Vaksbergs Arkādijs

Indes laboratorija. No Ļeņina līdz Putinam

Arkādijs Vaksbergs

INDES LABORATORIJA

No Ļeņina līdz Putinam

Saturs

Ievads. Visstiprākā tiesības 7

1. Visiem pārgriezt rīkli! 12

2. Pavēle bija mirt 18

3. Dakteris Nāve un viņa slepkavas 26

4. D7.elzs maskas 44

5. Tirāns izklaidējas 55

6. Ģimenes nasta 67

7. Daudz laimes dzimšanas dienā 71

8. Lēciens bezdibenī 77

9. Sirds mazspēja 84

10. Terora virtuozi 101

11. Slepkavas atstāj pēdas 119

12. "Stagnācijas" pēdējā agonija 132

13. Medību sezonas atklāšana 142

14. Partijas zelts 149

15. Apglabāts ar militāru godu 156

16. Bailes no cilvēka, kurš nebija zaķpastala 171

17. Indes eksportam 181

Turpinājums sekos 192

Avoti un bibliogrāfija 199

Ievads Visstiprākā tiesības

Liekulība, divkosība un demagoģija — tādi ir spilgtākie vaibsti komunistiskajam režīmam, kas radās bijušās Krievijas impērijas teritorijā 1917. gadā.

Kurš ar vislielāko dedzību cīnījās par preses brīvību carisma laikmetā un pēc tā krišanas? Protams, boļševiki. Un kurš astoņas dienas pēc vardarbīgas varas sagrābšanas aizliedza visus opozīcijas laikrakstus un likvidēja izteikšanās brīvību? Tie paši boļševiki.

Kurš visu laiku runāja, ka praktizētais terors nav savienojams ar komunistu morāli un marksismaļeņinisma dibinātāju principiem? Protams, boļševiki. Un kurš, līdzko ticis pie varas, teroru padarīja par savas iekšpolitikas un ārpolitikas neatņemamu sastāvdaļu un galveno ieroci? Arī boļševiki.

Universitātēs un akadēmijās sagatavotajiem propagandistu un teorētiķu pūļiem tika uzdots attaisnot šo politiku, kas nekad netika nosaukta tās īstajā vārdā un tika maskēta zem "padomju taisnīguma un sociālisma likumības", "revolucionārās racionalitātes" vai gluži vienkārši dabiskas nāves, vai arī nelaimes gadījuma, kas oficiāli nekad nebija saistīti ar Kremli un Lubjanku (laukuma nosaukums Maskavā, kur atradās un joprojām atrodas drūmā Valsts drošības komitejas ēka).

Vēsturē jau ir piedzīvots, kad varas saglabāšanas dēļ ir liktas lietā maskētas slepkavības vai politisko pretinieku fiziska iznīcināšana. Bizantija un viduslaiki šajā ziņā ir devuši daudz piemēru, kas ietekmējuši tirānus nākamajās paaudzēs. Starp citu, Staļina prokurors Višinskis nevilcinājās to pieminēt savā spīdošajā, erudīcijas un cinisma pārpilnajā runā vienā no publiskajiem tiesas procesiem Maskavā 1938. gadā (par to būs runa vēlāk), kurā, pašam negribot, izteica zināma veida atzīšanos.

Iedomāto "tautas ienaidnieku" likvidācijas prakse tās pašas tautas labā kļuva par komunisma sistēmas organisku elementu visās tās formās. Desmitgadēm ilgi komunisti šo politiku uzskatīja nevis par kaut ko ārkārtēju, bet gluži pretēji — par pilnīgi normālu praksi.

Padomju terora vēsturē īpaši jāizceļ mērķētais, selektīvais terors, kas vērsts pret konkrētiem indivīdiem, nevis domāts masu iebiedēšanai. Tas tika piekopts, kad runa bija par reāla vai pieņemta ienaidnieka iznīcināšanu, kura eksistence šāda vai tāda iemesla dēļ bija kļuvusi nevēlama un kuru nevarēja likvidēt likumīgiem līdzekļiem. Zinot, ka nav iespējams uzvarēt godīgā cīņā, boļševiki un viņu mantinieki izveidoja veselu ordu profesionālu slepkavu, kas tika apbruņoti ar līdz šim neredzētiem tehniskiem līdzekļiem. Septiņdesmit piecu gadu laikā viņi kļuva par līdzvainīgiem tūkstošiem politiķu, militārpersonu, zinātnieku un mākslinieku slepkavībās. Šim sarakstam nav ne sākuma, ne beigu…

Pat ja daži no šiem vārdiem ir aizmirsti pilnībā, mūsdienu pasaules atentātu, kas visbiežāk pārsteidz ar anonimitāti un pamatā nevainīgu upuru skaitu, mērogu dēļ nedrīkst izdzēst no atmiņas noziegumus, kurus veica tie, kas sevi liekulīgi deklarēja par terorisma ienaidniekiem un teicās esam gatavi cīnīties pret to līdz galam. Attieksme diemžēl joprojām aktuāla…

1999. gadā Maskavā un citās pilsētās mīklaini sprādzieni nogalināja simtiem cilvēku. Novelti uz čečenu dumpinieku rēķina, tie, bez šaubām, veicināja Vladimira Putina, kurš apsolīja sodīt teroristus un atbrīvot valsti no briesmām, nākšanu pie varas. Taču šie noziegumi ir un paliks nesodīti, jo režīms, kas piekopj terorismu, nekad nevarēs šo lietu pārskatīt un pats sevi notiesāt.

Viena no čečenu pretošanās kustības līdera, pazīstama tautas dzejnieka Zeļimhana Jandarbijeva slepkavība Katarā un produktīvie Kremļa mēģinājumi izglābt aģentusslepkavas parādīja, ka Maskava neslēpj savus nodomus cīnīties pret terorismu ar teroristiskām metodēm. Aizsardzības ministrs Sergejs Ivanovs to apliecināja kādā televīzijas intervijā, lepni paziņojot, ka no Kataras izraidītie slepkavas, kam bija jāizcieš sods savā zemē, tika uzņemti Maskavas militārajā lidostā kā varoņi — viņiem atritināja sarkano paklāju. Komentējot ar mūža ieslodzījumu notiesāto Jandarbijeva slepkavu triumfālo "nozušanu", Maskavas Starptautisko attiecību institūta profesors Leonīds Savjuks secinājis: "Krievija ir nolēmusi atsākt specoperācijas ar letālu iznākumu."

Slavenā čečenu terorista Hataba likvidācija 2002. gadā — viņam tika nosūtīta saindēta vēstule —, tāpat kā Ičkērijas1 prezidenta Aslana Mashadova nāve 2005. gadā, bez šaubām, ir terora akti.

' Ta neatkarības cīnītāji pārdēvēja Čečeniju.

Putina režīms nekādā gadījumā nevarēja atstāt Mashadovu dzīvu. Lai ko arī domātu par viņu, šis cilvēks joprojām bija likumīgi ievēlētais prezidents, kuru savā laikā, lai gan Kremļa dubļos iz.vārtītu, bija atzinis Jejcins. Viņam bija arī vērā ņemams Rietumu atbalsts. Sagūstīts dzīvs un notiesāts uz mūžu, viņš, bez šaubām, būtu noslepkavots cietumā, kā notika ar viņa ieroču biedru Salmanu Radujevu, un tas būtu izraisījis sašutuma vilni visā pasaulē. Tas noteikti nederēja Krievijas prezidentam, kurš piekopa viltīgu ārpolitiku. Maskavas propagandisti, sapinušies savos melos, pasniedza dažādas, savstarpēji pretrunīgas versijas par viņa sagūstīšanu: tātad viņiem bija ko slēpt. Viens no krievu politiskajiem komentētājiem pajokoja, pārfrāzējot pavēli "saņemt gūstā dzīvu": pavēle, viņš teica, bijusi — sagūstīt Mashadovu mirušu. Tātad rīkojieties! "Starptautiskā terorisma aģents", kurš bija gatavs veicināt mieru Kaukāzā un kuram bija reāli līdzekļi to panākt, tika slepus un nežēlīgā veidā nogalināts.

Bet vai mērķētais terorisms šodien ir vērsts tikai pret "starptautisko ļaunumu", kā būtu noprotams no Kremļa retorikas un minētajiem piemēriem? Tādu jautājumu var uzdot, redzot, ka šodien Krievijā vismaz reizi nedēļā notiek kāds atentāts, ļaunprātīga dedzināšana, slepkavība vai mīklaina nāve. Šis fenomens pēdējos gados ir ļoti attīstījies, bet tā izcelsme jāmeklē padomju pagātnē. Putina Krievija ir mantojusi no Staļina un poststaļinisma laikmeta ne tikai metodes, bet arī "valstij noderīgu" slepkavību tehnoloģiju. Šī metodika aizsniedzas līdz brīdim, kad "revolucionāri" sagrāba varu.

"Terorisms pret terorismu" prakse Krievijā ir legalizēta kopš 2006. gada jūlija. Tad Valsts Dome (parlaments) atļāva speciālajiem dienestiem gan valsts iekšienē, gan ārzemēs sākt nepieciešamās akcijas (arī slepkavības), lai novērstu terora aktus vai sodītu tos, kuri tādus ir veikuši. Mērķa izvēle un pamatojums ir Krievijas varas iestāžu ziņā, kurām turpmāk vairs nav nepieciešams sākt visai sarežģīto vainīgo vai aizdomās turēto ekstradīcijas procedūru, kā arī iesniegt pierādījumus neatkarīgām tiesu instancēm. Domājams, pasaule drīzumā redzēs, kā un pret ko šis jaunais likums tiks izmantots.

Mēs daudz zinām par Lielo teroru, šīm Staļina laika represijām, kas — ar tiesas spriedumu vai praktiski bez tā — tika veiktas pret miljoniem padomju pilsoņu. Milzums grāmatu ir sarakstīts par šo posmu. Šī grāmata tiks veltīta mazāk zināmai jomai, kas attiecas uz Valsts vardarbību kā politisku ieroci — ar slepkavībām, kuras lielākoties maskētas zem dabiskas nāves vai nelaimes gadījuma. Prakse, kas bija plaši izplatīta visā Padomju Savienības vēsturē un ir kļuvusi varbūt vēl biežāk izmantota šodien…

Tūlīt nāk prātā I.ubjankas slepkavību departamenta veiktās skaļās slepkavības. Vispirms jau Ļeva Trocka slepkavība. Vai arī aktiera un režisora, ebreja, Antifašistiskās komitejas priekšsēdētāja Solomona Mihoelsa nogalināšana. Šīs grāmatas lappusēs tās netiks analizētas, jo šie traģiskie stāsti jau ir labi zināmi. Grāmatā Staļins un ebreji detalizēti esmu aprakstījis gan zemisko Mihoelsa slepkavību, gan franču politiķa īva Farža nogalināšanu Gruzijā tūlīt pēc Staļina nāves. Citā grāmatā esmu vēstījis par Anrī Barbisa noindēšanu. Šāda veida "humāno boļševiku" noziegumu saraksts vien aizņēma visu grāmatu. Tāpēc man vajadzēja rūpīgi izvēlēties un atstāt malā daudzus gadījumus. Tomēr šeit raksturoto notikumu kopums dažādos padomju un postpadomju laikos sniegs priekšstatu par veidu, kādā darbojās un joprojām darbojas Kremlis savas "tiesiskās izpratnes" un slavenās "morālās tīrības" vārdā.

Šī grāmata jau bija gatava izdošanai, kad tika paziņots, ka 1. novembrī Londonā bijušais padomju aģents Aleksandrs Ļitviņenko smagā stāvoklī nogādāts slimnīcā. Viņš nomira 24. novembrī ap pusnakti. Lielbritānijas policija sāka izmeklēšanu "aizdomu par noindēšanu" dēļ. Ļitviņenko, kā aprakstīts šā darba 13. nodaļā, kļuva par nodevēju, jo bija atmaskojis Maskavas milicijas priekšnieka vietnieka Vladimira Chaja — kurš izmeklēja FDD (Federālais drošības dienests, agrākā VDK) darbības — noslepkavošanu (atkal ar indes palīdzību).

Bijušais FDD pulkvedis jutās slikti pēc sarunas suši bārā ar itāļu informatoru, kuram bija nododami jauni fakti par žurnālistes Annas Poļitkovskas slepkavību, kas tika izdarīta Maskavā 2006. gada 7. oktobrī. Pēc viņa draugu teiktā, viņš bija dzēris tikai tēju. Neilgi pirms tam tajā pašā dienā Ļitviņenko bija ticies ar bijušo kolēģi, kurš bija ieradies kopā ar kādu nepazīstamu personu.

Acīmredzot metodes nemainās… Tā kā Putina mandāts tuvojas beigām un viņa atteikšanās to pagarināt kļūst par īstenību, cīņa par varu starp konkurējošām grupām kļūst aizvien intensīvāka. Var sagaidīt, ka būs vēl jaunas slepkavības. Dažādiem sāncenšu klaniem nav citu līdzekļu iegūt varas mehānismu un pārņemt kontroli pār milzīgo kapitālu, kas likts uz spēles, jo godīgas un caurspīdīgas politiskās cīņas priekšnoteikumi nepastāv. Turpretī dažiem darboņiem, kas var paļauties uz klusējošu Kremļa atbalstu, ir brīvas rokas.

Esmu gandrīz pārliecināts, ka Putins personiski nedeva pavēli nogalināt Poļitkovsku un ka viņš nevadīja nežēlīgo Ļitviņenko noindēšanu. Taču kā abos gadījumos nedomāt par speciālo dienestu atriebību? Kopš šā brīža pastāv viens gandrīz banāls jautājums: kurš ir nākamais sarakstā?

1 Visiem pārgriezt rīkli!

Ļeņina vecākais brālis Aleksandrs Iļjičs Uļjanovs tika pakārts 1887. gadā par piedalīšanos atentātā pret imperatoru Aleksandru II. Ļeņins tolaik bija septiņpadsmit gadu vecs. Tas, kuru toreiz vēl sauca par Vladimiru Iļjiču Uļjanovu, jo viņam nebija nepieciešams pseidonīms, esot kādam teicis: "Mēs iesim citu ceļu." Šo formulu, kas kļuvusi kanoniska, miljoniem reižu citēja teorētiķi un partijas propagandisti, kuri rūpējās par revolūcijas Vadoņa humānisma, morālās stājas un gudrības izcelšanu, jo viņš taču bija atteicies no terora kā cīņas līdzekļa par proletariāta svētajām interesēm un tiesībām.

Neviens nezina, vai Ļeņins ir patiesi šīs maksimas autors un vai viņš tiešām to teica, jo tās izcelsmes avots nav visai uzticams — māsas atmiņas, kur viņa cenšas brāli idealizēt. Pēc viņas vārdiem, proletariāta Vadonim nebija nodoma liet asinis politisku mērķu dēļ. Patiesībā visa viņa karjera nebija nekas cits kā vardarbība un terors: viņaprāt, tikai ar šādiem līdzek-ļiem varēja sagrābt varu. Vispirms plānos, tad rīcībā.

Kad 1991. gadā uz īsu brīdi tika atvērti arhīvi un pirmie vēsturnieki, režīmam uzticīgi un pienācīgi kontrolēti cilvēki, varēja piekļūt vairākiem tūkstošiem slepenu Ļeņina dokumentu, viņi pārsteigti atklāja nevis jauku, laipnu un maigu "Iļjiču", kurš atbilstu ikonas tēlam, kāds desmit-gadēm ilgi un mērķtiecīgi bija uzspiests, bet gan vienu pamatīgu, asiņainu bendi. Bendi, kas varas iegūšanai un nosargāšanai pēkšņi neredzēja nekādu citu veidu kā vienīgi ar plašu vērienu nošaujot, pakarot un nogalinot. Krievu vēsturnieks, Ļeņina bibliogrāfs un dedzīgs viņa apbrīnotājs Anatolijs I.atiševs, kurš viens no pirmajiem iepazinās ar šiem avotiem, stāstīja par šoku, ko viņš bija pieredzējis, lasot vēstules, telegrammas un pavēles, kas bija aizliegtas publicēšanai gandrīz septiņdesmit gadu. Šie dokumenti liecināja par Ļeņina neatlaidību un asinskāro apsēstību. Jau kopš 1905. gada, kad Ļeņins dzīvoja Šveicē kā politiskais emigrants, viņš aicināja Sanktpēterburgas jauniešus "dumpinieku aizturēšanas brīdī apliet policistus ar skābi, no namu augšējiem stāviem liet uz karavīriem verdošu ūdeni, ar naglām sakropļot zirgus, mest paštaisītas bumbas ielās, nerēķinoties ar upuru skaitu".

Pēc divpadsmit gadiem, saņēmis padomju valdības grožus, viņš vairs neaprobežojās ar ieteikumiem: viņš deva pavēles. Tautas aizsardzības komisariāta speciālo uzdevumu nodaļas vadītājs Semjons Aralovs vēlāk stāstīja, ka viņš no vadoņa saņēma pavēli nosūtīt teroristus uz baltgvardu armijas divīziju aizmuguri, lai ar indīgām vielām saindētu pārtiku, ko uzturā lietoja civilie iedzīvotāji. Lūk, dažas telegrammas, kas tika nosūtītas varas pārstāvjiem dažādās pilsētās. Ņižņijnovgoroda: "Nekavējoties sākt masveida teroru, nošaut bijušos virsniekus un pāris simtus prostitūtu, kas apdzirda karavīrus!" Saratova: "Nošaut sazvērniekus un neizlēmīgos, neprasot nevienam padomu un bez stulbas vilcināšanās." Baku: "Pilsētu nodedzināt pilnībā, visus, kas pretojas, bez žēlastības nogalināt." Sarkanās Armijas vadībai Kaukāzā Ļeņins nosūtīja šādu depešu: "Visiem pārgriezt rīkli." Mihailam Frunzem tika uzdots: "Nošaut visus kazakus, bez izņēmuma." Fēliksam Dzeržinskim, kurš prasīja, ko darīt ar miljonu sagūstīto kazaku, Ļeņins atbildēja: "Nošaut visus līdz pēdējam."

Šā prātu zaudējušā bendes vēstule, datēta 1919. gada 19. decembrī, ārkārtīgās nežēlības dēļ — pat Ļeņinam — tiešām uzskatāma par vēstu-risku. Viņa iepriekšējā vēstule 1919. gada 1. maijā, adresēta tam pašam Dzeržinskim, nav ne par kripatu maigāka: "Vajag arestēt mācītājus par kontrrevolucionāru darbību un sabotāžu un bez žēlastības nošaut. Pēc iespējas lielāku skaitu." Citēsim arī 1918. gada 11. augusta vēstuli Penzas boļševikiem: "Pakārt (jā, tieši pakārt) kādu simtu bagātu zemnieku; un lai iedzīvotāji piedalās nāvessoda izpildē. Atrodiet uzticamus cilvēkus, kas to izpildītu."

Nāvessodi tika izpildīti ne tikai publiski. Ļeņins aicināja "pakārt, no-šaut un slepus noslīcināt, lai sētu teroru". Un tas notika visās malās, pie-dāvājot katru reizi samaksāt simts tūkstošus rubļu slepkavām, kuru vārdiem bija jāpaliek nezināmiem. Tolaik tā nebija liela summa, taču to var uzskatīt par pirmo Ļeņina prēmiju, kura tika ieviesta pēc Vadoņa personiskās pavēles, viņam vēl dzīvam esot. Lūk, vēl daži lielā humānista ieteikumi, kas nāk no viņa sarakstes ar citiem boļševiku vadoņiem: "Cīņā pret buržuāziju neapstāties nekā priekšā, tostarp terora"; "Doties nežēlīgā terorisma cīņā pret visām buržuāzijas padibenēm"; "Ar smirdīgām virvēm bez žēlastības pakārt visus, kas traucē strādnieku šķiras izvēlētajam ceļam"; "Nav jāvalkā balti cimdi, mēs neesam vārguļi: vajag nošaut dažus tūkstošus sabiedrības atkritumu, tā būs mācība mūsu ienaidniekiem." — "Mūsu ienaidnieki" patiesībā bija desmitiem miljoni bijušās Krievijas impērijas pilsoņu, bet tie, kas viņus kāra ar "smirdīgām virvēm", — saujiņa teroristu, kas bija sagrābuši varu un valstī izveidojuši vienu no visbargākajiem okupācijas režīmiem.

Kamēr Ļeņins un krievu boļševiki vēl nebija pārņēmuši valsts grožus, viņi noraidīja teroru kā politiskās cīņas līdzekli. Taču citas revolucionārās kustības par teroru bija lielā sajūsmā. Dekabristi 1820. gados, narodņiki 1860.—1880. gados, sociālisti revolucionāri (eseri) XX gadsimta sākumā — visi nemīlamo politiķu slepkavībās saredzēja vislabāko līdzekli, kā sasniegt savus mērķus. Pirms 1917. gada oktobra Ļeņins savos rakstos bez aplinkiem nosodīja teroru. Šī attieksme kļuva par partijas ābeci, bez kuras neiztika neviena rokasgrāmata. Pat skolēni mācījās slaveno apokrifo frāzi, kas bija kļuvusi par sakāmvārdu: "Mēs iesim citu ceļu."

Tajā pašā laikā rūpīga boļševiku līdera darbu lasīšana parāda viņa divējādo dabu un atklāto cinismu. Viņš bija pret teroru nevis vispār, bet pret tādu, kas vērsts pret indivīdiem. Apsvērumi, kurus viņš minēja, nebija morāli, bet gan pragmatiski: šis cīņas līdzeklis nebija efektīvs, lai iekarotu varu. Šajā ziņā viņš nekļūdījās. Taču, reiz ieguvis varu, viņš varēja izmanot teroru, fiziski likvidējot pretiniekus un konkurentus: to Ļeņins bija sapratis ļoti ātri. Kas attiecas uz pašu principu — tur nebija nekādu pretrunu: deklarācijas, kas nupat tika minētas un kas ir tikai neliela daļa no viņa rakstiem par šo tēmu, ir tam spilgts apliecinājums.

Bet nu cits pierādījums. Tikko nokļuvuši valsts vadībā, ļeņinisti parā-dīja godu visniknākajiem teroristiem, viņu vārdus iegravējot uz Brīvības obeliska, kas tika uzsliets Aleksandra dārzā pie Kremļa. Simtiem Maskavas, Petrogradas un citu pilsētu ielas un laukumi tika nosaukti slepkavu Žeļabova, Halturina, Kaļajeva, Petrovskajas un citu vārdā. Pēc padomju režīma krišanas tie pazuda no vietējās toponīmijas, taču vēl šodien Maskavā ir laukums un metro stacija, kas nosaukti Pjotra Voikova vārdā, kurš piedalījās cara Nikolaja II ģimenes noslepkavošanā. Šis fakts ir vēl jo vairāk apbrīnas vērts tāpēc, ka Jeļcina valdīšanas laikā upuru mirstīgās atliekas (vai drīzāk tās, kas maldīgi tika identificētas kā tādas) ar visiem iespējamiem un iedomājamiem godiem tika apglabātas PēteraPāvila cietokšņa kapenēs. Taču nevienam nebija drosmes aizskart viņu slepkavu "labo reputāciju".

Līdzko nokļuvuši Kremlī, boļševiki tūlīt ķērās pie masu terora, aizmirstot Ļeņina sākotnējos paziņojumus šajā sakarā. Viņi leģitimēja nāvessoda izpildi gūstekņiem un savai armijai pa priekšu kaujās sūtīja sievietes un bērnus. Šī taktika plaši tika izmantota 1919. gada rudens cīņās pret ģenerāli Nikolaju Judeņiču, kurš bija devies uzbrukumā Petrogradai. Ļeņina aģenti veica civilo iedzīvotāju masu slepkavības, lai gan tie necīnījās nevienā pusē. Ukrainā kāda fanātiska boļševice Jevgeņija Boša pēc Ļeņina pavēles uzņēmās šāda veida aktivitātes un vēlāk tika apsūdzēta "nožēlojamā intelektuāles humānismā", jo bija nogalinājusi pārāk maz cilvēku. Krimā šo misiju pildīja Rozālija Zemļačka un "komunists internacionālists", ungārs Bēla Kuns. Kādas soda ekspedīcijas laikā šie divi Ļeņina emisāri noslepkavoja vairāk nekā simt piecdesmit tūkstošus iedzīvotāju. Pēc tik daudz izlietām asinīm Jevgeņija Boša zaudēja prātu un 1925. gadā nošāvās. Toties Bēla Kuns, kurš nemaz nejutās sarūgtināts par savu asiņaino karjeru pie Staļina, 1938. gadā saņēma lodi pakausī. Vienaldzīga pret visu pasauli, trula un gatava uz visu, lai tikai paliktu dzīva, Zemļačka izbēga no soda: viņas pīšļi atrada mieru slavenajā Kremļa sienas kapā 1947. gadā.

Tomēr šķita, ka boļševiku vadoņu tik dedzīgi nopulgotais mērķētais terorisms varēja būt viņiem noderīgs. Pietiek vien atcerēties cara ģimenes noslepkavošanu, kas pēc Kremļa pavēles tika veikta slepenībā, bez iz-meklēšanas un tiesas; barbarisko lielkņaza nobendēšanu, iemetot raktuvju šahtā Alapajevskā; kā arī citas epizodes. Taču visvairāk pārsteidz nevis nežēlība, ko varētu norakstīt uz Pilsoņu kara rēķina, bet gan tās "zinātniskais izskaidrojums". Tieši sakarā ar boļševiku terora eskalāciju Ļeņins izteica domu, kas kļuva par jaunās varas neapšaubāmu lozungu: "Viss, kas kalpo revolūcijai, ir morāls." Boļševiki, kuriem diemžēl sekoja visa pasaule, par revolūciju nosauca asiņaino 1917. gada valsts apvērsumu, kas noveda pie diktatūras. Būsim godīgi — domātājam Ļeņinam šajā ziņā sekoja teorētiķis Trockis, kurš savā daiļrunīgi nosauktajā darbā Terorisms un komunisms apliecinājis: "Revolūcija no revolucionāriem prasa, lai mērķu sasniegšanai tiktu izmantoti visi līdzekļi: ja vajag— bruņota sacelšanās, ja nepieciešams — terorisms. Represiju forma un mērogs nav principa jautājums. Tas ir vienīgi jautājums par lietderību." Šī formula tika paziņota 1920. gadā un nekavējoties ņemta par pamatu valstij, no kuras garīgā mantojuma līdz pat šai dienai Putins nav varējis un vēlējies atbrīvoties. Tāpat kā Ļeņina un Trocka laikā, arī šodien pastāv iebiedēšana, kas ir visvarenākais — ja ne vienīgais — Krievijas iekšpolitikas dzinējspēks. Un, protams, šīs policejiskās valsts ienaidnieki savā cīņā izmanto tos pašus līdzekļus. Nožēlojama, tomēr saprotama loģika. Bet pie tās vēl atgriezīsimies.

Nav jābrīnās, ka Ļeņina politiskie pretinieki un varbūt pat daži viņa cīņu biedri bija nobijušies no Vadoņa nekontrolējamajām dusmām (garīgā vājuma pazīme) un no viņa nevaldāmās steigas ņemt un nošaut, jo nekad nevarēja zināt, kā lietas var pavērsties. Izvēloties tās pašas metodes, viņi mēģināja — tiesa gan, neveikli — Vadoni novākt. Tas arī izskaidro no-slēpumaino negadījumu, kurš notika pirms gandrīz deviņdesmit gadiem, nekad netika rūpīgi izmeklēts un kurā boļševiku propaganda apsūdzēja Ļeņina politiskos pretiniekus eserus, kas zināmā savas pastāvēšanas vēstures posmā bija slavējuši terorismu kā efektīvu politiskās cīņas formu. Runa ir par slaveno atentātu pret Ļeņinu 1918. gada 30. augustā, kuru veica tā sauktā sociāliste revolucionāre Fanija Kaplāne (Dora Roida)'. Atbildot uz šo neizdevušos atentātu, boļševiki sāka nežēlīgu "sarkano teroru", kas vairs nebija slēpjams, bet gluži pretēji — tika padarīts par svarīgu propagandas priekšmetu. Divdesmit gadu vēlāk tas rikošetā sasniedza viņus pašus — gandrīz visus.

Perestroikas sākumā kļuva iespējams iepazīties ar dažiem retiem arhīva dokumentiem par šo lietu, kas līdz šim nebija pieejama pat vēsturniekiem. Tolaik, lai veiktu daļēju analīzi, bija jāatsakās no radītajiem dogmatiskajiem stereotipiem. Materiāli vēstīja, ka neviens liecinieks nebija spējis Fanijā Kaplānē atpazīt cilvēku, kurš šāva uz Ļeņinu. Viņa šoferis Stepans Giļs, kuru joprojām citēja kā aculiecinieku, pilnīgā tumsā bija redzējis tikai "brauniņu kādas sievietes rokā, kas stiepās pāri priekšējo cilvēku galvām". Pretēji oficiālajai versijai, Fanija Kaplāne atradās pūlī, kas bija savācies Ļeņina uzstāšanās dēļ, pēc šāviena nebija bēgusi no vajātājiem, bet slēpusies no lietus zem kāda koka visai tālu no rūpnīcas pagalma, kur bija noticis šāviens. Kaplāni arestēja vienīgi tāpēc, ka viņa "bija izskatījusies pēc izbiedēta cilvēka, kas mēģina glābties". Neviens viņas rokā nebija redzējis revolveri. Gluži vienkārši kāds pūlī bija ar kāju aizspēris zemē nomesto spāņu brauniņu. Taču, saskaņā ar oficiālo versiju, anonīmi liecinieki esot redzējuši Faniju Kaplāni pēc šāviena nometām zemē ieroci un metamies bēgt. Visbeidzot, pretēji oficiālo avotu paustajam, Kaplāne sevi neatzina par vainīgu, gluži pretēji — viņa teica: "Tā nebiju es."

Ņemot vērā oficiāli neapstrīdamos un pārbaudītos pierādījumus par teroristes vainu, varētu domāt, ka publisks tiesas process — blakus audzinošajam aspektam — būtu labi kalpojis arī propagandas nolūkiem. Taču nekā tamlīdzīga: piecas dienas pēc atentāta, kad "smagi ievainotais"

Ļeņins atsāka strādāt, Kremļa komandants Malkovs pēc Lubjankas vadītāju pavēles ķērās pie nāvessoda — vai drīzāk slepkavības — izpildes: viņš nogalināja Faniju Kaplāni ar šāvienu pakausī kādā attālā Kremļa pagalma stūrī. Viņas līķis tika apliets ar benzīnu un sadedzināts dzelzs mucā Aleksandra dārzā pie Kremļa. Klasisks boļševiku rokraksts: neko neesmu redzējis, neko nezinu.

Notikumu retrospektīvā rekonstrukcija no mīklainā šāviena līdz tā sauktās slepkavas kremācijai varētu pārspēt visaizraujošāko vēsturiski kriminālo trilleri, taču šāds uzdevums ir ārpus šīs grāmatas mērķiem. Aprobežošos ar iznākuma esenci: tiešām kāda sieviete šāva uz Ļeņinu, taču tā bija nevis Fanija Kaplāne, bet Lidija Konopļova, arī sociāliste revolucionāre, kas darbojās kopā ar citu sociālistu revolucionāru — Grigoriju Semjonovu (Vasiļjevu). Saglabātie dokumenti apliecina, ka viņi abi bijuši VĀK nolīgti ziņotāji un provokatori. Terorisms un falsifikācijas ir pavadījis visus padomju varas posmus, un šī vērtīgā pieredze ir nodota tālākiem mantiniekiem, lai viņi to efektīvi pilnveidotu. To viņi arī turpina darīt.

Kāda daiļrunīga detaļa: Nikolaju Morozovu, vienu no nedaudzajiem Narodnaja voļa biedriem, kas izdzīvoja pēc Aleksandra II noslepkavošanas 1881. gadā, "terorisma universālās teorijas" (viņaprāt, "saskaņā ar Vilhelma Telia metodi, terors ir labākā revolucionārās cīņas forma") autoru, vecumdienās Staļins iecēla par Zinātņu Akadēmijas goda locekli. Simbolisks un daiļrunīgs žests, it īpaši nežēlīgo slepkavību priekšvakarā, kuras iegājušas vēsturē kā Lielais terors.

2 Pavēle bija mirt

Pirmais terora akts pret "savējiem", kas radīja troksni un bija maskēts ar medicīnisku nelaimes gadījumu vienkāršas un pilnīgi nevajadzīgas operācijas laikā, tika veikts 1925. gadā. Gribu uzsvērt, ka šis fakts tika ievērots; lai gan jau bija notikuši daudzi terora akti, tomēr tie nebija sa-traukuši prātus, jo neskāra pirmā plāna personas. Šoreiz notikumi tūlīt izsauca lielu interesi visas valsts mērogā un radīja izbīli partijas elitē, kas jutās apdraudēta. Pirms faktu izklāsta pievērsīsim uzmanību kādam svarīgam aspektam, kas attieksies arī uz citām šīs grāmatas epizodēm. Runa ir par neizbēgamu rakstisku pierādījumu trūkumu, kas varētu šo versiju padarīt neapstrīdamu. Tāpēc tā joprojām ir diskusiju tēma, kurā ikviens arguments var tikt apšaubīts jebkurā brīdī.

Vispirms ir jāpatur prātā, ka Staļins ļoti labi apzinājās savas rīcības kriminālo raksturu: vai gan ne tāpēc viņš tik ļoti rūpējās, lai nepaliktu nekādas dokumentāras pēdas. Saliekot secīgā ķēdē viņa mutiskos rīkojumus vai mājieniem bagātos, bet nepārprotamos ieteikumus, veidotos tāda netiešo pavedienu virkne, kas izmeklēšanā ļautu izmantot vairāk psiholoģiskus aspektus, nevis rakstiskus avotus. Kriminologiem tas nebūtu neloģiski: pavedienu kopums tiek uzskatīts par pierādījumu pamatu tikpat ticami kā dokuments, kuru, starp citu, var viegli viltot. Mutiskajām liecībām vajag pievērsties biežāk, ko gan ar nepatiku noraida pēc Staļina pagātnes nostalģiskie pētnieki, uzskatot tās par baumām, kas nav vēsturnieku cienīgas. Taču totalitāras un pilnīgi noslēgtas valsts apstākļos, sabiedrībā, kurā nevienam nav pieejas informācijai par valsts vadītāju dzīvi, šie avoti nav mazāk droši kā dokumenti un dažreiz pat izraisa lielāku ticamību.

Pati "baumu" esamība liek tās uztvert nopietni. Tās nekad neparādās bez iemesla, kā saka: "Nav dūmu bez uguns." Baumas kā sociāls fenomens visbiežāk ir izplatītas slēgtās sabiedrībās, jo brīvai sabiedrībai pēc tām nav nekādas nepieciešamības. Nav nejauši, ka Kremlis un Lubjanka, apjautuši baumu reālo ietekmi uz masu apziņu, prata ļoti labi tās izmanot savā labā.

1930. gados Lubjanka izveidoja dažādas institūcijas, kuru nosaukumi izraisīja sajukumu un kuru mērķis bija radīt un izplatīt varai nepieciešamās baumas. Savā starpā konkurējot melīgas un patiesas informācijas sniedzējiem, tika destabilizēti cilvēki, jo bija spiesti uzklausīt pretrunīgu informāciju. Objektīva vēsturnieka uzdevums, analizējot abu veidu baumas un pārbaudot neapšaubāmus faktus un sociālpolitisko gaisotni, kur tās parādījušās, ir nošķirt iespējamo patiesību no tīras izdomas, ielikt "baumu" vai, kā saka speciālisti, "mutvārdu stāstu" problēmas centrā un tad veikt zinātnisku analīzi.

