pašā brīdī - kas īsti notiek. Kamēr Čārlijs nolamājās, redzēdams ieroci, Monika noelsās un Džojs iesmējās, patiesība noklikšķēja man galvā - pa kreisi, pa labi, pa kreisi, sasodīts. Varbūt es neesmu visattapīgākais dūzis, bet pielieciet vien pistoli man pie deniņiem, un es tūlīt pat kļūšu ievērojami attapīgāks.

Viņš bija atsūtījis viņu no paša sākuma, šis Tedijs. Viņa bija tas draugs no Alentaunas. Ronda, nevis kāds vecs un sirms kara veterāns, viņa bija tā kreile, kas bija novākusi Ral- fiju Desu un Stenfordu Kviku, un tagad viņai vajadzēja novākt Čārliju, Džoju un mani. Monika bija tikusies ar Tediju Kalifornijā, tāpēc viņai arī vajadzēja pazust. Kurš nākamais? Mēs bijām nākamie, mēs četri, un es biju aizvedis mūs pie viņas kā upurjērus uz altāra pats sava stulbuma dēļ.

Nebija jau tā, ka es nebūtu .viņu pārbaudījis. Es biju piezvanījis uz Neiosday, apjautājies, vai pie viņiem strādā Ronda Herisa, kura raksta'par mākslas pasaules notikumiem, un viņi man teica, ka esot. Bet es nebiju lūdzis viņu aprakstīt, un vai gan gudrai algotai slepkavniecei nāktos grūti aizņemties kāda cita identitāti, ja vien, tas palīdz tikt galā ar darbiņu? Un man nebūtu vajadzējis ne mirkli šaubīties par to, ka ir kāds, kurš ir gatavs aizvākt visas Tēdija problēmas viņa dzimtajā pilsētā. Es biju sapratis, ka viņš nekad nepaļāvās uz vienu iespēju. "Vienmēr sagatavo rezerves plānu, mazais, citādi tie maitasputni apēdīs tevi dzīvu," bija teicis Teodors Parsels, un nu viņa rezerves plāns bija nomērķējis pistoli man galvā.

-    Vai tas nozīmē, ka tu neraksti grāmatu? - es apjautājos, izmisīgi cenzdamies izdomāt, ko, pie joda, lai iesāk.

-     Kāpēc lai es raizētos par vārdiem, ja tā ir daudz vienkāršāk? - viņa atbildēja.

-      Nav nekāda aģenta? Nekāda piedāvājuma? Nekāda avansa? Es biju iedomājies, ka mums ir kopīga nākotne.

-   Ak, Viktor, - viņa noteica, pavicinādama pistoli uz manu pusi. - Ir jau ari. Tikai tā būs ļoti īsa.

-    Kas te notiek? - Monika jautāja. - Viktor?

-    Viņa grib mūs nogalināt.

-    Skaidrs, ka viņa grib mūs nogalināt. Bet kāpēc?

-    Tā ir atmaksa par to, ko mēs esam nodarījuši tavai māsai, - sacīja Džojs. - Karma ar pistoli.

-    Šantala to nebūtu gribējusi.

-     Bet viņa to dabūs, - Ronda sacīja. - Un pēc tā, ko es dzirdēju, domāju, ka izdarīšu jums visiem pakalpojumu.

-    Tu izskaties pietiekami labi Korejas kara veterānei, - es piezīmēju.

-     Tas bija mans'tēvs, - viņa atteica. - Tikai ar diviem mākslīgiem gūžas kauliem viņš vairs nav tik veikls, tāpēc es pārņēmu ģimenes rūpalu. Tas ir solis augšup, salīdzinot ar dzīvnieku kontroli.

-    Tu atk^l esi uzgrūdis viņus man virsū, stulbeni, - noteica Čārlijš.

-    Tā izskatās.

-    Varbūt kā advokāts tu esi normāls, Viktor, - Čārlijs turpināja. - Bet kā miesassargs tu esi…

Pirms viņš paguva pabeigt teikumu, es parāvu durvju rokturi un pagrūdu durvis ar visu savu spēku. Es gaidīju, ka viņa atsprāgs no taksometra, bet viņa tikai graciozi pakāpās sāņus, durvīm atlecot vaļā. Es gandrīz izgāzos ārā: mani noturēja vienīgi drošības josta, kad durvis aizcirtās, iebliežot man pa galvu.

Viņa atrāva durvis vaļā un iebakstīja man krūtīs tā, ka es aizlidoju līdz pakaļējam sēdeklim.

-    Neatstāsim aiz sevis pārāk lielu nekārtību, - viņa noteica. - Tīrītāji jau ir ceļā.

Nostājusies atvērtajās durvīs, viņa nomērķēja pistoli pret Čārliju. Un tad mēs to izdzirdējām.

Motora ierēkšanos, nezāļu sakustēšanos aiz mums.

Ronda pacēla galvu, kad neliela, tumša mašīna izbrāzās ārā no brikšņiem un traucās taisnā ceļā uz mūsu pusi.

Roka, ar kuru Ronda turēja ieroci, nodrebēja.

Pretimbraucošās mašīnas starmeši uzzibsnīja.

Viņa izstiepa roku.

Turpat līdzās manai galvai atskanēja sprādziens. Un tad, līdz ar karsta gaisa vilni, kas iesitās man sejā, līdz ar sarkanu matu un baltu locekļu murskuli, līdz ar aprautu kliedzienu un apslāpētu metāla žvlkstoņu, mašīna piebrauca mums tuvāk, pavisam blakus un aiztraucās garām.

Un uzreiz pēc tam pistole, atvērtās mašīnas durvis un Ronda Herisa bija izkūpējuši gaisā.

67. nodaļa

Nu labi, ne gluži izkūpējuši. Tie mētājās kādu piecpadsmit jardu attālumā asiņu, kaulu, metāla un citu elementu murskuli, kas laimīgā kārtā tumsā nebija atšķirami cits no cita. Turpat līdzās atradās mazā mašīna, kuras motors vēl aizvien darbojās un starmeši apgaismoja'nezāles tālumā, kad tā piepeši sāka griezties riņķī.

Es atsprādzēju drošības jostu un izrāpos ārāVio taksometra, kuram vairs nebija durvju. Mani ceļgali drebēja tik pamatīgi, ka es zaudēju līdzsvaru un nokritu zemē, saplēsdams bikses, pirms atkal pieslējos kājās. Vakars oda pēc noguruma, pulvera un vardarbības, spēcīgi un izteikti. Un tur bija arī kas cits, kaut kas šķietami salds un pazīstams. Es palūkojos apkārt. Pārējie ari nupat bija izkāpuši no taksometra un izskatījās tikpat apstulbuši un apžilbināti kā es. Viņi visi lūkojās mani. Es paraustīju plecus. Mēs lēnām tuvojāmies mazajai mašīnai. Mēs tai tuvojāmies nedroši, ar nevajadzīgu piesardzību, itin kā tā butu savvaļas dzīvnieks, kas varētu mūs noskatīt un negaidot mesties mums virsū.

Es mēģināju ielūkoties mazās automašīnas iekšpusē, bet starmeši bija apžilbinājuši man acis, un pat ar paceltu roku, lai aizsegtu acis no spēcīgās gaismas, es neredzēju neko citu kā vien piekrāsotu bamperi, lodes pēdas vējstiklā un ieplīsušus starmešu stiklus, kas nupat bija kļuvuši vēl spožāki.

Tad motors apklusa, durvis atvērās. Ārā izkāpa neliels un smalks siluets. Tas panācās uz priekšu, lai nonāktu gaismas lokā.

Lavenders Hils.

-    Ho-ho, Viktor! Vai nav jauks vakars? Tas man atgādina jūras līci. Nevarētu tčikt, ka esmu jūras līču piekritējs, un man ir visi zobi, un e's nekad neesmu ēdis dēļu sautējumu, taču šim': Ņūdžersijas pleķītim piemīt neparedzama vardarbības smaka, vai ne?

-    Lav, čalī), - tas bija vienīgais, ko es spēju izmocīt.

-    Ak, tev mūždien atrodas kāda sarkastiska piezīme, vai ne, Viktor? Tgv man vajadzēs izstāstīt visus sīkumus par savu braucienir uz rietumiem. Vai tu redzēji kādu zvaigzni? Alans Lads, viņš nu gan bija zvaigzne. Vai viņš vēl ir dzīvs, tu nezini? *

-    Ko tu te dari, Lav?

-    Tu man pateici, ka vedīšot savu klientu mājās, lai viņš varētu man pārdot gleznu. Es iedomājos, ka būs labāk, ja pielūkošu, vai jūs visi atrodaties drošībā. Vai tas tur ir viņš?

-   Čārlij Kalakos, - es ierunājos, - ļauj man iepazīstināt tevi ar Lavenderu Hilu.

-    Jā, - Čārlijs noteica. - Paldies par…

-    Jūsu dzīvības glābšanu? Ak, tas bija nieks. - Viņš pagriezās pret Rondas Herisas atliekām. - Nu, varbūt ne gluži nieks.

-    Bet kā tu te gadījies? - es jautāju. - Kā tu mani izsekoji par spīti visiem maniem piesardzības pasākumiem?

-     Esmu drošs, ka tavi piesardzības pasākumi bija žilbinoši, lai arī, protams, tā kā beigās tu atjēdzies ar pistoles stobru sejā, varbūt tie nebija gluži tik efektīvi, kā tu biji iztēlojies. Bet nē, es tevi neizsekoju, dārgais Viktor.

-    Kā tad?

-    Es sekoju viņai, - viņš noteica, norādot uz kaulu un asiņu jūkli uz zemes. - Jau no paša sākuma es jutu, ka no viņas draud nepatikšanas. Es pazīstu tāda tipa būtnes. Es pats piederu pie tāda tipa. Vai es tev neteicu, ka viņa ir slepkava?

-    Es domāju, ka tu runā pārnestā nozīmē.

-    Es esmu ļoti burtisks, Viktor. To tev jau būtu vajadzējis zināt. Es sekoju viņai līdz pat šejienei. Nopratu, ka viņa rīko tikšanos. Iebraucu meža izcirtumā un gaidīju. Tikai es, mana mašīna un mans mikrofons ar attālinātās uztveršanas spēju. Visai iespaidīgs rīks, bet tāds, ko es nemūžam neizmantotu sabiedriskā vietā. Austiņas padara mani līdzīgu princesei Leijai. '

-    Tātad tu dzirdēji par meiteni, - es noteicu.

-    Jā, es dzirdēju. Tas ir pārāk skumji, lai izteiktu vārdos, tāpēc nav jēgas par to runāt. - Viņš ielūkojās pulkstenī. - Bet tā sieviete ar pistoli pieminēja kaut ko par tīrītāju ierašanos. Pieņemu, ka viņa būs runājusi par Čārlija draugiem no Variku bandas, kuri steidzas šurp, kamērmēs sarunājamies, lai aizvāktu jūsu līķus. Tāpēc varbūt mūms vajadzētu saīsināt mūsu īso konferenci. Čārlz, vai jūs esat gatavs pārdot?

-    Nē, - Čārlijs atbildēja. - Man ļoti žēl, un es domāju, ka esmu jums parādā par mūsu dzīvību glābšanu un tamlīdzīgi, bet es to nepārdošu. Es gribu atdot to atpakaļ.

-    Vai jūs esat pārliecināts? Es jau esmu vienojies par gleznas atsavināšanu, lai tā nenonāktu pie jūsu agrākā drauga.

-    Es negribu iedzīvoties uz notikušā rēķina, jo no tā nekas labs nesanāks, ja jūs saprotat, ko gribu teikt.

-    Nē, patiesībā nē. Un jūs, Džozef? Vai jūs gribat pieļaut, lai tāda atlīdzība paiet jums garām pēc visiem šiem gadiem?

-    Laimīgu taciņu, - Džojs noteica.

-    Ak, tā ir vilšanās, bet šķiet, ka es tur nekā nevarēšu darīt. Izskatās, ka jūs abus ir pārņēmis lētas sentimentalitātes vilnis, un es negribētu izjaukt šo noskaņu, lai arī jūtos gluži šokēts par to, ka tu, Viktor, neesi neko darījis, lai mainītu viņu domas. Bet tas būtu bijis labs skats, ko aplūkot, pirms es to aizgādātu projām, vai ne? Labi, pieņemiet manu padomu, jūs visi, un bēdziet, ko kājas nes. Man arī ir jāsteidzas prom. To- ledo treileru parkā ir dabūjama viena Faberžē ola. Iztēlojieties tikai, Toledo. Izcelšanās nav gluži skaidra, bet ar Faberžē olām tā nekad nav skaidra, vai nu jūs paši nezināsiet. Es gribu teikt, ka pēdējo īsto īpašnieku Ļeņins nogalināja un iemeta bedrē. Pēc tam jautājums ir atklāts. Čau, draugi!

Mēs noskatījāmies, kā viņš iekāpj savā nobružātajā mašīnā, kā^tvadoties nomirkšķina starmešus un apbrauc apkārt taksometram, garām piknika galdam un brūkošajai nojumei, izgriežas uz šaurās divjoslu šosejas, dodamies uz rietumiem, uz Ohaijo, jādomā. Viņš bija iebrāzies manā dzīvē, apdraudējis to, izglābis un atkal pazydis. Dīvaini, kādus cilvēkus tik neiznāk sastapt šajā profesija. Man gandrīz vai viņa pietrūks.

-    Mums jātiek prom no šejienes, - es teicu.

-    Atpakaļ taksometrā, - Džojs izrīkoja.

-    Tam nav durvju, - es ieteicos.

-    Es varu braukt arī bez durvīm.

-    Varbūt tu vari, - es teicu, - bet cik tālu mēs tiksim, pirms pogainie mūs apturēs - tas ir gluži cits jautājums. Turklāt viņa droši vien ir pateikusi tīrītājiem, ar kādu mašīnu mēs braucam. Ja mēs pabrauksim viņiem garām pa šoseju, viņi mūs atpazīs un metīsies pakaļ.

-    Bet tā ir Hūkija mašīna. Es to nevaru vienkārši pamest tepat.

-    Mēs atbrauksim tai pakaļ vēlāk un to salāpīsim, es apsolu.

-    Šā vai tā no tas nekas vairs nav palicis, - viņš noteica.

-    Tad kā mēs tiksim prom no šejienes? - Monika iejautājās.

-    Mēs paņemsim viņas mašīnu, - es noteicu, norādot uz zemē guļošo masu. - Sameklēsim viņas somiņu.

-    Vai tas ir īstais brīdis, lai meklētu sīknaudu? - Čārlijs ieteicās.

-    Mums ir vajadzīgas atslēgas, - es teicu. - Un viņas telefons. Džoj, apskati viņas mašīnu un palūkojies, vai atslēgas nav tur. Mēs, pārējie, izķemmēsim apkārtni, somiņai kaut kur tepat jābūt.

Pistole bija nokritusi zemē. Es to uzmanīgi pacēlu aiz drošinātāja un iebāzu žaketes kabatā. Džojs atgriezās, pavēstot, ka mašīna ir aizslēgta, un mēs turpinājām meklējumus, lēnām tuvodamies metāla un miesas kaudzei.

-     Viņai bija skaisti mati, - Monika piezīmēja, mums paejot garām līķim. - Es vienmēr esmu gribējusi rudus matus.

Aiz līķa, aiz durvīm, gandrīz vai grants celiņa malā, ko jau sāka pārņemt koki, mēs atradām somiņu. Tajā bija telefons, maks, bet atslēgu nebija.

-    Tās droši vien pēc trieciena būs izkritušas ārā un iekritušas kaut kur kokos, - *es noteicu. Mums būtu vajadzīga varbūt vēl kāda stunda, lai tās sameklētu.

-    Es varu atslēgt mašīnu, - Čārlijs' sacīja.

-    Vai tad slēdzene nav elektroniska?

-    Tas man neko nenozīmē, - noteica Džojs.

Es pagriezos un palūkojos uz viņiem.

-    Paklau, tu biji tas, kuram ir plāns, - Džojs sacīja. - Mēs tev sekojām.

-    Taisīsimies prom no šejienes, - es noteicu.

Pēc pusotras minūtes mēs atradāmies Rondas īrētajā mašīnā, kuras motors rūca, un Džojs Praids veda mūs laukā no stāvvietas.

-    Stūrē uz austrumiem, - es teicu.

-    Atpakaļ uz piekrasti?

-    Atpakaļ uz aleju un tad uz Atlantiksitijas autostrādi, - es noteicu. - Varbūt tas prasīs mazliet vairāk laika, bet es negribu braukt garām nekādiem rīkļurāvējiem pa šo šauro šoseju atpakaļceļā uz Filadelfiju.

Viņš darīja, ka teikts, un tad es saku apzvanīt vajadzīgos cilvēkus.

68. npdaļa

Es nezināju, ka piedalos sacensībās.

Skaidrs, ka man būtu vajadzējis to zināt, jo tas visu laiku bija man tepat acu priekšā. Taču tajā brīdī es biju mazliet par daudz^izņemts ar to, lai paliktu dzīvs. Tā nu mēs izvēlējāmies apkārtceļu līdz Filadelfijai, kamēr es zvanīju Makdeisam. Es viņam nosaucu pēdējo telefona numuru, pa kuru Ronda bija ganījusi, lai viņš sameklētu viņas līdzzinātājus, un sniedzu viņam Freda uivLuija aprakstu. Viņš apsolīja nosūtīt uz parrifesto-Šmitija zemnieku tirdziņu Ņūdžersijas policijas eskadronu un saņemt ciet visus, kas tur parādīsies, atbildot uz Rondas zvanu.