Šai atkāpei, kas noder ne tikai konkrētajam gadījumam, vajadzētu a priori atbildēt uz jautājumu, kas neapšaubāmi parādās: vai pastāv absolūti pierādījumi piedāvātās versijas ticamībai?

Nē, ja par pierādījumu uzskata vienīgi uzrakstītu, parakstītu un apzīmogotu dokumentu.

Jā, ja par pamatu tiek ņemts lielais skaits liecību un fakts, kas pats par sevi ir svarīgs, ka šīs tā saucamās baumas klīst jau astoņdesmit gadu.

' Mihails Frunze, tas pats, kuram Ļeņins bija pavēlējis iznīcināt visus kazakus līdz pēdējam un kurš bija pakļāvies šai netaisnīgajai pavēlei, kopš Ļeņina nāves ieņēma tautas aizsardzības komisāra posteni, kuru apvienoja ar Sarkanās Armijas ģenerālštāba vadītāja amatu, kā arī bija Militārās akadēmijas' priekšnieks — tur sagatavoja augstākā ešelona elites virsniekus. Viņš bija arī partijas augstākā orgāna — Politbiroja — loceklis un baudīja milzīgu autoritāti gan sabiedrībā, gan Kremļa šaurākajā lokā, jo nepiedalījās iekšējo rēķinu kārtošanā ne opozīcijas, ne viņu pretinieku pusē. Izglītots un kompetents — viņš šķita līdzsvarots, mierīgs cilvēks, kuru itin nemaz neinteresē varas vilinājums. Viņa aktīvā bija militārie panākumi pilsoņu kara frontēs, taču viņš nekad nebija piedalījies ne Kremļa intrigās, ne zemiskajās cīņās par valsts un partijas grožiem.

Nežēlīgais karš, kas sākās partijas virsotnē pēc Ļeņina nāves, kad četri pretendenti (Staļins, Trockis, Zinovjevs un Kameņevs) cīkstējās par troni, piešķīra Frunzem galveno — varbūt pat izšķirīgo — nozīmi. Frunze varēja atbalstīt jebkuru no kandidātiem, izņemot Staļinu (ja Staļins būtu bijis pārliecināts par pretējo, tas, kas notika, nebūtu noticis), vai arī pats varēja pretendēt uz valsts pirmās personas lomu kā neitrāls, cienījams kandidāts, kura kandidatūra bija pieņemama visiem, izņemot, protams, Staļinu. Frunzes rokās bija armija, jūras spēki, virsnieku korpuss, kurā viņa autoritāte bija neapstrīdama — un tas viņu padarīja Staļina acīs daudz bīstamāku par citiem politiskajiem pretiniekiem. Pēc viena zaļknābja Napoleona, tas ir, Trocka, likvidēšanas gruzīns ķērās pie nākamā. Taču šoreiz cīniņš solījās būt daudz niknāks: Trockim, atšķirībā no Frunzes, savas personības dēļ bija maz atbalstītāju partijā un armijā, un Staļinam bija visai nopietns iemesls domāt, ka armijas ģenerālštāba priekšnieka simpātijas piederēs Zinovjevam un Kameņevam, kuriem vēl bija tuvās Ļeņina draudzības oreols. Pietiktu, ka viņus atbalsta armija — un Staļins cīņu būtu zaudējis. Taču Frunzes autoritāte un spēku samērs Politbirojā neatļāva tāpat vien ņemt un atcelt komisāru no amata, lai viņa vietā ieliktu Staļina stingrā kursa piekritēju.

Un notika tas, ko krievu un ārzemju lasītāji pazīst no savulaik ļoti populārā rakstnieka Borisa Piļņaka darba Neizdzisušā mēness stāsts. Tā publikācija kādā žurnālā gadu pēc traģiskajiem notikumiem izraisīja patiesi histērisku reakciju Kremlī, šādi atgādinot parunu: "Kas vainīgs, tas bailīgs." Piļņaks stāsta par kādu ģenerāli, vārdā Gavrilovs, kuru, būdamu pie labas veselības, partija — ar ieganstu izglābt no nenovēršamas nāves — piespiež doties uz operāciju galda, kur viņš ķirurga kļūdas dēļ mirst. Drīzāk gan anesteziologa, kurš "kļūdoties" viņam iedod pārāk lielu zāļu devu. Taču tas bija nevis literārā personāža Gavrilova, bet gan paša Frunzes liktenis. Lēmumu par šo operāciju pieņēma Politbirojs pēc Staļina priekšlikuma, kurš, protams, balstījās uz mediķu ieteikumiem. Frunze tam pakļāvās un nomira 1925. gada 31. oktobrī pēc neeksistējošas kuņģa čūlas operācijas. Viņa bērēs Staļins izteica šo noslēpumaino un draudīgo frāzi: "Varbūt, ka tā arī vajag, lai vecie biedri nolaižas kapā tik viegli un vienkārši." Vēsturnieki jau vairāk nekā astoņdesmit gadu lauza galvu, mēģinot saprast, ko Staļins bija gribējis teikt. Te nav nekā sarežģīta. Šis "tā arī vajag" nav mīkla, bet noslēpuma atslēga: slepkavam izspruka atzīšanās.

Divus mēnešus pirms tam cits moldāvs Grigorijs Kotovskis, Mihaila Frunzes tuvs draugs un labi ieredzēts Sarkanās Armijas ģenerālis, tika nošauts kādā vasarnīcā Odesā. To it kā bija izdarījis kāds greizsirdīgs sāncensis. Frunze nesen bija piedāvājis viņu iecelt par savu vietnieku. Kotovskis nebija staļinists, un Staļins nevarēja pieņemt, ka šie divi cilvēki, kas viņā neviesa uzticību, komandētu armiju un jūras spēkus. Taču viņam bija praktiski neiespējami to pateikt Frunzem, jo Kotovskis bija starp "pilsoņu kara varoņiem", viņš nekad nebija pieslējies nevienai opozīcijai, un viņa militārā kvalifikācija neizraisīja nekādas šaubas. Algotais slepkava cietumā nosēdēja divus gadus. Atbrīvots gandrīz astoņus gadus pirms piespriestā soda termiņa beigām, viņš saņēma labi apmaksātu un prestižu posteni. Kotovska lieta bez jebkāda iemesla tika klasificēta kā slepena, un tāda tā ir vēl joprojām. Drauga slepkavība Frunzem bija personiska traģēdija un ļoti slikta zīme.

Frunzes tuvinieki atstāja daudzas liecības par viņa šaubām attiecībā uz veicamo operāciju. Komisārs nesaprata, kāpēc viņam jānonāk ķirurgu rokās. Paklausot priekšniecībai, viņš devās uz slimnīcu. Viņš pat gatavojās pēdējā brīdī aizbēgt, taču neuzdrošinājās, baidoties no partijas rājiena. Visnoslēpumainākais šajā lietā ir tas, ka Politbiroja lēmums, kuram bija pavēles spēks, attiecās tikai uz mediķu, nevis politiķu kompetenci. Taču pat ārstu neatlaidīgu ieteikumu gadījumā tikai slimnieks pats var pieņemt šādu lēmumu, ja vien viņš nav garīgi slims.

Tādējādi — pat bez tiešiem pierādījumiem par Staļina vainu — panika, kas pārņēma Kremli pēc Piļņaka stāsta parādīšanās žurnālā Novij Mir, parāda, ka runa bija par prasmīgi izstrādātu plānu. Pēdējā brīdī žurnāls tika izņemts no apgrozības, taču ir pamats domāt, ka daļa tirāžas jau bija pārdota. Sākās vienlīdz vētraina un veltīga kampaņa: šo žurnāla numuru meklēja kioskos, grāmatu veikalos, valsts un pat privātajās bibliotēkās, ja tās kontrolēja modrā I.ubjankas uzrauga acs. Lai izvairītos no pārāk liela trokšņa ap šo gadījumu, lieta pret "apmelotāju" tika notušēta, jo Pilnāks vēl baudīja augstas protekcijas. Toties tika izveidota izmeklēšanas komisija, kuras uzdevums bija noskaidrot Piļņaka avotus. Nudien — kā gan viņš, operācijas brīdī un iepriekšējo notikumu laikā atrodoties ārzemēs, varēja piekļūt tik precīzai un pilnīgi slepenai informācijai? Kurš viņu bija pamudinājis rakstīt šo "apmelojumu" pilno vēstījumu?

Taču par kādiem apmelojumiem varēja būt runa, ja tas bija literārs darbs, nevis reportāža? Satraukums nozīmēja, ka personāži atpazinuši sevi stāsta varoņos un nevilcinās atzīt, ka te nav runa par daiļliteratūru, vienlaikus gan apgalvojot, ka tie ir apmelojumi. Tas ir tas, ko sauc par padomju loģiku…

Beigu beigās šā teksta izcelsme tika noskaidrota. Izrādījās, šoreiz pamatoti, ka faktu hronoloģiju un detaļas Piļņakam bija paziņojis ietekmīgais literatūras kritiķis, vecs boļševiks un žurnāla Krasnaja Novj galvenais redaktors Aleksandrs Voronskis. Piesardzīgais Voronskis bija atturējies publicēt stāstu savā žurnālā — tas gan viņu neglāba. Viņš, pārliecināts trockists, bija izrādījis pārdrošību, izpaužot noslēpumu, kuru varēja zināt tikai cilvēks, kam bija pieejamas varas augstākās sfēras. Un viņš tāds bija. Starp citu, viņa stāvoklis vien garantēja patiesumu informācijai, kurai nebija nekāda sakara ar baumām.

Atmaksa pār Piļņaku un Voronski nāca divpadsmit gadu vēlāk. Abi divi tika nošauti. Pirms viņu aresta laikrakstā Pravda tika publicēts raksts, kura autors bija Kremlim tuvs kritiķis Viktors Kirpotins un kurš nesaudzīgi uzbruka Piļņakam un bez aplinkiem apsūdzēja "trockistu Voronski" par "Piļņaka stāstam sagādāto apmelojošo saturu". 1980. gadu beigās arhīvā varēju iepazīties ar visiem izmeklēšanas lietas dokumentiem. Dabiski, nekur nav atrodams Frunzes vārds, toties protokoli ir pārpilni ar eifēmismiem par "apmelojošām iedomām, kas diskreditē partijas vadītājus". Par šo iedomu raksturu nu gan nevar būt nekādu šaubu.

Divarpus mēnešu iepriekš, gandrīz vienā laikā ar Kotovska slepkavību, bet tālu no Maskavas — Amerikas Savienotajās Valstīs — bija notikusi kāda cita traģēdija. Hronoloģiski to vajadzētu uzskatīt par pirmo līdzīgu drāmu nebeidzamajā sērijā. Taču tikai pēc Frunzes likvidēšanas, kas notika pašu valstī, nevis aiz okeāna, cilvēku prātā iegūlās politiskas slepkavības jēdziens. Tieši tad sāka vilkt paralēles starp šīm divām mīklainajām nāvēm, kuru mērķis izskatījās ļoti līdzīgs. Amerikā tas bija Efraims Skļanskis, tuvs Trocka līdzgaitnieks, kurš gāja bojā "nelaimes gadījumā". Viņš, Sarkanās Armijas dibinātāja vietnieks Pilsoņu kara laikā, šo amatu saglabāja arī Revolucionārajā Kara padomē, proti, tāpat kā Frunze atradās augstākajā komandējošajā sastāvā. Staļins mēģināja izstumt Skļanski no militārās sfēras un kā lielāko izsmieklu uzticēja militārajai karjerai nepiedienīgu sektoru: palagu ražošanu un tirdzniecību. Vēlāk, baidoties no Skļanska kā aktīvas un ietekmīgas personības, Staļins viņu nosūtīja iespējami tālāk no nākamā "kaujas lauka": uz ārzemēm, lai viņš tur apgūtu audumu ražošanu. Taču pat tālumā šis cilvēks viņam joprojām pārāk traucēja.

1925. gada vasarā Skļanskis atradās ASV, kur iepirka iekārtas fabrikām, kas ražotu augstas kvalitātes palagus. 26. augustā viņš no Ņujorkas devās uz trīssimt piecdesmit jūdžu attālo kūrortu pie Longleika: tur notika sapulce, ko organizēja pirms gada dibinātās importaeksporta firmas Amtorg Trading Corporation prezidents Izaks Hūrdžins. Skļanski pavadīja padomju kolēģi, kuru profesijas nav zināmas un kuri šajā laikā uzturējās Ņujorkā. Kādā izbraucienā pa ezeru viņu laiva apgāzās. Skļanskis un Hūrdžins, abi lieliski peldētāji, noslīka dažus metrus no krasta. Citu upuru nebija.

Vladimirs Majakovskis, kurš tobrīd atradās ASV (Hūrdžins viņam bija palīdzējis dabūt vīzu), bija viens no pirmajiem, kuram šī absurdā nāve lika aizdomāties un kuram tā radīja sliktas priekšnojautas: viņš tūlīt saprata, ka te nav runa par nelaimes gadījumu. Šo noslēpumu publiski cēla gaismā lielā Vadoņa personīgais sekretārs Boriss Bažanovs, kurš bija pārbēdzis Rietumu pusē. Viņš deva liecības šajā slepkavības lietā, kuru pēc Staļina pavēles organizēja viņa tuvi līdzstrādnieki Grigorijs Kaners un Genrihs Jagoda. Hūrdžins kļuva par "nevainīgu upuri" — gluži vienkārši viņš bija bīstams kā notikuma aculiecinieks.

Labi pazinu viņa meitu, kas piedzima pēc tēva nāves: Hūrdžins, būdams ideālists un romantisks komunists, par godu Marksam, Engelsam un Ļeņinam jau iepriekš viņai bija izvēlējies vārdu — Maela. Vēsturniece un literatūras kritiķe, precējusies ar pazīstamu Puškina pētnieku Iļju Feinbergu, Maela man pastāstīja, ka viņas māte pēc tam pati bija slepeni vākuši tiešas un netiešas liecības par "nelaimes gadījuma" apstākļiem. Dokumenti, ko viņas bija savākušas, apstiprināja Borisa Bažanova teikto. 1952. gadā visi šie materiāli, kas glabājās vecā, nobružātā koferī, ielaušanās laikā tika nozagti, lai gan zagļi nebija aiztikuši nevienu citu priekšmetu un noniecinājuši pat dārglietas.

Hronoloģija ir vienkārša: vispirms bez aizķeršanās tiek likvidēta Trockim tuva persona, tad Trocka pēctecis un visbeidzot nāk kārta tautas aizsardzības komisāram Mihailam Frunzem, kurš nav visai uzticams, — lai novērstu iespēju, ka nejaušs konflikts varas augstākajā līmenī beidzas ar viņa nonākšanu pie varas. Viņa vietu ieņem iztapīgais staļinists Kliments Vorošilovs. Turpmāk Staļinam nevajag baidīties no armijas: tā ir uzticamās rokās. Terors, kas kalpo revolūcijai — vai drīzāk tam, kurš uzskata, ka iemieso revolūciju savā personā —, saskaņā ar Ļeņina mācību ir likumīga un morāla lieta.

Taču mērķēto terorismu, kuru izmanto augstākās nomenklatūras politiskajās interesēs, sāka gatavot vismaz divus gadus iepriekš (ar nosacījumu, ka tiek ņemti vērā tikai slaveni upuri). Šo hipotēzi izvirzīja vēsturnieks Aleksandrs Serebrjaņņikovs, kura pētījumi tā arī neguva pelnīto atsaucību. Balstoties uz ļoti pārliecinošiem argumentiem, viņš pieņem, ka slavenā slepkavība Lozannā 1923. gada 10. maijā negodīgi piedēvēta emigrantiem (versija, kas bija pieņemama gan boļševikiem, gan viņu pretiniekiem) un patiesībā to veikuši padomju speciālie dienesti, — spīdošs Lubjankas projekts, kas nevainojami īstenots.

Runa ir par profesionāla avantūrista un smalka intelektuāļa slepkavību: Vaclavs Vorovskis, cilvēks ar vāju veselību, nelegālu tirdzniecības operāciju ietvaros bija devis lielu ieguldījumu boļševiku finansēšanā. Ar vācu ģenerālštāba atbalstu viņš strādāja pie Ļeņina izvešanas no Šveices uz Petrogradu carisma krišanas laikā. Viņš bija iesaistīts arī vācu subsīdiju nogādāšanā Ļeņina cilvēkiem, kuru mērķis bija Pagaidu valdības — tā vēlējās turpināt karu — gāšana. No saviem kolēģiem diplomātiem, kas nāca no strādnieku un zemnieku šķiras, Vorovskis atšķīrās ar eiropeiskuo eleganci un valodu zināšanām. Vispirms viņš bija vēstnieks Skandināvijas valstīs, tad padomju misijas vadītājs Romā 1921. gadā. Nākamajā gadā viņš kļuva par padomju delegācijas ģenerālsekretāru Ženēvas starptautiskajā konferencē par ekonomiskajiem un finanšu jautājumiem, bet 1923. gadā piedalījās Lozannas konferencē, kur sprieda par Tuvo Austrumu likteni pēc Turcijas uzvaras pār angļiem un grieķiem.

Šajā laikā Ļeņins vēl bija dzīvs, bet jau praktiski zaudējis varu, un Staļins ķērās pie sistemātiskas to viņam pietuvināto cilvēku atstādināšanas, kuri bija bijuši iesaistīti provāciskās intrigās. Vorovskis bija saņēmis pavēli atstāt savu posteni Lozannā un Romā un atgriezties Maskavā. Viņš ātrāk nekā citi redzēja Staļinam cauri un zināja, ko iesākt. Viņa ģimene atradās Rietumos, un viņa krāpnieciskās finanšu mahinācijas boļševiku valsts apvērsuma organizēšanai viņam bija devušas ievērojamus līdzekļus. Vorovskis vilcinājās ar aizbraukšanu, jo bija nolēmis nekad neatgriezties. To savā kodētajā telegrammā uz Maskavu apstiprina Lubjankas cilvēks Arenss, kurš slēpās zem krievu telegrāfa aģentūras darbinieka maskas un kuram bija uzdots viņu uzraudzīt. Aleksandram Poluņinam, citam Lubjankas kalpam, kurš bija iefiltrējies Šveices Sarkanā Krusta organizācijā, jau bija sarunāts "izpildītājs" — garīgi slims virsnieks Moriss Konrādi, kas cieta no Herostrata kompleksa un bija gatavs atriebt savas ģimenes ciešanas: viņš bija brāļadēls kādam Petrogradas šokolādes karalim, kurš pazaudēja visu bagātību pēc boļševiku nākšanas pie varas.

1923. gada 10. maijā Vorovskis pusdienoja viesnīcas Cecile restorānā kopā ar Arensu un kādu padomju vēstniecības Romā darbinieku Divilkovski, kurš, protams, bija Lubjankas aģents. Konrādi nogalināja Vorovski ar šāvienu galvā un, lai novērstu aizdomas, ar diviem šāvieniem viegli ievainoja Arensu un Divilkovski. Pēc tam viņš padevās policijai. Krievu emigrācija tūlīt uzņēmās atbildību par šo rīcību, slavinot varoņus, kas "atriebuši sarkano teroru". Krievu emigrācijas dzejnieks Konstantins Baļmonts vārsmās apsveica "apsmietā goda atriebēju, cīnītāju Konrādi". Tas bija tieši tas, ko vēlējās Staļins. Viltīgā operācija bija izdevusies. Šveicieši arestēja arī slepkavības pasūtinātāju Poluņinu: viņš tika uzskatīts par baltgvardu virsnieku, kurš atriebies par boļševiku represijām, un šī izvirzītā versija bez jebkādiem pierādījumiem tika pieņemta. Abi slepkavas tika attaisnoti, bet Vorovskis pasludināts par "baltā terora" upuri, un kā tāds viņa vārds palika padomju vēstures grāmatās gandrīz septiņdesmit gadu. Viņam par godu viņa vārdā tika nodēvēta viena no centrālajām Maskavas ielām.1

Taču no Staļina teroristiem nevarēja izsprukt neviens. Rēķini ar Poluņinu tika noslēgti 1933. gadā kādā Parīzes priekšpilsētas vilcienā, kur viņam iedeva padzerties saindētu alu. Tajā pašā gadā Arenss un Divilkovska tēvs mira "mīklainos apstākļos". Viņiem drīz sekoja Divilkovskis pats. Aplis bija noslēdzies.

' Šodien ši iela ir atguvusi agrāko nosaukumu — Povarskaja (Pavāru).

3 Dakteris Nāve un viņa slepkavas

Masu terora mērķis ir iebiedēšana: nav svarīga upura identitāte, svarīgs ir skaits. Taču boļševiki pat pirms varas sagrābšanas saprata, ka likvidējamās personas izvēle ir uzmanības vērta. Dažreiz viens vienīgs vārds svēra vairāk nekā anonīma masa. Ir viegli datēt sākumu masveida slepkavību posmam, kas turpinājās vairākas desmitgades: 1918. gada jūlijs. Tieši tad tika nogalināta cara ģimene, un tad arī provokators čekists Jakovs Blumkins Maskavā nogalināja Vācijas vēstnieku grāfu Mirbahu. Pēc gada dažādu valstu, toreiz vēl pagrīdes, komunistiskās partijas apvienojās Komunistiskajā internacionālē (Kominternē), lai darbotos tā saucamās pasaules revolūcijas labā. Ātri sapratuši, ka ne tuvākajā, ne tālākajā nākotnē tāda nenotiks, Ļeņins un pēc tam Staļins pārvērta Kominterni par Kremļa ārpolitikas instrumentu, izmantojot tam, lai sagatavotu valsts apvērsumus vai mērķētus terora aktus, kas jau bija sevi apliecinājuši kā metode. Tika izveidots pilnīgi slepens Eiropas birojs ar štābu Berlīnē, kurš darbojās līdz 1933.gadam.

Jauno Krievijas valdnieku dienesta teroristu sociālpsiholoģiskais portrets izsauc zināmu vēsturisku interesi. Viņus izvēlējās no ļaudīm, kuri zaudējušas savas saknes un kurus nedaudz parupji, bet ne bez pamata dēvēja par sabiedrības padibenēm. Tie bija cilvēki bez izglītības, kas nebija saņēmuši nekādu audzināšanu ģimenē, bāreņi vai pamesti bērni: viņi bija pieraduši dzīvot kur pagadās un meklēt iztiku izgāztuvēs un atkritumos. Būtnes, kam nebija morāles principu, pat ja tā nebija viņu vaina. Atļautā, pat iedrošinātā vardarbība vēcināja viņu kompleksu izlādēšanos: skaudība, alkatība un aklas dusmas pret tiem, kurus viņi uzskatīja par laimes lutekļiem, veiksminiekiem un likteņa izredzētajiem.

Jaunā ekonomiskā politika (NEP), kuru 1921. gadā ieviesa Ļeņins, radīja bardzības mazināšanās ilūziju: nežēlīgie sodi pret īstiem un iedo-mātiem ienaidniekiem šķita pierimuši. Patiesībā tas bija tikai īss atelpas brīdis: Ļeņina divkosībai un liekulībai nebija robežu. Kādā vēstulē Ļevam

Kameņevam, tolaik Politbiroja loceklim, kurš bija viens no tuvākajiem Ļeņina līdzgaitniekiem un uzticības personām, viņš atklāja savus patiesos nodomus: "Būtu kļūdaini uzskatīt, ka NEP mums ļaus izbeigt teroru. Mēs pie tā atgriezīsimies [..]" Proti, Ļeņins domāja par represijām nevis kā sodu par izdarītajām kļūdām, bet gan kā par režīma sastāvdaļu, līdzekli varas saglabāšanai. Un tas nepalika tikai teorijā.

Vislielākais Ļeņina izgudrojums politiskās cīņas jomā bija pilnīgi slepenas indīgu vielu laboratorijas izveidošana 1921. gadā, kuras nolikumā kā mērķis bija paredzēts "apkarot padomju varas ienaidniekus". Civilizētās pasaules tradicionālās vērtības lielajam pasaules revolūcijas Vadonim bija pilnīgi svešas. Tik barbarisks "cīņas" līdzeklis viņam šķita pilnīgi pieņemams un pat godājams. Tā bija tikai loģiska konsekvence, elements stratēģijas izstrādāšanā. Tādējādi krimināla organizācija uzreiz ieguva šķietamu leģitimitāti. Allaž uz šausminošo patiesību slēpjošiem eifēmismiem (tradīcija, kas turpināsies visu padomju vēsturi) kārais Ļeņins šai laboratorijai izvēlējās nosaukumu Speciālais kabinets, kuru viņš kā Tautas Komisāru padomes priekšsēdētājs vadīja personīgi. Kabineta darbiniekiem atklāti tika dots uzdevums radīt un pilnveidot indes, kas paredzētas režīma ienaidnieku nogalināšanai.

Saskaņā ar dažu teikto, Ļeņins esot bijis pirmais sava izgudrojuma upuris un iekritis pats savā slazdā. Šī versija var būt visāda, bet ne murgaina. Nekad neārstēta smadzeņu skleroze, tāpat kā evolucionējoša psihiska slimība, kura viņam bija jau gadiem ilgi, īsā laikposmā izraisīja vairākas smadzeņu triekas, kas viņu padarīja par bezcerīgi slimu cilvēku. Dzīves pēdējā gadā, nespējīgs pateikt ne vārda vai veikt visvienkāršāko aritmētisko darbību, viņš bija novests līdz pilnīgai veģetācijai. Staļins droši vien bija sakaitināts, redzot, ka slimnieka veselības stāvoklis nemainās, taču visvairāk viņu saniknoja tas, ka agonija turpinās. Ļoti iespējams, ka problēmas atrisinājuma paātrināšanas labad viņš ķērās pie Speciālā kabineta arsenāla. Tiešu pierādījumu šīs tēzes apstiprinājumam nav — un tos arī nevarētu iegūt, taču viss uz to norāda. Mūsdienu krievu vēsturnieki domā, ka slepkavībā piedalījās Ļeņina apsardzes priekšnieks Gorkos (rezidence pie Maskavas, kurā viņš nomira) Pēteris Pakalns. Starp citu, viņu visai drīz piemeklēja tāds pats liktenis.

Oficiāli Ļeņins aizgāja mūžībā 1918. gada 30. augusta atentāta radīto seku dēļ. Lode esot nobloķējusi miega artēriju, izraisot asinsrites cirkulācijas traucējumus galvas smadzenēs. Taču 1924. gadā tautas veselības komisārs Semaško apstrīdēja šo versiju, protams, neapzinoties, ka izdara lielu pakalpojumu nākamajiem vēsturniekiem. "Vladimira Iļjiča ievainojumam nebija tiešas ietekmes uz viņa smadzeņu asinsrites slimību," viņš paziņoja. Arī Ļeņina ārsts profesors Rozanovs ir izteicies: "Lodes neietekmēja viņa slimības evolūciju." Cits viņu ārstējušais ārsts profesors Koževņikovs bija diagnosticējis "saindēšanos ar svinu no ķermenī palikušās lodes". Ķirurgi tiešām nebija izņēmuši lodi. Taču neviens simptoms nebija apstiprinājis šo versiju. Vēlāk tas pats Semaško, bez šaubām, pēc Staļina norādījuma, apstiprināja, ka lodes bijušas saindētas ar kurāres indi. Ja tā būtu bijis, tad nāve būtu iestājusies jau pēc dažām stundām. Starp citu, 1992. gadā Krievijas Federācijas drošības dienesti veica ložu un čaulīšu (kuras bija saglabātas), kā arī Ļeņina cauršautā mēteļa un žaketes ekspertīzi un neatrada nekādu toksisku vielu pēdas.

Inde tika ņemta talkā citā brīdī. Staļins, bez šaubām, atrada veidu, kā "piegādāt" Ļeņinam Speciālā kabineta produktu. Tolaik šķelšanās abu starpā jau bija notikusi. Kādā Buharina stāstītā epizodē 1932. gadā tikšanās laikā ar komunistu rakstniekiem pie Gorkija tiek minēts psiholoģiskā ziņā pārliecinošs arguments. Pēc Buharina teiktā, Staļins esot stāstījis Politbiroja locekļiem, ka Ļeņins viņam esot lūdzis cianīdu no Speciālā kabineta, lai šķirtos no dzīves. Staļins, būdams klāt šā stāsta laikā, to neapstrīdēja. Dažas dienas pirms savas nāves 1940. gadā Trockis to pašu ir pieminējis rakstā "Nepārspējamais Kremļa Bordža". Taču cianīds ir pazīstama inde, un to sadabūt ir viegli, tāpēc nebija nekādas nepieciešamības rakņāties pa Speciālā kabineta rezervēm. Turklāt Staļins jau bija sapinies ar Genrihu Jagodu, kurš taisīja strauju karjeru tieši Speciālajā kabinetā. Viņam bija visas iespējas tikt pie daudz sarežģītākas indes, kas labāk atbilstu apstākļiem. Turklāt — kā minēts iepriekš — šajā brīdī Ļeņins nebija spējīgs sakarīgi pateikt ne vārda. Taču viņam bija saglabājušās novērošanas un saprašanas spējas, un viņš nekad nebūtu griezies ar šādu lūgumu pie cilvēka, ar kuru viņam vairs nebija praktiski nekādu attiecību. Kā liecina Ļeņina sekretāru atmiņas, dzīves pēdējās dienās Gorkos viņš kategoriski atteicies dzert zāles un lūdzis atbrīvot viņu no ārstu klātbūtnes. Staļins gluži vienkārši gatavoja sev alibi gadījumam, ja kaut kas aizdomīgs nāktu gaismā.

Arhīvu atvēršana ļāva atklāt kādu citu detaļu šajā sirdi plosošajā sižetā. Ir zināms, ka pēc Ļeņina nāves Staļina politiskie pretinieki Zinovjevs un Kameņevs izveidoja provizorisku aliansi ar savu ļaunāko ienaidnieku, un tā bija smaga kļūda, par kuru viņi samaksāja vēlāk. Iemesli bija tīri taktiski: Josifam Visarionovičam patiešām bija izdevies viņus pārliecināt, ka nepieciešama vienota fronte pret Trocki, kurš rada briesmas visiem trim.

Aizkulisēs nopietni tika apspriests (valdīja uzticība!) Staļina priekšlikums noindēt Trocki ar kādu Speciālā kabineta produktu, nāvi noveļot uz pārstrādāšanos, fizisko un garīgo spriedzi, ko izraisījusi viņa netaisnā politiskā cīņa. Šis priekšlikums tika noraidīts. Beigu beigās tika nolemts piespriest Trockim ne mazāk bargu sodu: piespiedu izsūtījums. Protams, Staļins neaizmirsa ne tos, kuri bija iebilduši viņa plānam, ne arī to, kā viņi to bija darījuši. Dažus gadus vēlāk viņš izdarīja nepieciešamos secinājumus. "Nav cilvēka, nav problēmas": šo nerakstīto likumu viņš ievēroja līdz pat savai pēdējai stundai.

Ir maz ticams, ka Ļeņina radītais un vadītais Speciālais kabinets pēc viņa nāves būtu beidzis savu pastāvēšanu, pat ja dažus gadus bija neaktīvs. Ņemot vērā to, ka laboratorija joprojām bija diletantu rokās, tās krājumus, kas lielākoties sastāvēja no klasiskām indēm, izmantoja reti. Lubjanka nevēlamo personu likvidēšanai deva priekšroku tradicionālākiem un vienkāršākiem līdzekļiem. Situācija mainījās 1930. gadu sākumā. Starp citu, pateicoties Jagodam, kurš tolaik bija tikai slepenpolicijas priekšnieka vietnieks. Patiesībā viņa rokās atradās Lubjankas varas sviras, jo viņa priekšnieks OGPU vadītājs Vjačeslavs Menžinskis bija smagi slims. Jau desmit gadu viņš lielas cerības bija licis uz indīgām vielām. Tagad bija pienācis brīdis, kad Ļeņina lolotais Kabinets pēc vairākkārtējas nosaukuma maiņas nonāca speciālo dienestu paspārnē un ieguva neatkarīgas institūcijas statusu, kuras priekšgalā tika iecelts medicīnas profesors Ignatijs Kazakovs. Šis ļoti pieprasītais ārsts bija pazīstams ar paša atklāto un patentēto metodi, kas dziedināja neārstējamus vai gandrīz neārstējamus pacientus.

Daži šo ārstēšanu uz antivielu bāzes uzskatīja par šarlatānismu vai parastu dziednieka darbošanos. Taču pats Staļins vērsās pie Kazakova pēc palīdzības, un viņam izdevās panākt rezultātu. Starp daudzajām kaitēm, kas vajāja Kremļa vadītāju, bija psoriāze, ādas slimība, kas izpaužas ar sāpīgām zvīņām uz gurniem, elkoņiem un ceļgaliem. Tradicionālās metodes nebija līdzējušas. Šo slimību izsauc iekšējās sekrēcijas dziedzeru disfunkcija, un tās izcelsme ir neskaidra. Kazakova izstrādātā ārstēšanas metode sastāvēja no attiecīgo dziedzeru radītās substances ievadīšanas organismā. Tādā pašā veidā viņš ārstēja impotenci, ar kuru sirga lielākā daļa partijas vadītāju.

Visai pamatots ir spriedums, ka Mihaila Bulgakova stāsta "Suņa sirds" per-sonāža profesora Preobraženska prototips ir Kazakovs.

Ignatija Kazakova autoritāte un popularitāte bija tāda, ka Staļins deva viņam zaļo gaismu izveidot Maskavā slēgtu institūtu nomenklatūras vajadzībām, kas specializētos metabolisma un endokrīno traucējumu pētniecībā. Kazakovu uzaicināja vadīt šo speciālo OGPU laboratoriju, kuras vadību drīz vien pārņēma Jagoda — pēc Menžinska nāves un OGPU pārveides par NKVD viņš bija kļuvis par tautas iekšlietu komisāru. Lai tās darbībai piešķirtu īpašu nozīmi un ārēju zinātnisku lietderību, darbam laboratorijā tika uzaicināti Zinātņu Akadēmijas Bioķīmijas institūta speciālisti, kuri darbojās ne tikai veca revolucionāra un Narodnaja voļa biedra, bet arī izcila zinātnieka Alekša Baha vadībā. Arhīvos atrastie dokumenti liecina, ka slepena darbinieku grupa papildus darbam institūtā dižā zinātnieka vadībā strādāja arī pie NKVD projektiem. Kā atzinības apliecinājumu Kremlis paaugstināja kompetento ārstu par pirmās "brīvi ievēlētās" Augstākās Padomes deputātu un pat uzticēja inaugurācijas plenārsēdes atklāšanu.

1934. gads pieredzēja laboratorijā radītos "darbus". Gorku noslēpumos esmu pieminējis Maksima Gorkija dēla Maksima Peškova nāvi, kā arī paša rakstnieka aiziešanu no dzīves divus gadus vēlāk. OGPU priekšnieks Menžinskis nodzīvoja tikai vienu dienu ilgāk par Maksimu Peškovu. Protams, viņam palīdzēja nomirt, lai atbrīvotu vietu Jagodam, kas varēja notikt vienīgi pēc Staļina pavēles, kurš lika uz viņu cerības un saskatīja viņā uzticamāku pakalpiņu, — vai vismaz ar viņa svētību. Jagoda bija cilvēks, kas spējīgs likvidēt visus, kuri traucē Vadonim.

Toksikologu velnišķīgā virtuve būtu vēl ilgi palikusi nezināma, ja trešajā Maskavas lielajā tiesas procesā 1938. gadā Staļins nebūtu nolēmis ar Višinska mutes palīdzību izpaust laboratorijas pastāvēšanu. Jau ilgus gadus visi piekrīt, ka šā procesa elementi izceļas ar briesmīgu falsifikāciju. Manuprāt, ir viens izņēmums. Mana hipotēze ir šāda. Dažu apsūdzēto noindēšanas un citas slepkavības bija patiešām notikušas, taču to autori nebija ne spiegi, ne nodevēji. Šie noziegumi nebija tēmēti pret Staļinu un viņa vadību — tie tika izdarīti pēc Vadoņa pavēles. To mērķis bija likvidēt nevēlamas personas, kas, pretēji prokurora apsūdzības loģikai, vairs nebija Josifa Visarionoviča draugi vai ieroču biedri. Gluži vienkārši viņš savus paša noziegumus uzvēla uz citu pleciem. Tāpēc elementi, kas šajā procesā attiecas uz slepkavības apsūdzību, pelna padziļinātu izpēti.