-    Un, kad policisti beidzot ieradīsies, - es teicu, - viņus tur gaidīs nelielas dzīres. Līķis.

-    Sasodīts, Kari, kas tur, pie velna, notiek?

-     Tu zini to puisi, kurš, tavuprāt, bija nogalinājis Ralfu Sjullu un Stenfordu Kviku?

-    Puisi no Alentaunas?

-     Tev bija taisnība tajā ziņā, ka viņš izrādījās slepkava, tikai tas nebija puisis.

-    Aši lasies prom no turienes!

-     Es esmu atrisinājis divas tavas lietas, un tev vajadzētu būt sajūsmā. Man kabatā pat ir slepkavības ierocis. Un, kad tu izdomāsi, kas viņa patiesībā ir, saņem ciet viņas tēvu. Viņš nodarbojās ar šo rūpalu pirms viņas. Nu, vai tagad tu esi gatavs mūs sagaidīt?

-    Mums ir kordons apkārt Kalakosas kundzes mājai, un mums ir policistu falanga, kas gatava jūs sagaidīt pie Tako- nija-Palmiras tilta, lai aizvestu līdz viņas ielai. Jūs vēl aizvien braucat tajā zaļi baltajā taksometrā?

-    Vairs ne, - es atbildēju.

-    Kas notika?

-    Mums te bija neliels starpgadījums. Tagad mēs braucam ar citu mašīnu.

-    Pagrābāt to no ielas?

-    Tieši tā, - es atteicu.

-    Vai negribi man pateikt, kāda tā ir?

-    Negribu gan. Vismazāk es vēlos, lai policijas automašīnu falanga norādītu visiem pilsētā precīzu mūsu atrašanās vietu. Starp citu, Cik mašīnu ir, vienā falangā? Vai divi var izveidot falangu, ja viņi ir patiešām milzīgi?

-     Netēlo varoni, Kari, - Makdeiss noteica.

-     Man ir maz izredžu. Bet neraizējies, zaļi balts taksometrs piebrauks pie jūsu falangas.

-    Jūs atgriežaties?

-     Liec, lai jūsu falanga sagaida taksftmetru, ieslēdz bākugunis un pavada to līdz Kalakosu mājām. Lai.viņi tur brītiņu pagaida un tad brauc atpakaļ uz kroņa māju. Tas būs pietiekami droši. Tikai Kajakosu māja nav tā vieta, kur mēs satiksimies.

-    Kur tad? - Makdeiss noprasīja.

-     Citā vietā. Es gribu, lai tu tur ierastos klusiņām, bez melnbaltajām policijas mašīnām, bez kāda pūļa vai preses. Nogaidi, līdz sākas trokšņainā procesija, un tad nemanāmi nozūdiet. Tikai tu, Slokums, Heševeja un jūsu ekspertu komanda, lai apstrādātu līķi. Vai varēsiet to izdarīt?

-    Mēs varēsim. Kur?

-     Ralfa Sjullas pagrabā. Vai atceries to cērti, kuru tu atradi Stenforda Kvika mašīnā?

-    Mums tā vēl ir.

-    Varbūt tu varētu paķert to līdzi.

-    Pie joda, kas tur ir?

-     Nepabeigts darbs, - es noteicu.

Tā bija Monika, kas sēdēja pie stūres, mums iebraucot pilsētā. Es nezināju, kurš īsti mūs meklēs, bet iedomājos, ka pat īrētā mašīnā viņiem būs mazākas izredzes mūs pamanīt, ja pie stūres sēdēs skaista sieviete, un Džojs ar Čārliju būs pieplakuši pakaļējam sēdeklim, nekā tad, ja mašīnu vadīs Džojs Praids.

Kad mēs sasniedzām Volta Vitmena tiltu, es piezvanīju Betai uz viņas mobik). Bija pienācis laiks viņai tēlot mānekli. lepč^ekš viņa bija-aizgājusi uz dzelzceļa staciju, nolūkojusi zaļi baltu taksometru un riņķojusi tajā pa pilsētu. Šoferis nebija zinājis, kur viņš ir iesaistījies, bet es domāju, ka policijas aizsardzība un Betas iešķiebtais simtnieks būs pietiekama kompensācija. Tagad, kad mēs braucām pāri Delavē- rai, viņa devjīs uz Takonija^Palmiras tilta rietumdaļu.

Mums braucot Uz ziemeļiem pa 1-95 šoseju, Beta pa telefonu nodeva savus ziņojumus. Viņa teica, ka viss izskatoties pēc parādes ar policijas mašīnām, bākugunīm un sirēnām. Makdeiss efektam pat bija izsaucis dažus motorizētos policistus. Tas cilvēks nu gan zināja, kā veidojama falanga. Taču neviens nemēģināja viņu apturēt, nebija pretimstāvošas rīkļurāvēju armijas, nekādu šāvienu vai briesmu. Acīmredzot Ronda Herisa bija atsaukusi tos asinssuņus, pirms Lavenders Hils bija viņu apklusinājis uz visiem laikiem.

Mēs nogriezāmies no 1-95 šosejas pie Kotmana avēnijas, lēnām devāmies uz ziemeļaustrumiem, pretēji pulksteņa rādītāja virzienam apriņķojām pagalma aleju pie Ralfa Sjullas mājas. Nekas nelikās dīvains, nekas nešķita nevietā. Monika iebrauca pelēko īrēto mašīnu stāvvietā zem nelielās pagalma puses terases.

Es izkāpu ārā, noglāstīju smago metālisko priekšmetu savā kabatā un palūkojos apkārt. Nekā. Es piegāju pie slēgtajām pagraba durvīm un lēnām pagrūdu tās vaļā. Iekšpusē bija tumšs.

-    Sveiki, - es klusi ierunājos.

-    Pats esi sveiks, - atskanēja Makdeisa čuksts.

-    Vai ir kādas ziņas no Ņūdžersijas?

-    Viņi atrada līķi un saņēma ciet četrus aizdomās turamos notikuma vietā, ieskaitot divus, kas atbilda tevis iedotajam aprakstam.

-    Vienreizēji. Labi, dod mums mirkli laika.

Es atkāpos un pamāju Monikai. Viņa izkāpa ārā. Tad es piebungoju pie vējstikla, un parādījās divi stāvi, kas līdz tam bija pieplakuši pakaļējam sēdeklim. Es pamāju, lai viņi izkāpj. Viņi izkāpa no mašīnas tik ātri, cik ātri vien var izkāpt divi veci vīri, kuri ir tupējuši saliekušies viduklī, un ieslīdēja iekšā pa pagraba durvīm. Mēs ar Moniku sekojām.

Kad durvis aizvērās, gaisma piepeši ieslēdzās, un mēs ieraudzījām visu komandu. Divi eksperti ar saviem koferīšiem. Divi policisti ar šaušanai sagatavotām pistolēm. Slokums un Heševeja līdzās atstatu no citiem. Un Makdeiss, atbalstījies pret vecas, sarūsējušas cērtes kātu, nostājies pašā telpas centrā.

-    Esi sveicināts mājās, Čārlij Kalakos! - Makdeiss noteica dimdošā balsī. - Mēs tevi ilgi meklējām.

-    Es biju izbraucis, - Čārlijs atteica.

-    Mums vajadzēs aprunāties, - Makdeiss piezīmēja.

-    Gan pienāks laiks, inspektor, - es iejaucos. - Gan pienāks laiks. Bet vispirms mums jāparūpējas par dažiem nopietniem jautājumiem.

Es pagriezos, lai uzmestu acis darbgaldam, un tad paskatījos uz to vēlreiz. Lēnām piegāju tam klāt. Pirmais no koka dēļiem, kas veidoja galda virsmu, bija atrauts no caurules. Priekšējās caurules abās pusēs bija saliektas. Es ielūkojos tajās. Abas bija tukšas.

-    Cik ilgi jūs te jau esat? - es apjautājos.

-    Kādas desmit minūtes, - Slokums sacīja.

-    Vai pagraba durvis bija aizslēgtas vai atslēgtas?

-    Atslēgtas.

-    Sasodīts, - es noteicu. - Tagad mēs zinām, kāpēc viņš tā steidzās, lai pagūtu uz Toledo.

-    Par ko tu runā, Kari? - apjautājās Makdeiss.

-    Es runāju par sīko vīreli, kurš dēvē sevi par Lavende- ru Hilu. Es nezināju, ka mēs sacenšamies, bet viņš gan to zināja. Viņš bija'tas, kurš parūpējās par mūsu draugu no Alentaunas, inspektor, un pēc tam, kad viņš bija to izdarījis, kad bija noklausījies ar savu mikrofonu visā Čārlija teiktajā, viņš atsteidzās šurp,'lai pārķertu gleznu. Rembrants ir ticis nolaupīts vēlreiz.

vinu atradīsim, - Makdeiss noteica.