Jagodas un NKVD sekretārs Pāvels Bulanovs liecinājis: "Jagoda bija aizrāvies ar indēm [..] Šo interesi viņš sāka izrādīt ap 1934. gadu ļ..ļ Viņš bija tuvu pazīstams ar zināmu skaitu ķīmiķu, kam bija uzticējis uzdevumu radīt — proti, organizēt — ķīmijas laboratoriju. Jagoda vēlējās, lai šī laboratorija vienmēr būtu viņa rīcībā, jo paša indīgo vielu arsenāls nebija nogalināšanai pietiekams [..] Šīs laboratorijas izveide ir reāls fakts. Es to zinu, jo viņš man personīgi bija uzdevis atrast piemērotas telpas, kuras pēc tam nodot dažām personām [..] Jagoda mani brīdināja — šis uzdevums esot tik svarīgs, ka jānodrošina attiecīgās personas ar neierobežotiem līdzekļiem un nevajag kontrolēt viņu tēriņus.'"

Bulanovs, visai dīvaini izvairoties nosaukt šo "personu" vārdus, protams, seko izmeklētāja norādījumiem. Tāpat viņš arī neatklāj šo "piemēroto telpu" atrašanās vietu. Kas attiecas uz prokuroru Višinski, viņš, šķiet, it nemaz nav ieinteresēts detaļās, kas apsūdzību varētu tikai stiprināt. Varētu padomāt, ka viņš neko nav dzirdējis. Izskaidrojums ir vienkāršs: laboratorijas pastāvēšanu vajadzēja saistīt ar Jagodu. Bija jārada iespaids, ka tā pārstājusi darboties līdz ar viņa likvidāciju. Tomēr būtu bijis interesanti uzzināt to ķīmiķu vārdus, kuri joprojām strādāja pie jaunu substanču radīšanas.

Tā kā šis process bija īsts teātris, vajadzētu būt piesardzīgiem attiecībā uz Bulanova liecībām. Taču kāds ārkārtīgi svarīgs dokuments un patiesi sensacionāls atradums (Krievijas Federācijas prezidenta arhīvs, fonds nr. 3, inventāra nr. 24, lieta 301, lapa 153) apstiprina gan Bulanova stāstu, gan datumu. Šīs informācijas autentiskums nerada šaubas: runa ir par vēstuli, kuru autors ir rakstījis cerībā glābt dzīvību, nevis domājis publicēt. Jebkuri meli būtu tikai pasliktinājuši vēstules parakstītāja likteni. Šo vēstuli, datētu 1937. gada 15. aprīlī, Staļinam bija adresējis tobrīd cietumā ieslodzītais Nikolajs Buharins. Apstrīdot viņam izvirzītās apsūdzības — kas nav šīs grāmatas tēma —, Buharins apstiprināja: "1934. gadā pie manis vizītē ieradās fiziķis un GPU darbinieks Dāvids Talmuds, kuram es biju palīdzējis GPU speciālās laboratorijas izveides organizēšanā." Tālāk uzzinām, ka Talmuds viņam lūdzis "atrast darbu kādam lāga zēnam Vaņam Kotoļinovam", kurš oficiāli tika izvirzīts par vienu no Kirova10 slepkavības organizatoriem (patiesībā viņš tikai izpildīja pavēles, kas nāca no Lubjankas, kura, pakļaujoties augstākajai gribai, bija slepkavību sagatavojusi).

Ir pilnīgi skaidrs, ka Talmuda uzdevums bija safabricēt pierādījumus pret Buharinu. Ieņemot pieticīgo Izvestija direktora amatu un būdams tikai Centrālkomitejas locekļa kandidāts, viņš nekādā gadījumā nevarēja būt starp speciālās laboratorijas organizatoriem. Jagoda, kurš vadīja labora-toriju, bija krietni varenāks, un viņam nebija nekādas vajadzības pēc Buharina palīdzības. Provokatoriem vajadzēja informēt Buharinu par laboratorijas pastāvēšanu tādā veidā, lai viņš parādītos kā tās radīšanā iesaistīta persona, lai gan šī iestāde darbojās jau sen.

Fiziķis un ķīmiķis Dāvids Talmuds strādāja OGPU slepenajā daļā un par saviem pakalpojumiem tika karaliski atalgots. Tajā pašā gadā jaunais zinātnieks, kuru tolaik neviens nezināja, kļuva par PSRS Zinātņu Aka-dēmijas korespondētājlocekli, kas ir ārkārtīgi augsts tituls un liecina par viņa šaubīgo nopelnu atzīšanu. Pēc Kazakova aresta 1936. gada beigās Dā-vids Talmuds dažus mēnešus vadīja indes laboratoriju. Pēc akadēmiķa Baha viņš kļūst par otro augsta līmeņa zinātnieku (nekāda sakara ar Kazakovu!), kurš velta savas zināšanas un talantu Lubjankas velnišķīgajai virtuvei. Viņam bija nozīmīga loma to mocekļu liktenī, kuriem tika dotas viņa dziras.

Kopš 1937. gada slepenā indīgo vielu laboratorija, kas formāli atradās Zinātņu Akadēmijas Bioķīmijas institūta paspārnē, tika oficiāli pakļauta NKVD, to vadīja Lubjankas operatīvās tehnikas speciālās nodaļas priekšnieks (turpmāk vārds "speciāls" tika lietots visur, kur vien bija kas slēpjams). To nosauca par laboratoriju X. Talmuda vietā nāca profesors Grigorijs Mairanovskis, kura pētījumi Bioķīmijas institūtā attiecās uz ļaundabīgo audzēju iznīcināšanu ar toksisku gāzu un inžu palīdzību, kas viņa darbībai piešķīra zināmu leģitimitāti. Cilvēks, kurš tikpat lielā mērā kā slavenais nacistu ārsts Meņģele varēja pretendēt uz iesauku Dakteris Nāve, PSRS zinātnieku un mediķu aprindās bija ļoti cienīts kā viens no lielākajiem cīnītājiem pret vēzi!

Laboratorija tika iekārtota Varsonofjevskas šķērsielā 11, netālu no 6. numura, kur atradās Lubjankas kabineti. Abas iestādes savienoja pazemes tunelis. Starp citu, visas šīs ielas ēkas bija savienotas ar galveno celtni Lubjankas laukumā, kurai savukārt bija tieša izeja uz Militāro akadēmiju un Augstāko Tiesu, kur ik dienas tika pasludināts desmitiem nāvessodu. Lubjankas pagrabos nogalināja simtiem, pat tūkstošiem notiesāto. Naktīs līķus transportēja uz krematoriju. Laboratorija un pagrabi bija vienota šausminošas mašinērijas sastāvdaļa.

Pavisam nesen atklātībā nāca ziņa par pilnīgi slepena drošības orgānu "iekšējā cietuma" pastāvēšanu Kučinas ciema apkaimē netālu no Maskavas: tas bija izveidots tādēļ, lai atslogotu Lubjankas pārpildītās kameras. Domājot par praktisko pusi, tur tika ierīkotas arī laboratorijas palīgtelpas, kur vienmēr pie rokas atrastos jauni izmēģinājumu trusīši. Tikai dažas personas bija lietas kursā par šā "dienesta" darbību un pat pastāvēšanu. 1939. gadā laboratorija X tika iekļauta NKVD speciālajā (protams!) 4. nodaļā un saņēma atsevišķu budžetu: Kremlis neskopojās ar terorismam piešķiramiem līdzekļiem. Vēlāk tā pārgāja nodaļas S pakļautībā, kuras nosaukums bija saīsinājums no tā paša vārda — speciāls. Pēc tam tā mainīja nosaukumu vēl vairākas reizes. Piemēram, 1960.—1970. gados to sauca par VDK jauno un speciālo tehnoloģiju institūta speciālo laboratoriju Nr. 12. Nosaukums varēja mainīties, taču aktivitātes palika tās pašas. Un ir joprojām.

Blakus šai toksikoloģiskajai vienībai Lubjankas struktūrā darbojās bakterioloģiska laboratorija, kuras uzdevums bija izstrādāt mērķētā un masu terorisma metodes. To vadīja diplomēts mediķis un ķīmiķis, speciālo dienestu pulkvedis profesors Sergejs Muromcevs. Viņš strādāja pie baktēriju modificēšanas un radīja mikroorganismu kultūras, kas spētu uzbrukt dažiem orgāniem izolēti. Proti, viņš meklēja neizdziedināmu slimību izraisītājus. Izmēģinājumos viņš izmantoja nevis peles vai trušus, bet vienīgi dzīvus cilvēkus, kas tika izvēlēti no ieslodzīto vidus. Viņš bija radījis zāles, kas varēja izsaukt asinsizplūdumu smadzenēs, — par to ir liecības. Tomēr viņam bija jāgaida līdz 1948. gadam, lai kā dedzīgs ģenētikas, veismanisma un morganisma1 pretinieks saņemtu paaugstinājumu un kļūtu par Lauksaimniecības akadēmijas īsteno locekli. Tad arī tika ņemti vērā viņa profesionālā indētāja pakalpojumi. Padomju enciklopēdijās viņam bija ierādīta goda vieta. 1990. gadu sākumā, pārtaisīts par šarlatānu un slepkavu, viņš no enciklopēdijām pazuda.

Kriminologi jau sen zina — kāds neizskaidrojams spēks noziedznieku velk uz nozieguma vietu. Zināmā mērā var teikt, ka šis psiholoģiskais likums nospēlēja savu lomu 1938. gadā, kad vienā no Maskavas "paraugprāvām"

' Augusts Veismans (1834—1914): vācu biologs, iedzimtības un evolūcijas jautājumu speciālists, pierādīja "dīgļa plazmas" jeb "idioplazmas" kontinuitāti, iedzimtības teorijas atbalstītājs. T. Morgans (1866—1945): amerikāņu biologs, izstrādāja koncepciju par iedzimtības vienību materialitāti, kas ir hromosomu iedzimtības teorijas pamatā. Abus biologus padomju propaganda nosodīja, viņiem tika pretstatīta I.isenko teorija, kas pierādīja vides ietekmi uz iedzimto raksturu, mantotu sugas evolūcijā. Staļina laikā Vcismana un Morgana atbalstītāji tika vajāti un ģenētika kā zinātne aizliegta.

prokurors Višinskis gari un plaši runāja par indēšanas mehānismiem un metodoloģiju, parādot retu erudīciju par šo tēmu un piedodot pārsteidzošu nozīmību jautājumam, kam nebija tieša sakara ar tiesas procesu. Vēsturis-kas esejas formā viņš prezentēja indes laboratorijas aktivitāšu programmu.

"Daudzos gadījumos," no prokurora kanceles savā urbi et orbi sludināja Višinskis, "indēšana notikusi tādā veidā, ka to var izskaidrot ar slimības sekām un jātic dabiskai nāvei [..] Noindēšana ir viens no bīstamākajiem veidiem, kuru mūsdienu zinātne sauc par "slepkavību nodevības dēļ".' Bīstama tā ir tieši noziedznieku rīcībā esošo līdzekļu daudzuma dēļ. Vēsture mums māca, ka visu veidu vielas, kas tiek slepeni ievadītas ķermenī, var saīsināt mūža ilgumu vai izraisīt nāvi. Nav obligāti runa par indi. Vesela sērija medikamentu var izpildīt šo lomu, un noziedznieki to izmanto visai bieži."

Šķiet, nav nepieciešams turpināt šo farmaceitaamatiera vāvuļošanu nevietā apsūdzības runas laikā. Aizrāvies ar savu degsmi un erudīciju, Višinskis nespēja apstāties, tādējādi negribot izpauda laboratorijas piedāvātās tehniskās iespējas. Daži apsūdzētie par to zināja krietni vairāk nekā viņš, taču viņiem nedeva iespēju izteikties. "Mēs zinām Tacita vēstījumus par Sejāna noindēšanu, liekot noticēt, ka viņš nomira no slimības. Tā ir īsta nozieguma māksla. Ir zināms, ka Filips II plaši izmantoja indi, kuru nevarēja atklāt pat pēc rūpīgas līķa apskates un kuru viņš sauca Reqiescat in pace (lai mierā dus). Mēs zinām: Kastīlijas Huans tika nogalināts ar saindētiem apaviem. Tāpat mēs zinām, ka pāvests Klements II tika nogalināts ar indīgiem sveces dūmiem. Tātad slepkavas var izmantot savas privilēģijas un zināšanas ķīmijā, medicīnā un farmakoloģijā, lai variētu ar slepkavības metodēm."

Vai ir iespējams, ka šī pseidovēsturisko banalitāšu kolekcija būtu tikai kaprīza oratora neapdomīga savu zināšanu izrādīšana? Tādā gadījumā — kāpēc advokāts Nikolajs Komodovs pārņēma stafeti, kļūstot par apsūdzēto apsūdzētāju, nevis aizstāvi? Lūk, fragments no viņa runas, kuru bija rakstījis pats Višinskis un aprobējis Kremlis (Komodovam vajadzēja to tikai nolasīt): "Florences Republikas vēsture Bordžu un Mediči laikā ir pārpilna noindēšanas gadījumu. Arī tur bieži izmantoja ārstu palīdzību. Pāvests Aleksandrs IV pēc kardināla Orsīni noindēšanas ironiski vērsās pie svētā kolēģa: "Viņa galvenokārt izmantoja priekšmetus, cimdus, grāmatas, ziedus, smaržas,aprūpi mēs uzticējām labākajiem ārstiem." Šajā laikmetā, lai iedotu indi,

' Višinskis aizmirsa precizēt, kāda veida zinātne izmanto šo terminoloģiju.

mēbeles ļ..ļ Ir indes, kas izgaist ātri, neatstājot nekādas patoloģijas pēdas organismā."

Dīvaini, ka ne erudītais prokurors, ne izglītotais advokāts necitēja Agripīnas gadījumu, kurš aprakstīts visās antīkās vēstures grāmatās: lai tronī varētu nākt viņas dēls Nerons, viņa ar sēnēm noindēja savu vīru imperatoru Klaudiju. Tā sacīt, sakars ar tiesājamajiem izvirzītajām apsūdzībām šeit nav saredzams.

Atbilstīgi Lubjankas loģikai, šai piemēru sērijai vajadzēja pierādīt, ka apsūdzētie indētāji gluži vienkārši labi apguvuši vēstures kursu un izmantojuši senču pieredzi. Taču, saskaņā ar Freidu, runātāji neapzināti bija izpauduši laboratorijas noslēpumus, kurā tik tiešām bija sagatavotas dažādas "slepkavības metodes", īpaši "izmantojot priekšmetus", un kurā bija radītas indes, kas neatstāj pēdas. Tas bija Semjons Žukovskis, bijušais NKVD 12. nodaļas vadītājs, kurš ar absolūtu precizitāti izteica šādu formulējumu slepenas sanāksmes laikā, kas notika 1939. gada 21. jūlijā, kad Staļins, slēpjot noziegumu pēdas, bija sācis likvidēt slepkavību izpildītājus. Viņa liecības, kas ir izvilkums no izmeklēšanas lietas divos sējumos, kuri glabājas Galvenās kara prokuratūras arhīvā (nr. 975026), ir satriecošas, jo brīdī, kad laboratorijas kriminālā darbība tika publiski atmaskota, tā turpināja strādāt. Ir neiespējami saprast šo pilnīgi reālo Kafkas stila absurdu.

Lai lietā iejauktu jau arestēto tautas iekšlietu komisāru Ježovu, Žukovskis stāstīja, ka Ježovs bija devis viņam uzdevumu "sagatavot indes [..], pētīt vielas ar tūlītēju iedarbību, kuras varētu izmantot pret cilvēkiem tā, lai tās neatstātu saindēšanās pēdas [..] Indēm, ar kurām nodarbojās laboratorija, parasti bija piegarša vai arī tās organismā atstāja paliekas. Mūsu uzdevums bija radīt bezgaršīgas vielas, ko varētu izšķīdināt vīnā, dzērienos un pārtikā tā, lai produkta garša un krāsa nemainītos. Mums vajadzēja arī atrast indes ar palēninātu iedarbību, kuru izmantošana neizraisītu nekādas redzamas patoloģijas, lai autopsija nevarētu atklāt indīgas vielas esamību. Par visiem šiem jautājumiem mēs konsultējāmies ar slaveniem ķīmijas profesoriem, viņiem neatklājot mūsu mērķus. Darbā mēs iesaistījām arī ieslodzītos ķīmiķus, piemēram, bijušo Sarkanās Armijas ķīmisko ieroču daļas vadītāju Fišmanu, bijušo Sarkanās Armijas Ķīmijas akadēmijas profesoru Veļikanovu un citus." Šādā veidā uz nāvi notiesātie paši tika iesaistīti iznīcināšanas mašinērijā: gan Staļins, gan Hitlers bija ķērušies pie šā modeļa, kuru praksē viņi izmantoja stipri atšķirīgā veidā, taču ar vienādiem panākumiem.

Šā svarīgā uzdevuma koordinēšanai tika uzaicināts indēšanas speciā-lists — Valsts drošības dienesta pulkvedis Grigorijs Mairanovskis. Drīz pēc tiesas prāvas beigām, kurā Višinskis tik spīdoši bija parādījis savas zināšanas vēsturē, šis cilvēks tika nozīmēts par NKVD toksikoloģiskās laboratorijas vadītāju un saglabāja šo posteni visai ilgi. Viņa iesaukai Dakteris Nāve varētu pievienot apzīmētāju "baismīgais": viņš izvērsa tādas aktivitātes, par kurām viņa priekšteči neuzdrošinājās pat sapņot. Mairanovska vadībā laboratorijas darbība ievērojami attīstījās, īpaši tad, kad Berija bija nomainījis Ježovu, kurš tika arestēts un pēc tam nošauts.

Ar Lavrentiju Beriju Lubjankas mērķētais terorisms ieguva jaunu sparu. Nesodāmība, visatļautība, morālo bremžu trūkums, kas piemīt visām kriminālām organizācijām, kā arī Rietumu slepeno dienestu un diplomātijas bezspēcība ļāva noziedzniekiem darboties bez bažām un izmantot savus iznīcinošos līdzekļus. Sākot ar brīdi, kad tika saņemts uzdevums likvidēt kādu konkrētu personu, veids, kā to izdarīt, vairs nebija svarīgs. Čekistu terors pārņēma Eiropu un visu pasauli.

1938. gadā Parīzē tika noslepkavots Trocka dēls Ļevs Sedovs. Lubjan-kas aģentam, OGPU slepenās politikas dienesta darbiniekam Aleksandram S. Adleram bija izdevies savervēt vienu no saviem līdzgaitniekiem, Krievijā dzimušu poli, kurš bija emigrējis uz Parīzi, Marku Sborovski (segvārdi Tulpe, Kants un Magone). Kļuvis par Sedova sekretāru, viņš baudīja pilnīgu uzticību. Sedova apendicīta lēkme lika viņam izsaukt ārstus. Sborovskis viņu pārliecināja izvēlēties kādu mazu privātklīniku, kurā strādāja krievu emigranti. Sedovs, maskējoties par francūzi, tur tika uzņemts ar uzvārdu Martēns. Hospitalizācijas vietu zināja tikai viņa sieva un sekretārs. Skaidrs, ka Sborovskis to paziņoja saviem priekšniekiem. Starp citu, nekas neliecina, ka viņam patiesi nebūtu bijusi apendicīta lēkme, kas prasīja ķirurģisku iejaukšanos. Lai būtu kā būdams, Sedovs tika operēts nekavējoties 1938. gada naktī no 8. uz 9. februāri. Operācija bija noritējusi labi, un pacients jau gatavojās atstāt slimnīcu, bet tad, četras dienas vēlāk, pēkšņi tika piedzīvots recidīvs. Neviens nekad neuzzināja, kas konkrēti slēpās zem šā formulējuma. Viņš tika redzēts drudža stāvoklī puskails klīstam pa slimnīcas gaiteņiem un palātām. Tad drudzis pieņēmās spēkā un slimnieks zaudēja samaņu. Ārsti bija neziņā. Viņiem radās aizdomas par zarnu nosprostošanos. Sedovam veica otru operāciju, taču nesekmīgi. Marks Sborovskis visu laiku atradās pie slimnieka gultas. Trocka dēls nomira 16. februāra rītā.

Nāves iemesli nekad netika noskaidroti. Tiesu mediķi konstatēja vispārēju organisma novājināšanos, zarnu nosprostošanos un sirdsdarbības palēnināšanos. Acīmredzot šīs komplikācijas un simptomus izraisīja, par kuru šiem ekspertiem nevarēja būt ne jausmas. Viņi neatrada nekādas saindēšanās pēdas (starp citu, nav droši, ka viņi būtu tās meklējuši). Viss notika tieši tā, kā bija paredzējis Višinskis un Komodovs. Atzīmēsim, ka Sborovskis, kuram rūpēja sava reputācija, pieprasīja I.ubjankai, lai tā dod rīkojumu veikt līķa ekshumāciju, jo tad policija varētu konstatēt jebkādu indēšanas pazīmju trūkumu. Viņš zināja, ka ne ar ko neriskē, jo viņam to bija labi izskaidrojuši. Taču pēc Sedova likvidēšanas labi pazīstamais Tulpe (alias Kants jeb Magone) kļuva par Lubjankas pēdējo rūpi. Savu uzdevumu viņš bija izpildījis, vairāk pēc viņa vajadzības nebija.

Padomju speciālo dienestu atbildību par Sedova likvidēšanu apliecina arhīva dokumenti. Šodien ir zināms, ka vairākus mēnešus pirms viņa pēkšņās nāves bija sagatavots nolaupīšanas plāns: Sedovs bija jātransportē uz PSRS ar lidmašīnu. Šim mērķim Lubjanka bija nolīgusi kādu franču pilotu. Saskaņā ar padomju speciālo dienestu vēstures ekspertu Aleksandra Kolpakidi un Dmitrija Prohorova sniegto informāciju, šajā projektā, kuru vadīja kāds nepārspēts slepkavnieks Jakovs Serebrjanskis (saukts Jaša), bija iesaistītas septiņas personas. Starp šiem septiņiem bija arī Jašas sieva. Nav zināms, kādu iemeslu dēļ šis plāns netika īstenots. Operācijas neveiksme nedrīkstēja nekādā veidā traucēt Sedova likvidēšanu, lai gan nav īsti saprotama šī neatlaidība nogalināt cilvēku, kura visi noslēpumi bija zināmi Lubjankas aģentam, kas atradās viņam blakus dienu un nakti, un tas nozīmēja tikpat kā likt viņam strādāt Lubjankas labā, pašam to neapzinoties. Patiesībā Sedovs strādāja pie IV Internacionāles izveides, kuras pirmais kongress bija ieplānots 1938. gada augustā Parīzē. Tieši to vajadzēja novērst par katru cenu. Staļins vairāk par visu baidījās no vispasaules komunistu savienības, kas nebūtu pakļauta Maskavai, jo tādējādi būtu palielināta Trocka ietekme.

Ļeva Sedova vietā stājās vācietis Rūdolfs Klements, kurš bija bijis Trocka sekretārs Barbizonā. Viņa liktenis bija izlemts. 13. jūlija vakarā NKVD aģents EilsTaubmans (saukts Jauniņais) viņu ievilināja savā dzīvoklī Senmišela bulvārī, kur viņu jau gaidīja viens no padomju izlūkdienesta dūžiem — nežēlīgais Aleksandrs Korotkovs. Šis jaukais un šarmantais intelektuālis un poliglots (pēc Staļina tulka Valentīna Berežkova, kurš vēlāk strādāja kopā ar Korotkovu Berlīnē, domām) bija kļuvis par profesionālu slepkavu. Tiek pieļauts, ka upurim rīkli pārgrieza kāds turku virsnieks, kurš strādāja Lubjankas labā un arī tur atradās. Visai drīz Klementa līķis bez galvas tika izzvejots no Sēnas.

Šajā posmā līdz šim režīmam uzticīgi kalpojušo bēgšanas gadījumi kļuva visai bieži, kas dažiem lika atvērt acis. Starp tiem, kas laidās lapās, bija naivie revolūcijas romantiķi, kuri bija patiesi ticējuši, ka viņi kalpo varenam un cēlam mērķim. Taču galvenokārt tie bija Lubjankas un Komin-ternes slepenie aģenti (kas praktiski nozīmēja vienu un to pašu), kuri zināja šā "romantisma" otru pusi nevis no tenkām, bet visā baismīgajā realitātē, jo bija piedalījušies kādā no bēdīgi slavenā Centra pasūtinātajām asiņainajām operācijām. Daži no viņiem atrada drosmi saraut saites ar pagātni un atklāt savus asiņainos noslēpumus. Viena liktenis ir pārāk labi zināms, lai pie tā pakavētos ilgāk. Runa ir par Ignatiju Reisu (Porecki), kuru ar ārvalstu aģentu palīdzību 1937. gadā Lozannā noslepkavoja čekistu grupa no Maskavas.

Reiss bija nosūtījis uz Maskavu vēstuli, kurā atmaskoja čekistu teroru, un atdevis atpakaļ apbalvojumu, ko bija saņēmis par uzticīgu kalpošanu režīmam. Šā pasta sūtījuma saturs tika izplatīts: nekas vairs nevarēja viņu glābt. Operāciju vadīja Sergejs Špigelglazs, viens no galvenajiem NKVD terorisma nodaļas darbiniekiem. Pēc diviem gadiem viņu piemeklēja sava upura liktenis, taču viņam vismaz "spriedumu pieņēma tiesa".

Gadu vēlāk Maskavas teroristi deva triecienu kādam citam pārbēdzē-jam — vienam no militārās izlūkošanas dienesta vadītājiem Rietumeiropā Valteram Krivickim (Samuilam Ginsburgam), kura vietnieks bija bijis Ignatijs Reiss. Uzzinājis par Reisa nāvi, Krivickis saņēmās publiskam paziņojumam 1937. gada 5. decembrī: "Es zinu, ka Lubjankas aģentus nekas neapturēs, lai mani apklusinātu, un ka desmitiem cilvēku seko man pa pēdām un ir sagatavoti mani noslepkavot. Es uzskatu, ka mans revolucionāra pienākums ir paziņot to visai pasaulei." Žēl, ka viņš to neuzskatīja par dabisku ikviena godīga cilvēka attieksmi. Tomēr tā bija drosmīga rīcība, kuras sekas viņš apzinājās pilnībā.

Vispirms Krivickis ar ģimeni slēpās Francijā. 1938. gada martā pēc bijušā Francijas Komunistiskās partijas biedra, laikraksta Figaro redaktora Borisa Suvarīna un Nacionālās Asamblejas deputāta Leonīda Krasina znota Gastona Beržerī lūguma Krivickis uzrakstīja rakstu sēriju, kur izklāstīja atzīšanās mehānismu Maskavas prāvās. Pēc pirmā neveiksmīgā atentāta mēģinājuma pret viņu Krivickis aizbrauca uz ASV, kur viņam šķita drošāk. Pateicoties īzakam Donam Levinam, pazīstamam amerikāņu žurnālistam, Krivickis laikrakstā Saturday Evening Post publicēja rakstu sēriju "Es biju Staļina aģents". 1941. gada sākumā viņš no bijušā kolēģa, kurš joprojām strādāja Maskavai, bet vēlēja viņam labu, saņēma informāciju, ka visi viņa un viņa sievas ģimenes locekļi, kas bija palikuši Padomju Savienībā, ir nošauti un ka NKVD ir viņam uz. pēdām. 10. februārī Vašingtonā viņam vajadzēja liecināt Kongresa komisijā, kas izmeklēja antiamerikāniskas darbības. Šajā dienā deviņos trīsdesmit viņa līķis tika atrasts viesnīcā Bellevue. Viņš bija nogalināts ar šāvienu galvā. Izņemot policistus, kam nebija lielas vēlēšanās ieslīgt bīstamos politiskos līkločos, neviens neticēja pašnāvības versijai. Taču iestudējums bija profesionāļu cienīgs.

Starp šādiem tā laika daudzskaitlīgiem terora aktiem jāpiemin divi gadījumi, kas joprojām ir noslēpumā tīti tajā nozīmē, ka nav pieejami nekādi neapstrīdami pierādījumi par Lubjankas vainu, kas tomēr ir acīm redzama, ja izanalizē apstākļus.

Pirmais ir ievērojamā vācu komunista, partijas Centrālkomitejas lo-cekļa un Reihstāga deputāta Vilhelma (Villija) Mincenberga nāve. Uzturēšanās laikā Maskavā viņš pauda neatkarīgus uzskatus un atteicās no padevīga verga lomas, kam, gluži loģiski, vajadzēja beigties ar viņa arestu. Taču kā par brīnumu — gan ne bez itāļu komunistu līdera Palmiro Toljati palīdzības — viņam izdevās izsprukt no Kominternes kvēlajiem žņaugiem un atgriezties Rietumeiropā. Savas partijas vadītājiem, kas tolaik jau atdusējās masu kapos vai atradās gulagā, viņš no Parīzes izsūtīja vēstuli, kurā informēja, ka viņš noliek partijas biedra karti, bet joprojām paliek nelokāms komunists.

Lubjanka jau bija sagatavojusi viņa slepkavību, kad sākās karš. Tā kā Mincenbergs bija ārzemnieks un bijušais komunists, Francijas policija viņu internēja uz Vernē nometni, kas, iespējams, viņu pasargāja no Maskavas bendēm. Viņa sievai Babetei Grosai, pazīstamai vācu komunistei, izdevās aizbēgt uz Portugāli. Vācu armijas tuvošanās nometnes administrācijai lika atbrīvot internētos, atstājot viņus likteņa varā. Vairākas personas, to skaitā Mincenbergs, devās uz Šveices robežas pusi, cerot uz patvērumu neitrālā valstī. 1940. gada 22. oktobrī franču prese ziņoja par divu mednieku atrastu daļēji sadalījušos līķi Kuņjē mežā. Policija identificēja Villiju Mincenbergu. Preses paziņojums bija palaidis garām kādu svarīgu detaļu: uz līķa bija atrodamas niknas cīņas pēdas. Acīm redzami upuris bija aizstāvējies visiem spēkiem.

Lubjanka palaida baumas, kas nav atspēkotas līdz pat šai dienai: bēgļi ceļā bija sadalījušies un Mincenbergs turpinājis ceļu kāda "rudmataina vācieša sabiedrībā". Mincenbergu tātad nogalināja gestapo, kas arī viņam dzina pēdas. Taču dokumenti, ko atradu Kominternes arhīvos, ļauj identificēt iespējamos slepkavas, kuri darbojās pēc Maskavas pavēlēm. Šajā pilsētā bija daudz iemeslu vēlmei likvidēt "nodevēju", kas daudz zina par Staļina noziegumiem pret brālīgajām partijām, īpaši Vācijas komunistu partijas vadītājiem. Ļoti ticami, ka slepkava bija Francijas Komunistiskās partijas biedrs Moiše Rešāls, kuram palīdzēja poļu emigrants Ignats Goldšteins un krievu emigrants Samuils Spivaks, kurš bija piedalījies Kominternes pirmajā kongresā. Visi viņi bija I.ubjankas aģenti. Kad šī versija tika publicēta,' tā netika atspēkota ne no Krievijas speciālo dienestu, ne oficiālo vēsturnieku puses.

Otrs stāsts, kuru vēlos pastāstīt, attiecas uz tolaik slavenā Fjodora Raskoļņikova nāvi Nicā. Patiesību sakot, šī nav īsti nekāda mīkla, taču neapstrīdamu pierādījumu trūkums neļauj vēsturniekiem izvirzīt nevienu hipotēzi, kas būtu bez jautājuma zīmes. Viens no 1917. gada valsts apvērsuma autoriem, tautas aizsardzības komisāra vietnieks, Augstākās militārās padomes loceklis, Baltijas flotes komandieris Raskoļņikovs bija vienīgais no boļševiku vadoņiem, kurš nenolika galvu uz bendes altāra: viņam bija drosme sadumpoties un publiski nosodīt Staļinu kā visu laiku un visu tautu vislielāko noziedznieku. Būdams vēstnieks Bulgārijā, viņš tika izsaukts uz Maskavu it kā saņemt jaunu uzdevumu. Taču 1938. gada 5. aprīlī Budapeštā, pārsēžoties citā vilcienā, viņš stacijā nopirktā padomju laikraksta izlasīja, ka ir atcelts no sava posteņa, turklāt bez pierastā paziņojuma par "iecelšanu jaunā amatā". Turklāt viņa uzvārdam priekšā nebija rakstīts būtiskais vārds "biedrs". Tūlīt sapratis, ap ko lietas grozās, viņš mainīja galamērķi un ar sievu un meitu devās uz Parīzi. Iļja Ērenburgs savās atmiņās, cik nu tas iespējams cenzūras kontrolētā literatūrā, visos sīkumos stāsta par izmisumu, ko šis "pilsoņu kara varonis" ne no viena neslēpa.

Raskoļņikovs zināja bezgalīgi daudz visapkaunojošāko padomju noslēpumu, to skaitā par boļševiku nākšanu pie varas, pateicoties vācu naudai. Tikai tāpēc vien viņš bija jānošauj. Turklāt viņš bija izdarījis ko tādu, pēc kā cerēt uz Staļina piedošanu nebija iedomājams. 1939. gada augustā, dažas dienas pirms Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanas un

piecpadsmit dienu pirms Otrā pasaules kara sākuma, ziņu aģentūra Havas iepazīstināja Kremļa saimnieku ar Raskoļņikova atklāto vēstuli, kurā viņš padomju vadītāju dēvēja par bendi. Šis kvēlā politiskā raksta lieliskais paraugs ir bieži citēts, tāpēc nav vērts pie tā atgriezties. Karš novērsa sabiedrības uzmanību no šā neparastā gadījuma. Taču Maskavas aģenti neaizmirsa neko.

Attiecībā uz turpmākajiem notikumiem nav neviena dokumenta, un visi liecinieki klusēja. Piedāvāju notikumu rekonstrukciju dienu pēc dienas, atbilstīgi dažām detaļām, kas ir manā rīcībā. Septembra sākumā Raskoļņikovs tika ievietots kādā privātā Nicas klīnikā ar smadzeņu saslimšanu, bet bez precīzas diagnozes. Ārsti minēja encefalīta iespējamību. Šī informācija nāk no Raskoļņikova sievas Mūzas, kas uzturējās pie slimnieka gultas un nepameta viņu līdz pat pēdējam brīdim. Raskoļņikova veselības stāvokļa tālākie izmeklējumi nedeva nekādus rezultātus. 12. septembrī Muza uz brīdi izgāja "savās darīšanās" un atgriezusies atrada vīru mirušu. Ne toreiz, ne pēc tam viņa nevēlējās paskaidrot, kāda veida "darīšanas" viņai lika iziet. Baumas, kas rada atbalsi pat literatūrā, vēstīja, ka Raskoļņikovs kādā vājprāta un izmisuma brīdī esot izmeties pa logu. Ilgi neviens nemēģināja to apstrīdēt. Hruščova atkušņa laikā Muza atspēkoja šo versiju, taču sa, valdījās, atkārtojot sākotnējo stāstu: kad viņa atgriezusies, viņš jau gulējis savā gultā miris. Dabūt citu informāciju no viņas nebija iespējams.