-    Es par to šaubos, - es sacīju. - Tomēr glezna visu laiku ir bijusi tikai, blakuslieta. Vai ne, Dženna?

-    Visu laiku, - viņa atbildēja.

-   Vai nay .pienācis laiks ķerties pie galvenā? Vai mūsu vienošanās noteikumi vēl aizvien ir spēkā?

-    Jā, ir, - Slokums atteica.

-    Labi. Džoj Praid, vai tu atceries, kur atradās bedre?

Džojs palūkojās uz mani un pamāja.

-    Uz priekšu, - es noteicu.

Viņš aplaida skatienu apkārt pagrabam un pagājās uz pretējās sienas pusi. Viņš atbīdīja malā dažas kastes un norādīja uz ieplaisājušu vietu nelīdzenajā cementa grīdā.

-    Tur, - viņš noteica.

Makdeiss pacēla cērti un pasniedza to stūrī sēdošajiem ekspertiem. Viens no viņiem piecēlās un panācās uz Makdei- sa pusi, bet Čārlijs pasteidzās pirmais.

-     Vai drīkstu to izdarīt? - viņš iejautājās. - Tas mani ir vajājis pusi mūža, tas caurums grīdā. Vai drīkstu to atvērt?

-   Gluži kā uzšķēržot augoni? - es pavaicāju.

-    Kaut kas tamlīdzīgs.

Es palūkojos uz Makdeisu. Viņš mazliet apdomājās, paraudzījās uz ekspertiem, kuri paraustīja plecus. Makdeiss pagriezās, lai pasniegtu cērti Čārlijam.

-    Es arī palīdzēšu, - ierunājās Džojs Praids, nostumdams dažas kastes, kas bija sakrautas ap viņa parādīto vietu.

Un tad mēs visi stāvējām un noskatījāmies, kā Čārlijs Kalakoss atvēzē cērti un ietriec tās aso galu grīdā. Cements bija plāns, drūpošs, tas viegli padevās zem metāla svara, cērtes uzgalim ietriecoties zemē. Čārlijs to atbrīvoja un trieca vēlreiz. Kad viņš sāka smagi elpot, Džojs pārņēma cērti savās rokās. Viens no ekspertiem pieliecās, lai aizslaucītu cementa gabalus. Tad Džojs pacēla cērti augstu gaisā un ļāva tai nokrist.

Viņi strādāja lēnām, Čārlijs Kalakoss un Džojs Praids, attīrīdami cementu, k^s bija apklājis viņu pagātnes noziegumu, cirtienu pa cirtieham, drusku, pa druskai, kamēr Slokums, Makdeiss, Monika^ Adēra un mēs visi pārējie nolūkojāmies notiekošajā ar sastingušām sejām, dažās no tām bija manāmas asaras, mēs lūkojāmies, skaidri zinādami, ko tur atradīsim, un tik un tā-baidīdamies no tā.

69. nodala

-    Esmu atvedis viņu mājās pie jums, Kalakosas kundze, - es noteicu.

-    Tu esi labs zēns, Viktor, - viņa man sacīja. - Es zināju, ka tu visu izdarīsi tā, kā es teicu.

-    Es novērtēju jūsu uzticēšanos, - es atbildēju.

Telpa bija tumša, gaiss biezs no vīraka, es atkal sēdēju krēslā pie gultas, kurā Kalakosas kundze kā parasti gulēja nekustīgi. Un tomēr viņā jautās kas pilnīgi atšķirīgs. Ja parasti viņas mati bija izspūruši un nesukāti, šovakar tie bija saķemmēti un sasprausti ar matadatām, sprogām pie deniņiem izskatoties kā pielīmētām pie miesas. Viņas vaigos bija sarkani plankumi, lūpas bija koši nokrāsotas ar diviem jumtiņiem augšlū- pas vidū, un viņas kreklam bija mežģīņu maliņa. Hevišemas jaunkundze, kura gaida savu līgavaini. Vienreizēji.

-    Kur tad viņš ir? Kur ir mans zēns? - viņa jautāja.

-    Viņš ir pie istabas durvīm, bet es vispirms gribēju aprunāties ar jums par viņu.

-    Neliec man gaidīt, Viktor. Es esmu veca sieviete, kurai vairs nav atlicis daudz laika. Ved viņu šurp. Nekavējoties.

-    Čārlijs ir ļoti satraucies pirms jūsu tikšanās, Kalakosas kundze. Reizē priecīgs un nobijies.

-     Kas gan būtu ko baidīties no tāda nožēlojama kaulu maisa? *

-    Tāftēc ka jūs esat-viņa māte, - es teicu. - Ar to pietiek, lai iebaidītu ikvienu. Un vēl arī tāpēc, ka viņš jūs pārāk labi pazīst.

-    Vai tu m|ģini glaimot vecai sievietei, Viktor?

-    Tāds nebija mans nolūks, kundze. Es tikai gribēju jums pateikt, ka jūsu dēls pāris pēdējās nedēļās ir daudz ko pārdzīvojis, jo īpaši šodien. Pirms dažām stundām viņa dzīvība kārtējo reizi tika apdraudēta. Un vēl svarīgāk ir tas, ka viņš bija spiests atrakt kaut ko ļoti tumšu no savas pagātnes. Kaut ko, kas notika laupīšanas rezultātā pirms trīsdesmit gadiem.

-    Ko tu mēģini man pastāstīt, Viktor?

-    Tika nogalināta maza meitene.

-    Meitene?

-    Adēru bērns, tā, kura tika izsludināta par pazudušu.

-     Es atceros.

-    Tedijs viņu nogalināja, tāpēc ka viņa bija tos ieraudzījusi ar salaupītajām mantām. Čārlijs nepiedalījās slepkavībā, tomēr zināja par to. Tieši tāpēc jūsu dēla dzīve samežģījās, viņš nonāca brāļu Variku bandā un beigās bija spiests bēguļot. Un tāpēc tagad viņam nāksies kādu laiku pavadīt cietumā. Viņš zina, ka jūs par to uzzināsiet, un viņš gribēja, lai es jums to vispirms pateiktu.

-    Un tādēļ mans Čārlijs sabojāja savu dzīvi?

-    Tieši tā, kundze.

-    Viņš ir bijis vēl lielāks muļķis, nekā es domāju.

-    Es gribēju lūgt, Kalakosas kundze, lai jūs izturētos pret savu dēlu īpaši saudzīgi.

-    Viktor, vai tu mani uzskati par kaut kādu briesmoni?

-    Nē, kundze, tikai par māti.

-     Labi, tu man esi pateicis. Un tagad, Viktor, vairs nekādas kavēšanās. Ļauj man tikties ar manu dēlu.

Es piecēlos no krēsla, piegāju pie durvīm, atvēru tās un pamāju nelielajam ļaužu pulciņam ārpusē.

Talasa, pelēka, saspringusi un uzmetusi kūkumu, ienāca pirmā.

-    Māmiņ, - viņa ierunājās. Kalakosas kundze nekustīgi gulēja gultā ar aizvērtām acīm, it kā viņa dienām ilgi būtu bezsamaņā, nevis būtu runājusi ar mani vēl pirms mirkļa. - Māmiņ, vai vari pamosties? Māmiņ? Vai tu vēl esi ar mums?

-    jā, - noteica Kalakosas kundze vārgā, tomēr dramatiski izteiksmīgā balsī. - Es esmu tepat. Ko tu man esi sagatavojusi, mans bērns?

-    Tas ir Čārlzs, - Talasa' noteica, izrunādama vārdus tā, itin kā runātu no sufliera būdas lielā attālumā. - Mans brālis, tavs dēls Čārlzs. Viņš ir atgriezies mājās, laf atvadītos.

-    Čārlijs? Šeit? Mans Čārlijs? Mans mazulītis? Ved viņu šurp, mīļā Talasa, ved viņu pie manis!

Talasa pakāpās nostāk, durvis pavērās platāk, un Čārlijs Kalakoss ar roku dzelžos ieslēgtām rokām un Makdeisu aiz muguras ienāca istabā. Viņš nedroši paspēra soli uz priekšu, noslīga ceļos savas mirstošās mātes priekšā, sažņaudza kopā savas roku dzelžos saslēgtās rokas un uzlika tās uz gultas.

-    Māmiņ? - viņš ierunājās.

Neatverot acis, viņa pacēla roku un sniedzās pretī Čārlijam. Kad viņa pieskārās viņa plikajam paurim, roka noslīga un pēc tam taustījās zemāk, lai pieskartos viņa pierei, acīm un degunam, noslīgtu lejā līdz zodam un tad paceltos augšup līdz mutei.

-    Vai tas ir mans Čārlijs? - viņa jautāja.

-    Jā, māmiņ.