Muza apprecējās vēlreiz, kļuva par Kaniveza kundzi un kopā ar jauno vīru un meitu no pirmās laulības pārcēlās uz dzīvi Strasbūrā, Šopēna ielā 6. Tikos ar viņu divreiz. Raskoļņikova pirmās reabilitācijas laikā viņa kopā ar Rakstnieku Savienības juristu Aleksandru Orjevu bija Maskavā un es palīdzēju atgūt viņas vīram pienākošās autortiesības: Raskoļņikova (kurš bija talantīgs rakstnieks) klasiskie iestudējumi visus šos gadus joprojām bija teātru repertuārā, taču bez autora vārda pieminēšanas. Toreiz es pirmo reizi viņai kautrīgi uzdevu jautājumu par viņas vīra nāves apstākļiem. Viņas atbilde mani satrieca: "Pagājis tik daudz gadu. Kāpēc par to runāt?" Noslēpums palika kā iepriekš un kļuva vēl aizraujošāks: aiz šīs frāzes nepateiktais lika noprast, ka ir bijis iemesls uzdot šādu jautājumu. Taču Muza nevēlējās neko stāstīt.

Ceturtdaļgadsimtu vēlāk notika slavenā bēgļa otrā un galīgā reabilitācija, kaut viņš, manuprāt, vienmēr ir bijis varonis. 1988. gadā Maskavā vadīju lielu pasākumu, veltītu Staļina represiju upuriem, un tajā piedalījās vairāk nekā divtūkstoš cilvēku. Muza RaskoļņikovaKaniveza atradās uz skatuves man blakus un atbildēja uz jautājumiem no zāles. Viņai nemitīgi tika jautāts par vienu un to pašu, tāpēc pārtraukumos viņa man čukstēja ausī: "F.s jūs lūdzu, izpestiet mani no šiem jautājumiem." Mūsu sačuk-stēšanās dažiem lika domāt, ka es traucēju viņai runāt godīgi un atklāti — es to sapratu pēc dažām no zāles iesūtītajām zīmītēm. Man neatlika nekas cits kā vien lūgt, lai Muza Vasiļjevna neizvairās no jautājumiem un precīzi izstāsta sava vīra nāves apstākļus. Viņas atbilde bija kodolīga: "Viņš nomira dabīgā nāvē slimnīcā, es viņu mirušu ieraudzīju gultā." Dabiski, ka auditorijā neviens viņai nenoticēja.

Vakara noslēgumā dalībnieki uz īsu brīdi satikās aizkulisēs. Kolēģu atbalstīts, vēlreiz mēģināju "uzspiest" Mūzai, atgādinot, ka šeit nav runa tikai par viņas vīru, bet par vēsturisku personību un kā vienīgajai Raskoļ-ņikova nāves lieciniecei viņai ir atbildība arī nākamo paaudžu priekšā. Ar ciešanu pilnu skatienu viņa izplūda asarās. Es tikai dzirdēju viņu sakām: "Es jūs lūdzu…", tad: "Nē, nevajag, es nevaru." Redzēju izbiedētu sievieti, kas visus šos gadus nebija spējusi pārvarēt paniskas bailes. Protams, viņa nebija slepkavu līdzdalībniece, taču man bija skaidrs, ka viņai palūguši uz brīdi iziet no slimnīcas un pieprasījuši turēt muti līdz kapa malai. Draudi bija nevainojami iedarbojušies. Veltīgi mēģināju viņu pārliecināt, ka Lubjankai vairs nav nekādas vajadzības pēc viņas un ka viņai vairs nav nekādu saistību. Tas bija bezcerīgi.

Interesanti, ka mērķētā terorisma tēmu var atrast Ernesta Hemingveja romānā Kam skanēs zvans. Tā darbība noris Spānijā pilsoņu kara laikā, kura vēsturiskais fons vistiešākā veidā atsauc atmiņā pasaules un, pirmkārt, Padomju Savienības, realitāti. Autobiogrāfiskais personāžs, amerikāņu rakstnieks Roberts Džordans saka Karkovam, kura prototips ir viens no slavenākajiem tā laika žurnālistiem Mihails Koļcovs: "Es domāju, ka jūs esat pret politiskām slepkavībām." Un Karkovs paskaidro: "Mēs esam pret terorismu, kas vērsts pret indivīdiem [..] Taču jāprecizē, ka politiskās slepkavības izmanto visai bieži." lļja Ērenburgs atmiņās' apliecina, ka visi Koļcova izteikumi, kurus Hemingvejs ielicis Karkova mutē, ir pārtulkoti pilnīgi precīzi. Ja tā ir bijis, tad Koļcovs apliecinājis gandrīz neticamu drosmi un bezbailību. Turpretī romāna autors, šķiet, rīkojies neapzināti. Vai 1939. gadā, kad Hemingvejs rakstīja šo romānu, viņš iedomājās par briesmām, kādas krievu žurnālistam varētu rasties tāpēc, ka šie vārdi uzlikti uz papīra? Izlasīti Maskavā, tie būtu izraisījuši tādu pašu efektu kā nicināmā

Andrē Martī no Spānijas rakstītās apsūdzības nodevībā, kas bija adresētas Staļinam. Patiesību sakot, Hemingvejs, protams, nezināja, ka Mihaila Koļcova liktenis jau ir izlemts, jo viņš bija arestēts 1938. gada decembrī, un naivi pakļāva savu "personāžu" Kremļa represijām. Koļcovs tika nošauts Maskavā 1940. gada 4. februārī. Kam skanēs zvans tika publicēts tajā pašā gadā. Paldies Dievam, pārāk vēlu, lai tā atklāsmes kalpotu par apsūdzības argumentiem Lubjankas soģiem.

Taču būtiskākais ir tas, ka Hemingvejs bija sapratis Staļina represiju mehānismu un kvalificēja tās kā politiskas slepkavības. Romānā rakstnieks precizē, ka viens no slepkavību veidiem ir noindēšana. Šī tēma, šķiet, bija visai aktuāla Spānijā republikāņu un PSRS padomnieku vidū. Tulkotāja Zaiceva, kas strādāja starptautisko brigāžu galvenā militārā padomnieka Grigorija Šterna (Staļins viņu noslepkavoja 1941. gadā) štābā, atmiņās stāsta, ka Mihails Koļcovs bija parādījis Hemingvejam izšaujamu portcigāru un saindētas cigaretes, kuras viņam bija pie rokas — "ja nu kas". Viņa to bija redzējusi Madrides viesnīcā Highlord, kur viņi visi dzīvoja. Viņa piemin arī kolektīvu padomju militāro padomnieku saindēšanos (it kā ar arsēnu). Viņus izglāba spāņu ārsti, lai pēc atgriešanās dzimtenē militāristi ietu bojā no citu Lubjankas slepkavu rokas.

Šīs nodaļas nobeigumā vēl piebilde, ka viens no Trocka slepkavības scenārijiem, kas tika izstrādāts vairākus gadus, paredzēja indes izman-tošanu, tomēr galu galā tika izvēlēta cita metode. Taču tas viss jau ir labi zināms.

4 Dzelzs maskas

Arhīvu dokumenti, kas ir mūsu rīcībā šodien, parāda, ka 1920. gadu vidū un 1930. gadu sākumā indes laboratorija, kura nemitīgi mainīja savu nosaukumu, lai, protams, saglabātu savu slepenību, nebija daudz progre-sējusi savos zinātniskajos pētījumos. Šajā laikposmā tā neizcēlās ar īpašiem jauninājumiem, neražoja nezināmas indes un neizmantoja speciālas teh-nikas. Acīmredzot līdz zināmam brīdim terora aktu organizatori iztika ar to, kas bija viņu rīcībā, pat nenojaušot nedz apmērus, kādus terora politika iegūs tuvākajā nākotnē, nedz virtuozitāti, kāda tiks pieprasīta no izpil-dītājiem. Taču terors kā politiska metode joprojām bija starp Kremļa prioritātēm, un Lubjanka, kas arī bija mainījusi nosaukumu, to uzskatīja par vienu no galvenajiem mērķiem. Atšķirībā no laboratorijas, šī nosaukuma maiņa bija būtiska un ietvēra jēgu, ko vēsturnieki pa īstam vēl nav novērtējuši.

Bijusī VĀK (Valsts ārkārtas komisija) vispirms pārtapa par GPU (Valsts politiskā pārvalde), tad par OGPU (Valsts apvienotā politiskā pārvalde), kas savukārt vadīja reģionālās GPU, kuras tika izveidotas visās Savienības republikās. Šajā organizācijā tika iesaukti tūkstošiem uz visu gatavu un dažreiz talantīgu slepkavnieku, bet tās funkcijas nemainījās. Tad kāpēc bija jāmaina nosaukums? Izvēloties VĀK, padomju vara vismaz nemaskējās aiz liekulīgas fasādes, neslēpa sava policejiskā aparāta aktivitātes, liekot to uzskatīt par humānu un neitrālu organizāciju, gluži pretēji — izaicinoši atklāja tās dabu: speciālie dienesti ar politiskām funkcijām patiesi bija ārkārtas orgāns, kas veidots tādu uzdevumu risināšanai, kuri radušies īpašos un pagaidu apstākļos: runa bija par personu likvidēšanu, kuras tika uz-skatītas par boļševiku varai nevēlamām pilsoņu kara laikā. Pieņemot nosaukumu OGPU, šie paši dienesti visai pasaulei izteica, ka viņu darbībā vairs nav un nebūs nekā ārkārtēja. To cilvēku, ko viņi uzskatīja par ienaid-niekiem, iznīcināšana turpmāk būs valsts konstanta un nemainīga politika. OGPU nebija ne izlūkdienests, ne tiesu sistēmas orgāns, bet politiskā spiediena instruments ar uzdevumu jebkādiem līdzekļiem risināt attiecīgās problēmas, ievērojot tikai tos noteikumus, kurus pati vēlējās.

Likumīgas politiskas organizācijas nedrīkst izmantot teroristiskas metodes. Bet, ja politiska organizācija vienlaikus ir arī speciālais dienests, tad kāpēc ne? Tāda bija vadītāju jezuītiskā loģika, un viņi nesaskatīja tur neko amorālu, kriminālu vai pretdabisku. Turpmāk slepkavību tehnikas izstrāde bija valsts politikas uzmanības centrā. Padomju Savienība, totalitāra pēc struktūras, būtībā bija krimināla valsts. Mērķētais terorisms jeb ar tiesu prāvām maskētie terora akti bija ikdienas rutīna. Rietumu demokrātijai bija grūti to iedomāties, ņemot vērā pilsoniskās sabiedrības stipro ētikas un laicīgās tiesas tradīciju, un tā nepieļāva domu, ka "politika" reizēm var nozīmēt "valsts slepkavība". Tās "atpalikusī" morāle neļāva saprast, ar kādu monstru tai ir darīšana.

1920. gados Staļina politisko pretinieku — īstu vai iedomātu — no-vākšana vēl nebija kļuvusi tik sistemātiska kā trīsdesmitajos. Terors tad bija vairāk vērsts pret mērķiem ārpus valsts. Lubjanka īpaši interesējās par politiķiem, kas atradās emigrācijā, un par tiem, kuriem ārvalstīs bija in-formācija, ko nebija vēlams izplatīt. Emigrantu radītās briesmas, protams, bija pārspīlētas. Izkaisīti pa visu pasauli, demoralizēti un pilnīgi bezspēcīgi, viņi patiesībā neradīja nekādus draudus. Kas attiecās uz baumām par jaunu iespējamo ārvalstu intervenci, tās tika palaistas speciāli un ar precīzu mērķi: nākušām no Lubjankas, tām vajadzēja ne tikai attaisnot specdienestu darbības pastiprināšanu un to budžeta palielināšanu, bet arī uzturēt spriedzi sabiedrībā, kas lēnām atguvās no kara komunisma, pateicoties NEP sniegtajai atslodzei. Taču pat vēl šodien vēsturnieki speciālo dienestu jautājumos turpina apgalvot, ka emigrantu organizācijas bez mitas sūtīja uz Padomju Savienību "teroristus", taču interesanti, ka viņu "darbība", šķiet, ir fiksēta vienīgi uz papīra, tas ir, Lubjankas ziņojumos. Šāda faktu pa-sniegšana kalpoja par attaisnojumu tās funkcionāru lielajām algām un privilēģijām — un arī Kremlim bija nepieciešami ienaidnieki. Šajā laikā visdabiskākais "ienaidnieks" bija tāda persona, kas ārzemēs gaidīja savu stundu, lai no jauna valsti iegrūstu pilsoņu kara ellē.

Cara ģimenes nogalināšana kolektīvajā apziņā bija palikusi kā ska-barga. Lai gan tā nebija izraisījusi nekādus nemierus, nevarētu teikt, ka bija palikusi nepamanīta. Kāds drosmīgs izmeklētājs, Nikolajs Sokolovs, uz karstām pēdām bija savācis liecības par šā Urālos kādas Jekaterinburgas mājas pagrabā veiktā nozieguma detaļām. Viņam bija izdevies izsprukt no boļševiku nagiem un emigrēt uz Franciju. Saskaņā ar padomju slepeno aģentu informāciju, viņš bija gatavojies publicēt šīs izmeklēšanas rezultātus, kas joprojām ir galvenais avots šo notikumu rekonstrukcijā. 1924. gada novembrī nelielā Francijas pilsētiņā Salbrī Luāras krastos Sokolovs tika atrasts miris savas mājas dārzā — šo māju viņam kā pateicību par darbu bija uzdāvinājuši draugi. Līķim nebija nekādu vardarbības pazīmju. Netika atklātas arī nekādas nelaimes gadījuma pēdas. Padomju vēsturnieku savāktā informācija liek domāt (pagaidām runa ir tikai par visai ticamu hipotēzi), ka šajā nāvē vainīga ir indes laboratorija. Speciālisti pieļauj, ka slepkavas bija piespieduši Sokolovu ieelpot indīgu vielu, kas iesūcināta audumā. Līķa autopsija tika veikta ar lielu novēlošanos, un bija neiespējami atklāt šāda veida noindēšanas pēdas.

Tomēr slepkavām nebija izdevies atrast Sokolova izmeklēšanā savāktos dokumentus. Grāmata C,ariskās ģimenes slepkavība tika publicēta pēc autora nāves. Starp šīs slepkavības iniciatoriem bija Ļeņins, bet interesanti atzīmēt, ka cita iniciatora —Jakova Sverdlova — vārds tika piešķirts nevis viņa dzimtajai pilsētai Ņižņijnovgorodai (kā tam vajadzēja būt saskaņā ar iedibināto padomju tradīciju), bet gan pilsētai, kurā pēc viņa pavēles tika nogalināts cars ar ģimeni. Jekaterinburga tika dēvēta par Sverdlovsku gandrīz septiņdesmit gadu. Ir pilnīgi iespējams (bet to nevar pierādīt), ka viens no cariskās ģimenes slepkavām — Jakovs Jurovskis — arī kļuva par Lubjankas pasūtināta terora akta upuri. 1937. gadā viņš strādāja par Maskavas Vēstures muzeja direktora vietnieku. Kremļa slimnīcā viņš tika nogādāts ar saindēšanās simptomiem, ko izraisījusi nezināma viela, un nomira pēc dažām stundām. Lai gan šā gada slimnīcas arhīvs ir saglabājies un ir pieejams, tur nav nekādu ziņu par viņa uzturēšanos slimnīcā, pat ne viltotas slimības vēstures uz viņa vārda. Tas, bez šaubām, ir svarīgākais netiešais pierādījums, kas ļauj apšaubīt Jurovska nāves "dabiskumu".

Arī Lubjankas organizētā barona Pjotra Vrangeļa likvidēšana ir šūta ar baltiem diegiem. Slavenais pilsoņkara ģenerālis Vrangelis bija pēdējais krievu antiboļševiku armijas virspavēlnieks un pēdējais brīvās "Dienvidkrievijas valdības" dibinātājs, kuru sarkanie galu galā sakāva Krimā 1920. gadā. Ne jau agrāko laiku drošsirdība uztrauca Lubjanku, bet gan fakts, ka emigrācijā Vrangelis baltgvardu armiju bija pārveidojis par tā saukto Krievu armiju (Russkij obščevoinskij sojuz, ROVS), kuras vadītājs viņš bija kopš 1924. gada. Maskavai bija paniskas bailes no ROVS, jo to uzskatīja par spējīgu reāli organizēt liela mēroga antiboļševistisku sacelšanos un tādējādi izraisīt jaunu Eiropas lielvalstu militāru intervenci.

Vrangeļa rezidence atradās Briselē. Viņš nekad netikās ar nepazīsta-miem cilvēkiem, nekad nepieņēma gadījuma apmeklētājus. Kādu dienu pie viņa ziņneša, kurš pildīja arī pavāra pienākumus, ciemojās brālis. Ģenerālis nebija varējis (vai pat nebija mēģinājis) liegt brāļu tikšanos. Tikai pēc vairākām desmitgadēm, pēc arhīvu atvēršanas, kļuva skaidrs, ka šis tā saucamais brālis patiesībā bijis padomju jūrnieks no kāda tirdzniecības flotes kuģa, kas bija piestājis Antverpenes ostā. Abi vīri visu dienu pavadīja virtuvē. Pēc ziņneša brāļa aizbraukšanas Vrangelis pēkšņi saslima, un neviens ārsts nespēja uzstādīt precīzu diagnozi. Saskaņā ar kādu naivu, bet izteiksmīgu liecību, ģenerālis "bija ļoti uzbudināts, te viņš dega kā ugunī, te drebinājās, viņam rāva iekšas ārā". Ne beļģu, ne arī krievu un franču mediķi, kas bija ieradušies no Parīzes, nevarēja neko izdarīt, lai mazinātu viņa ciešanas. Viņš nomira šausmīgā agonijā, kas ilga trīsdesmit astoņas dienas. Ziņnesis kopā ar brāli bija kā ūdenī iekrituši, un Vrangeļa tuvi-niekiem nebija nekādu iespēju viņus atrast. Policija vilcinājās sākt izmek-lēšanu. Autopsijas laikā ģenerāļa ķermenī atklāja daudz tuberkulozes baciļu, lai gan viņš nekad nebija slimojis. To ārējā un vēl jo vairāk nesenā izcelsme neradīja nekādas šaubas. Pēc speciālistu domām, tas varēja notikt vienīgi saindēšanās gadījumā ar tuberkulīnu, un šis produkts bija Lubjankas slepkavu arsenālā. Noziegums palika nesodīts. Visas — gan senākas, gan jaunākas — enciklopēdijas vēstī, ka Vrangelis miris slimības dēļ, taču ir pilnīgi skaidrs, ka viņš tika nogalināts.

Maniakālas bailes no iedomātiem dumpiniekiem spieda Lubjanku mobilizēt labākos spēkus, lai iznīcinātu nevis emigrācijas politiķus, bet, pirmkārt, militārpersonas, it kā to rīcībā būtu pagrīdes armijas spēki. Baltgvardu virsnieki bija pirmais mērķis teroristiem, kurus Maskava sūtīja uz ārzemēm ar viltotiem vārdiem un dokumentiem.

Šī absurdā Lubjankas pūliņu koncentrēšana balstījās uz kļūdainu, bet patiesu pārliecību, ka Padomju Savienībā ir slepeni ROVS rezerves spēki, kas varētu kara gadījumā ķerties pie ieročiem. Vispirms aizdomas par to vadīšanu krita uz Franciju un Angliju, bet pēc Hitlera nākšanas pie varas — uz Vāciju. Katrā gadījumā, ticība tam bija dzelžaina. Tāpēc visi spēki tika mobilizēti, lai citu pēc cita likvidētu ROVS vadītājus, lai gan šī organizācija bija vāja un neefektīva un tai nebija precīza mērķa. Protams, ir viegli spriest post factum, taču tolaik viss šķita pilnīgi skaidrs.

Baltgvardu ģenerāļi, kuri satrauca Lubjanku, dzīvoja Parīzē. Taču Fran-cijas galvaspilsēta mudžēja arī no aģentiem, kuru misija bija dzīt pēdas un nogalināt Maskavas norādītos upurus. 1929. gada vasarā Lubjankas izveidotā speciālā grupa šāda veida operācijām, kuru vadīja slepkavību virtuozs un leģendāra persona Jakovs Serebrjanskis, tika nosūtīta uz Franciju, lai veiktu jaunu Kremļa aprobētu terora aktu. Jāšu pavadīja bijušais baltgvardu emigrants un bagāta zemnieka dēls Andrejs Turižņikovs un kāds EsmeRačkovskis, par kuru nekas daudz nav zināms. Viņiem bija uz citu valstu pilsoņu vārda izdoti viltoti dokumenti. 1930. gada pirmajā dienā viņi atradās Parīzē un pēc nepilna mēneša jau varēja ziņot par pirmajiem panākumiem.

Ja Vrangeļa nāve palika nepamanīta, tad viņa pēcteča, ģenerāļa Kutepova, aiziešana no šīs pasaules aizņēma avīžu pirmās lappuses. Šī izglītotā un izsmalcinātā krievu militārās elites pārstāvja nolaupīšana un arī kāds cits gadījums, par kuru drīz vēstīšu, bija Ērika Romēra filmas Trīskāršais aģents sižeta pamatā. Šajā filmā ir izdomātas epizodes, ko Romērs arī uzsvēris intervijās — režisoru vairāk interesēja varoņu psiholoģiskie motīvi, viņu savstarpējās attiecības, veids, kādā mainījās viņu morāle atkarībā no ap-stākļiem, un viņu sāpīgās neveiksmes. Lai gan mākslinieka devīze "saprast nozīmē piedot" man ir pilnīgi sveša, atzīstu viņa brīvību skart šo tēmu no šāda skatpunkta. Taču patiesība ir jāatklāj visā tās nežēlībā, jo tā sniedz priekšstatu par Kremļa teroristisko paradumu eskalāciju.

1930. gada 26. janvārī Kutepovs devās uz pareizticīgo baznīcu, lai piedalītos piemiņas dievkalpojumā, veltītā ieroču biedram, kurš pirms gada bija aizgājis mūžībā. Pa ceļam viņš pazuda. Pēdējais viņu redzēja kāds baltgvardu virsnieks, kurš viņu nejauši bija sastapis Sevras ielas un Invalīdu bulvāra stūrī. Dažas dienas vēlāk tika atrasts kāds cits liecinieks, kurš bija atsaucies uz laikrakstos publicēto informāciju par ģenerāļa pazušanu. Udino ielas klīnikas apkopējs Augusts Steimecs policijai pastāstīja, ka 26. janvārī ap vienpadsmitiem, skatoties pa logu uz Ruselē ielu, viņš bija redzējis lielu, pelēkzaļu automašīnu, kura izgriezusies no Udino ielas puses un pie kuras stāvējuši divi liela auguma vīrieši dzeltenos mēteļos. Mašīnas aizmugurējās durvis bijušas atvērtas. Netālu atradies sarkans taksometrs, bet ielas stūrī stāvējis policistssatiksmes regulētājs. Liecinieks bija redzējis vidēja auguma vīrieti ar brūnu bārdu, ģērbušos melnā mētelī, ejam pa Udino ielu. Šīs pazīmes pilnīgi atbilda Kutepova ārējam izskatam. Kad, pagriežoties no Udino ielas uz Ruselē ielu, viņš bija nonācis blakus mašīnai, cilvēki dzeltenajos mēteļos viņu sagrābuši un iegrūduši mašīnā. Tas viss izskatījies pēc labi izplānotas policijas operācijas, vēl jo vairāk tāpēc, ka policistssatiksmes regulētājs uz visu bija noraudzījies mierīgi un pēc tam iekāpis tajā pašā mašīnā. Tā aizbraukusi pa Udino ielu Invalīdu bulvāra virzienā un pazudusi skatienam. Sarkanais taksometrs tai sekojis.

Par spīti visiem pūliņiem, nolaupītājus policijai neizdevās atrast. Dažas šīs operācijas detaļas šodien ir zināmas no padomju arhīvos atrastiem avotiem. Dzeltenajos mēteļos ģērbušies vīrieši, kas iegrūda Kutepovu mašīnā, bija franču komunisti; viņus bija savervējusi "Jašas grupa", izmantojot sakarus ar veciem Lubjankas aģentiem Francijas Komunistiskajā partijā, kuri bija tuvu stāvoši vadībai vai pat atradās tās sastāvā. Diemžēl jālieto šis neskaidrais formulējums, jo pieejamajos arhīvos nav atrodami vārdi un precīzākas detaļas. Policistasatiksmes regulētāja lomu pildīja īsts franču policists, kurš simpatizēja komunistiem un kuru jau pirms tam bija savervējuši Lubjankas aģenti Parīzē. Pats Jaša neatradās notikuma vietā, taču viņa aģenti Turižņikovs un EsmeRačkovskis bija iekāpuši sarkanajā taksometrā.

Līdzko Kutepovs mašīnā atjēdzās, viņam tika injicēta liela deva morfīna. Pēc tam teroristiem vajadzēja rīkoties atbilstīgi scenārijam, kas jau iepriekšējās operācijās bija vainagojies panākumiem. Taču šoreiz tas izgāzās. Sagūstīto bija paredzēts nogādāt Havrā (pēc dažiem avotiem — Marseļā, kas šķiet maz ticams, jo nozīmēja lieku laika zaudēšanu, bet šādos apstākļos tāda nebija pieļaujama) un tālāk uz padomju tirdzniecības kuģa, taču tūlīt pēc izbraukšanas no Parīzes ģenerālis nomira ar sirdstrieku, ko izraisīja stress un lielā narkotiku deva. Un tāpēc viņi brauca uz vienu no Parīzes piepilsētām, kur policistam piederēja neliela māja. Tās dārzā Kutepovs tika aprakts. Visi mani mēģinājumi atrast arhīvu dokumentos kādas ziņas, kas ļautu kaut vai aptuveni noteikt viņa kapa atrašanās vietu, izrādījās veltīgi. Pat pēc desmitgadēm Lubjanka sargā savu aģentu noslēpumus.

Otrs stāsts attiecas uz jauno ROVS vadītāju ģenerāli Jevgeņiju Milleru, v kas bija stājies nelaimīgā Kutepova vietā. Viņu nodeva kolēģis — ģenerālis Nikolajs Skobļins, kurš jau ilgu laiku strādāja Lubjankas labā. Uz šo "varoņdarbu" viņu bija pamudinājusi sieva Nadežda Pļevicka, talantīga romanču dziedātāja. Tādā veidā viņa bija gribējusi radikāli mainīt savu pieticīgo emigrantes eksistenci, kas tik ļoti atšķīrās no tās dzīves, kāda viņai kā pazīstamai māksliniecei bija bijusi pirmsrevolūcijas Krievijā. Talants un sirdsapziņa ne vienmēr iet kopā.

1937. gada 22. septembrī Millers izgāja no ROVS štāba Parīzē, Kolizē ielā, un pazuda tāpat kā Kutepovs. Millers bija tālredzīgāks un mazliet piesardzīgāks nekā viņa priekšgājējs — tā kā viņam bija aizdomas, viņš bija atstājis aizzīmogotu aploksni, kuru sekretariāta vadītājam ģenerālim Pāvelam Kusonskim vajadzēja atvērt gadījumā, ja pēc divām stundām Millers neatgrieztos. Aploksnē bija šāds teksts: "Man šodien divpadsmitos

trīsdesmit ir tikšanās ar ģenerāli Skobļinu Jasmīnu un Rafas ielu stūrī. Viņam mani ir jāaizved uz tikšanos ar kādu vācu virsnieku." Šī tikšanās ar "kādu virsnieku" arī notika, tikai tas bija padomju virsnieks. Un nevis armijas, bet Lubjankas.

Dabiski, ka franču varas iestādes satraucās, taču bija jau par vēlu. Saistība starp nolaupīšanu un pēkšņu padomju tirdzniecības flotes kuģa Marija Uļjanova atiešanu no Havras ostas bija uzkrītoša. PSRS vēstniecībai tika nosūtīta protesta nota ar draudiem Marijas Uļjanovas aizturēšanai nosūtīt torpēdkuģi. Vēstnieks Jakovs Surics paziņoja, ka Francijas varas iestādēm būs jāuzņemas pilna atbildība par šādu rīcību pret ārvalstu kuģi, kas atrodas starptautiskos ūdeņos, un brīdināja, ka Milleru uz kuģa neatradīs. Franči piekāpās, saprotot, ka Milleru dzīvu vairs neredzēt. 29. septembrī viņš jau atradās Lubjankas iekšējā cietumā.

Pazuda arī Skobļins, bet viņa sieva un līdzzinātāja Pļevicka tika arestēta un notiesāta uz divdesmit gadiem spaidu nometnēs. Ne izmeklēšana, netiesas prāva, ne liecinieku meklējumi nedeva nekādus rezultātus. Nebija neviena, kas varētu ienest kādu gaismas stariņu šajā drūmajā stāstā. Par Millera likteni spekulēt bija veltīgi: neviens patiešām neko nezināja. Taču pavisam nesen Krievijas arhīvos izdevās atrast ziņas par to, kas ar viņu noticis.

Kādā 1938. gada 27. jūlija vēstulē, kas bija adresēta iekšlietu tautas komisāram Nikolajam Ježovam, Millers rakstījis:

"Ir pagājuši apmēram desmit mēneši kopš liktenīgās dienas, kad mani sagūstīja noziedznieki un ar viltu aizveda uz kādu dzīvokli Parīzes priekšpilsētā, lai gan es dzīvoju Parīzē ar Francijas dokumentiem kā politiskais emigrants, kuru aizsargā Francijas likumi, un biju Nāciju Līgas — kuras locekle ir arī PSRS — Nansena starptautiskā biroja aizbildniecībā. [..] Ar sasietām rokām un kājām, aizbāztu muti, sazāļots un aizsietām acīm es bezsamaņā tiku nogādāts uz padomju kuģa, kur atguvos tikai pēc četrdesmit astoņām stundām pusceļā starp Franciju un 1,.eņingradu.1 Tātad savai ģimenei es bez pēdām pazudu pagājušā gada 22. septembrī. Lai gan pirmās dienas Maskavā es nebiju spējīgs domāt lielās hloroforma devas dēļ,

apzinājos, kādu šoku manai sievai un bērniem radījusi mana pazušana. Manai sievai nevajadzēja būt ne mazāko šaubu, ka mani ir nolaupījuši padomju aģenti: Kutepova piemērs bija vēl ļoti dzīvs. [..] Tāpēc, nokļuvušam cietumā, mans pirmais solis bija viņai paziņot, ka esmu sveiks un vesels un ka pašlaik fiziski ar mani viss ir kārtībā. Septembra sākumā es izmeklētājam, kurš mani pratināja, iesniedzu īsu vēstuli ar šo informāciju. Tā kā viņš neapsolīja nogādāt vēstuli adresātam, novembra sākumā kopā ar manu īpašo lūgumu es nodevu cietuma priekšniekam līdzīga satura zīmīti bez paraksta un norādes par manu ieslodzījuma vietu. [..) Nesaņēmis nekādu atbildi, mūsu personīgās tikšanās laikā es lūdzu jūs dot man iespēju kontaktēties ar manu sievu, lai es varētu viņu nomierināt par savu stāvokli un pats uzzinātu jaunumus no viņas un bērniem. ļ..ļ"

Nav iespējas citēt šo satriecošo vēstuli pilnībā. Pietiks, ja darīšu zināmas tās beigas:

"Es varu vērsties vienīgi pie jūsu cilvēciskuma: kāpēc jūs pilnīgi nevainīgiem cilvēkiem uzliekat tādas ciešanas: mana sieva un bērni nekad nav nodarbojušies ar politiku. ļ..ļ No mātes puses mana sieva ir Natālijas Puškinas mazmeita, dzimusi Gončarova, otrajā laulībā Lanskoja. Tāpat kā mātei un māsai, viņai bija iedzimta Gončarovu nervozitāte. ļ..ļ Nekad, pat visreakcionārākajos un nežēlīgākajos laikos, pat tad, kad autokrātijas jūgs bija visstiprākais, ne Radiščevam , ne Hercenam , ne Ļeņinam, par ko es zinu no Ļeņina institūta un Akadēmijas izdotajiem viņu darbiem, nebija liegti kontakti ar tuviniekiem. Vai ir iespējams, ka padomju vara, kas bija solījusi izveidot brīvu valsti, kura paredz personas neaizskaramību, valsts iekārtu, kurā būtu aizliegts cilvēkus likt cietumā un deportēt bez tiesas sprieduma, vēlētos mani tagad padarīt par tādu kā viduslaiku Seltonas cietumnieku vai arī atkārtot Luija XIV laikmeta stāstu par dzelzs masku, lai tikai noslēptu manu identitāti?"

Tas bija tieši tas, ko vēlējās padomju vara! Dialogs starp dižciltīgu krievu virsnieku un asiņainu bendi nenotika. Taču arhīvos atrodas ar Millera roku rakstītas piezīmes uz astoņpadsmit lapām, kas nebija pievienotas viņa lietai. Šajās piezīmēs, kas adresētas izmeklētājam, Millers atbild uz Ježova — viņam bija labpaticies apmeklēt cietumnieku — uzdotajiem jautājumiem. Kremļa un Lubjankas maniaki vēlējās zināt par ROVS sakariem ar tā saucamajiem nemierniekiem Padomju Savienībā, kuri esot gatavi ķerties pie ieročiem. Millers pacietīgi skaidroja, ka viņam nevarēja būt sakaru ar neesošiem ļaudīm. Viņš drosmīgi pauda to, ko domā par "pretīgo nodevēju, kādreiz brīvprātīgās armijas varoni, kura vārdu šodien vairs nevar izrunāt, nesasmērējot muti". Millera lietā arhīvos ir šā nodevēja vēstule, kura vārdu viņš ar riebumu noklusē. Baumas vēsta, ka Skobļinu esot iesēdinājuši lidmašīnā, kas devās uz Spāniju, kur pilnā sparā ritēja pilsoņu karš, un ka viņš izgrūsts no lidmašīnas. Patiesībā viņa gals nebija tik eksotisks. Nedz arī tik varonīgs, kā tiek attēlots Pāvela Sudoplatova atmiņās Specoperaciji — grāmatā, kas ir pārpilna ar apzinātām vai neapzinātām aplamībām: saskaņā ar šo versiju, Skobļins esot aizmucis no Parīzes, lai dotos uz Spāniju ar īpaši nofraktētu lidmašīnu (kas ir visai iespējams), un "gājis bojā bombardēšanas laikā Barselonā". Arhīvu dokumenti šos mītus sagrauj pilnībā. Patiesībā arī Skobļins tika aizvests uz Padomju Savienību (iespējams, caur Spāniju, kas tolaik bija ļoti vienkārši) un visstingrākajā uzraudzībā ieslodzīts kādā no NKVD vasarnīcām netālu no Maskavas. 1937. gada 11. novembrī Skobļins savam Lubjankas uzraugam rakstīja:

"Dārgo biedri Stah ! Es izmantoju šo gadījumu, lai nosūtītu jums vēstuli, un, lai gan novēloti, lūdzu pieņemt manus vislielākos sveicienus mūsu Padomju Savienības divdesmitajā gadadienā. Mana sirds ir lepnuma pārpilna, jo šajā brīdī es pilnībā piederu savai valstij, es vairs neizjūtu šo mākslīgi radīto dualitāti, kas ilga līdz 22. septembrim. Tagad es varu runāt pilnīgi brīvi ar visiem par manu lielo Vadoni, biedru Staļinu, manu dzimteni Padomju Savienību2… Tagad es esmu pārliecināts, stiprs un apskaidrots un f..ļ es ticu, ka biedrs Staļins mani nepametīs. Vai jūs nedomājat, ka mums ar Georgiju Nikolajeviču' vajadzētu satikties, lai kopā izstrādātu nepieciešamos pasākumus, kas attiecas uz "Vaseņku" ? Man ir vairāki padomi viņam. [..]"

Taču "dārgajiem biedriem" nebija vajadzīgi padomi no kalpa, kuru viņi bija nopirkuši par pusvelti. Skobļinam tika izpildīts nāvessods gandrīz gadu ātrāk nekā aristokrātam, kuru viņš bija nekrietni nodevis. Vismaz šoreiz Lubjanka paveica teicamu darbu. Kas attiecas uz ģenerāļa Millera likteni, tas ir zināms no trīs citiem arhīvu dokumentiem. Pirmais ir PSRS Augstākās Tiesas Kara kolēģijas 1939. gada 11. maija spriedums, kas tika pieņemts bez apsūdzētā klātbūtnes un ar kuru Pjotram Vasiļjevičam Ivanovam (ar tādu vārdu Millers bija reģistrēts Lubjankas iekšējā cietumā) tika piespriests nāvessods. Otrs ir sprieduma izpildes pavēle, kuru parakstījis militārās kolēģijas priekšsēdētājs Ulrihs. Visbeidzot, trešais dokuments, kuru parak-stījis Ježova pēctecis tautas iekšlietu komisāra amatā Lavrentijs Berija: "Instrukcija. Ieslodzīto Pjotru Vasiļjeviču Ivanovu, numurs no, jānodod PSRS NKVD komandantam Blohinam." Ir arī ceturtais dokuments: "Spriedums Ivanovam, kuru pieņēma PSRS Augstākās Tiesas Kara kolēģija, tika izpildīts divdesmit trijos un piecās minūtēs; divdesmit trijos un trīsdesmit līķis tika kremēts NKVD komandanta Blohina un Valsts drošības galvenās pārvaldes iekšējā cietuma priekšnieka Mironova klātbūtnē." Procedūras mehānisms bija zināms: krematorijas pagrabā viens no diviem, parasti Blohins, nošāva viņam atvesto upuri, un tūlīt pēc tam līķis tika iemests krāsnī.

No visiem šīs drāmas dalībniekiem vienīgi Pļevickas liktenis saglabā dažas ēnas. Sodu viņa izcieta Rennas pilsētas cietumā. Tur arī viņa nomira 1940. gada 5. oktobrī. Francija jau bija kapitulējusi. Pļevicka aizmiga un vairs nepamodās. īstie viņas nāves cēloņi nekad netika atklāti. Ir uzticības cienīgas liecības, kas apstiprina, ka apmēram piecpadsmit dienu pēc viņas nāves vācieši veica ekshumāciju un pēc autopsijas un analīžu izdarīšanas viņu pārapbedīja. Nekādas informācijas par šo izmeklējumu rezultātiem nav. Padomju varas iestādes ar sašutumu noliedza jebkādu saistību ar Pļevieku. Kas attiecas uz ģenerāli Skobļinu, pēc ierašanās Maskavā laikraksti viņu jau dēvēja par vācu izlūkdienesta uzpirktu pārbēdzēju. Pļevicka vairs nevarēja paļauties uz savu jauno saimnieku palīdzību, kas bija izmantojuši viņas alkatību un amoralitāti. Slepeno dienestu vēstures speciālisti domā, ka viņa tika noindēta pēc Lubjankas pavēles, jo pārāk daudz zināja par pārāk daudziem cilvēkiem. Kā spiedzei viņai bija risks izsaukt abvēra interesi, kā komunistei — gestapo. Viņa, bez šaubām, nebūtu izturējusi pratināšanu un būtu vāciešus uzveduši uz citu padomju aģentu pēdām. Neviens nebija gatavs organizēt viņas bēgšanu, kas, starp citu, bija praktiski neiespējami. Kritusi no troņa un atmaskota krievu emigrācijas acīs, Maskavai viņa vairs nebija neko vērta — jo vairāk tāpēc, ka savu lomu jau bija izpildījusi. Protams, nebija grūti piekukuļot kādu sargu, kas nevis ļautu viņai izbēgt, bet gan noindētu.

5 Tirāns izklaidējas

Lielais terors parādīja: diktatūras apstākļos slepkavām ir neierobežota vara. Visus, kas tika uzskatīti par nevēlamiem, varēja likvidēt pēc slēgta tiesas procesa parodijas (safabricētā divdesmit minūtēs, bez lieciniekiem, prokurora un advokāta) vai pat notiesāt bez "apsūdzētā klātbūtnes", kā to darīja "speciālās komisijas" jeb "troikas", kas paziņoja spriedumus pēc saraksta (tā laika Lubjankas ciniskajā žargonā tās sauca par "albuma lietām"). Citiem vārdiem — izlaist cilvēku cauri šai mašīnai, ievērojot visus padomju tiesas nosacījumus, nebija nekādu grūtību. Miljoniem cilvēku tādā veidā tika aizsūtīti nāvē vai uz gulagu — un it kā pilnīgi likumīgi. Taču Kremlis un Lubjanka darbojās saskaņoti un nereti rīkoja izrādes, imitējot dabīgu nāvi vai parasta noziedznieka uzbrukumu, kurš slepkavo aplaupīšanas nolūkā. Izpildītāju rīcībā vienmēr bija viņiem nepieciešamie tehniskie līdzekļi un, dabiski, arī viss indes laboratorijas arsenāls: tā darbojās nevainojami, paplašinot un daudzveidojot savas zinātniskās metodes.

Dažos gadījumos iemesli, kāpēc tika dota priekšroka asiņainas izrādes sarīkošanai, nevis arestam pēc visiem noteikumiem, kam seko nāves spriedums, bija acīm redzami. No Lubjankas tīri praktiskā viedokļa tie bija pat pilnīgi loģiski, kā to parāda Ābrama Slucka, viena no galvenajiem padomju spiegu dienesta vadītājiem, nāves piemērs.

Šis Lubjankas funkcionārs, ģenerāļa pakāpi ieguvis trīsdesmit piecu vai trīsdesmit sešu gadu vecumā, savās rokās turēja visu padomju spiegu tīklu ārzemēs — gan "legālo" (tas ir, diplomātisko vai tirdzniecisko pārstāvniecību aizsegā strādājošos pseidodiplomātus, pseidožurnālistus utt.), gan "nelegālo" (aģentus, kas iefiltrējās ārvalstu uzņēmumos ar viltotiem dokumentiem uz fiktīva vārda). Viņi bija pakļauti priekšniekam Sluckim, pret kuru izturējās ar cieņu, jo viņš savā šaubīgajā amatā, protams, bija profesionālis.

Kad Staļins uzticēja savam asiņainajam pundurim, iekšlietu tautas komisāram Ježovam, speciālo dienestu totālo tīrīšanu, jo tos vajadzēja atbrīvot no viņa priekšgājēja Genriha Jagodas ielikteņiem, Sluckis atradās ārzemēs darbojošos spiegu saraksta augšgalā. Viņam, protams, varēja uzdot visus repatriēt, taču, labāk par ikvienu citu pazīstot Lielā terora mehānismu, viņš tūlīt būtu sapratis, no kurienes pūš vējš un kas viņu sagaida. No šādām zemūdens klintīm vajadzēja izvairīties, ja Ježovs būtu Slucki arestējis, viņa aģenti ārzemēs par to tiktu informēti. Daži no viņiem, iespējams, nebūtu ar mieru nolikt savu galvu uz bendes altāra un meklētu patvērumu zemē, kurā viņi strādāja. Tolaik tādu, kas aizlaidušies lapās, jau bija diezgan daudz.

Izvēlētais scenārijs bija vienlaikus debešķīgi vienkāršs un cinisma pārpilns. 1938. gada 17. februārī Ježova vietnieks Frinovskis izsauca Slucki uz Maskavu sniegt ziņojumu. Priekšnieks viņu pieņēma savā kabinetā ar vislielāko laipnību, noklausījās izklāstu par slepeno aģentu panākumiem ārzemēs, īpaši painteresējās par dažu nopelniem un tad piezvanīja diviem Lubjankas virsniekiem — arī tautas komisāra vietniekam Leonīdam Zakovskim (īstajā vārdā Henrihs Štubis) un operatīvās tehnikas nodaļas vadītājam Mihailam Aļohinam. Viņš tiem piedāvāja iedzert tēju, lai atzīmētu Slucka paziņotos ļoti uzmundrinošos jaunumus. Zakovskis atnesa šokolādi, kas bija pagatavota pēc pilnīgi jaunas receptes. Tās radītāji sava meistardarba nobaudīšanu bija uzticējuši drošsirdīgajiem un slavenajiem čekistiem, šiem varoņiem, kuri aizsargā padomju tautu no teroristiem un spiegiem. Dabiski, tautas komisārs deva godu Sluckim būt pirmajam degus-tatoram. Brīdi vēlāk izlūkdienesta priekšnieks jau bija viņsaulē: "eksperimentālās" šokolādes bija pildītas ar visparastāko cianīdu. Tūlīt izsauktais ārsts konstatēja nāvi, kas iestājusies no sirdstriekas. Ņemot vērā nepārprotamo diagnozi, autopsija netika veikta.

Nākamajā dienā laikraksts Pravda ziņoja par pēkšņo Ježova uzticamākā ieroču biedra nāvi, kurš miris "kā īsts cīnītājs" — pildot pienākumu. Bēres noritēja īpaši svinīgā gaisotnē: runātāji netaupīja slavinošus vārdus, aizgājējam tika atdots militārais gods. Trīs dienas vēlāk prese paziņoja, ka Sluckim pēc nāves par īpašiem nopelniem padomju tautas labā ir piešķirts Sarkanā Karoga ordenis. Visi Slucka aģenti, kas atradās melnajā sarakstā, saņēma kodētu ziņu: viņus steidzami izsauc uz Maskavu. Pēc priekšnieka priekšlaicīgās nāves viņa pēctecim vajadzēja dot darbiniekiem jaunus uzdevumus. Saprotams, ka tūlīt pēc ierašanās Padomju Savienībā viņi visi tika arestēti. Ne vēlāk kā aprīlī Sluckis tika izslēgts no partijas un pasludināts par tautas ienaidnieku. Nepilnus divus mēnešus pēc savas nāves viņš vairs nebija "uzticamais līdzgaitnieks".

Viņa slepkavas neizdzīvoja daudz ilgāk par viņu. Zakovskim nāvessods tika izpildīts 1938. gada 29. augustā, Aļohinam 1939. gada 22. februārī,

Ježovam un Frinovskim vienā un tajā pašā dienā — 1940. gada 4. februārī. Lai viņus likvidētu, nebija nepieciešams ķerties pie sarežģītiem līdzekļiem. Viss notika saskaņā ar likumu: spriedums, šautuves pagrabs, lode pakausī, krematorija.

Traucējošu personu likvidēšanā izmantojot indi, slepkavas domāja (esmu gatavs to pieļaut), ka viņu ienaidnieki izmanto tādas pašas metodes. Pētot ieslodzītā Nikolaja Lukina, Buharina pirmās sievas Nadeždas Lukinas brāļa, lietu, es uzdūros kādai pilnīgi neparastai apsūdzībai: "Gatavošanās nogalināt partijas vadītājus ar stipras indes palīdzību." Viens no labākajiem Francijas vēstures speciālistiem Padomju Savienībā akadēmiķis Lukins nekādā veidā nebūtu varējis nonākt kontaktā ar Kremļa vadītājiem, jo viņa māsa jau labu laiku bija šķīrusies no Buharina. Pat ja būtu gribējis, viņš nevarētu sadabūt stipras iedarbības indi. Taču kāpēc izdomāt citus "trockistu terorisma" līdzekļus, ja čekisti labi pazina savas metodes?

Asiņainais punduris pats nešaubījās ne mirkli, ka viņu mēģinās noindēt, un bija ļoti sarūgtināts (gan arī priecīgs), neatklājis nekādu sazvērestību. Ja sazvērestības nebija, vajadzēja to izdomāt… Pēc daudziem gadiem perestroikas laikā PSRS ģenerālprokurors Aleksandrs Rekunkovs šajā sakarā paziņoja: "Terora akts pret Ježovu (noindēšana ar dzīvsudrabu) bija viņa paša un bijušā NKVD pretizlūkošanas priekšnieka Nikolajeva safabricēts. ļ..ļ Viņi paši bija nosmērējuši mēbeļu pārvalkus Ježova kabinetā ar dzīvsudrabu un pēc tam veikuši analīzes. NKVD darbinieks Sivolainens, kuram bija pieeja Ježova kabinetam, pēc vairākkārtējas spīdzināšanas "atzinās" mēģinājumā noindēt Ježovu."

Indes izvēle šajā mistiskajā indēšanā nebija nejauša. Iespējams, arī citas laboratorijas sacensības gara dēļ bija sākušas indīgu vielu meklējumus. It īpaši speciālā bioķīmijas laboratorija, kuras viens no galvenajiem uzdevumiem bija Ļeņina mūmijas saglabāšana. Laboratoriju vadīja Boriss Zbarskis, kura ieņemamais amats viņam lika cieši sadarboties ar Lubjanku, jo mauzolejs kopā ar tā "saturu" bija šīs iestādes kompetencē.

Lietderīgi izmantojot padomju spiegu Rietumos nozagtos noslēpumus, it īpaši par dzīvsudraba daudzajām īpašībām, Zbarskis un viņa kolēģi uz dzīvsudraba un fenola bāzes radīja antiseptiķi. Eksperimentu laikā pētnieki, kas neprata labi apieties ar šo indīgo maisījumu, smagi saindējās, jo šī viela varēja nogalināt, ne tikai dezinficēt. Tā radās ideja par Ježova "indēšanas mēģinājuma" simulāciju. Šī izvēlētā apsūdzība tika izvirzīta pret Jagodu un viņa sekretāru Bulanovu trešā lielā Maskavas tiesas procesa laikā 1938. gada martā. Ježovs beigu beigās pats sev tik ļoti iestāstīja, ka viņu mēģinājuši noindēt (lai gan pats personīgi bija devis pavēli noberzēt sofu ar dzīvsudrabu), ka lika Zbarskim rūpīgi veikt pārbaudi un izdarīt laboratorijā asins un urīna analīzes. Psihiatri labi zina šo sevis pārliecināšanas fenomenu: gribot negribot tiek noticēts paša izdomājumiem.

Šī pilnīgi murgainā falsifikācija tika aizmirsta, jo tā sauktais upuris pievienojās tā saukto tautas ienaidnieku kārtai. Protams, neviens nebija mēģinājis noindēt Lubjankas slepkavas, taču viņi paši šo ieroci izmantoja daudzkārt. Starp neskaitāmajiem upuriem bija Ježova dzīvesbiedre Jevgeņija (dzimusi Hajutina, pirmajā laulībā Gladuna)1, kuru noindēja pēc pašas vīra pavēles.

Greznas dzīves mīļotājai, šad tad brīvajā laikā žurnālistei, kurai bija daudz draugu padomju mākslinieku un rakstnieku vidū, ar īpašu Austrumu skaistumu apveltītajai ebrejietei Jevgeņijai, bija izdevies sagrozīt galvu pat tādam rūdītam antisemītam kā Mihails Šolohovs. Viņa, starp citu, bija arī rakstnieka Izaka Babela — kuru pazina kopš abu dzimtās Odesas laikiem — mīļākā. Vīra prombūtnes laikā viņa bieži pie sevis pulcināja slavenības, kas izsauca Ježova rokaspuišu aizdomas — viņi vienmēr un visus turēja aizdomās par kaitniecisku darbību. Viņi domāja, ka šie cilvēki mēģina izvilkt no "dzelzs komisāra" sievas valsts noslēpumus vai gatavo terora aktu. Šajā gadījumā aizdomas nebija gluži bez pamata.

1938. gada 29. oktobrī trīsdesmit četrus gadus vecā Jevgeņija Ježova tika ievietota valdības sanatorijā "slimniekiem ar nervu sistēmas traucējumiem" netālu no Maskavas: tur lielākoties ārstēja nomenklatūras pārstāvjus ar psihiskām problēmām. Taču viņa bija pilnīgi vesela. Ārstējošais ārsts viņai bija atradis "ciklotīmiju"! Sanatorijā diagnoze tika precizēta: astēnisks un depresīvs stāvoklis. Nekas neapliecina, ka viņu būtu ārstējuši speciālisti psihiatrijā. Turpretī ir zināms, ka divi "valdības" ārsti Vinogradovs un Rosijskis atradās viņai blakus dienu un nakti un ka viņi varēja parakstīt jebkādu dokumentu, ja priekšniecība to prasīja. Bez pavēles no augšas šie ārsti pat nebūtu varējuši iekļūt sanatorijā, kas bija paredzēta slimniekiem, kuru novirzes neattiecās uz viņu kompetenci. Saskaņā ar kādām ziņām, Ježova kundze laiku pa laikam zaudēja samaņu un dakteris, kurš sēdēja pie slimnieces gultas, uzmanīgi sekoja visam, ko viņa murgos murmina. Skaidrs, ka arhīvos nav lietas ar viņas vārdu (iespējams, tā tika iznīcināta) — vai arī

' Autora neprecizitāte: dzimusi Feigenbcrga, pirmajā laulībā Hajutina, otrajā laulībā Gladuna; Ježovs bija viņas trešais vīrs. (Red. piez.) to ir aizliegts rādīt. Ir vienīgi zināms tas, ka Jevgeņija sanatorijā pavadīja trīs nedēļas. Drīz vien pēc ierašanās sanatorijā viņai atklāja vairākas patoloģijas. Viņas stāvoklis pasliktinājās dienu no dienas.

Ježovs sievu neapmeklēja. Viņa rakstīja: "Mans dārgais Nikolaji Es tevi lūdzu, es uzstāju, izpēti manu lietu. Es nespēju samierināties ar domu, ka mani tur aizdomās par nodevību vai nezin ko tur vēl, ko es neesmu izdarījusi." Starp citu, viņa tomēr precizēja, par kādu noziegumu ir runa: viņa esot spiegojusi angļu labā. Šīs apsūdzības viņa, bez šaubām, bija dzirdējusi no sava vīra. Tātad viņa saprata, kas viņu ārstē un kas viņu sagaida. Un patiešam — 21. novembrī viņa nomira, vīru tā arī neredzējusi. Saskaņā ar oficiālo slēdzienu, Jevgeņija bija iedzērusi pārāk lielu fenobarbitāla devu, ko viņa lietoja kā miega zāles. Citiem vārdiem — viņa esot izdarījusi pašnāvību. Franču žurnālists un vēsturnieks Boriss Suvarīns, kas bija sarāvis saites ar komunistiem, bija pārliecināts par šīs versijas patiesumu, uzskatot, ka šādā veidā Flajutina izbēgusi no "terora gaļasmašīnas". Tas šķita loģiski jo vairāk tāpēc, ka Suvarīnam nebija nekādas citas informācijas. Taču ir pavisam savādi, ka šo uzskatu joprojām aizstāv īpatnais disidents Rojs Medvedevs, kura raksti padomju laikā bez jebkādām problēmām tika plaši izplatīti Rietumos.

Tajā pašā laikā rodas jautājums: kā Jevgeņijai Ježovai izdevās sadabūt tik daudz miegazāļu? Ārstniecības iestādē izsniedz tikai parakstīto devu. Ņemot vērā pārējos šā traģiskā stāsta apstākļus, ir skaidrs, ka viņai palīdzēja nomirt. Hruščovs atmiņās bez aplinkiem liek saprast, ka slepkava bija viņas vīrs. Šī sieviete, kura savu dzīvi nepiesardzīgi bija saistījusi ar Ježovu, pārāk daudz par viņu zināja. Ja viņa būtu izdzīvojusi līdz asiņainā pundura arestam, viņu būtu piemeklējis tāds pats liktenis: vispirms "likumīgi" notiesāta, tad, pēc stundas vai divām, nošauta. Izmisīgi mēģinot glābt savu ādu, Ježovs atdeva Jevgeņiju sev pakļautās laboratorijas darbiniekiem. Tiesas procesa laikā viņš blakus daudzām citām lietām tika apsūdzēts arī par sievas nogalināšanu. Vismaz šoreiz tā nebija falsifikācija.

Gadījumos, kas izklāstīti šajā nodaļā, ir saprotams, kāpēc slepkavas izvēlējās indi. Taču, ja runa ir par citiem terora aktiem, kas notika tajā pašā laikā, nekāda loģika, nekāda faktu analīze neizskaidro, kāpēc tika noraidīts jau labi iestrādātais slepkavību mehānisms, lai ķertos pie neticamiem scenārijiem, kas robežojas ar fantastiku. Jāpieņem, ka tādiem ne visai vēsturiskiem un politiskiem faktoriem kā austrumnieciska nežēlība un nepieciešamība izbaudīt upura ciešanas bija vērā ņemama loma. Vismaz Staļinam un Berijam piemita šis "jaukais netikums".

1936. gadā, kad pieņēmās spēkā Lielais terors un aresti tika veikti ar plašu vērienu, kāds īpatnējs gadījums notika ar mazās Abhāzijas, tolaik Gruzijas autonomas sastāvdaļas, vadītāju. Vecais boļševiks Nestors Lakoba bija Staļina draugs, un Vadoņa brīvdienu laikā Kaukāzā šie cilvēki bija nešķirami. Daudz nekļūdoties, var pieņemt, ka šīs privileģētās attiecības kaitināja visas Gruzijas saimnieku Lavrentiju Beriju, jo tās ļāva Lakobam vienoties ar Vadoni aiz viņa muguras. Ar tīri austrumniecisku viltību Berija paziņoja, ka Lakoba ir viņa vistuvākais un dārgākais draugs, kas ar intuīciju apveltītam cilvēkam jau bija briesmu zīme. Savu draudzību viņš izrādīja visos veidos, tādējādi gatavojoties viņa likvidēšanai.

1936. gada nogalē Lakoba ieradās Tbilisi, lai piedalītos partijas aktīva biedru konferencē. Viņš apmetās pilsētas labākajā viesnīcā Orient, kur viņam bija rezervēti paši skaistākie apartamenti. No tikšanās ar Beriju viņš vairījās. 27. decembra vakarā viņam paziņoja, ka jaunais horeogrāfs lliko Suhišvili, kuru viņš ļoti cienīja, gaida viņu vakariņās. Pa ceļam uz tikšanās vietu Berija pārtvēra I.akobas automašīnu un aizveda savu dārgo draugu pie sevis, kur, pēc viņa vārdiem, vajadzēja pievienoties lliko. Vakariņas notika bez horeogrāfa, bet Berija izteica hipotēzi, ka viņš ir tepat netālu, teātrī: viņi ierastos tieši uz pēdējo cēlienu. No tā var secināt, ka šīs maltītes sgkām, kas tika gaidītas pēc stundas, vajadzēja parādīties nevis pēc vakariņām, bet pēc izrādes. Atbilstīgi tradicionālajai shēmai noziedznieks novērsa aizdomas.

Pēc izrādes Berija pazuda: viņš devās meklēt lliko, kura joprojām tur nebija. Lakobam palika slikti, viņš juta stipras sāpes, taču, tā kā veselības problēmas šajā brīdī viņam nebija prātā, viņš pārāk neuztraucās. Tomēr savam šoferim, kuram uzticējās pilnībā, viņš pateica, ka viņu ir saindējuši, un palūdza portfeli ar dokumentiem nogādāt Maskavā un nodot tieši rokās Staļina sekretāram biedram Poskrjobiševam: viņš patiešām nenojauta, ka Staļins un Berija ir uz vienu roku. Šoferis Davlets Kandelija nedrīkstēja doties prom bez atļaujas: viņš portfeli konfidenciāli uzticēja kādam Lakobam tuvam cilvēkam, Gruzijas partijas Centrālkomitejas loceklim, kurš apsolījās nogādāt dokumentus Kremlī pēc bērēm.

Bēres izvērtās patiesi svinīgas: tas jau bija labi pieslīpēts rituāls. Valdības locekļu slimnīcas ārsts un tiesu mediķis bija iesnieguši savu ziņojumu: sirds mazspēja. Berija lēja asaras uz sava dārgā drauga un brālīgās abhāzu tautas lielā vadoņa kapa. Nākamajā dienā Gruzijas partijas Centrālkomitejas loceklis, kas devās uz Maskavu ar Lakobas portfeli, nomira vilcienā: protams, ar sirds mazspēju. Portfeļa saturs nonāca Berijas rokās un pazuda — tāpat kā viss Lakobas arhīvs, kuru, iespējams, noslēpa viņa sieva. Nākamajā dienā Davlers Kandelija, kurš nezināja dokumentu saturu, tika arestēts un nodots spīdzināšanai: no viņa pieprasīja nosaukt to cilvēku vārdus, ar kuriem "tautas ienaidnieks" Lakoba ticies Suhumi un Tbilisi. Kopš "lielā priekšnieka" un "dārgā drauga" nāves bija pagājušas rikai trīs dienas. (Šeit jāatzīmē interesanta padomju jurisprudences iezīme: perestroikas laikā Augstākā Tiesa "reabilitēja" Lakobu, lai gan viņš nekad nebija ticis notiesāts.) Daži šā stāsta elementi tapa zināmi no personīgām Davleta Kandelijas liecībām: viņš izdzīvoja pēc urāna raktuvēs pavadītiem septiņpadsmit gadiem un nesen nosvinēja savu deviņdesmit ceturto dzimšanas dienu.

1918. gadā Lakoba bija bijis viens no sacelšanās vadītājiem pret Abhāzijas valdību. Šis faktors, iespējams, nospēlēja savu lomu abu gruzīnu — Staļina un Berijas — attieksmē pret Lakobas Abhāziju. Pat tik ļoti, ka arī šodienas konflikts starp abhāziem un gruzīniem atsauc atmiņā šo sarežģīto vēsturi, kas laiku pa laikam uzpeld virspusē visai savādā veidā. Abhāzijas galvaspilsētā Suhumi Lakoba tiek slavināts vēl šobaltdien, kamēr Berija ir nolādēts.

Berijas atriebība nevis pret cilvēku, bet pret nelaiķi ir daiļrunīga un norāda uz personisku un patoloģisku, nevis politisku naidu. Lakobas pīšļi tika izrakti un slepenībā kremēti, viņa kaps iznīcināts. Kāpēc Lakoba tika novākts šādā veidā, nevis arestēts un nošauts? Atbilde ir acīm redzama: šajos selektīvajos Staļina un Berijas terora aktos bija pefsoniskas aizrautības elements. Vjņi guva baudu no upuru ciešanām.

Trīs gadus vēlāk Berija atkārtoja šo asiņaino farsu ar citiem aktieriem un citā iestudējumā, taču rokraksts bija tas pats. Šoreiz runa bija par cilvēku, kuru viņš personīgi nepazina. Ir skaidrs, ka viņš neko nebūtu varējis izdarīt bez zaļās gaismas, proti, Staļina pavēles. Taču pēc Berijas krišanas tika pierādīts, ka tieši viņš bija scenārija autors un režisors. Kas attiecas uz izpildītājiem, tie bija viņam tuvi līdzstrādnieki un slepkavas vārda vistiešākajā nozīmē. Iemesliem, kas viņu iedvesmoja uz tik sarežģītām procedūrām, nav nekādas vēsturiskas nozīmes, taču to mehānisms ir interesants. Tas vēlreiz apliecina, ka personiskais elements spēlēja milzu lomu Lielajā terorā, ka upura izvēle dažreiz bija nejauša un ka tirānu iracionālās kaprīzes iejaucās cilvēku liktenī un nāves mašīnas darbībā.

1939. gadā PSRS vēstnieks Ķīnā Ivans BovkunsLugaņecs atgriezās savā zemē, lai izietu ārstēšanās kursu Chaltubo kūrortā Gruzijā. Viņu pavadīja sieva Ņina. Kremļa slimnīcas ārsti viņiem bija uzstājīgi ieteikuši tieši šo un nekādu citu vietu. Tāpat kā daudzi viņa kolēģi, Bovkuns apvienoja savu vēstnieka amatu ar "rezidenta" pienākumiem, tas ir, bija vietējo padomju izlūkdienesta aģentu priekšnieks. Viņa priekšgājējs Dmitrijs Bogomolovs bija darījis to pašu, tāpat kā Aleksandrs Paņuškins, kurš viņu aizvietoja šajā amatā līdz 1944. gadam. Šodienas terminoloģijā —viņi visi bija I.ubjankas ģenerāļi.

Dažas dienas pēc ierašanās Chaltubo, tik tikko iepazinušies ar citiem atpūtniekiem, Bovkunu pāris pēkšņi pazuda. Viņu jaunie paziņas satraucās un vērsās pie varas iestādēm. Viņus it kā sāka meklēt. Sākotnēji bez rezultātiem. Tad lielākais Gruzijas laikraksts Zarja Vostoka paziņoja, ka Bovkunu un viņu šofera līķi ir atrasti aizā, kurā nogāzusies viņu mašīna. Kāpēc viņi bija atstājuši sanatoriju, nevis turpinājuši ārstēšanās kūri? Kurš viņiem bija nosūtījis šo mašīnu un kāpēc? Kurp viņi bija braukuši? Par to nav nekādas informācijas. Tika organizētas bēres, ne īpaši svinīgas, bet visai godājamas, un notikumu drīz vien aizmirsa — jo vairāk tāpēc, ka tas nebija sacēlis nekādu troksni. Bovkuna vārds, papildināts ar pierasto "tautas ienaidnieks", parādījās visai reti un tikai īpašās publikācijās par Ķīnas— PSRS attiecību vēsturi, kas bija paredzētas šauram lasītāju lokam.

Negaidītā veidā šis vārds uzpeldēja četrpadsmit gadu vēlāk Berijas un viņa rokaspuišu slēgtā tiesas procesa laikā. Kad slepenā lieta vairākos sējumos, kas saturēja tiesas prāvas protokolus, beidzot kļuva pieejama (tas gan notika caur nebeidzamām grūtībām), šis tas kļuva skaidrāks šajā slepkavības lietā. Pretrunu pārpilnība liek apšaubīt dažas īpaši spilgtas detaļas. Lūk, notikumu rekonstrukcija pēc vienīgā pilnīgi ticamā avota (Galvenais kara prokuratūras arhīvs, lieta Nr. 0029, OP [īpašais rīkojums], 220.—221. lapa).

Bovkuni tika pamodināti nakts vidū ar paziņojumu, ka mašīna gaida, lai nogādātu viņus Tbilisi un no turienes pa tiešo uz Maskavu. Iespējams, viņiem lika saprast, ka izsaukums nāk tieši no biedra Staļina, lai viņi neiedomātos izvairīties. Tajā laikā vilcieni uz Maskavu gāja vienīgi no Tbilisi. Tā kā runa bija par īpašiem pasažieriem, vilciena sastāvam tika piekabināts speciāls vagons. Dzīvesbiedri aizņēma divas atsevišķas kupejas. Gruzijas tautas iekšlietu komisārs Avksentijs Rapava un divi Berijam tuvi darbinieki Ļevs Vlodzimirskis un Šalva Cereteli, kas bija īpaši ieradušies no Maskavas, lai veiktu šo operāciju, gaidīja blakus kupejās aiz slēgtām durvīm. Skaidrs, ka tik svarīgu uzdevumu nevēlējās uzticēt Lubjankas sīkajām zivtelēm. Bez viņiem vagonā neviena cita nebija.

Naktī drošības dienestu ģenerāļi ielauzās kupejās, kur gulēja laulātie un ar āmuriem sadragāja guļošajiem galvaskausu. Nākamajā pieturā maisi ar līķiem tika izkrauti un vislielākajā slepenībā aprakti anonīmā kapā: maskēšanai tika pieliktas pūles nolīdzināt to līdz ar zemi. Tikmēr meklējumi turpinājās. Slepkavas paziņoja Maskavai, ka uzdevums izpildīts. Staļins vai Berija — vai arī abi divi — neapmierinājās ar iznākumu: pazušana, kam neseko nekādi "atklājumi", rada risku izsaukt baumas un aizdomas. Tāpēc nolēma veikt slepenu ekshumāciju un pēc tam inscenēja avāriju uz autoceļa Chaltubo— Kutaisi. Tam bija nepieciešams upurēt arī šoferi Borisu Čuprinu: trīs līķi un sadauzīta automašīna pēkšņi "atradās" aizas dibenā. Izmeklēšana netika veikta, pat ne formāla. Līķus sadedzināja, un bērinieki redzēja tikai urnas.

Šī programmas maiņa ir saprotama: noslēpumainā pazušana pārvērtās par nelaimes gadījumu un svinīgām bērēm. Gluži tāpat kā gadījumā ar Slucki, lika atgriezties no Ķīnas aģentiem, kurus bija paredzēts likvidēt un kurus tolaik sauca par vēstniekaspiega "līdzzinātājiem". Taču ir grūti saprast, kāpēc ierastās noindēšanas vietā vajadzēja izmantot aizvēsturisku āmuru un tik sarežģītu iestudējumu ar vilcienu un ceļu satiksmes negadījumu. Atbilde ir atrodama, iepazīstoties ar nepublicētajiem un rūpīgi slēptajiem Berijas lietas dokumentiem. Patiesībā tik tiešām bija paredzēts ķerties pie indes! Taču mums nezināmu iemeslu dēļ operācijas autori nevēlējās iesaistīt citus dalībniekus (indēšanas speciālistus), bez kuriem nebija iespē-jams izmantot laboratorijas rezerves. Turklāt tas būtu prasījis nopietnu sagatavošanos: nav zināms, kāpēc, bet vajadzēja rīkoties ātri — un izdomas trūkuma dēļ tika izmantots āmurs. <

Tajā pašā laikā ir skaidrs, ka aiz šīs tik nenozīmīga cilvēka kā Bovkuns viduvējās slepkavības (pat pēc staļiniskajiem kritērijiem) slēpās kas cits. Uz Berijas un viņa līdzgaitnieku sirdsapziņas bija tūkstošiem slepkavību: izvēle bija plaša. Ja tiesas procesa laikā apsūdzētāji izvilka gaismā Bovkuna lietu, tas nozīmē, ka šā noslēpuma likme bija augsta — un tā atslēga pazuda uz visiem laikiem kopā ar upuri un viņa slepkavām. Tiesā šīs mīklainās slepkavības motīvi netika pieminēti, un ir savādi, ka ne izmeklētāji, ne tiesneši tos necentās noskaidrot. Bez šaubām, ja raktu dziļāk, būtu nonākuši līdz Staļinam, kurš tolaik vēl joprojām bija neaizskarams.

Taču ko var zināt: varbūt šajā stāstā nav nekā nedz sarežģīta, nedz nozīmīga. Varbūt slepkavas vienkārši izklaidējās? Kad rokās ir gandrīz visu līdzpilsoņu dzīve, kāpēc neatļauties mazu izklaidi? Vēsture ir pārpilna ar šāda veida spēlēm ar bezpalīdzīgiem upuriem.

Kurš varētu, piemēram, izskaidrot, kāpēc tad, kad tika nolemts likvidēt aktrisi un slavenā režisora Vsevoloda Meierholda sievu Zinaidu Raihu, kura viņa teātrī spēlēja pirmās lomas, neizvēlējās vienkāršāko ceļu (arests pēc vīra nāves, safabricēta apsūdzība, nāvessods), bet gan citu variantu — "nenoskaidrotu" bandītu uzbrukumu. Vēlā 1939. gada jūlija vakarā divi cilvēki bez grūtībām pa atvērtām balkona durvīm ielauzās dzīvoklī, kamēr saimniece kārtoja dokumentus, kuri bija atstāti neskarti pēc kratīšanas, kas tika veikta pēc Meierholda aresta. Mājās viņa bija viena, izņemot kalponi, kura jau gulēja. "Bandīti" noslepkavoja Zinaidu ar astoņiem naža dūrieniem krūtīs. Sētniece, izdzirdējusi kliedzienus, atsteidzās un izsauca ātro palīdzību, taču ārsti upurim vairs nespēja palīdzēt.