-    Tu esi atgriezies pie manis.

-    Jā, māmiņ.

-    Nāc tuvāk, mans bērns.

-Jā, māmiņ, - Čārlijs noteica un pieliecās tuvāk, tā ka viņa lupas gandrīz skāra mātes vaigu.

Viņas roka atrāvās no viņa sejas, atvēzējās un iecirta viņam pļauku. Spēcīgi. Skaņa istabā atbalsojās tik skaļi kā šāviens.

-    Kā gan tu varēji^ūt tik briesmīgs muļķis? - viņa ierunājās, atvērusi acis un ieurbdama skatienu dēlā. - Kā tu varēji tik ilgi bēguļot? Kā tu ļāvi mums knapināties, lai saglābtu māju? Kā tu ļāvi savam draugam nogalināt to meiteni? Tu esi vājš, tu vienmēr esi bijis vājš. Kad tu reiz izsliesies, Čārlij, un kļūsi par vīru?

-    Māmiņ, » viņš noteica,'ar roku dzelžos savažotajām rokām slaucīdams asāras no vaiga.

-    Kālab gaidīt; kamēr viņi tevi nogalina? Man pašai vajadzētu tevi nogalināt. *

-    Māmiņ. Es esmu atnācis atvadīties.

Viņa pieslējās gultā sēdus.

-    Kāpēc atvadīties? Uz kurieni tad es dodos? Tu nekad neesi bijis pietiekami labs, Čārlij, tur tā nelaime. Tu nekad neesi bijis pietiekami gudrs un pietiekami stiprs.

-    Māmiņ?

-    Tava dzīve ir viena vienīga neveiksme.

-    Piedod, māmiņ, - Čārlijs noteica, sākdams šņukstēt.

-    Tagad tu raudi par visu to, ko esi man nodarījis? Tagad tu raudi? Tu domā, ka raudāšana palīdzēs? Nāc šurp, tu mazais, caurkritušais muļķīt, - viņa noteica, paceldama abas rokas. - Nāc pie savas mātes, nāc pie manis, maziņais.

-    Man ļoti žēl, - Čārlijs izstostīja.

-    Es zinu.

-    Māmiņ.

-   Jā, mans dēls. Jā. Tagad paklusē un nāc pie manis.

Un Čārlijs, tagad jau nevaldāmi raudādams, uzlika savu galvu uz viņas plānajām, sažuvušajām krūtim, un viņa aplika viņam apkārt rokas, apskāva, piekļāva sev klāt un piespieda tā, it kā gribētu izspiest no viņa laukā dzīvību. Čārlijs raudāja, un Talasa, stāvēdama otrā pusē, raudāja, un Kalakosas kundze, beidzot spiežot pie krūtīm savu dēlu, arī raudāja.

Viss šis samudžinātais stāsts bija iesācies ar mātes lūgumu pārvest mājās viņas dēlu, un nu Kalakosu ģimene atkal bija kopā, biedējošā vecā sieviete ar savu baiso, sīksto spēku, vecais vīrs, kurš tā arī nekad nebija pieaudzis, un māsa kaut kur nomaļus, kā parasti, Es biju savedis viņus kopā, un es jutos priecīgs. Par spīti kabuki teātra .cienīgajai drāmai, kas nupat bija norisinājusies man acu priekšā, es nespēju bez asarām noraudzīties uz šo ainu. Lai kas valdītu šajā ģimenē - valdzinājuma, riebuma un nodevības pavedieni, kas spētu nožņaugt pat Freidu, ja viņš mēģinātu tos atmudžināt, - jūtas, kas izlauzās tieši šobrīd šajā dīvainajā, tumšajā istabā, bija pārsteidzoši tīras. Es nezinu, vai pastāv šķīstīšanās, bet, redzot kaut ko tik tīru izlaužamies no tik sapuvušām'saknēm, pasaules nākotne man sāk rādīties cerīgākās krāsās.

70. nodala

Šantala Adēra tika apbedīta apbrīnojami gaišā vasaras dienā, spīdot spožai saulei. Avīzēs bija rakstīts, ka ģimene vēlas nelielu, intīmu ceremoniju kapsētā, taču Adēru vēlmes tika ignorētas. Bērēs ieradās visi kaimiņi no Ziemeļaustrumiem, Frenkfordas un Meifēras, Bridžesburgas un Oksfordsaiklas, Rāvenhērstas un Takonijas, visas rases, visas reliģijas, tie, kas bija par jaunu, lai būtu dzirdējuši par šo notikumu, un tie, kas bija pietiekami veci, lai būtu to aizmirsuši, viņi visi ieradās, lai apglabātu šīs pilsētas bērnu, vienu no viņiem.

Filadelfija allaž ir bijusi krietnāka savās sērās par bērnu nekā rūpēs par viņu.

Es stāvēju nomaļus no pūļa, kamēr runāja mācītājs, un tad runāja kāds vīrs, kurš izskatījās pēc Ulisa S. Grānta, un tad runāja Monika Adēra. Es atrados pārāk tālu, lai dzirdētu visu, vien balsu kāpumus un kritumus, un pa kādam uzsvērtam vārdam, bet jēga bija tikpat skaidra kā šīs dienas debesis. Šantala bija Dieva dāvana, notikušais bija noziegums, kas skāra visu cilvēci, un fhgad Dievs, kurš jau bija ietvēris viņu savos sikajos skāvienos, bija atsūtījis viņas ķermeni mājās pie viņas ģir^enes.

Jādomā, ka runās neizpalika bez obligātajām atsaucēm uz viņas slepka^fu, bet nekas vairāk nebija vajadzīgs. Teodora Parsela fotogrāfijas, kurš tiek izvests no savas Holivudas mājas roku dzelžos, bija publicētas visās avīzēs un visos bulvārpreses izdevumos. "Iemīlējušos Tonija" un "Dejojošo kurpju" producents bija nolīdzis slavenu advokātu, un pret viņu izturējās tāpat kā prer visām slavenībām. Viņa pārstāvis, kāds Redžinalds Vinterss, paziņoja, ka Parsela kungs cerot uz attaisnojošu spriedumu, lai producētu fantastisku scenāriju, ko nesen esot iegādājies. Es gandrīz vai saskatīju triumfu Tedija sejā, kad paparaci uzņēma viņa fotogrāfijas. Vai viņš bija nonācis nepatikšanās? Tajā pašā laikā viņš bija arī atgriezies apritē, vecīt.

Čārlijs Kalakoss nevarēja piedalīties bērēs, tāpēc ka viņam bija piemērots mājas arests. Džojs Praids bija izlēmis nenākt, teikdams, ka pēc visa izdarītā un tam sekojošās klusēšanas viņam neesot tiesību sērot kopā ar ģimeni. Tomēr es nebiju viens pūlī, noskatoties, kā mazais zārks tiek ielaists zemē. Zanita Ka- lakosa bija uzstājusi, ka nāks man līdzi. Viņa bija piecēlusies no gultas kā rēgs, lejā pa kāpnēm viņu nonesa pārsteidzoši stiprā meita, un tagad viņa sēdēja ratiņkrēslā man līdzās.

- Aizved mani pie ģimenes, - viņa noteica, kad ceremonija bija beigusies.

Es paraudzījos pulksteni.

-     Nevaru, es kavējos, - es atteicu. - Tas prasīja ilgāku laiku, nekā es biju iedomājies.

-     Esi labs zēns un aizved mani, tūlīt pat. Man ir jārunā ar tās meitenes ģimeni. Tas ir pienākums.

Es mēģināju iebilst, taču viņa apklusināja visus manus iebildumus ar vienu rokas mājienu. Es pat neizlikos, ka būtu pietiekami stiprs, lai stātos pretī vecajai dāmai un viņas pienākumiem. Es lēnām ripināju viņas ratiņkrēslu pa taciņu uz nojumes pusi.

Tur bija sastājusies rinda - bez šaubām. Es vēlreiz ieskatījos pulkstenī un' mēģināju iespraukties priekšā ar savu ratiņkrēslu, taču tas neizdevās. Mēs bijām spiesti gaidīt, kamēr jauni un veci, sveši un pazīstami lielā sērotāju straumē izteica savu līdzjūtību.

Beidzot mēs nonācām zem nojumes, kas bija uzslieta starp vēl aizvien neaizbērto kapy un krēslu rindu, kur sēdēja Adē- ru ģimene. Es biju gaidījis, ka ieraudzīšu saulesbrilles un ap- sārtušus degunus, biju gaidījis dziļi sērojošu ģimenes locekļu sejas, bet es neko tādu neredzēju. Adēri Šķita mierīgi, gandrīz priekpilni, itin kā skumju un neziņas mākonis, kas bija klājies pāri viņiem vairāk nekā gadsimta ceturksni, piepeši būtu izklīdis un ļāvis iekšā iespīdēt saulei. Adēras kundze šķita nosvērtāka, ar viegli piesārtušiem vaigiem. Adēra kunga stāja bija mainījusies, itin kā no viņa pleciem piepeši būtu noņemta kāda nasta.