Mēnesi vēlāk piecistabu dzīvokli sadalīja divos dzīvokļos, no kuriem vienu piešķīra kādai Berijas mīļākajai (viņam to bija vairāki simti), kurai bija sešpadsmit gadu, bet otru — viņa šoferim. Taču tas, protams, nebija vienīgais slepkavu mērķis: būtu bijis daudz vienkāršāk atbrīvot dzīvokli, arestējot Zinaidu kā tautas ienaidnieci. Berijam bija nepieciešams šis sadistiskais farss, jo aktrise bija slavena ar savu ārkārtīgo skaistumu, kas vīriešus padarīja trakus, kā arī ar savu neatkarīgo raksturu un īpašo drosmi: viņa atļāvās skaļi paust savas domas par Kremļa vadītāju niecību un zemiskumu. Piemēram, visa Maskava citēja viņas frāzi, kas bija kļuvusi par aforismu: "Ja Staļins neko nesaprot no mākslas, viņam vajag griezties pie Meierholda, kurš viņam palīdzēs to izprast." Bija skaidrs, ka slēgta tiesas prāva, kam seko lode pakausī, nebija domāta šai ekscentriskajai sievietei. Viņai rezervēja mokas, kas radīs troksni. Visa Maskava tolaik nudien lauzīja galvu par šīs slepkavības iemesliem. Lubjankas dezinformācijas speciālisti teātra aprindās palaida šausmīgas baumas, ka slepkavas esot izdūruši aktrisei acis, viņai vēl dzīvai esot, jo, saskaņā ar kādu leģendu, upura acu tīklene atspoguļo slepkavas attēlu.

Divus gadus vēlāk Berija izgudroja jaunu farsu, Zinaidas Raihas slepkavību noveļot uz viņas augšējiem kaimiņiem — Maskavas Lielā teātra tenoru Dmitriju Golovinu un viņa dēlu Vitāliju, l ubjankas saimniekam atkal bija vajadzīgs dzīvoklis. Tā īrnieki atradās melnajā sarakstā savas "pļāpāšanas" dēļ. Tika palaistas baumas, ka Zinaidas Raihas slepkavas ir atrasti un ka slepkavība izdarīta laupīšanas nolūkos, lai gan desmitiem aktrisei tuvu personu zināja, ka nekas nebija paņemts. Mūsu rīcībā ir Lielā teātra aktiera Aleksandra Baturina liecības — Golovina prāvā viņš bija tautas piesēdētājs, sava veida dekoratīvs tiesnesis. Viņš apliecina, ka apsūdzība par pretpadomju propagandu bija pilnībā safabricēta, un apgalvo, ka šajā procesā nebija nekādas runas par Zinaidas Raihas slepkavību. Jebkādi mēģinājumi arhīvos atrast dokumentus par tā saukto izmeklēšanu slepkavības lietā (starp citu, arī Golovina cietuma lietu) bija veltīgi. Izmeklēšanas nebija, un lieta tika iznīcināta, lai neviens nevarētu apstrīdēt Lubjankas izplatītās baumas.

Lūk, cits klasisks piemērs, cita traģēdija, kad varenā terora mašinērija tika izmantota, lai apmierinātu atriebības alkas. Un kārtējo reizi ar Berijas līdzdalību. Atšķirībā no Zinaidas Raihas lietas, kuru nevēlējās pārcilāt, jo Meierholds vēl nebija reabilitēts, šo epizodi izskatīja slēgtā Berijas tiesas procesa laikā 1953. gadā. Šoreiz vismaz par vainīgo nevarēja būt nekādu šaubu: Berija bija izpildījis uzdevumu, kuru viņam bija uzticējis pats Staļins. Upuris bija Staļina maršala Grigorija Kuļika sieva, kuras liktenis bija tikpat traģisks kā vīram — un tieši vīra dēļ šī sieviete tika pazudināta.

Starp Staļina "karavadoņiem" bez talanta un zināšanām, kuri izdzīvoja Lielajā terorā, Grigorijs Kuļiks, uzskatīts par "artilērijas speciālistu", bez šaubām, bija vislielākā viduvējība. Tomēr, kā izsakās laikabiedri, viņš bijis lāga cilvēks, kas vislielāko represiju laikā uzdrošinājies aizstāvēt dažus vajātos kolēģus. Pēc trīs no sešu savu maršalu likvidēšanas Staļins steidzās paaugstināt Kuļiku šajā rangā, lai gan daudz cietušajā armijā bija cienīgāki kandidāti. Starp citu, Kuļiks par sevi neloloja ilūzijas. Reiz viņš savai pirmajā laulībā dzimušajai meitai atzinās: "Man piešķīra maršala pakāpi, lai es netaisu skandālu par sievu."

Viņa otrā sieva Kira SimoničaKuļika, spriežot pēc viņas paziņu at-miņām, bijusi īpaši skaista sieviete. Nav gan saglabājies neviens viņas attēls, jo visas fotogrāfijas tika iznīcinātas. Viņas liktenis apstiprina senu tautas gudrību: "Skaistums piesauc nelaimi." Staļins uz viņu bija metis acis. Taču Kira viņu ignorēja un bija iedevusi kurvīti. Acīmredzot nekāds romāns šeit nesanāca. Situāciju vēl vairāk sarežģīja fakts, ka cits viņas aplidotājs bija izrādījies veiksmīgāks — runa ir par vienu no slavenākajiem un valdības atzītajiem dziedātājiem, kurš pēc tam pēkšņi tika gāzts no slavas augstumiem un visu acu priekšā nogādāts Lubjankā. Tur nebija nekā pārsteidzoša: Staļins gluži vienkārši bija greizsirdīgs.

Nekas viņam netraucēja atriebties tūlīt. Taču kaķa un peles spēle noritēja ilgāk. Kira bija meita cara pretizlūkošanas dienesta vadītājam Somijā Ivanam Simoničam, kuru nošāva boļševiki. Abi Kiras brāļi atradās aiz restēm. Padomjusomu kara laikā viņas māsasvīrs tika arestēts kā spiegs. Tajā laikā Kuļiks, būdams ģenerālis, pēc visu kauju zaudēšanas saņēma Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Staļins viņu izsauca un piedāvāja "pārtraukt sakarus ar spiegu ģimeni" un nodot sievu NKVD, jo viņa esot saistīta ar itāļu izlūkdienestu. Lai gan viduvējs kaujas laukā, ģenerālis parādīja nelokāmību un nesteidzās sekot Vadoņa ieteikumam.

Jautājums šķita viegli atrisināms: Lubjankai nebija nekādas vajadzības pēc vīra palīdzības, lai arestētu "itāļu spiedzi", apsūdzētu viņu pēc kriminālkodeksa "nāves" panta un "likumīgi" likvidētu. Taču tas nebija banāls gadījums un nevarēja beigties parastā veidā.

Lietas izskatīšanas laikā 1953. gada 26. augustā un 20. decembrī Berija pastāstīja, ka Staļins viņam bija uzdevis nolaupīt Kiru un izspiest no viņas atzīšanos ne tik daudz par spiegošanu, cik par viņas mīlas sakariem, un tad slepus nogalināt. Operāciju vadīja Berija, piedaloties Vlodzimirskim un Cereteli, kuri jau bija apliecinājušies Bovkuna likvidācijas laikā, kā arī Lubjankas uzlecošajai zvaigznei Vsevolodam Merkulovam. 1954. gada priekšvakarā visi tika nogalināti slepena bunkura pagrabā ar lodi pakausī.

Ja Staļins, Kuļikam nezinot, organizēja tik absurdu, slepenu operāciju, tas nozīmēja, ka viņš, iespējams, domāja vēl kādreiz izmantot nelaimīgo ģenerāli. Patiesībā viņam nebija lielas izvēles: viņš bija licis nošaut desmitiem augsta ranga militārpersonu. Citi, piemēram, Rokosovskis un Govorovs, atradās gulagā. Viņam vajadzēja uz kādu paļauties — un kāpēc ne uz Kuļiku? Berija bija saņēmis pavēli organizēt Kiras nolaupīšanu vīra prombūtnes laikā. Tāpēc trīs Lubjankas ģenerāļi vairākas dienas stāvēja sardzē uz ielas kā parasti pēddziņi, gaidot izdevīgu brīdi. Beidzot Kira iznāca laukā viena, lai dotos pie zobārsta. Viņa tika nolaupīta un aizvesta uz visbriesmīgāko Lubjankas cietumu — Suhanovsku, kura aprīkojumā bija visizsmal-cinātākie spīdzināšanas instrumenti. Viņu spīdzināja personīgi pats Berija. Pastāv neapstiprināta versija, ka pirms tam viņa esot aizvesta pie Staļina. Tas šķiet maz ticams: atšķirībā no Berijas, Staļins nebija spīdzinātājs.

Neviens nezina, kādas atzīšanās Berijam izdevās izspiest. Sākumā, iztrūkstot precīziem norādījumiem, viņam pat izdevās saņemt viņas piekrišanu sadarboties. Tikmēr Kuļiks, atklājis sievas pazušanu, sacēla kājās miliciju, un, kā jau pienācās pēc likuma, sākās meklēšana pa visu valsti. (Berijas arestēšanas brīdī 1953. gadā oficiāli lieta vēl nebija slēgta.) Kira tika nožņaugta cietumā, viņas līķis sadedzināts. Tieši šajā laikā Staļins paaugstināja Kuļiku maršala rangā, "lai viņš netaisa skandālu". Saimnieka pirksts ir atpazīstams… Savas tiesas prāvas laikā Berija apstiprināja, ka, saskaņā ar Staļina pavēlēm, visi ar "Kiras lietu" saistītie dokumenti tika iznīcināti. Tos patiešām neatrada nevienā arhīvā.

Staļins spēlējās ar maršalu vēl kādu laiku. Nekompetentais karavadonis cieta milzīgus zaudējumus Kerčas kaujā Krimas pussalā. Pazemināts pakāpē, tad sodīts, iespējams, bez iemesla, balstoties uz melīgām liecībām, viņš sagaidīja 1950. gadu, lai tiktu nošauts kā tautas ienaidnieks.

Tirāns izklaidējās.

6 Ģimenes nasta

Smagās represijās cieta gandrīz visi Staļina sievas Nadeždas Allilujevas tuvinieki. Vieni tika nošauti, citi nosūtīti uz gulagu, bet, kas attiecas uz dažiem veiksminiekiem, kuri izspruka no terora gaļasmašīnas, — viņi tika atcelti no amatiem un izstumti no aktīvās dzīves. Tas, pats par sevi saprotams, notika pēc Nadeždas traģiskās nāves. Ļaunatminīgais Staļins atriebās par sievas pašnāvību. Viņas dzīves laikā un pirmajos gados pēc viņas nāves Staļins ārēji uzturēja ģimeniskos sakarus. Daži Nadeždas radinieki ieņēma augstus amatus.

Viņas brālim Pāvelam Allilujevam bija īpašs statuss, ņemot vērā viņa neparastās spējas. Ilgu laiku viņš baudīja Staļina labvēlību un atradās tuvāko cilvēku lokā. Baidoties, ka Dzeržinskis nav viņam pilnīgi uzticīgs, Vadonis iecēla Allilujevu par viņa sekretariāta vadītāju. Tātad "Dzelzs Fēlikss" atradās pienācīgā staļiniešu uzraudzībā. Jāatzīmē, ka Lubjankas priekšnieks apvienoja šo posteni ar Tautsaimniecības augstākās padomes priekšsēdētāja amatu. 1925.—1926. gadā Allilujevs vadīja svarīgu ģeoloģijas ekspedīciju Taimirā — viņa pakļautībā bija vairāk nekā simt piecdesmit cilvēku. Šo uzdevumu viņam bija uzticējis Staļins personīgi. Viņš deva lielu ieguldījumu zelta, platīna, ar dzelzi bagātu minerālu un akmeņogļu iegulu atklāšanā — pirms tam veicot rūpīgu izpēti — aiz polārā loka. Valsts no tām gūst labumu vēl šodien.

Grūti saprotamu iemeslu dēļ Staļinā jau ilgu laiku bija briedušas dusmas uz Pāvelu, kas dažreiz bija izpaudušās jau Nadeždas dzīves laikā. Piemēram, Staļinu kaitināja tas, ka no ārzemju braucieniem Pāvels ved Nadeždai franču smaržas: viņaprāt — un viņa viedoklis nebija apspriežams —, viņa sievai vajadzēja smaržot vienīgi pēc dabiska svaiguma. Informatori, kuri bija visur un kuri, protams, bija īpaši apmācīti pasniegt šādas ziņas, vēstīja, ka studenti akadēmijā, kur mācījās Nadežda, pievērsuši uzmanību viņas smalkajām smaržām, un tas sadusmoja Gruzijas kurpnieka dēlu. Staļina sašutums vēl vairāk pieauga, kad viņš uzzināja, ka šis augsta ranga virsnieks uzdāvinājis Nadeždai mazu dāmu pistoli, kuru, starp citu, viņa izmantoja, lai izdarītu pašnāvību (ja tā tiešām bija pašnāvība, kas nav pilnīgi pierādīts). Aizdomīgs līdz apsēstībai, Staļins bija iedomājies, ka Pāvels mudina māsu nogalināt vīru kāda ģimenes strīda laikā. Un, tā kā viņš ticēja paša radītiem mītiem, kurus uzskatīja par pierādītiem faktiem, neviens nebūtu varējis piespiest viņu mainīt domas.

Tajā pašā laikā Pāvels Allilujevs taisīja veiksmīgu karjeru, īpaši militārās izlūkošanas dienestos. Divus gadus, no 1929. līdz 1931. gadam, viņš strādāja Berlīnē ģenerāļa Aleksandra Orlova (īstajā vārdā Ļevs Feldbins) vadībā. Šim izcili veiksmīgajam padomju spiegam, starp citu, izdevās Londonā savervēt trīs cilvēkus no slavenās "piecīšu grupas" (jaunākie pētījumi pauž, ka patiesībā viņi bijuši seši) — Kimu Filbiju, Donaldu Maklīnu un Gāju Bērdžesu. Pēc pilsoņkara sākšanās Spānijā viņš koncentrējās uz Ibērijas pussalu. Paralēli tam viņš bija nolīgts kā slepkava, lai likvidētu nevēlamas personas. Lielā terora laikā Orlovs juta briesmas. Sapratis, ka viņu mēģina atvilināt uz Maskavu, lai nošautu, viņš 1938. gada pavasarī aizbēga uz ASV — sākumā slēpās pagrīdē, no kuras iznāca tikai pēc Staļina nāves, un nodzīvoja Amerikā līdz 1973. gadam.

Staļins ļoti labi zināja, ka starp Allilujevu un Orlovu pastāv saites, kas iziet ārpus profesionāliem kontaktiem. Berlīnē, kur abi strādāja, viņu ģimenes cieši draudzējās. Allilujevi tikās ar Orlovu arī viņa īso uzturēšanos laikā Maskavā. Dzīvojot Kremlī un grozoties Staļina tuvākajās aprindās, Allilujevam bija zināmi daži ģimenes noslēpumi. Tas, protams, bija viņš, kurš nodeva Orlovam vērtīgas ziņas par Kremlī valdošo bizantisko dzīvesveidu. Orlovs tās vēlāk izmantoja grāmatā Stafina noziegumu slepenā vēsture, kas nāca klajā ASV 1953. gadā, pēc Vadoņa nāves. Pat ja Staļins nevarēja to izlasīt, viņš turēja aizdomās Allilujevu par ziņu piegādāšanu Orlovam. Allilujevs kļuva vainīgs arī citā noziegumā: kā Aizsardzības tautas komisariāta Bruņutehnikas pārvaldes direktora vietnieks viņš bieži iestājās par saviem arestētajiem kolēģiem, vēršoties — un dažreiz ar panākumiem — tieši pie Staļina. Viņa meita Kira, kas pārdzīvoja gulagu un pēc Vadoņa nāves atgriezās mājās, stāsta: "Kad sākās aresti ļ..] tētis atgriezās no darba ļoti nospiestā garastāvoklī, jo daudzi viņa draugi cits pēc cita tika iemesti cietumā. Viņš gāja pie Staļina, kurš dažreiz viņus atbrīvoja. Acīmredzot Staļinam bija gana."

1938. gada oktobrī Allilujevs devās brīvdienās uz Sočiem. Bija atva-sara, vadoņu iemīļotā sezona, lai pavadītu laiku pie jūras Kaukāzā. Viņš atgriezās 1. novembra vakarā un nākamās dienas rītā ieradās darbā. Brokastīs apēda olu un izdzēra kafiju. Viņš bija pie labas veselības, labā garastāvoklī, jautrs — kas tika pat atzīmēts ārsta ziņojumā. Vienpadsmitos viņam kļuva slikti, viņš sāka spēcīgi vemt un iegrima pusnemaņā. Ārsts, kuru atsauca gan tikai pēc divām stundām, ieteica tūlītēju hospitalizāciju. Pēc stundas viņa sievai piezvanīja kolēģi: "Ko jūs Pāvelam Sergejevičam devāt brokastīs? Viņš vemj, bet šeit viņš neko neēda." Sieva tūlīt gribēja doties turp, taču viņu atturēja, sakot, ka Pāvelu tūlīt pārvedīs uz Kremļa slimnīcu. "Uzņemšanas brīdī viņš atradās agonijas stāvoklī," bija rakstīts ārsta ziņojumā. "Pie samaņas viņš vairs nenāca. Viņš nomira pēc divdesmit minūtēm." Tad sievai piezvanīja atkal: šoreiz viņa varēja braukt, lai satiktu mironi.

Autopsija netika veikta, miršanas aktā simptomu apraksts ir kodolīgs. Tomēr ziņojums bija nepārprotams. "Nāves cēlonis: sirdsdarbības apstāšanās." Pāvelam Allilujevam bija četrdesmit četri gadi.

Miršanas akts atradās nevis Kremļa slimnīcas arhīvā, bet gan Staļina personīgajā arhīvā — un tas izsaka daudz. Pēc manu konsultantu toksikologu un vēsturnieku domām, Pāvels tika noindēts ar tabaku. Kolēģi Allilujeva atgriešanos no brīvdienām bija uzņēmuši ar prieku, un viņš, kaislīgs smēķētājs, nekad nebūtu atteicies no kolēģa piedāvātas cigaretes. Tam var ticēt, jo šajā laikā indes laboratorija tieši izstrādāja šo metodi.

Kāpēc Staļins izvēlējās šādu līdzekli, lai atbrīvotos no "pārāk apgrūtinoša" ģimenes locekļa? Uz šo jautājumu ir grūti atbildēt. Trīs nedēļas vēlāk kāds cits tāda paša "līmeņa" radinieks, Nadeždas Allilujevas māsasvīrs un ģenerālis drošības orgānu sistēmā Staņislavs Redenss, tika arestēts pēc visiem likumiem un nošauts kā "poļu spiegs". Kāpēc tāpat neizrīkojās ar Pāvelu Allilujevu? Vai tādēļ, lai uz viņa izmēģinātu jaunu nāvējošu indi un izbaudītu viņa ciešanu izrādi?

Svetlanai Allilujevai, kura ļoti labi zināja gan sava tēva un viņa ro-kaspuišu baiso virtuvi, gan tēvoča Pāvela nāves apstākļus, bija visi iemesli baidīties par savu dzīvību pēc izbēgšanas no padomju paradīzes. Kāda ceļojuma laikā, no Indijas atgriežoties ASV, viņa piestāja Šveicē. Tur, noslēpusies kādā klosterī, viņa gatavojās ieraudzīt ierodamies Kremļa slepkavas, kam vajadzēja stādīties priekšā kā līdzjūtīgiem draugiem. Trīsdesmit viens gads bija pagājis kopš Pāvela nāves, taču Kremļa un Lubjankas metodes nebija būtiski mainījušās. Viņas priekšnojautas izrādījās pareizas.

Svetlanu izglāba Šveices izlūkdienesta modrība — visticamāk, pēc amerikāņu kolēģu brīdinājuma. Uz robežas tika arestēti divi itālieši — Rinaldi pāris, kas patiesībā bija seni Lubjankas aģenti. Viņiem bija uzdevums iekļūt klosterī un pēc narkotiku ievadīšanas nolaupīt Svetlanu. Šiem profesionālajiem laupītājiem pēc tam vajadzēja viņu nogādāt Maskavā. Neveiksmes gadījumā Rinaldi pārim bija ieteikts rezerves variants: tūlīt izmantot indi, kas nekavējoties izraisītu "dabisku" nāvi.

Abi varianti izgāzās. Maskavā būtu bijis daudz vieglāk nogalināt neapbruņotu personu. Tieslietu orgāni par to nebūtu satraukušies.

7 Daudz laimes dzimšanas dienā

1930. gadu beigās iznicinošā mašinērija strādāja pilnā režīmā. Visi Staļina politiskie konkurenti bija iznīcināti: turpmāk runa bija par visu to likvidēšanu, kuri nebija absolūti viņa piekritēji. Miljoniem cilvēku tika samalti Lielā terora dzirnakmeņos, "likumīgi" likvidēti pēc viltus tiesu vai citu orgānu īpašiem lēmumiem. Tie, kuriem bija jāpazūd bez apsūdzības "tautas ienaidnieks", tika nodoti medicīnas profesoru un speciālās laboratorijas zinātnieku patvaļai.

PSKP XVIII kongresa priekšvakarā dzīva bija palikusi tikai viena persona, kura pa īstam piederēja antistaļiniskajai opozīcijai, un viņa bija aktīva un ietekmīga: tā bija neviena cita kā Ļeņina atraitne Nadežda Konstantinovna Krupskaja. Protams, bija vēl cita ievērojama Oktobra revolūcijas laika komuniste — Aleksandra Kollontaja, kura arī bija izsprukusi sveikā un pārdzīvojusi Lielo teroru. Taču viņa bija atteikusies no politiskām aktivitātēm jau kopš 1923. gada, un "darbaļaužu opozīcija", kuru viņa agrāk vadīja (1921. gadā), bija vērsta pret Ļeņinu, nevis Staļinu, kas nebija viens un tas pats. Kollontaja — uzmanīga un prātīga — vienmēr bija lojāla attiecībā pret gruzīnu un ar panākumiem veica savu politisko darbību kā PSRS vēstniece Zviedrijā.

Ar Krupskaju bija citādi. Staļins, protams, nebija aizmirsis Ļeņina priekšpēdējo viņam adresēto vēstuli: "Jums pietika rupjības apvainot manu sievu pa tālruni. [..] Es nedomāju aizmirst šo apvainojumu, un ir lieki precizēt, ka es šo rīcību pret manu sievu uzskatu par apvainojumu arī man." Vēstules beigās Ļeņins bez aplinkiem runāja par "iespējamo attiecību saraušanu" starp viņu un Staļinu. Turklāt Josifs Visarionovičs nevarēja nezināt par Krupskajas vēstuli Kameņevam, kurā viņa lūdza aizsardzību "no rupjās Staļina iejaukšanās manā privātajā dzīvē, no viņa apvainojumiem un draudiem". Ja Ļeņins nebija gatavs aizmirst apvainojumu — ko teikt par Staļinu, kurš ir pazīstams kā ļaunatminības paraugs? Tātad pieņemt izšķirīgo lēmumu, bez šaubām, Staļinam lika "personīgi apsvērumi", kas viņam vienmēr bija noteicošais faktors.

Bija arī politiski apsvērumi. Krupskaja nebija vienīgi Ļeņina sieva. Viņa bija bijusi viena no ietekmīgākajām "Ļeņingradas opozīcijas" personībām 1926.—1927. gadā, viņa bija atbalstījusi Zinovjevu, kurš kopā ar Kameņevu un Trocki bija Ļeņinam tuvs cilvēks un kuru Staļins ienīda gan personiskā, gan politiskā līmenī. Pēc visu "revolūcijas taisītāju" un īsto padomju valsts cēlāju likvidēšanas tikai viņas eksistence vien šķita kā anomālija.

Kā ziņo daži informācijas avoti, Staļins sākumā bija paredzējis — un tas šķiet loģiski — Krupskajas lietu izskatīt jau pirmajā lielajā Maskavas tiesas procesā 1936. gadā, kad tika notiesāti Zinovjevs un Kameņevs. Tad viņš nolēma atlikt sodīšanu līdz 1938. gadam, kad trešā tiesas procesa laikā tika notiesāti Buharins un Rikovs. Jau gados, bez spēka un visādu slimību vajāta, Krupskaja, visticamāk, būtu atzinusies visā, kas tiktu prasīts, it īpaši pēc paciemošanās Lubjankā. Piemēram, ka viņa apprecējusies ar Ļeņinu 1898. gadā pēc angļu vai vācu izlūkdienestu pavēles vai ka viņa nekad nav bijusi viņa sieva, vai ka viņu laulība bijusi "kontrrevolucionāru falsifikācija" un ka īstā Ļeņina sieva bijusi viena no Staļinam uzticamajām partijas sievietēm. Tā varētu būt Kollontaja. Vai senā boļševice Jeļena Stasova, kuru Staļins bija pasaudzējis. Tas nav nedz farss, nedz neveikls izdomājums. Liecinieki bija dzirdējuši, ka Staļins, kuru Krupskajas "nepakļāvība" padarīja traku, bija viņai teicis: ja viņa nenomierināsies, Centrālkomiteja izvēlēsies Ļeņinam citu sievu — vai arī viņš tiks pasludināts par vecpuisi. Lai cik tas šķistu dīvaini, Staļins tolaik būtu varējis atsaukties uz Ļeņina paša publisku atzīšanos, jo kādā sarunā ar Klāru Cetkinu 1920. gadā viņš esot paziņojis (ir jautājums — kādā valodā, jo vāciski viņš runāja ļoti vāji un vēl jo sliktāk franciski un angliski), ka nevar "spriest par mīlas pieredzi".

Apzīmējumi, kas pavadījuši Krupskajas vārdu oficiālajā presē, šķiet, apstiprina šo projektu. 1920. gadu beigās viņu pārtrauca saukt pat Ļeņina sievu vai atraitni. Šī tuvības mazināšana starp laulātajiem notika progresīvi: vispirms viņa kļuva par vienkārši Ļeņina "dzīves draudzeni", tad par "ieroču draudzeni" un vēlāk par "viņa ceļabiedri un pastāvīgo palīgu". Tad viņu nošķīra no Ļeņina pilnīgi, radot atsevišķu telpu. Viņa kļuva par "visu padomju sieviešu draugu" un visbeidzot par "nenogurstošo cīnītāju analfabētisma un kultūras frontē", jo ieņēma Krievijas Padomju Republikas izglītības tautas komisāra vietnieces amatu, kurš padomju hierarhijā bija pilnīgi nenozīmīgs.

Taču miljoniem cilvēku apziņā, kuri nemēģināja iedziļināties propagandas smalkumos, Krupskaja bija palikusi Ļeņina sieva un mīļa vecenīte ar lielu harismu. Tieši tāpēc Staļins neuzdrošinājās viņu iejaukt kādā apkaunojošā izrādē un izsludināt par spiedzi un teroristi. Novākt viņu slepenībā, tas ir, arestēt un slepus nošaut, arī bija sarežģīti, jo viņa bija viena no retajām personām, kuras pēkšņā pazušana nebūtu iztikusi bez trokšņa.

XVIII kongresa atklāšanas diena tuvojās. Krupskajas vairs nebija starp delegātiem, taču viņai, joprojām Centrālkomitejas — kas deleģēja savas prerogatīvas kongresam — loceklei, bija tiesības tur piedalīties un uzstāties. Protams, lielie partijas saieti nebija diskusiju norises vieta. Kongress tika rīkots tikai vārda pēc, un tikšanās vienīgais mērķis bija lielā Vadoņa slavināšana. Taču Krupskaja nebija atteikusies no sava revolucionārā romantisma ideāla un nebeidza izteikties, ka dosies uz kongresu, lai tas maksātu ko maksādams. Staļinam bija iemesls baidīties, ka tūkstošiem cilvēku priekšā viņa sarīkos skandālu: viņa bija spējīga kāpt tribīnē bez atļaujas, izteikt replikas un kaut ko pateikt brālīgo partiju biedriem. Viņa bija neprognozējama. Protams, tās būtu viņas beigas, taču būtu bijis neiespējami ar spēku arestēt slaveno veco kundzi visu klātbūtnē. Tas bija vismazāk vēlams. Vai nebija vērtīgāk izvairīties no incidenta, liedzot viņai būt līksmes traucēklim?

Liktenīgā veidā sakrita divi notikumi. Nejaušība? Apzināta rīcība? Kongresu vajadzēja atklāt 1939. gada 10. martā. 26. februārī Krupskajai palika septiņdesmit gadu. Protams, Staļinam vajadzēja atzīmēt šo datumu. Un viņš nolēma to nosvinēt savā stilā.

23. februārī Krupskaja, kurai bija milzīga nepatika pret oficiālām svinībām, aizbrauca uz augsta ranga nomenklatūras darbiniekiem paredzēto sanatoriju Arhangeskoje, lai tur vislielākajā intimitātē nosvinētu dzimšanas dienu. Viņa bija labā formā un garastāvoklī. Nav zināms, kāpēc svinības notika divas dienas agrāk, 24. februārī. Kopumā tur piedalījās apmēram piecpadsmit personu — radinieki un draugi. Baumas, ka Krupskajai nosūtīta saindēta torte, nav pamatotas: Staļinam nebija nekādas nepieciešamības ķerties pie operetes iestudēšanas. Maltīte bija vairāk nekā pieticīga, tā demonstratīvi un provokatīvi pauda jebkādu svinīguma noliegumu: tika pasniegti pelmeņi un ķīselis — protams, pagatavoti sanatorijas virtuvē.

Dzīru mielasts sākās ap pieciem pēcpusdienā. Divas stundas vēlāk Krupskaja zaudēja samaņu. Sanatorijas ārsti nesniedza nekādu palīdzību: vēlāk viņi paskaidroja, ka šajā gadījumā bijuši pilnīgi bezspēcīgi. Steidzīgi izsauktais Kremļa ārsts Mihails Kogans (trīspadsmit gadu vēlāk viens no apsūdzētajiem "Kremļa ārstu lietā") ieradās pēc trīs stundām, lai gan pat tajos laikos ceļš līdz sanatorijai Arhangeļskoje prasīja ne vairāk kā pusstundu. Viņš tūlīt saprata — tas ir nopietni. Negribot uzņemties nekādu atbildību, viņš sasauca "padomi": profesorus Maksimu Končalovski un Alekseju Očkinu. Šie paši ārsti bija rūpējušies par Frunzi, Gorkiju un citiem slimniekiem, kuriem nekad nevajadzēja izveseļoties. Profesori sanatorijā ieradās pusvienos naktī. Tikmēr bezsamaņā esošā Krupskaja nesaņēma nekādu palīdzību.

Pēc savstarpējas apspriešanās šie spīdekļi diagnosticēja "akūtu apendicītu, vēderplēves iekaisumu un zarnu asinsvadu trombozi". Četros no rīta Krupskaja tika pārvesta uz Kremļa slimnīcu. Tur profesors Sergejs Spasokukockis piebalsoja kolēģiem. Diagnoze tika pieslīpēta: zarnu nosprostojums, zarnu nekroze, kas izraisījusi vispārēju zarnu gangrēnu. Pēc šādas diagnozes tā laika medicīnai (tāpat kā mūsdienu) atlika tikai viens risinājums: tūlītēja operācija. Nebija, ko zaudēt, — bez ķirurģiskas iejaukšanās nāve bija neizbēgama. Ārsti atteicās operēt Krupskaju, jo viņas sirds esot pārāk vāja. Šis lēmums tika paziņots Staļinam. Vadonis nereaģēja, tikai pieņēma zināšanai. Tas nozīmēja —viss notiek, kā plānots, turpiniet savu derīgo darbu.

Savā dzimšanas dienā slimniece atguva samaņu un pasteidzās paziņot ārstiem, ka dosies uz kongresu, pat ja viņai to neatļaus. Skaidrs, ka viņa neapjēdza savu reālo stāvokli. Viņai iedeva izlasīt tautu Vadoņa rediģētos novēlējumus dzimšanas dienā. Tas nozīmēja, ka Krupskajai atlicis dzīvot tikai dažas stundas. "Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja un Tautas Komisāru padome Jūs kā Ļeņina līdzgaitnieci un senu boļševici sirsnīgi sveic septiņdesmitajā jubilejā. Partijas Centrālā Komiteja un Tautas Komisāru padome novēl Jums labu veselību un ilgus un auglīgus darba gadus komunisma celtniecības, mūsu dzimtenes un Padomju Savienības darbaļaužu labā." Šajā brīdī Krupskaja sāka neapturami vemt, viņas pulss paātrinājās, deguns, kājas un rokas kļuva zilganas. Tie bija tie paši simptomi, kas tika novēroti pēkšņās Pāvela Allilujeva nāves laikā pirms trīs mēnešiem. Vakarā ārsti ar kurjeru nosūtīja Staļinam slepenu informāciju: "Slimniece joprojām atrodas gandrīz bezsamaņā. [..] Vispārējais stāvoklis ir smags, kas neizslēdz bēdīgu beigu iespējamību vistuvākajā laikā."

Šīs beigas pienāca nākamajā dienā sešos piecpadsmit no rīta. Ārsti steidzās paziņot Staļinam, ka ķirurģiska iejaukšanās "septiņdesmit gadu vecumā, ņemot vērā, ka visi iekšējie orgāni ir smagi bojāti, pilnīgi noteikti nebija iespējama". Vai faktu, ka ne tikai sarakste, bet arī visa medicīniskā lieta līdz pat diktatora nāvei atradās viņa personīgajā arhīvā, var uzskatīt par nejaušību?

Uz profesoru paziņojumiem Staļins atbildēja ar daiļrunīgu žestu. Divas dienas pirms Kongresa atklāšanas, 8. martā, kad Starptautiskajā sieviešu dienā uzslavu nopelnījušām sievietēm pasniedza apbalvojumus, Staļins izdarīja izņēmumu vīriešiem. Viņš apbalvoja visus ārstus, kas bija ārstējuši (vai drīzāk neārstējuši) Krupskaju. Spasokukockis un Očkins saņēma visaugstāko valsts apbalvojumu. To pašu, kas bija nosaukts aizgājējas vīra vārdā. Pirmais Očkinu apsveica prokurors Višinskis, kurš nekad nebija redzēts apliecinām īpašu cieņu apbalvotajiem ārstiem un nebija viņu pacients.

Daudzus gadus vēlāk, Hruščova atkušņa laikā jau pēc partijas XX kongresa, kad tika celti gaismā Staļina noziegumi, 1960. gadā, tika izdota detalizēta profesora Spasokukocka, kurš jau bija akadēmiķis, biogrāfija. Šajā grāmatā nekur nav pieminēts Ļeņina ordenis, lai gan visi citi apbalvojumi — gan ne tik nozīmīgi: kas saņemti par nopelniem kara laikā — ir pieminēti. Tāpat arī Očkina krūšutēlam, kas tika uzstādīts viņa darbavietas pagalmā, trūkst šā Ļeņina ordeņa, lai gan atbilstīgi padomju tradīcijām visiem apbalvojumiem vajadzēja būt redzamiem. Taču šis abiem profesoriem piešķirtais apbalvojums nekad nav ticis anulēts: tas būtu prasījis paskaidrojumus, un uz to Hruščovs vēl nebija gatavs.

Manā arhīvā ir bijušā Politbiroja locekļa, Staļina laikā nošautā Leonīda Serebrjakova, meitas Zoras Serebrjakovas stāstījuma ieraksts. Viņa joprojām ir dzīva un ir vēstures doktore. Viņas māte rakstniece Gaļina Serebrjakova, kas bija ļoti populāra 1930. gados un tika reabilitēta pēc septiņpadsmit gulagā pavadītiem gadiem, bija ievietota Maskavas apgabala Kuncevas slimnīcā vienā laikā ar Staļina sekretariāta vadītāju Aleksandru Poskrjobiševu. Vienā no meitas vizītēm Gaļina atstāstījusi sarunu ar šo Staļinam tuvo cilvēku — satriekta par tās atklātību. Gribēdams parunāties, Poskrjobiševs bija Gaļinu pavadījis pastaigā. Tā kā viņa bija taujājusi par Krupskajas pēkšņo nāvi, viņš bija atbildējis: "Skolotājs ļoti bieži ķērās pie indes kā droša nevēlamu personu iznīcināšanas līdzekļa." Starp citu, mazliet vēlāk viņš atkārtoja šos vārdus Harisonam Solsberijam, atzīmējot, ka indes izmantošana bijusi Staļina prerogatīva. Žurnālā Literaturnij Kazahstan (1989, nr. 2) var izlasīt citu Poskrjobiševa mīklainu (un savā ziņā maniakālu) liecību. Runājot par Krupskaju, viņš teicis: "Vecas sievietes nešāva. Vajadzības gadījumā izmantoja indi."

Tas, protams, bija absolūti nepatiesi: tika nošauta gan Buharina bijusī sieva, gan Kameņeva sieva, kura bija arī Trocka māsa, tāpat kā slavenā eseru līdere Marija Spiridonova un simtiem citas. Tajā pašā laikā Poskrjobiševa liecība ir svarīga tādā nozīmē, ka tā ir papildu pierādījums Staļina vainai. Krupskajas autopsijas slēdziens, starp citu, ir satriecošs. Oficiāli viņas nāve iestājusies akūta apendicīta un zarnu gangrēnas dēļ, taču dokuments piemin arī "smago metālu sāļu, alkaloīdu un gaistošas indes neesamību", it kā būtu runa par apsūdzības noraidīšanu. 1991. gada 6. maijā viens no Staļina satrapiem, bijušais Politbiroja loceklis Lazars Kaganovičs, sarunājās ar vēstures profesoru Viktoru Kumaņevu. Uz jautājumu, vai Berija bija iesaistīts Krupskajas noindēšanā, Kaganovičs atbildēja: "Es nevaru to noliegt. Tas ir iespējams." Profesors nosauca Beriju vienīgi tāpēc, ka, būdams sava audzinātāja piemiņai uzticīgs, Kaganovičs būtu ne tā reaģējis, ja tiktu pieminēts Staļins. Taču ir skaidrs, ka pavēle noindēt Krupskaju varēja nākt vienīgi no valsts Vadoņa. Pat Berija nebūtu uzņēmies šādu atbildību. Ja tēze par noindēšanu ir apstiprināta, nav grūti atrast pasūtinātāja vārdu.

Pavisam nesen radās iespēja piekļūt revidētajai un pielabotajai Krupskajas medicīniskajai lietai. Un tomēr tur ir pieminētas Krupskajas atkārtotas atteikšanās no ārstēšanas un parakstītajām zālēm (RGASPI, fonds 12, inventārs 1, lieta 914, lapas 12.—13., 21.—22., 72.). Pēdējais ieraksts ir datēts 1939. gada 13. janvārī, tātad pusotru mēnesi pirms viņas nāves. Krupskajai nebija uzticības mediķiem, kas viņu ārstēja. Pirms diviem gadiem viņa bija stāstījusi sena boļševika Nikolaja Jemeļjanova (viņš 1917. gadā bija slēpis Ļeņinu kādā būdiņā pie Somu līča, kad viņu vajāja Pagaidu valdības policija) sievai: "Es nezinu, kādas zāles man dod. Es tām neuzticos." Atšķirībā no Staļina, Krupskaja necieta no vajāšanas mānijas, un tāpēc šie vārdi ir ticamības vērti.

Lai parādītu, ka (sirsnīgie) apsveikumi Nadeždas Konstantinovnas septiņdesmitajā dzimšanas dienā ir patiesi, Staļins urnu ar viņas pelniem līdz Kremļa sienai nesa pats. Tajā pašā dienā pedagoģiskās literatūras galvenās izdevniecības direktors izdeva pavēli vairs neiespiest ne rindiņu, kas kaut kādā veidā būtu saistīta ar Krupskaju. Liela daļa viņas darbu tūlīt tika nosūtīti uz bibliotēku slepenajiem fondiem. Tur, kur šādu fondu nebija, viņas grāmatas un raksti gluži vienkārši tika pilnībā iznīcināti. Turpmāk — līdz pat Vadoņa nāvei — par viņu netika publicēts ne pušplēsta vārda.

Atkal Staļins pārliecinājās, ka toksikoloģija un medicīna piedāvā brīnišķīgus paņēmienus, lai atbrīvotos no nevēlamām personām, slepkavību maskējot ar smagu slimību. Šim disciplīnām pavērās liela nākotne. Tāpēc trīspadsmit gadu vēlāk, kad viņam paziņoja par ārstu sazvērestību (slavenā "Ārstu lieta"), kuri nolēmuši slepkavot medicīniskiem līdzekļiem, viņam bija pilnīgs pamats tam ticēt. Jo galu galā ierocis, ko viņš daudzkārt bija izmantojis pret citiem, varēja pavērsties pret viņu pašu. Atliek tikai uzzināt, vai šāds izskaidrojums var kalpot par attaisnojumu.

8 Lēciens bezdibenī

Kara sākumā terora mašīnai, gluži loģiski, vajadzēja pārstrukturēties, lai kalpotu militāriem mērķiem. Slepenos ieročus, kas bija radīti nogalināšanai, turpmāk vajadzēja vērst pret agresoru, kurš valstij rada neaprēķināmus zaudējumus. Tā arī notika. Pāvels Sudoplatovs savā grāmatā ar lepnumu stāsta, ka viņa darbavieta, Lubjankas struktūrvienība, tika reorganizēta un pārveidota par speciālu nodaļu, kuru nosauca DT (diversijas un terors). Tās mērķis bija veikt terora aktus pret iebrucēju frontes aizmugurē, okupētajā zonā. Šis mērķis tika sasniegts. Profesionāliem slepkavām izdevās likvidēt svarīgas vērmahta un SS personas, kā arī dažus pazīstamus viņu līdzskrējējus. Kara laikā šāda rīcība netiktu novērtēta nedz kā nelikumīga, nedz krimināla: tā bija daļa no likumīgiem cīņas līdzekļiem pret ienaidnieku, kuru vajadzēja sakaut par jebkādu cenu. Smalki izstrādātu ieroču izmantošana nesa augļus.

Taču cīņa pret "iekšējo ienaidnieku" turpinājās arī kara laikā. DT nodaļa, kas principā bija radīta, lai cīnītos ar pretējo nometni, turpināja arī citas misijas. Indes laboratorijas izmantošana pret politiskiem pretiniekiem šajos gados notika retāk, jo, iespējams, kara apstākļi un pati tā laika gaisotne mudināja rīkoties daudz rupjākā un primitīvākā veidā nekā miera laikā. Jebkurā gadījumā, arhīvi un kompetentu personu liecības nepiemin noindēšanas gadījumus. Lai "likvidētu", vairāk tika izmantotas tūlītējas metodes, kas bija vienkāršākas, ne tik dārgas un neprasīja speciālistu iesaistīšanu. Tādējādi zinātniekislepkavas varēja nodarboties ar svarīgākiem uzdevumiem.

No daudzajām šāda veida operācijām kara gados divas ir vērts izstāstīt. Runa ir par mazzināmiem faktiem, kas tomēr attiecas uz nozīmīgām, tolaik ļoti slavenām personībām.

1930. gadu otrajā pusē visa pasaule zināja Spānijas Komunistiskās partijas ģenerālsekretāra Hosē Diasa vārdu — viņš bija dižs politiķis un cīnītājs pret frankistu nemierniekiem. Viņam bija svarīga loma Tautas armijas izveidē un Republikas aizstāvēšanā. Viņam Staļins bija nosūtījis slaveno telegrammu, kurā leģitimēja Padomju Savienības iesaistīšanos pilsoņu karā, kas, pēc Kremļa vadītāja domām, nebija tikai "spāņu privāta padarīšana, bet visas progresīvās cilvēces kopīga lieta". Kad pēc Franko uzvaras Tautas frontes vadītāji atradās reālās briesmās, Hosē Diass un Spānijas Komunistiskās partijas cīnītāja Doloresa Ibarruri varēja pamest Spāniju, pateicoties Ivanam Agajancam, kurš darbojās Staļina uzdevumā. Agajancs bija padomju spiegs: vispirms strādāja tirdzniecības pārstāvniecībā, vēlāk bija konsulāta vadītājs Parīzē. Abi spāņi tika nogādāti Maskavā caur Franciju.

Kara sākumā visiem ārzemniekiem, kas dzīvoja Maskavā un bija izsprukuši no gulaga, galvaspilsēta bija jāatstāj. Hosē Diass atradās Tbilisi, dienvidnieciskā pilsētā, kas labāk nekā Sibīrija vai Volgas reģions atbilda viņa temperamentam. Tur 1942. gada 20. martā viņš četrdesmit sešu gadu vecumā sagaidīja savu pēdējo stundu. Saskaņā ar oficiālo miršanas apliecību, viņš nomira ar tuberkulozi. Taču, tā kā vairāki cilvēki bija redzējuši viņa līķi guļam zem savas mājas logiem, šo versiju nekavējoties vajadzēja mazliet pielabot. Tika palaistas baumas, kas nekad nav tikušas atspēkotas, ka viņš ir izmeties pa logu dziļā depresijas stāvoklī, ko izsaukusi nedziedināma slimība. Taču tolaik tuberkuloze jau bija ārstējama. Diass bija izgājis ārstēšanas kursu, viņa slimība neprogresēja, tātad viņš drīzāk varēja būt optimistiski noskaņots. Komunikabls un jauneklīgs, kā jau lielākā daļa spāņu, viņš pazina ļoti daudzus cilvēkus Tbilisi, un neviens nekad nebija viņu redzējis depresīvu vai nomāktu. Cilvēks ar raksturu, ar tādu dzīves pieredzi nekad nebūtu varējis aiziet viņsaulē, neatstājot ne vārda sievai Terēzei un meitai Terezitai, kuru viņš dievināja, kā arī emigrantukomunistu ierindniekiem, kas uzskatīja viņu par vadoni.

1960.—1970. gados, kad pirmie "padomju" spāņi atgriezās dzimtenē, liecinieki sāka runāt. Repatrianti stāstīja to, ko viņi nekad nebija uzdrošinājušies skaļi pieminēt Padomju Savienībā. Viņuprāt, Diass bija izgrūsts pa logu. Nav nepieciešams precizēt, kāda veida dienesti nodrošināja šo operāciju. Vēstures doktora medicīnas profesora Etingera (viņš gāja bojā kampaņā pret "slepkavām baltajos virsvalkos") dēls Jakovs Etingers pastāstīja, ko uzzinājis no sava tēva, kurš bija bijis Kremļa veselības pārvaldes dienestu darbinieks. Viņš apgalvoja, ka Hosē Diasu pa dzīvokļa logu Tbilisi izmetuši Valsts drošības komitejas aģenti. Šī "detaļa" patiesībā bija labi zināma ierobežotam cilvēku lokam kara gados.

Kāpēc Diass tika likvidēts? Šeit bija iejaucies vislielākais PSRS staļinists un briesmīgais slepkava Andrē Marti, kas nekrietni izrīkojās pret lielu skaitu spāņu republikāņu un starptautisko brigāžu locekļu, kuri viņiem bija steigušies palīgā. Proti, viņš denuncēja padomju ģenerāļus Šternu, Smuškeviču, Ričagovu, Bērziņu, kuri ar izdomātiem vārdiem bija cīnījušies Spānijā, komandējot spāņu vienības kā "padomnieki", kā ari konsulu Barselonā AntonovuOvsejenko un daudzus citus, kuri visi tika nošauti Lubjankā.

Marti bija iestājies ari pret Hosē Diasu, taču Staļins nevarēja tik vienkārši izrīkoties ar Spānijas Komunistiskās partijas ģenerālsekretāru. Katrā gadījumā, viņš to uzskatīja par nelietderīgu. Taču Diasu vajadzēja likvidēt kaut vai tāpēc vien, ka viņš pārāk daudz zināja par pilsoņkara aizkulisēm un Maskavas čekistu zvērībām Spānijā. Viņš zināja Marksistiskās strādnieku apvienošanās partijas vadītāja Andreasa Ņina — viņš tika apsūdzēts trockismā un spiegošanā — mežonīgās slepkavības detaļas.

Pēc Diasa "nelaimīgā kritiena" (otra versija, kas konkurēja ar pirmajām baumām) vakantais ģenerālsekretāra postenis tika uzticēts Doloresai Ibarruri, kas savas populistiskās darbības dēļ tika dēvēta par Pasionāriju (Kaismīgo). Būdama pilnīgi padevīga Kremlim, viņa bija Staļina stingrā kursa piekritēja un neko citu nepieņēma. Turklāt viņai bija bijušas domstarpības ar Diasu. Vismaz pašlaik šajā frontē Staļinam nebija jābaidās. Vairākus gadus vēlāk Doloresa mēģinās traucēt Spānijas Komunistiskajai partijai pieslieties "eirokomunismam", radot spriedzi un šķelšanos partijas iekšienē.

Hosē Diasu apglabāja Tbilisi. Viņa kaps tika pamests novārtā. Viņa vārds tika izdzēsts no atmiņām. Noslepkavotā ģenerālsekretāra pīšļus 2005. gadā ekshumēja un apglabāja Spānijā. Tika atzīts par labāku nerakņāties Lubjankas emisāru izpildītās slepkavības apstākļos: tiešu pierādījumu nav. Tieši uz to Staļins paļāvās. Un viņš nekļūdījās.

Trīs mēnešus pēc Diasa nāves notika kāds cits dīvains kritiens. Šoreiz Maskavā. Upuris arī bija slavens, pat ja viņa atpazīstamība neizgāja ārpus Padomju Savienības robežām. Šo cilvēku sauca par baltkrievu Gorkiju, un tas izsaka daudz par viņa vietu literatūras laukā.

Dzejnieks Janka Kupala (īstajā vārdā Ivans Lucevičs) bija pazīstams autors 1917. gada notikumu laikā, kas vēsturē iegāja ar vārdu "revolūcija". Daiļradē viņš centās stiprināt baltkrievu nacionālo identitāti, tās kultūras un valodas savdabību. Tolaik padomju vara ar "nacionālistiem" apgājās labi, solot cīnīties ar krievu šovinisma dvaku un visiem līdzekļiem attīstīt "tautu daudznacionālās ģimenes" kultūru. Kupala, kurš boļševiku revolūciju bija uzņēmis ar lielu atturību, kādubrld nonāca "Ļeņina nacionālās politikas" pievilcības ietekmē un mainīja virzienu, dzejoļos slavinot nevis padomju varu, bet personīgi Staļinu. Valsts bija pateicīga: viņš kļuva par divu — Baltkrievijas un Ukrainas — Zinātņu akadēmiju locekli, viņam piešķīra Tautas dzejnieka nosaukumu un Staļina prēmiju.

Taču tas viss bija tikai lamatas. Tikai pēc arhīvu atvēršanas varēja spriest par partijas bonzu attieksmi pret viņu. Dažas beidzot pieejamas lietas ļāva daļēji saprast viņa mīklaino un sarežģīto aiziešanu no dzīves. Dokuments, uz kuru es atsaucos, nenāk no partijas arhīviem, kur tam vajadzētu atrasties, bet no Staļina personīgā arhīva, kas apliecina tā nozīmību — atšķirībā no daudziem citiem papīriem, kuriem nebija šāda goda.

Kā noprotams no šā avota, 1938. gada 21. novembrī jaunais Baltkrievijas Centrālkomitejas sekretārs Panteleimons Ponomarenko, ne bez iepriekšējas "gaisotnes izpētes", nosūtīja Staļinam dienesta ziņojumu par "baltkrievu valodu, literatūru un rakstniekiem". Viņš atgādināja, ka Janka Kupala bijis "dedzīgs baltkrievu nacionālists", ka viņš bija aicinājis visiem valsts spēkiem apvienoties pret krievu kundzību, ka 1920. gados viņš bija uzrakstījis cenzūras aizliegto lugu Šejienieši, ļoti kodīgu satīru par krievu okupantiem (tēlaini dēvētiem par "imperiālistiem"). Ponomarenko uzskatīja Kupalu par "profašistisku" rakstnieku, kuram izdevies nokļūt Baltkrievijas Rakstnieku savienības virsotnē. Patiesībā, turpināja Ponomarenko, Kupala "lolo sapni par neatkarīgu Baltkrievijas valsti zem poļu protektorāta. [..] Viņa naids pret visu krievisko sasniedz histēriskus apmērus. Kupala savā ne-kaunībā ir aizgājis tik tālu, lai paziņotu: "Tauta ir dzīva tik ilgi, kamēr tās valoda ir dzīva," — un: "Mēs esam zaudējuši visu, mūsu labākie cilvēki ir iznīcināti, tiem, kas palikuši, ir jāizdara harakiri." Šie paziņojumi runā paši par sevi."

Visai agresīvā veidā, uzskaitot arī citus dzejnieka nacionālistiskos grēkus, Ponomarenko ieteica Staļinam šīs kaitnieciskās personas problēmas risinājumu: "Bez kavēšanās apcirpt spārnus šim nacionālfašistiskajam kontrabandistam [..], jo NKVD rīcībā ir četrdesmit viena apsūdzība, kas atmasko Kupalu." Negaidot Vadoņa instrukcijas, Baltkrievijas NKVD prasīja Maskavai zaļo gaismu Kupalas arestam, taču atbildi nesaņēma. Acīmredzot Staļinam bija cits plāns. Tāpat kā bija neiespējami arestēt un nošaut īsto Maksimu Gorkiju, vajadzēja būt uzmanīgam ar baltkrievu Gorkija likvidēšanu. Staļins bija gudrāks un viltīgāks par saviem dedzīgajiem kalpiem. Kupala ne tikai netika arestēts, nedz arī saņēma lodi pakausī, bet pat piedzīvoja popularitātes celšanos…

Minska tika okupēta kara septītajā dienā, 1941. gada vasaras sākumā. Daudziem padomju inteliģentiem nepietika laika aizbēgt, taču Janka Kupala, tāpat kā daļa pazīstamāko baltkrievu rakstnieku, paspēja aizbraukt pēdējā brīdī. Kopā ar sievu vispirms viņš tika aizvests uz Čeboksariem Cuvašijā, tad pārcēlās uz Tatārijas galvaspilsētu Kazaņu. No viņa rūpīgi tika slēpti vācu ieņemtajā Baltkrievijā palikušo kolēģu aicinājumi kļūt par okupētās Minskas pilsētas galvu. Visos šajos aicinājumos, ieskaitot no lidmašīnām Krievijas teritorijā izkaisītajās skrejlapās, ko bija parakstījuši ievērojami baltkrievu pārstāvji, Kupala tika dēvēts par "baltkrievu tautas tēvu". Viņa vārds regulāri tika publicēts vērmahta kontrolētajos baltkrievu laikrakstos. Atrodoties tālu frontes aizmugurē, bez jebkādiem sakariem ar ārējo pasauli, viņš par to neko nezināja. Šie fakti toties bija labi zināmi Kremlim un Lubjankai. Un arī Panteleimonam Ponomarenko, kas bija kļuvis vadītājs partizānu kustībai, kura bija īpaši aktīva tieši Baltkrievijā un kuras galvenais uzdevums bija kolaboracionistu — to pašu, kas aicināja Kupalu atgriezties — likvidēšana.

Taču mazliet informācijas par situāciju dzimtajā zemē viņam tomēr bija. Par to var spriest no viņa balādes Deviņi apses mieti sākuma daļas par baltkrieviem, kas atsakās rakt kapu ciemata ebrejiem un tiek nošauti kopā ar viņiem, bet visvairāk no vēstulēm Centrālkomitejai, lūdzot nesodīt baltkrievus, kuri bija piekrituši strādāt okupantu izveidotajā civilajā pārvaldē. Viņš pazina vairākus no viņiem personīgi un bija pārliecināts (viņš to rakstīja visās vēstulēs!), ka viņi tā bija rīkojušies cerībā palīdzēt saviem līdzpilsoņiem, to skaitā ebrejiem. Taču Kremlis neiedziļinājās šā žanra detaļās: tam visi bez izņēmuma bija nodevēji un kolaboracionisti. Partizāniem ārpus okupētajām zonām bija tieši uzdots viņus visus likvidēt. Kupalas vēstules vienīgi apstiprināja Panreleimona Ponomarenko pirms trijiem gadiem rakstītās sūdzības.

1942. gada 13. jūnijā Janka Kupala un viņa sieva pēkšņi tika izsaukti uz Maskavu. Viņi devās ceļā tūlīt un ieradās Maskavā pēc divu dienu ceļojuma. Viņus iekārtoja viesnīcā Maskava, kas bija kļuvusi par patvērumu armijas elitei, inteliģencei, augstiem partijas funkcionāriem un ievērojamiem maskaviešiem, kuri tur varēja dabūt lieliskas maltītes. Šajā viesnīcā atradās daži baltkrievu rakstnieki, kuriem — arī bez paskaidrojumiem — bija likts ierasties Maskavā. Iespējams, tas bija viltus manevrs, lai Jankam Kupalam būtu iespaids, ķa viņš ir biedrs grupā, kura strādā pie kāda kopīga projekta.

28. jūnija pēcpusdienā vairāki baltkrievu rakstnieki, to skaitā Kupala, sapulcējās desmitajā stāvā pie ortodoksālā komunista Mihasa Liņkova, kurš, pēc Ponomarenko klasifikācijas, piederēja "īstajiem" padomju autoriem, kas seko partijas līnijai. Tur atradās arī citu republiku slaveni spalvas meistari, piemēram, Petro Gļebka, Kondrats Krapiva un citi. Viņi apspriedās par svētkiem, ko gatavojās svinēt Kupalas sešdesmitajā dzimšanas dienā. Iezvanījās tālrunis. Liņkovs pacēla klausuli un, izdzirdējis balsi otrā klausules galā, palūdza viesiem iziet uz balkona: viņam būšot svarīga un konfidenciāla saruna. Tad viņš pasauca Kupalu un pasniedza klausuli. Kupala klusējot noklausījās runātāja teikto un izgāja gaitenī. Dažus mirkļus vēlāk viņš bija miris.

Saskaņā ar oficiālo versiju, Kupala kāpņutelpā paklupis un nosities. Desmitā stāva kāpņu laukumā, no kurienes viņš bija nokritis, atrada vienu atsaitējušos kurpi. Liecinieku nebija. Nekāda ekspertīze, lai pārbaudītu, vai iespējams bez trokšņa nokrist pa kāpnēm, kuru marmora margas bija metru augstas un trīsdesmit centimetru platas, netika veikta. Tāpat arī neviens necentās noskaidrot, vai, krītot no desmitā stāva, kurpe var palikt kāpņu laukumā. Starp citu, vai cilvēkam, kurš dodas ciemos pie draugiem uz viesnīcas numuru, ir atsaitējušās kurpes? Nekas no tā netika izpētīts tāpēc, ka nekāda izmeklēšana nenotika.

Saprotot, ka neviens neticēs nejaušam kritienam, atbilstīgie dienesti palaida baumas, pēc kurām Kupala bija kļuvis par klasiska mīlas trijstūra upuri. Kāds greizsirdis viņu esot izvilinājis gaitenī un pēc īsa cīniņa nogrūdis lejā. Taču tādā gadījumā būtu vajadzējis meklēt šo slepkavnieku. Mihass Liņkovs nodzīvoja vēl trīsdesmit trīs gadus, taču tā arī nekad neizstāstīja, kurš bija zvanījis viņam tajā dienā un par ko viņi bija runājuši. Kupalas draugs Aļess Astreika pēc Staļina nāves uzdrošinājās tuviniekiem konfidenciāli atzīties, ka savā 414. numurā Kupala bija apgalvojis: "Tā ir Staļina vaina, ka baltkrievu tauta cieš no okupācijas, un nav Kremļa vadītāja ziņā apsūdzēt tos, kurus viņš dēvē par kolaboracionistiem." Pēc Baltkrievijas atbrīvošanas kļuvis par republikas Ministru Padomes priekšsēdētāju, Ponomarenko varēja īstenot savus asiņainos plānus — protams, ar Staļina piekrišanu. Viņš organizēja plašus masu arestus tiem, kas bija palikuši okupētajā teritorijā. Simtiem tūkstoši cilvēku tika arestēti par kolaboracionismu ar nacistiem un nosūtīti uz nometnēm.

Pēc Kupalas nāves tika pārtraukta viņa pirmsrevolūcijas darbu publicēšana — tos pasludināja par nacionālistiskiem. Par spīti ārējas cieņas apliecinājumiem viņa vārds tika izdzēsts. Maskavai nebija nekādas vajadzības pēc šā — pat miruša — nacionālās idejas un baltkrievu literatūras simbola. Tikai pēc perestroikas baltkrievu neatkarības cīņas līderis atguva vietu, kas viņam pienācās savas valsts vēsturē.

2003. gadā Maskavas mēra kaprīzes dēļ nojauca slavenā padomju arhitekta Alekseja Ščuseva projektēto Staļina arhitektūras pieminekli viesnīcu

Maskava. Baltkrievu kaislīgie Jankas Kupalas piemiņas cienītāji brauca uz Krievijas galvaspilsētu, lai savāktu istabas nr. 414 mēbeles un nogādātu rakstnieka muzejā Minskā. Kopš viesnīcas atklāšanas 1935. gadā mēbeles patiešām bija saglabājušās tās pašas. Nekas daudz gan nebija atlicis, taču apmeklējums bija interesants citā ziņā. Istabā nr. 414, tāpat kā desmitiem citās, atrada 1930. gadu noklausīšanās ierīces, kuras XXI gadsimta sākumā vairs nedarbojās: mazus elektrības tīklam pieslēgtus mikrofonus. Tie atradās pat tualetēs un vannas istabās.

9 Sirds mazspēja

Pēc Otrā pasaules kara Lubjankas teroristi ilgi bez darba nepalika. Viņiem tas ātri vien atradās. Divi galvenie atentāta autori pret Trocki — Naums F.itingons un Pāvels Sudoplatovs — tika mobilizēti, lai organizētu un vadītu PSRS Valsts drošības komitejas speciālo dienestu. Un kārtējo reizi Lubjankas struktūras nevarēja iztikt bez eifēmisma "speciāls", kas lietots vārda "terors" vietā. Daudz vēlāk, Brežņeva laikā, kad Sudoplatovs jau atradās aiz restēm un lūdzās partijas jauno vadītāju žēlastību, viņš rakstiski paskaidroja, kādas bija šā dienesta funkcijas: "Mūsu uzdevums bija organizēt aģentu tīklu cīņai pret partijas un padomju valsts ienaidniekiem gan ārzemēs, gan valsts iekšienē. Proti, saskaņā ar Centrālās Komitejas Politbiroja speciālo direktīvu, mēs gatavojām operācijas Francijā, Turcijā un Irānā. Taču pēdējā brīdī mēs saņēmām pavēli tās atlikt uz vēlāku laiku."

Tā kā šī vēstule nebija domāta publicēšanai — tā apzīmogotā aploksnē bija adresēta Brežņevam personīgi —, ir pamats domāt, ka Sudoplatovs teicis taisnību: aktīvais terorists nevarēja melot ģenerālsekretāram, it īpaši, lūdzot žēlsirdību no cietuma sūtītā vēstulē. "Kaujas operācijas" Francijā, bez jebkādām šaubām, bija padomju slepeno dienestu projekts — atbalstīt Maskavas izprovocētu un Francijas Komunistiskās partijas organizētu bruņotu sacelšanos ar mērķi izveidot Francijas padomju republiku, kas tiktu atzīta kā "draudzīga" valsts un integrēta PSRS. Pēc kara Staļins kādu brīdi loloja šo neprātīgo sapni un pat pārsprieda šo ideju ar Morisu Torēzu. Tās nebija muļķības: krietni vēlāk, balstoties uz Rietumiem pārbēgušā VDK kapteiņa Oļega Ļaļina norādēm, Bretaņā tika atklātas divas ieroču glabātuves, kas būtu aģentu rīcībā gadījumā, ja Francijā pēkšņi sāktos "sociālistiskā revolūcija". Tiesa gan, Staļins ātri atteicās no šā plāna, jo, visticamāk, saprata tā nereālo būtību. Tas neliedza Lubjankai arī turpmāk atbalstīt franču komunistus. Bez šaubām, līdzīgi apvērsumi tika gatavoti Turcijā un Irānā, kur darbojās daudz padomju aģentu. 1947. gada beigās un 1948. gada sākumā, pēc uzvaras eiforijas noplakuma, Staļina stratēģija tika pielabota, taču metodes palika tās pašas: mērķētais terorisms.

Speciālo dienestu daudzkārtīgo reorganizāciju laikā, vairākkārt mainot nosaukumu, tika izveidota 1. un 2. pārvalde, kuru uzdevums attiecīgi bija teroristiskas akcijas ārzemēs un valsts iekšienē. 1. pārvalde īpaši nodarbojās ar Trocka tuvāko cilvēku likvidēšanu — viņa ēna joprojām traucēja Kremļa saimnieka miegu. Šī operācija iestiepās vairāku gadu garumā. Staļinam bija atlikušas ne vairāk kā trīs nedēļas ko dzīvot, kad beidzot tika paveikts jau sen gatavotais atentāts pret bijušo Trocka sekretāru un miesassargu Volfgangu Salušu. Tā laika valsts drošības ministrs Semjons Ignatjevs šo labo vēsti paziņoja Staļina pēctečiem — "kolektīvajai valdībai", kuru pārstāvēja Maļenkovs, Berija, Molotovs, Bulgaņins un Hruščovs. "Salusa likvidācija," viņš lepni ziņoja šim piecniekam, "tika izpildīta ar kāda Valsts drošības ministrijas aģenta vācieša palīdzību, kurš š. g. (1953.) 13. februārī iemānīja viņam speciālu produktu, kas izsauc nāvi pēc 10—12 dienām. Drīz pēc fam Saluss saslima un 4. martā nomira kādā Minhenes slimnīcā. Šķiet, ka pēc medicīniskās pārbaudes Salusa noindēšana pretinieku nometnē nav radījusi nekādas aizdomas. Ārsti konstatēja pneimonijas izraisītu nāves gadījumu."

2. pārvaldes darbība bija skaidri definēta nolikumā: "Speciālu uzde-vumu veikšana Padomju Savienības iekšienē, kas vērsta pret ienaidnieku aktivitāšu apkarošanu ar speciāliem līdzekļiem." Tulkojot normālā valodā, tas nozīmēja to cilvēku noslepkavošanu, kuri atradās partijas vadītāju sastādītajā melnajā sarakstā. Divpadsmit štata darbinieku un sešdesmit slepenu aģentu strādāja šo misiju izpildē. Lielākā daļa no viņiem vienlaikus bija nodarbināti institūcijās, kas bija speciālo dienestu stratēģisko interešu lokā. Nolikums precizēja, ka "pret zināmām personām, kas iesaistītas kaitnieciskā darbībā," drīkst izmantot "tādas metodes kā dezinformācija [kompromitējošu baumu fabricēšana — A. V.ļ, "slepena konfiskācija" ļnolaupīšana — A. V.ļ, fiziska ietekmēšana Ipiekaušana — A. V.], likvidēšana ļslepkavība — A. V.ļ".

Starp personām, pret kurām vajadzēja izmantot šīs "apkarošanas metodes", bija agrākais ārlietu tautas komisārs Maksims Ļitvinovs. Ja viņš izdzīvoja Lielā terora laikā, tad vienīgi tāpēc, ka Staļins (un vēl jo vairāk Molotovs) apzinājās viņa īsto vērtību: pat ja Vadonis necieta Ļitvinovu, tika

nolemts saglabāt šo visā pasaulē pazīstamo antifašistu izdevīgākam gadījumam. Tāpēc 1939. gada maijā aprobežojās tikai ar viņa atcelšanu no ieņemamā amata, bet 1941. gada novembrī diplomāts tika nosūtīts uz ASV par vēstnieku, lai nodibinātu attiecības ar Rūzveltu. Tas bija uzdevums, ko spēja paveikt vienīgi viņš. Paredzot dažādus pagriezienus ārpolitikā, Staļins atlika Ļitvinova likvidēšanu uz vēlāku laiku, lai gan tā jau bija pienācīgi sagatavota. Anastass Mikojans, sens Politbiroja loceklis un viens no tuviem Kremļa saimnieka cilvēkiem, pastāstīja bijušajam Staļina tulkam Valentīnam Berežkovam, ka Ļitvinovam vajadzēja aiziet bojā kādā ceļu satiksmes negadījumā, atgriežoties no lauku mājām. Mašīna, kas vestu Ļitvinovu uz Maskavu, būtu ietriekusies straujā pagriezienā ceļa vidū atstātā kravas automašīnā, un pasažieris uz vietas būtu miris. Atbilstīgi tradīcijai oficiālais nāves cēlonis būtu bijis sirds mazspēja. Nekādi citi avoti neapstiprina šo versiju, taču nav arī iemesla apšaubīt ne Berežkova, ne Mikojana stāstīto. Satriecošais vēsums un plātība, ar kādu paziņoja par Ļitvinova nāvi 1951. gadā, tāpat kā klusums, kāds bija ap viņa vārdu turpmāk, liecina par Staļina un viņam pietuvināto (īpaši Molotova) attieksmi pret šo ievērojamo diplomātu.

Cits kandidāts uz likvidāciju bija fiziķis un akadēmiķis, nākamais Nobela prēmijas laureāts un pasaules slavenība Pjotrs Kapica. Naums F.itingons, viens no "slaveno" pārvalžu vadītājiem, šo epizodi detalizēti izklāstīja tiesas prāvas laikā 1954. gadā. Drīz pēc padomju varas krišanas atradu viņa slepeno cietuma lietu (bijušās Valsts drošības ministrijas arhīva lieta nr. OS 1012257 piecos sējumos un PSRS Augstākās Tiesas Kara kolēģijas arhīva krimināllieta nr. 0085 divos sējumos; drīz pieejamība abām ' lietām no jauna tika liegta). Kapicas jautājums parādījās arī Lavrentija Berijas lietas izmeklēšanas procesā 1953. gadā. Zinātnieka attiecības ar Kremli un speciālajiem dienestiem ir atsevišķs, aizraujošs un dramatisks temats. 1934. gadā viņam lika atgriezties no Londonas, kur viņš atradās "uz dažām dienām". Viņš bija domājis ierasties Maskavā, lai piedalītos starptautiskā kongresā, taču viņam vairs neļāva aizbraukt, kā iemeslu minot to, ka viņam ir radīti "labi darba apstākļi". Kapica atklāti teica, ko domā par saviem cietuma uzraugiem, taču Staļinam, tāpat kā Berijam, kurš pēc kara bija atbildīgs par tā saucamo "kodolprojektu", viņš bija vajadzīgs: viņam bija jākļūst par šā projekta smadzenēm — tas paredzēja jauna ieroča radīšanu. Tieši šajā apstāklī bija vienīgā viņa drošības garantija. Tā gadījās, ka prāts ņēma virsroku pār emocijām. Tas arī izglāba Kapicu: Berijas ieplānoto un sagatavoto slepkavību atcēla pats Staļins, kā to apliecina arhīvu dokumenti un Kremļa saimniekam tuvu cilvēku liecības.