-   Ak, Viktor, te nu jūs esat, - ierunājās Adēras kundze, pieceldamās, lai sasveicinātos ar mani un veltītu man priecīgu apskāvienu. - Mēs tā priecājamies, ka jūs atnācāt. Paldies jums par visu. Monika nerunā ne par ko citu, kā vien par jums.

-    Par to es nešaubos, - es noteicu.

-     Ir grūti uzturēt attiecības no attāluma, - Adēra kungs noteica, spiežot man roku, - bet es esmu pārliecināts, ka jums izdosies.

-    No attāluma?

-     Iepazīstini mani, - ierunājās Kalakosas kundze, pārtraukdama mūsu sarunu.

Es atgriezos pie sava pienākuma izpildes.

-   Adēras kundze, Adēra kungs, - es sacīju. - Gribu jūs iepazīstināt ar Zanitu Kalakosu. Tā ir Čārlija Kalakosa māte.

Adēras kundze palūkojās lejup uz izkaltušo večiņu, un viņas seja ieguva mokpilnu izteiksmi, itin kā viņa domātu, kuras jūtas lai izpauž. Fēc ilgas neizlēmības viņa silti pasmaidīja un pieliecās, lai saņemtu vecās sievietes roku.

-    Es gribēju pateikt, - sacīja Kalakosas kundze, - ka ļoti nožēloju, ka mans dēls bija iesaistīts visā tajā, kas notika ar jūsu burvīgo ijfteitiņu.

-    Cik ilgi jūsu dēls bija projām, Kalakosas kundze?

-    Piecpadsmit gadus es nētiku redzējusi savu zēnu.

-    Es zinu, cik smagi tam vajadzēja būt.

-    Nešaubos, ka jūs to zināt, dārgā.

-    Man prieks par jums, k<i viņš ir atgriezies.

-    Jā, es to redzu. Bet gribu, lai jūs zinātu, ka vienā savas sirds stūrītī, varbūt labākajā viņa sirds stūrītī, mans dēls sēro par jūsu meitu.

-    Domāju, ka es saprotu, Kalakosas kundze, - sacīja Adēras kundze. - Un es jums pateicos par to, ka jūs atnācāt. Tas nozīmē vairāk, nekā jūs spējat iedomāties.

-    Lai Dievs jūs svētī! - sacīja Kalakosas kundze.

Kad viņi bija beiguši sarunu, es lēnām stūmu Kalakosas kundzes ratiņkrēslu garām ģimenes locekļu rindai. Ričards Adērs sēdēja līdzās tēvam. Viņa seja bija savilkta dīvaini sastingušā izteiksmē, kamēr acu āboli lēkāja kā neprātīgi. Viņš bija bāls un likās neiederīgs šeit savā pārāk apžmiegtajā uzvalkā, tomēr viņš bija iznācis ārpus mājas, kas, jādomā, bija sākums.

-    Ričard, - es noteicu, pamādams viņam.

-    Sveiks, Viktor.

-    Kā klājas?

-    Un kā tu domā?

-    Kļūst vieglāk.

-    Ko gan tu par to zini?

-    Tikai to, ka kļūst vieglāk.

-    Nu, tas vismaz piešķir visam kaut kādu jēgu, - viņš noteica.

Kad mēs nonācām pie Monikas, viņa apvija rokas man ap kaklu un iečukstēja ausī:

-    Paldies, paldies, paldies. - Todien viņa bija ģērbusies atbilstoši savam akurātajam koledžas meitenes tēlam, un man jāteic, ka bija ļotj. patīkami sajust viņu tik cieši klāt.

-    Tā ir Kalakosas kundze, - es noteicu. - Čārlija mamma.

-    Paldies, ka atnācāt, - Monika noteica.

-    Bez šaubām, mīļā. Tu nu gan esi skaistulīte, vai ne? Vai tev ir māja Viktoram?

-    Nē, kundze. Tikai suns.

-    Žēl gan, tomēr tas nozīmē, ka Talasai vēl aizvien ir izredzes.

-    Kāpēc mūsu izdomātās attiecības ir kļuvušas par attiecībām no attāluma? - es apvaicājos.

-    Es pārceļos uz rietumkrastu.

-    Uz Holivudu?

-    Kāpēc ne? Tu visu laiku daudzini, ka man ir vajadzīgas pārmaiņas. Varbūt tā arī ir. Un man šķiet, ka tā vieta man varētu būt īstā.

-    Vai tev ir, kur apmesties?

-    Leina teica, ka kādu laiciņu es varu apmesties pie viņām ar Braisu.

-    Leina?

-Jā.

-    Leina?

-    Es zinu, ka tas ir dīvaini, bet mēs sazvanījāmies. Lai gan es visu zināju, mēs sajutāmies kā māsas. Man tas patiešām bija vajadzīgs. Un Leinai tāpat, un domāju, ka arī šantalai.

Leina teica, ka varot palīdzēt man atrast darbu. Varbūt kādā īstā juridiskajā kantorī. Un varbūt, ja reiz es būšu tur, es varētu aiziet uz kādu noklausīšanos.

-    Dejotāju atlasei?

-    Aktieru. Reklāmās un tamlīdzīgi.

-    Tu gribi kļūt par aktrisi?

-     Kāpēc ne? Tu mani pazīsti, es nekautrējos no uzmanības. Dīvainā kārtā es jūtu, ka varu doties prom un darīt jebko. Viktor, man liekasf ka viss šis notikums, tu, tetovējums, brauciens uz Kaliforniju, lai satiktos ar Leinu, Čārlijs un tā briesmīga sieviete ar pistoli, tas viss bija Šantalas veids, kā parādīt man patiesību. Kad viņi izraka manu māsu, viņi apraka ķēdi, kasrfbija apvīta man ap kaklu. Ko lai cilvēks dara, ja zūd visa viņa dzīves jēga? /

-    Dodas uiv Losandželosū un piedalās ziepju reklāmās, - es noteicu. - Tbvi gaida triumfs, Monika, es to zinu. Kā jau Tedijs teica, Filadelfijas bērn^ var dabūt gatavu jebko, ja vien tiek laukā no Filadelfijas. *

-    Tu nepazudīsi?

-    Protams, nē, - es atbildēju.

-     Viktor, vai tu esi saticis manu tēvoci Rūpertu un māsīcu Roniju?

Viņa norādīja uz Ulisu S. Grāntu pirmajā rindā. Uzvelciet viņam zilu formastērpu, iedodiet pudeli viskija, un viņš varētu vadīt nemierus Koldhārborā. Tomēr tas nebija tēvocis Rū- perts, kas piesaistīja manu uzmanību, tā bija sieviete, kas bija sēdējusi viņam līdzās, bet nu lavījās projām. Es nebiju viņu agrāk pamanījis, bet nu, kad viņa pameta atpakaļ bažīgu skatienu, es ieraudzīju viņas seju, un mana sirds sažņaudzās.

Es biju redzējis viņu agrāk. Mēs bijām kopīgi iedzēruši. Es biju neveikli mēģinājis viņai piebraukt. Suņabērns. Tā bija sieviete no Čosera bāra tajā vakarā, pēc kura man uzradās tetovējums. Blondā motocikliste ar zirgasti un Hārlija smaržu izrādījās Šantalas māsīca Ronija.

-    Suņabērns, - es noteicu.

-    Ko? - Monika iejautājās.

-     Es tūlīt atgriezīšos, - es noteicu, atstadams Kalakosas kundzi pie kapa un sprigani mezdamies pakaļ Ronijai.

Redzot manu tuvošanos, Ronija sāka iet ātrāk, bet tad apstājās un pagriezās, lai nopētītu mani no galvas līdz kājām. Viņa bija glīta, tērpusies svārkos, bet viņas acis piepeši bija kļuvušas asas, un man nebija šaubu, ka viņa varētu notriekt mani dubļos ar vienu roku.

-    Ko tu izdarīji? - es viņai jautāju. - Iebēri manā glāzē miegazāles un tad aizstiepi uz tetovēšanas salonu, lai iete- tovētu savas māsīcas vārdu uz mana kārnā krūškurvja uz mūžīgiem laikiem?

-    Jā, kaut ko tamlīdzīgu, - viņa atteica.

-    Kāpēc?

-    Lai kāds atcerētos, - viņa atbildēja. - Inspektors Heše- vejs pirms ilga laika bija pateicis manam tēvam, ka, viņaprāt, pastāvot saistība starp tiem pieciem puišiem un Šantalu. Un tad tu parādījies televīzijā, izskatīdamies tik švītīgs un gudrs un gribēdams izkaulēt Čārlijam Grieķim izdevīgu darījumu. Es iedomājos, ka kādam ir jāatceras mazā meitenīte, kura pazuda. Manam draugam Timām ir salons. Viņš piekrita to izdarīt.

-    Un tu nevarēji man atsūtīt vēstuli?

Smaids parādījās viņas platajā, skaistajā sejā.

-    Es iedomājos, ka tā būs pārliecinošāk. Ar savu muļķīgo smaidu televizora ekrānā tu izskatījies pēc tāda, kurš ir to pelnījis. - Viņa nolieca galvu. - Bet Monika runā par tevi tikai labu, tāpēc es nejūtos īsti lāgā.

-    Pareizi. Es varētu likt tevi apcietināt par uzbrukumu.

-    Es zinu.

-    Un es varētu tevi par visu iesūdzēt tiesā.

-    Vienīgais, kas man pieder, ir motocikls.

-    Hārlijs?

-    Domā, tu esi pietiekami vīrišķīgs, lai brauktu ar tādu?

-    Tā patiešām bija ļoti zemiska rīcība.

-    Es zinu. Es samaksāšu par lāzera operāciju, lai to noņem, ja tu to vēlēsies.

-    Skaidrs, ka samaksāsi, - es noteicu. Es pametu skatienu atpakaļ uz kapu, uz ģimeni, kas bija sapulcējusies kopā zem nelielās nojumes, uz mazo, zemē izrakto bedrīti, kurā tika ielaists sīciņais zārks. - Ja vien es to gribēšu noņemt.

Viņa piešķieba gafvu.

-    Ntt, viņš ir labi pastrādājis, - es noteicu. - Un jau esmu paguvis: pie tā pierast.

-    Man vienmēr ir patikuši vīrieši ar tetovējumiem, - Ro- nija sacīja.

Es palūkojos uz viņas plaļo, skaisto seju un hokejistes pleciem.

-    Varbūt tīi gribi kādreiz parunāt par to pie dzēriena glāzes?

Jā, es zinu, ka esmu pārāk viegli aizkustināms.

71. nodaļa

Bēru dēļ es nokavēju Betas līguma noslēgšanu un ierados acīmredzami vēlāk, nekā biju cerējis, jo, iebrāzies mūsu konferenču zālē, domādams, ka tā būs pilna ar pārdevējiem un nekustamo īpašumu aģentiem, un kancelejas ierēdni ar zīmogiem, es ieraudzīju vienīgi Betu, kura vientuļi sēdēja papīru jūkļa vidū.

-    Vai es esmu nokavējis visu? - es iejautājos.

-    Tu neesi nokavējis neko daudz, - Beta atbildēja.

-    Kā viss norisinājās?

-    Es to neizdarīju, - Beta sacīja. - Es atkāpos.

-    Kā, lūdzu?

-    Es atkāpos. Nenopirku. Es vēl aizvien esmu neapgrūtināta ar saistībām un hipotēkām, pilnīga bezpajumtniece.

-    Tu beigās nospriedi, ka māja tev nepatīk?

-    Nē, man tā patiešām patika. Tā bija pilnīgi ideāla man.

Es apsēdos viņai līdzās un ieskatījos acīs. Domāju, ka viņa būs sarūgtināta vai satraukta, vai tamlīdzīgi, taču viņa likās apmierināta, gandrīz eiforiska.

-    Kāpēc tad, Beta?

-    Vai tu domā, ka cilvēki spēj mainīties?

-    Es nezinu. Čārlijs atteicās no lielas naudas kaudzes, lai tikai izrīkotos pareizi ar gleznu, kaut arī beigas nebija īsti tādas, kā vajadzēja. Šķiet, ka tās ir īstas pārmaiņas. Toties Terēza Velmane atgriezās pie vecajiem ieradumiem, vai ne?

-     Es biju izmisumā, kad tovakar viņu atradu piedzērušos un salietojušos, pilnīgi aizmirsušu par to, ka viņas meita ir otrā istabā. Es tik ļoti kļūdījos, uzņemdamās viņas lietu.

-    Tu saskatīji viņā vajadzību,un centies to aizpildīt.

-    Es saskatīju vajadzību sevī un mēģināju izmantot viņu, lai to aizpildītu. Bet, kad ieraudzīju Viņu nesakarīgu un šļupstošu, pirmo reizi daudzu gadu laikā es skaidri ieraudzīju savu dzīvi.

-    Un ko tu ieraudzīji?

-    Ar mani bija neizturami būt kopā pāris pēdējos gadus, vai ne?

-    Mazliet.

-    Vairāk nekā mazliet. Es biju čīkstīga, neapmierināta un iesīkstējusi, lai gan nekad nebiju gribējusi tāda būt. Un, ja es nopirktu māju līdz ar visiem maniem sīkajiem plāniem par to, kā aizpildīt visas mazās istabas, man kļūtu tikai ļaunāk. Man patīk būt tavai partnerei, Viktor, bet firma ir kļuvusi tāda, kādu es nebiju gaidījusi. Šķiet, ka man ir vajadzīgs pārtraukums.

-    Paņem dažas nedēļas atvaļinājuma.

-    Man vajag vairāk par dažām nedēļām.

-    Es vairs nenodarbošos ar krimināllietām.

-    Bet tev patīk nodarboties ar krimināllietām, un tev tas labi padodas. Tu esi atradis savu īsto vietu, bet es vēl aizvien meklēju savējo.

-    Mēs to atradīsim kopīgi.

-    Es tā nedomāju. Cik ilgi es jau runāju par pasaules apceļošanu? Hartuma. Kambodža. Katmandu.

-    Es domāju, ka tās ir tikai runas.

-    Tā bija, bet nu vairs ne. Es vienmēr esmu gribējusi būt tāda sieviete, kura vaЈ atrast sevi Katmandu. Tagad es tāda neesmu, W māja mani nemūžam nespētu par tādu padarīt. Bet es kļūšu par tādu brīdī, kad speršu kāju Nepālā.

-    Tātad tu tiešām brauksi?

-    Es nespčju ne sagaidīt.

-    Un kad tu atgriezīsies?/

-    Laikam'tad, kad izbeigsies nauda.

-    Es dabūju honorāru par Kalakosa lietu. Dod man mazliet laika, un es tev izmaksāju tavu daļu.

-    Mazliet laika? Ko, vai tad čeks ir ar vēlāku datumu?

-    Nu, tas nebija īsti čeks. Mēs strādājām pēc bartera principa.

-     Viktor!

-    Neraizējies, es pazīstu kādu puisi, kurš pazīst citu puisi, kurš var to nokārtot manā vietā. Domāju, ka tas ir vērts veselu bagātību.

-    Paturi to visu, šobrīd man pietiks. Visvairāk es raizējos par to, ka nākas pamest tevi šaubīgā situācijā. Liec lietā manu daļu, lai uzstutētu firmu uz kājām.

-     "Derindžere un Karls".

-    Tev vajadzēs izņemt manu vārdu no nosaukuma.

-    Nemūžam. Tu būsi mūsu ārzemju filiāle.

-    Tas tiešām ir traki, jo man patika tā māja.

-    Tur dzīvoja spoki. Tajā mājā bija notikusi pašnāvība.

-    Viņa man nepateica.

-    Viņa negribēja tevi sabiedēt.

-    Bet man patīk spoki.

Kādu bridi mēs sēdējām klusēdami, kopā un reizē atsevišķi, domādami par mūsu šķirtajiem nākotnes ceļiem. Tad es sāku smieties.

-    Kas ir? - viņa prasīja.

-     Es iztēlojos šeilas sejas izteiksmi, kad tu viņai pateici, ka atsakies no darījuma.

-    Viņa nebija priecīga.

-    Par to es nešaubos. Varu iedomāties, ka viņa metas tev virsū, lai nožņaugtu.

-    Tik traki nebjja. Patiesībā viņa teica, ka saprotot mani. Teica, ka viņa pafi esot domājusi par darījuma atcelšanu.

Es pagriezos pret Betu, apdomāju viņas teikto un atkal sāku smieties.

Tā nu šajā brīdī es kļuvu par advokātu bez partnera. Es biju baidījies no šādas iespējas jau ilgu laiku, bažīdamies, ka nāksies iztikt ar savām mazpārliecinošajām prasmēm vien, bet, kad tas beidzot bija noticis, es nemaz nejutos tik ļauni. Man bija kantoris, karjera, kaudze rotaslietu rakstāmgalda atvilktnē, kuras man nevajadzēs ne ar vienu dalīt. Es ilgošos pēc Betas, nav divu domu, tomēr jādomā, ka skaidra nauda varētu ilgu laiku kalpot par labu plāksteri manām jūtām.

Tomēr ne tik ilgu, kā es biju cerējis.

-    Viltojums, - noteica Brendens Larošē savā mazajā trešā stāva bodītē virs juvelierveikala, pārrakņādams dārglietu un ķēdīšu kaudzi, ko es biju uzbēris uz viņa galda. - Viltojums, viltojums, viltojums.

-    Ko tu saki?

-    Un kā tu domā, ko es saku, Viktor? Tie visi ir viltojumi, turklāt ne pārāk labi viltojumi. Vai tu esi tos apskatījis tuvumā?

-    Es neesmu pietiekami liels eksperts, lai zinātu, kam jāpievērš uzmanība.

-     Ķēdītes ir pārāk smagas, lai būtu no zelta. Visticamāk, svins, apdarināts ar lētu misiņu. Briljantu vietā ir stikliņi. Nav ne mirdzuma, ne dzijuma. Man pat nav vajadzīga lupa, lai to pateiktu. Un krāsa, rubīni un safīri, tā ir slikta imitācija. Ar mūsdienu tehnoloģijām krāsu var atdarināt tā, ka tikai visprasmīgākie dārgakmeņu pazinēji spēs atšķirt īsto no viltojuma, bet šajā gadījumā pat nav vajadzīgs speciālists. Viltojums, viltojums, viltojums.

-    Cik tie varētu maksāt?

-    Šād^i grabuļi tiek'pārdoti uz svara.

-Oho.

-    Varbūt tu biji gaidījis labākas ziņas?

-    Es cerējU.

-    Kur tu īsti dabūji tos grubuļus?

-     No kādas grieķu haizivs, - es atteicu, - ar žiletes asuma zobiem. *'

-     Varbūt tev vajadzētu ,mani iepazīstināt. Man patīk sadarboties ar nežēlīgiem darboņiem.

-    Brenden, lai arī tu esi spics džeks, tā sieviete spēlē augstākā līgā.

Un tā nu samaksa par maniem piedzīvojumiem ar Čārliju Grieķi izrādījās vien graša vērta. Tā kā Beta gatavojās sēsties lidmašīnā, lai lidotu uz austrumiem, un mans atalgojums pārvērtās pelnos, es paliku viens pats savā mazajā kabinetā, prātodams par to, ka ir jāmaksā īre, jānorēķinās par komunālajiem pakalpojumiem, jāizmaksā sekretāres alga, jāsamaksā advokātu kolēģijas biedra nauda, jāveic līzinga iemaksa par kopētāju, un vienīgais, kas man bija atlicis, bija tetovējums uz krūtīm, bet izredzes saruka ar katru minūti. Es sarēķināju, ka mēnesi vēl es varētu izvilkt, pirms nāksies uzteikt īri. Neveiksme lūkojās man sejā, kad garš drūma izskata vīrs melnā uzvalkā un ar melnu filca platmali ienāca manā kabinetā.

-     Man ir kauns atzīties, Karla kungs, ka man ir vajadzīgs advokāts, - sacīja vīrs. Viņš uzdevās par Semjuelu Boregārdu.

Un es apjautājos, kādās nepatikšanās viņš ir iekūlies.

-   Ceļojumu laikā esmu iesaistījies šajā pilsētā zināmās aktivitātēs, kas ir piesaistījušas varas iestāžu uzmanību.

Es apjautājos, kas tās par aktivitātēm.

-     Es labāk to neatklātu, - sacīja Boregārds, - taču tās ir nepatīkamas) saudzīgi izsakoties. Gluži noderīgas vīrietim ar manu temperamentu, taču nepatīkamas.

Es teicu, ka par to nešaubos.

-    Man ir vajadzīgs, - Boregārds turpināja, - advokāts šajā pašā pilsētā, ar kuru es varētu konsultēties. Kāds, kurš pārzina noteikumus, kurš pārzina spēlētājus, kāds, kuru es varētu izsaukt jebkurā diennakts laikā, lai viņš tiek galā ar situāciju, ja radīsies tāda vajadzība.

Es apvaicājos, Vai viņam būs vajadzīgas manas rekomendācijas.

-    Ak, nē, Karla kungs. Cik zinu, jūs būsiet īstais. Nē, ser, esmu ievācis ziņas un esmu izvēlējies jūs šim visai smalkajam uzdevumam.

Es viņam atbildēju, ka jūtos glaimots.

-   Un, protams, Karla kungs, lai jūs būtu manā" pusē un man pieejams, ja radīsies tāda vajadzība, es gribētu iemaksāt dāsnu avansu. - Boregārds iebāza roku savas garās, melnās žaketes kabatā un izvilka laukā čeku. - Ceru, ka ar to pietiks.

Es paņēmu čeku, apskatīju to un gandrīz noriju mēli.

Nebija vajadzīga nekāda lielā piepūle, lai aptvertu, kas te notiek. Lavenders Hils, šis dīvaini godīgais vīrs, turēja savu vārdu darījumā, kuram es tā arī nebiju piekritis. Tā bija mana atradēja atlīdzība par Rembrantu, kuru viņš bija izzadzis no Ralfija Desas mājas un pārdevis privātam kolekcionāram. Šāda nepiedienīga honorāra pieņemšana par nelikumīgu rīcību nozīmētu visu juristu kolēģijas noteikumu pārkāpšanu līdz ar miljardiem noteikumu, kas bija uzskaitīti Pensilvānijas pavalsts kriminālkodeksā. Beta bija darbojusies kā mūsu firmas sirdsapziņa, un es zināju, ko viņa būtu darījusi, bet Betas vairs nebija man līdzās, lai sniegtu padomu. Viss bija atkarīgs no manis, un man pašam bija jāpieņem lēmums.

Viss šis notikums ar Čārliju, Šantalu, Moniku un manu tetovējumu vēstīja par pārmaiņām. Pēc Holivudas apmeklējuma man šķita, ka'es zinu, par kādu cilvēku es vēlētos kļūt. Iedomājos, ka pasperšu soli uz priekšu un kļūšu nežēlīgs, pārtapšu Semijā Glikā, kurš pats kaļ savu laimi. Tomēr man tas nebija izdevies, tāpat*kā nebija izdevies Tedijam Prāvicam un Hjūgo Farram, nebija izdevies Čārlijam, Džojam vai Ralfijam Desam. Tas nebija izdevies pat manai vecmāmiņai Gil- dai. Un neizdevās man. Jādomā, morāle ir tāda, ka pārmaiņas ir iespējamas, bet ar bīstamu brīdinājumu: tas, kā tu mainies, galu galā ietekmē to, par ko tu kļūsti.

Tāpēc varbūt man vajadzētu meklēt citu ceļu. Varbūt man vajadzētu sekot Čārlija paraugam un kļūt par vienkāršāku, uzticamāku cilvēku. Varbūt man vajadzētu kļūt apbrīnojami tikumiskam cilvēkam. MaA patika, kā tas izklausās. Apbrīnojami tikumisks cilvēks. Es varētu kļūt par tādu, patiešām. Kāpēc ne? Un kas zina, tas varētu mainīt manu dzīvi agrāk neiedomātā veidā. Varbūt labais pievelk labo, varbūt kar- ma nav tukšs vārds. Mainies uz labo pusi, un tas dos tev iespēju. Kamēr Semjuels Boregārds gaidīja manu atbildi, es nopētīju čeku vēlreiz.

Vai es to pārvērtu naudā?

Uzminiet nu!

Viljams Lašners

IEZĪMĒTAIS

Redaktore Vita Baumgartena / Korektore Edīte Loze Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija." LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27295845.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

V. Lašners

La 759 Iezīmētais / No angļu vai. tulk. Gunita Mežule. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 478 lpp.

Advokāts Viktors Karls sirds dziļumos ir godavirs, kas mūždien nopūlas ar bezcerīgiem klientiem. Tie viņu nereti piešmauc. Tomēr šoreiz pat Viktors nesaprot, kur iepinies. Viņš atmodies milzīgās paģirās, svešā gultā un uz krūtīm viņam ir… tetovējums. Košas sirds ietvaros iedzeldināts sievietes vārds Šantala Adēra. Kas tā tāda? Un kas par untumu viņam licis ko tādu sev nodarīt?

Ja vien viņš nojaustu, kādā bedrē viņu gatavojas iegrūst īstie Šantalas Adēras pazinēji…

ISBN 978- 9984-35-247-9

[1] vārdu spēle: angļu valodā vārds "atklāts" skan tāpat kā vīrieša vārds "Frenks".

Content

Lašners Viljams Iezīmētais

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodaļa

29. nodala

30. nodaļa

31. nodala

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodala

39. nodala

40. nodala

41. nodala

42. nodala

43. nodala

44. nodala

45. nodala

46. nodaļa

47. nodala

48. nodaļa

49. nodala

50. nodala

51. nodala

52. nodala

53. nodala

54. nodala

55. nodala

56. nodala

57, nodala

58. nodala

59. nodala

60. nodala

61. nodala

62. nodala

63. nodala

64. nodala

65. nodala

66. nodala

67. nodaļa

68. npdaļa

69. nodala

70. nodala

71. nodaļa