Neskaidru iemeslu dēļ atteicās arī no Parīzē dzīvojošo gruzīnu meņševiku līderu Noes Žordanijas, Akakija Čhenkeli, Iraklija Cereteli un citu likvidēšanas. Taču viņu noslepkavošana tika rūpīgi gatavota: arhīvu dokumenti norāda, ka Instance (viens no Staļina pseidonīmiem profesionālajā sarakstē) bija uzdevis 1. pārvaldei "atrast, sagatavot un nogādāt Parīzē cilvēkus, kas spēj īstenot šo uzdevumu", proti, slepkavību. Šīs sarežģītās operācijas ietvaros, kurai vajadzēja noritēt vairākos etapos, bija paredzēts nolaupīt Gruzijas meņševiku Minhenes starptautiskā biroja direktoru Mihailu Alšibaju. Jau sen šie septiņdesmitgadnieki neradīja nekādas briesmas Staļina režīmam. Viņš bija aizrāvies visdrīzāk personīgu motīvu, senas politiskas greizsirdības un nerimtīgu atriebības alku vadīts. Taču viņš, bez šaubām, saprata, ka tas nav to vērts.

Pēc kara indes laboratorija atsāka darbību. Kopš 1938. gada tā pa-stāvēja oficiāli (tas ir, de jure un ne tikai de facto). Tajā laikā tai tika pie-šķirts Iekšlietu tautas komisariāta struktūrvienības statuss. Toksiskās (vadītājs pulkvedis Mairanovskis) un bakterioloģiskās (vadītājs pulkvedis Muromcevs) laboratorijas turpmāk atradās Lubjankas 4. galvenās pārvaldes sastāvā. Mairanovskis varēja nodarboties ar savu hobiju "zinātniskie pētījumi"; runa bija par vielas radīšanu, kas ļautu pārliecināties par liecinieku patiesīgumu, proti, ķīmisku, nevis psiholoģisku melu detektoru. Lubjankas profesors pavadīja daudzus gadus, lai atrastu ķīmisku aģentu, kas atraisītu mēli un piespiestu cilvēkus bez aiztures, slēpšanās un izmaiņām pateikt visu, kas tiem ir prātā. Tā, protams, bija ļoti vilinoša ideja un āķis, uz kura speciālie dienesti būtu varējuši ļoti labi makšķerēt, taču nav zināms, kāpēc, bet viņi sagaidīja no laboratorijas pilnīgi citu veidu izstrādājumus.

Lūk, ko var izlasīt Eitingona lietā: "Smagākajos noziegumos pret cilvēci apsūdzētie ļlaboratorijas pētniekiļ izmēģināja sāpes rosinošas un nāvīgas indes un kaitīgas vielas uz dzīviem cilvēkiem. Dokumentālu pierādījumu trūkuma dēļ nav iespējams sastādīt upuru sarakstu, taču ir zināms, ka necilvēcīgi izmēģinājumi tika praktizēti uz daudziem cilvēkiem.'" Lai piešķirtu darbībai ārēju leģitimitāti, tas ir, attaisnotos pašu acīs, laboratorijas profesoriem lika noticēt, ka visi viņu "izmēģinājuma trusīši" ir uz nāvi notiesāti, bet, tā kā spriedumā nāvessoda izpildes veids nav precizēts, viņi var rīkoties pēc saviem ieskatiem. Tie bija tīri meli: Staļina likumi neparedzēja abstraktu "nāvessodu", jo saskaņā ar padomju terminoloģiju

' Saskaņā ar pēdējo informāciju, ne mazāk kā simt piecdesmit.

nāvessods, kas tika raksturots kā "galējais sabiedrības aizsardzības soda mērs" (vēlāk kā "galējais soda mērs"), paredzēja tikai vienu soda izpildes veidu: notiesātais ir jānošauj! Profesori tādējādi tika gluži vienkārši pie-muļķoti, taču ir maz ticams, ka viņiem būtu bijuši nepieciešami jelkādi juridiski argumenti. "Notiesāto" vārdi viņiem netika paziņoti: tie palika anonīmi līdz pat brīdim, kad komandants Vasilijs Blohins viņus atveda uz laboratoriju, kas bija ārkārtīgi vienkārši, jo gan Lubjankas iestādes, gan indes laboratorija atradās vienā un tajā pašā vietā.

"Mēs viņiem ļnāvessoda izpildes kandidātiem — A. V.ļ teicām," stāstīja Grigorijs Mairanovskis tiesas prāvas (1958. gadā) liecībā par saviem bijušajiem priekšniekiem, "ka jādodas uz kameru, kas bija tieši saistīta ar PSRS prokurora kabinetu, un ka pirms tikšanās ar viņu jāiziet medicīniskā pārbaude. F.s nezināju man pretī stāvošo cilvēku vārdus; speciālās laboratorijas izmeklēšanas procedūru protokolos uz nāvi notiesāto vārdi nekad netika norādīti. [..] 1949. gada vasarā kāds cilvēks tika atvests uz laboratoriju, kur es veicu izmēģinājumus ar dzīviem cilvēkiem. Sudoplatovs un Eitingons' teica, ka man jāveic šā cilvēka tā saucamā medicīniskā pārbaude un ka šīs pārbaudes laikā jāievada viņam kurāres inde. Eitingons vēlējās būt klāt nogalēšanas brīdī. Cilvēks tika ievests, un es ķēros pie medicīniskās pārbaudes. Eitingons sarunājās ar viņu. Kādā brīdī viņš pateica, ka ir nepieciešama profilaktiskā potēšana. Tas man kalpoja par signālu. Piedāvāju pārbaudāmajam atlaisties uz izlaižamā krēsla, ko viņš bez jebkādiem iebildumiem izdarīja, un es viņam ievadīju sagatavoto produktu. Kā parasti nāve iestājās pēc desmit vienpadsmit minūtēm. Vēlāk Eitingons man teica, ka šis cilvēks nebija notiesāts uz nāvi, bet gluži vienkārši viņu vajadzējis likvidēt…"

Mairanovskis "aizmirsa" precizēt, ka upuris nomira šausmīgās ciešanās un ka pats šo agoniju vēroja pa nelielu hermētiski noslēgtu durvju lodziņu kopā ar Eitingonu un citiem līdzzinātājiem. "Eitingona klātbūtnes mērķis," paskaidroja Mairanovskis, "bija pārliecināties par produkta drošumu, jo operācija notika pēc paša Staļina [vērā ņemama detaļa! — A. V.] pavēles. Ja nāve neiestājās, kas notika ļoti reti, testētajam objektam3 tika ļauts atveseļoties līdz nākamās indes izmēģinājumam. Uz vienu cilvēku varēja veikt ne vairāk kā trīs mēģinājumus." Citiem vārdiem, trešajā reizē izmēģinājuma trusīti, ja bija nepieciešams, piebeidza ar lodi.

Mairanovskis atzinās kādā citā ļoti interesantā lietā: "Mums bija uzdevums sagatavot dažādas indes — gan ar ātras, gan lēnas iedarbības." Kā redzēsim vēlāk, "lēnas", bet drošas iedarbības indes izmantos Mairanovska mantinieki. Tās tika liktas lietā tikpat bieži kā ātras iedarbības indes — vai pat vēl biežāk, jo, ņemot vērā jaunos politiskos apstākļus, tās labāk maskēja slepkavību ar "parastu" nāvi, kas iestājusies pēc smagas slimības. Būtiskākie lietderības kritēriji tai vai citai velnišķīgajā laboratorijā radītajai indei joprojām bija tie paši: tai bija jābūt bez smaržas, bez garšas, tā nedrīkstēja atstāt organismā nekādas pēdas, lai nedz upuris, nedz eksperti, kuri analizēs nāves cēloņus, nevarētu to identificēt.

Mairanovskis un viņa kolēģi, visi ar tituliem un rangiem, izmēģināja dažādas indīgas vielas un to derivātus uz dzīviem cilvēkiem. Tādā veidā viņi eksperimentēja ar digitoksīnu, taču priekšniecība nebija apmierināta ar rezultātiem: nāve iestājās pēc trīs, četrām vai pat desmit šausmīgām mocību dienām. Lielākoties tas neatbilda teroristiskām darbībām. Beigu beigās nonāca pie karbamīna hlorīda (produkts K—2): pirms nāves izmēģinājuma trusītis acīm redzami sarāvās un burtiski izkalta. Pēc upuru ciešanu izbaudīšanas varas iestādes atteicās ari no šīs indes, kas nebija izmantojama ilgtermiņa mērķiem, a fortiori terora aktiem ārzemēs. Tika izgudrota cita metode: šķeltas lodes, kas pildītas ar indīgu akonitīnu. Izmantojot ieroci ar klusinātāju, to iešāva upura ķermeņa mīkstajos audos: organismā iepotētā "inde", nevis ievainojuma izsauca nāvi. Vajadzēja uzmanīties, lai lode paliek iestrēguši muskulī. Tas, protams, prasīja ne tikai īpašu indētāja kvalifikāciju, bet arī perfektas šāvēja dotības. Lubjankai šādi speciālisti vienmēr bija pa rokai.

Saliekot kopā Lubjankas šaušalīgos noslēpumus no dokumentu strē-melēm, kas palikušas pāri pēc arhīvu totālās tīrīšanas, jāsecina, ka zvērīgai spīdzināšanai tika pakļauti ne tikai padomju cietumnieki, bet arī amerikāņi, poļi, korejieši, ķīnieši. Pēc dažiem informācijas avotiem, liela vācu antifašistu grupa, Kominternes biedri, kas brīnumainā kārtā bija izdzīvojuši vai noslēpušies Lielā terora laikā, gāja bojā no laboratorijā radītajām indēm. Viņu vārdi nav zināmi. Acīmredzot viņi mira pēkšņā nāvē: spīdzināšana viņiem gāja secen.

Dažos pratināšanas protokolos, kas kļuva uz laiku pieejami 1990. gadu sākumā, it kā garāmejot ir teikts, ka starp noindēšanas kandidātiem ar laboratorijā uz izmēģinājuma trusīšiem izstrādātajām indēm bija Hitlers,

Musolīni un pat Vinstons Čērčils. Diemžēl mūsu ricībā nav precīzākas informācijas par veidu, kādā Lubjankas darboņi domāja noindēt Padomju Savienības sabiedrotos…

Nav iespējams noklusējot apiet dažus citus noslēpumainus gadījumus, kam ir tipisks Lubjankas rokraksts. Pat ja nav tiešu pierādījumu, slavenās laboratorijas "nenosakāmās" indes klātbūtne ir pārāk jūtama.

1956. gadā, Hruščova atkušņa laikā un īsa starptautiskā saspīlējuma atslābuma brīdī, PSRS piekrita atdot japāņu karagūstekni, bijušo Japānas premjerministru princi Konoe. Viņš bija iesaistīts visai delikātās sarunās, kas, bez šaubām, varēja kaitēt Maskavas tēlam. Nelaimīgais nekad tā arī netika repatriēts: viņš nomira ceļā. Diagnostika uzrādīja "atguļas tīfu". Netika veikta ne autopsija, ne ekspertīze, un attiecīgi tādi arī bija ziņojuma rezultāti. Tokijā šis traģiskais noslēgums tika uzņemts kā skumjš likteņa iznākums, ņemot vērā to, ka neko nevar darīt un ka nav iespējas saņemt citu informāciju.

1955. gadā nacistu ģenerālis Helmūts Veidlings, kas bija komandējis Berlīnes aizsardzību, nomira cietumā ar "akūtu sirds mazspēju". Viņam tikko bija paziņojuši par atbrīvošanu un repatriāciju, un ģenerālis to emocionāli nepārdzīvoja. Tā arī bija domāts izskaidrot viņa pēkšņo nāvi, taču vācu varas iestādes neprasīja nekādus paskaidrojumus. Pēc dažu teiktā, Hruščovs negribēja, lai Veidlings visiem izstāsta, kā Hitlers pavadījis pēdējās dienas un viņa pašnāvības apstākļus. Taču viņš nebija vienīgais tiešais notikumu aculiecinieks. Un kāpēc gan lai Hruščovs būtu rūpējies par Hitlera tēlu? Ir daudz ticamāk, ka ģenerālis pretojās mēģinājumiem viņu savervēt. Vai arī viņš, iespējams, piekritis, taču vervētājiem bijušas šaubas par viņa uzticamību.

Vēl pirms gada, 1954. gadā, vācu feldmaršals Ēvalds fon Kleists arī nomira ar "akūtu sirds mazspēju". Neviens no nedaudzajiem cilvēkiem, kas bija lietas kursā par viņa nāvi — vai drīzāk noslepkavošanu —, neticēja šai diagnozei. Pēc dažu domām, viņš samaksāja par aktīvo lomu vērmahta organizētajā kazaku vienību dibināšanā no bijušajiem padomju pilsoņiem. Taču Kremlis principā atriebās visiem atgrieztajiem padomju pilsoņiem, kas bija atzīti par nodevējiem, pārbēdzējiem vai spiegiem kā tādiem. Tas neattiecās uz ģenerāļiem, kas bija cīnījušies pret Sarkano Armiju, un vēl jo mazāk uz feldmaršaliem. Pilnīgi droši, ka viņa slepkavība pauda noraidījumu atdot profesionālos armijas kadrus uzvarētajai Vācijai: tādā veidā tika atzīti viņa kā karavadoņa un stratēģa nopelni. Katrā gadījumā, šķiet ļoti ticams, ka visuresošā indes laboratorija ir kaut kādā veidā saistīta ar šīm trim nāvēm.

Pāvels Sudoplatovs atmiņās īsi piemin dažus eksperimentu upurus, piemēram, poļu inženieri Sametu, Kominternes un NKVD aģentu amerikāni Oginsu, kā arī citus, turklāt tik nepārprotami, ka nav nepieciešams atgādināt šos zināmos faktus. Taču es vēlētos runāt par kādu citu ievērojamu personību — jo vairāk tāpēc, ka tas ļautu izgaismot kādu teroristisku aktu, kuru vēsturnieki nepazīst, un parādīt sakaru starp diviem notikumiem, starp kuriem nekad nav vilktas paralēles.

Līdz pat šai dienai neviens — vai gandrīz neviens — nezina, kāds bija īstais slavenā zviedru diplomāta Raula Vallenberga gals pēc pazušanas 1945. gada janvārī (Budapeštā viņš bija glābis ungāru ebrejus no deportācijām un nošaušanas). Viņš nomira divarpus gadu vēlāk Lubjankas cietumā. Mīklu, baltu lapu un jautājuma zīmju pārpilnā šīs patiesi leģendārās personības dzīve ir pelnījusi atsevišķu grāmatu, lai gan jau ir sarakstīti vairāki darbi, kas veltīti Vallenberga lietai. PSRS varas iestādes vienmēr enerģiski noliedza tēzi par to, ka viņu nolaupījuši padomju pretizlūkošanas dienesti — lai gan tas bija skaidrs —, izliekoties, ka nezina, kur viņš atrodas. Toties 1950. gados, Hrusčova atkušņa laikā, pēc atzīšanas, ka Vallenbergs miris kādā no padomju cietumiem ar "sirds mazspēju", Lubjanka palaida baumas, ka viņš joprojām ir dzīvs. Nemitīgi parādījās liecinieki, kas teica, ka ir viņu satikuši "personīgi" gan cietumā, gan nometnēs, gan psihiatriskajā klīnikā, tas ir, parastā slimnīcā. Šo mītu, kas ilga pusgadsimtu, izraisot veltīgas cerības, šodien noraida gan Vallenbergu ģimene, gan oficiālās zviedru iestādes.

Patiesībā šā pazemotā un apmelotā cilvēka dzīve aprāvās 1947. gada 17. jūlijā slavenajā indes laboratorijā, kad ebrejs Mairanovskis noslepkavoja ebreju glābēju ar kurāres indi. Faktu, ka viņš nomira Lubjankas cietumā un tieši šajā dienā, ir atzinušas PSRS valsts struktūras un ir apstiprinājušas pēcpadomju Krievijas instances, taču Maskava joprojām atsakās precizēt viņa nāves apstākļus, un tas ir jautājums, kas vēl šodien labprātāk tiek apiets. Pašreiz pie varas esošajiem speciālo dienestu vērtību mantiniekiem nav drosmes atzīt legālu terorisma departamenta pastāvēšanu, nedz arī publicēt tā upuru sarakstu. Ar Putinu, kurš cildina Lubjankas dienestu "slaveno pagātni" un tās alma mater, nav lielas cerības, ka šie fakti kādreiz tiks parādīti gaismā.

Tie, kuri organizēja Vallenberga slepkavību, neapstāsies. Šā starptautiski pazīstamā cietumnieka slepenā nogalēšana lika pazust cilvēkam, kurš pārāk daudz zināja par zviedru diplomātu un varbūt pat bija ticies ar viņu personīgi. Šīm ziņām vajadzēja būt tādām, lai, skatoties dienestu acīm, tās nekavējoties liktu likvidēt šo ziņu glabātāju. Runa ir par Valsts drošības ministrijas pulkvedi Borisu Ribkinu, kurš ārzemēs darbojās ar segvārdu Jarcevs.

Šis personāžs nebija nepazīstams. Ar šo kodēto vārdu viņš bija ieņēmis nozīmīgu posteni divās Skandināvijas valstīs — Somijā un Zviedrijā. 1939. gadā, kad oficiāli viņš bija tikai parasts diplomātiskās misijas darbinieks Helsinkos, viņš apgāja vēstnieku, lai izpildītu uzdevumu, ko viņam bija uzticējis tieši Staļins, kurš pirms kara sākšanas izmantoja spiedienu un šantāžu, lai piepildītu savus militāros un stratēģiskos mērķus un teritoriālās pretenzijas attiecībā pret Somiju. Misija izgāzās, taču Jarceva loma skaidri parāda, ka viņš baudīja Kremļa uzticību. Turpmāk viņš kopā ar sievu Zoju, kas bija arī Lubjankas pulkvede, nodarbojās ar spiegošanu Zviedrijā. Daudzus gadus vēlāk, kad RibkinaJarceva kundze tika atmaskota kā Lavrentija Berijas ieliktene un izsvītrota no Lubjankas kadru sarakstiem, miljoniem padomju bērnu viņu iepazina kā rakstnieci Zoju Voskresensku, autori aizkustinošiem un salkaniem stāstiņiem par mazo Vladimiru Uļjanovu, kurš kļuva par pasaules proletariāta vadoni Ļeņinu. Vairākās paaudzēs pamatskolēni bija spiesti tos mācīties gandrīz no galvas.

Taču savulaik pārītis uzdarbojās Stokholmā: viņš kā vēstniecības diplomāts, viņa kā Intūrista — padomju tūrisma aģentūras — pārstāve, vēlāk kā vēstnieka preses atašejs. Neitrālā valsts Zviedrija kalpoja par visu veidu izlūkošanas dienestu rotācijas centru: aizkulisēs rika izspēlēts Eiropas lielvalstu un visas pasaules liktenis. Ņemot vērā Vallenbergu ģimenes ietekmi uz bankām un apdrošināšanas kompānijām, kā arī sakarus ar lielajiem Eiropas industriālajiem un kuģubūves kompleksiem, iespaidīgais Vallenbergu klans atradās šo cīņu pašā sirdī, kur likme bija vai nu separāts miers ar visām no tā izrietošām sekām, vai arī padomju invāzija pusē Eiropas. Šīs ģimenes politiskā loma bija tikpat ietekmīga kā tās ekonomiskais svars: tāpēc iefiltrēties tajā caur dažādiem kanāliem bija viens no padomju izlūkdienesta galvenajiem mērķiem.

Tālākā galvu reibinošā intriga varētu kalpot par spiegu romāna sižeta pamatu. Šeit pieminēšu tikai to, kas vieno Vallenberga lietu un Borisa Ribkina likteni.

Domājot, kā iefiltrēties visvarenajā zviedru ģimenē, padomju aģenti uzņēma kontaktus ar vienu no ģimenes locekļiem, jauno Raulu Vallenbergu. Taču pēc amerikāņu iniciatīvas 1944. gadā viņš devās uz Ungāriju kā zviedru diplomāts ar ļoti svarīgu un riskantu misiju. Tās redzamais un spīdoši paveiktais mērķis bija ungāru ebreju glābšana. Viņam patiešām izdevās glābt desmitiem tūkstošu cilvēku dzīvību, un tas padarīja viņu par vienu no redzamākajām figūrām XX gadsimtā.

Taču Maskavai ne mazākā mērā nerūpēja ungāru ebreju liktenis. Padomju speciālo dienestu interesei par Raulu Vallenbergu kopš 1942. gada bija pilnīgi cita perspektīva.

Stokholmā Ribkins, kuram bija Kremļa pilnvaras rūpēties par kontaktiem un izpēti, darbojās vienatnē vai arī ar savu aģentu starpniecību. Kamēr vien viņš atradās savā amatā, visa informācija pirms nosūtīšanas uz Maskavu nonāca pie viņa. Vissvarīgākās ziņas attiecās uz tikšanās reizēm un sarunām, it īpaši Zviedrijā, starp augsta ranga padomju, amerikāņu, angļu un vācu politiķiem. Katra šī tikšanās varēja pavērst vēsturi jaunā virzienā.

1943. gadā Ribkins tika atsaukts. Runa nebija nedz par krišanu nežēlastībā, nedz pazemināšanu amatā. Gluži pretēji — Staļinam viņš bija nepieciešams cita tikpat svarīga darba veikšanai. Ribkinam vajadzēja atjaunot — vai drīzāk izveidot — spiegošanas tīklu Sarkanās Armijas atbrīvotajā Viduseiropā (Ungārijā un Čehoslovākijā). Viņš stājās kontaktos ar ģenerālleitnantu Mihailu Belkinu, kurš kļuva par Sabiedroto kontroles komisijas Smerš' pārstāvi Ungārijā. Ribkins strādāja viņa pakļautībā jautājumos, kas attiecās uz šo valsti. 1945. gada vidū Belkins kļuva Valsts drošības tautas komisariāta atbildīgais par dienvidaustrumu Eiropu, un viņa rezidence atradās netālu no Vīnes — Bādenē. Pulkvežleitnanta Dmitrjenko ziņojums par Raula Vallenberga arestu 1945. gada 14. janvāri satur ierakstu: "Nodot Belkinam," — un tas ir tiešs pierādījums iesaistei Vellenberga arestā. Spriežot pēc Pāvela Sudoplatova teiktā, Belkins zināja visas Vallenberga lietas detaļas, to skaitā tās, kas notika pirms viņa aresta un kas to izskaidroja.

Nav iespējams noteikt precīzu Ribkina ierašanās datumu Ungārijā, taču ir zināms, ka viņš tur uzturējās tādēļ, lai tiktos ar saviem aģentiem. Tāpat, būdams saistībā ar ģenerāli Belkinu, kurš viņam bija "vairāk nekā priekšnieks un labs paziņa", Ribkins, protams, bija informēts par Vallenberga vajāšanas iemesliem no Smerš puses. Starp citu, nav izslēgts, ka Ribkins slepenajiem dienestiem sagādāja iemeslu Vallenbergu sagūstīt (ar informāciju, kuru bija sūtījis no Stokholmas).

Ribkins Budapeštā varēja ierasties tikai pēc karadarbības beigšanās Ungārijas galvaspilsētā': ir zināms, ka 1945. gada janvārī viņš atradās Jaltā

' Saīsinājums no Smertj špionam, "nāvi spiegiem", militārās pretizlūkošanas dienestu represīvs orgāns.

2 Padomju armija Budapeštu ieņēma 1945. gada 13. februāri.

un piedalījās konferences sagatavošanas darbā, kā arī palika līdz tās beigām.' Tātad Vallenberga arests notika bez tiešas Ribkina līdzdalības, kurš tomēr tika par to informēts, un to, visticamāk, viņam pateica Belkins.

Nākamajos mēnešos — visu 1946. gadu un 1947. gada pirmo pusi — Ribkins darbojās Čehoslovākijā, kur dārglietu tirdzniecības aizsegā izveidoja nelegālu tīklu. Tādējādi viņš nebija tieši iesaistīts Ungārijas politiskajos procesos un Vallenberga turēšanā Maskavas cietumos.

1947. gada septembrī Ribkini saņēma atļauju pavadīt brīvdienas Čehoslovākijas kūrortā Karlovivaros, kas bija visai rets izņēmums šādiem cilvēkiem. Ārstēšanās kūri iziet līdz galam viņi nepaspēja. Oktobra beigās Zoja steidzami tika izsaukta uz Maskavu. Tomēr nekāds svarīgs uzdevums netika viņai uzticēts. Toties Borisam Ribkinam tika pavēlēts nekavējoties ierasties Bādenē pie ģenerāļa Belkina pēc instrukcijām un pēc tam atgriezties nelegālajā rezidencē Prāgā. Bādenē Ribkins patiešām satikās ar Belkinu: viņš to aprakstījis kādā vēstulē, kas nosūtīta sievai ar uzticības personu un tika saglabāta.

27. novembrī Boriss Ribkins gāja bojā ceļu satiksmes negadījumā. Škodas šoferis, kā runā, bija šķērsojis nepārtraukto balto līniju, lai apdzītu kādu automašīnu, un sadūries ar Studebecker militāro automašīnu. Šoferis — komandants Volkovs — no negadījuma izkļuva neskarts. Neviens neizskaidroja Ribkina sievai, kāpēc viņas vīrs ļāva vadīt mašīnu nepazīstamam militāristam, jo šis lieliskais braucējs vienmēr pie stūres sēdās pats. Un tad notika vēl kāds pārsteidzošs gadījums: tajā pašā dienā, tajā pašā stundā, pilnīgi identiskos apstākļos (sadursme ar smago mašīnu apdzīšanas brīdī) netālu no Budapeštas gāja bojā militārās izlūkošanas kapteinis Surikovs. Viņam mugurā bija šinelis un galvā kaukāziešu cepure, marķēti ar pulkveža Borisa Ribkina vārdu, un dokumenti, kas tika atrasti pie viņa, arī bija uz Ribkina vārda! Šīs automašīnas vadītājs, vienkāršs kareivis, arīdzan gāja bojā.

Vairākus gadus vēlāk, 1960. gada atkušņa laikā, bijušais Belkina šoferis Černousovs Ribkina vecākajam dēlam Vladimiram atklāja noslēpumu. Kādā 1947. gada rudens dienā Budapeštā viņu pamodinājis Belkins, nupat ieradies no Bādenes, un licis nekavējoties doties uz Prāgu. Viņi nebrauca pa ierasto taisnāko un praktiskāko ceļu, bet pa Belkina norādīto apkārtceļu,

' Jaltas konference notika no 1945. gada 4. līdz 11. februārim.

kurš tika parādīts kartē un no kura viņš nedrīkstēja nogriezties. Ģenerālis neko nepaskaidroja. Netālu no Prāgas viņi ieraudzīja sasistu mašīnu: saskaņā ar aculiecinieku teikto, negadījums bija noticis nupat. No attāluma redzot mirušu virsnieku, Belkins bija teicis: "Tas ir pulkvedis Ribkins," — un paņēmis viņa somu ar dokumentiem. "Tātad jūs apzināti nokļuvāt negadījuma vietā?" jautājis izbrīnītais Vladimirs Ribkins. "Jā," bija atbildējis Černousovs, "man gan šķita savādi, ka Belkins nolēmis doties uz Prāgu naktī un turklāt norāda man ceļu, pa kuru braukt."

Šā mīklainā notikuma detaļas 1980. gadā bija atzīmējusi Zoja Ribkina. Tolaik viņa jau vairs labu laiku nestrādāja izlūkdienestā. Savas piezīmes viņa uzticēja kolēģim un draugam Eduardam Šarapovam, kurš viņas noslēpumu glabāja gandrīz divdesmit gadu. Viņa bija nodevusi glabāšanā arī kolēģa Dmitrija Fedičkina liecības, kurš viņai bija teicis, ka "Belkins ir gatavs uz visu".

Pēc Zojas Ribkinas liecinājuma, uz viņas vīra ķermeņa nebija nekādu avārijas pēdu — un vēl jo vairāk nāvējošas avārijas. "Bēru laikā," viņa rakstījusi, "es gribēju piekārtot kādu rozi, kas aizsedza Borisa vaigu, un, to pārvietojot, aiz viņa labās auss pamanīju tumšu brūci. Citu rētu nebija, pat ne skrambas uz sejas." Taču ir lietas, ko Zoja neuzdrošinājās uzticēt papīram, pat ja šīs piezīmes tika slēptas labākiem laikiem. "Viņa daudzas reizes teica," stāsta Šarapovs, "ka skaidri redzējusi lodes pēdas." Perfektā šāvēja Zoja Ivanovna Ribkina nebūtu sajaukusi hematomu ar lodes atstātām pēdām. Pēc Zojas Ribkinas nāves Šarapovs vairākas reizes mēģināja jautāt Sudoplatovam, kas īsti notika 1947. gada novembrī. "Avārija," ietiepīgi bija atbildējis Pāvels Anatoļjevičs. "Taču viņa acis… viņa acis teica ko citu," atceras Šarapovs, "viņš zināja īstos Ribkina nāves apstākļus, taču viņam nebija tiesību atklāt šo patiesību."

Zojas Ribkinas draugi un kolēģi nešaubījās, ka autoavārija bijusi organizēta. Taču viņu mēģinājumiem izskaidrot šo slepkavību trūka loģikas. "Antisemītisma vilnis"? Bet tas sākās tikai pēc diviem gadiem, un īstās vajāšanas notika tikai 1951. gadā. Starp citu, arī Belkins bija ebrejs. Intrigas darbā, pretizlūkošanas un izziņas dienestu reorganizācija? Taču kāpēc nogalināt Ribkinu, ja viņu varēja gluži vienkārši nostumt malā? Kontakti ar amerikāņu un angļu slepenajiem dienestiem Jaltā, kur Ribkins apvienoja spiega un pretizlūkošanas aģenta funkcijas? Taču tos, kurus turēja aizdomās par nodevību vai spiegošanu, nekad nenogalināja, viņus arestēja, lai "izsistu" atzīšanos un "likumīgi" nošautu.

Visas šīs versijas neiztur kritiku un nespēj izskaidrot tik savādās slepkavības metodes izvēli. To izmantotu tikai tādā gadījumā, ja upura rīcībā būtu īpaši bīstama informācija un nebūtu vēlams viņu tiesāt pat par safabricētu pārkāpumu, jo tas tomēr pieļautu izmeklēšanu un tiesu, proti, kontaktus ar bijušajiem kolēģiem, pat ja tiesājamais viņus nepazīst personīgi, rakstiskus itsniegumus tiesai… īsāk sakot, pilnīga slepenība nekad nebūtu nodrošināta. Ribkinu ģimenei bija daudz draugu dienestu augstākajās aprindās. Zoja, kāptajos laikos teica, bija "Berijas radīta būtne", savukārt Ribkins pazina Staļinu un bija ar viņu ticies 1939. gadā, lai saņemtu direktīvas attiecībā uz Somiju. Lai likvidētu šāda līmeņa aģentus, visvienkāršākais bija imitēt ceļu satiksmes negadījumu un tūlīt pat orķestra pavadībā apglabāt. Tas bija vienīgais scenārijs, kas ļāva izvairīties no baumām. Jebkurš cits likvidēšanas līdzeklis radītu negatīvas ķēdes reakcijas risku.

Kādi tad bija šīs slepkavības — kas beigās tika klasificēta kā "avārija" — motīvi? Pat ļoti īsajā arhīvu atvēršanas brīdī 1990. gadu mijā nevienu neinteresēja šis mīklainais gadījums. Šodien iespējas uzzināt kaut ko vairāk ir minimālas.

Mana hipotēze ir tāda, ka pastāv sakars starp Raula Vallenberga mo-cībām un "ceļu satiksmes negadījumu", kurā gāja bojā Boriss Ribkins. Aplūkosim hronoloģiju: 17. jūlijs, Vallenbergs tiek noslepkavots indes laboratorijā. Jūlija beigas un visu augustu kopā ar viņu aizturētie ārzemnieki un stāva kaimiņi tiek izvietoti atsevišķās kamerās vai karceros un tiek pratināti ar mērķi uzzināt, ko viņš ir paspējis pateikt nelaimes biedriem. 15. oktobrī Villijs Rīdīs, vienīgais, kurš atradās kopā ār Vallenbergu Ļefortovas un Lubjankas cietumu kamerās un uzzināja no viņa (pa īstam vai tikai šķietami) vairāk nekā jebkurš cits, mirst ar "sirdstrieku" brīdī, kad tiek pārvests uz nometni. Vallenberga un pēc tam Rīdla likvidācijai seko citas slepkavības. Tas ļauj novērst informācijas noplūdi par to, kas notika ar Vallenbergu pirms aresta, tā laikā un pēc tam. Un, visbeidzot, 27. novembrī aiziet bojā Ribkins.

Ribkina slepkavība ir tikpat mīklaina kā Raula Vallenberga nāve. Abas personas, protams, nav salīdzināmas, taču viņus tuvina bojāejas noslēpums un abu slepkavību hronoloģiskā sakritība. Taču, uzskatot viņus par vienas ķēdes diviem posmiem, viss kļūst skaidrs.

Acīm redzami, ja Boriss Ribkins uzturēja kontaktus ar Raulu Vallen-bergu laikā, kad strādāja Zviedrijā kā padomju aģents, viņa rīcībā bija svarīga informācija. Kā jau teicu, viņš noteikti zināja par zviedru diplomāta arestu un nevarēja nezināt galvenās līnijās to, kas notika ar Vallenbergu pēc aresta 1945. gadā. Lubjankas noslēpumi ne vienmēr tika rūpīgi nosargāti, jo, ņemot vērā aģentu draudzības saites, informācijas noplūde tomēr notika. Ja plāns likvidēt Ribkinu radās pēc Raula Vallenberga noslepkavošanas, tad tāpēc, ka viņš pārāk daudz zināja. Ribkina rīcībā nebija citu noslēpumu, kas būtu varējuši attaisnot šādu iznākumu.

Ja mana hipotēze ir pareiza, tā apstiprina domu, ka Vallenbergs varēja būt lietas kursā par dažām Maskavas operācijām, par kuru nonākšanu atklātībā baidījās Staļins: piemēram, mēģinājumi nodibināt kontaktus ar nacistiskās Vācijas vadītājiem, lai izvairītos no kara. Šajā gadījumā bēdīgā likteņa ironija vēlējās, lai Rauls Vallenbergs un Boriss Ribkins aiziet bojā viena un tā paša iemesla dēļ.

Nepieciešamība par katru cenu likvidēt Ribkinu izskaidro arī neticamo epizodi ar viņa "dubulto" slepkavību, kurā nav nekā pārdabiska. Kādam cilvēkam ar Ribkina dokumentiem bija jāiet bojā, un viņš arī patiešām nositās ceļu satiksmes negadījumā. Baumām par šo gadījumu vajadzēja izplatīties, lai nonāktu ausīs tiem, kam tās bija domātas. Lubjanka gluži vienkārši bija nodrošinājusies pret gadījumu, ja īstais Ribkins izdzīvotu ceļu satiksmes negadījumā: viņu tad nogalinātu ar lodi galvā un pasludinātu par bojā gājušu pirmajā avārijā, kuras sagatavošanā bija ielikti krietni pūliņi. Vadot šo slepkavību, Belkins, protams, tikai pakļāvās pavēlēm no augšas. Tāds bija Staļina laikmeta asiņainais absurda teātris. Smerš cilvēks bija licis saskarties taisnīgā pacifista Raula Vallenberga un Lubjankas aģenta Borisa Ribkina likteņiem.

Tas viss rada iespaidu, ka pēc kara, īpaši 1940. gadu beigās un 1950. gadu sākumā, Lubjankas terorisma nodaļai bija sava veida carte blanche un tā darbojās pilnā režīmā. Tieši tajā laikā radīja jaunas indes, kas nekad iepriekš netika izmantotas: ricīnu, talliju, kolhicīnu. Moderno slepkavību tehnikas pilnveidojās zibenīgā ātrumā. Tika radīti kabatas ieroči sērkociņu kastītes, portcigāra, naudas maka, konfekšu kārbas, smaržu flakona izskatā, kuri šāva ar saindētām dumdumlodēm vai ar zilskābi pildītām stikla ampulām: pēdējā gadījumā nāve šķita iestājusies no infarkta. Kāds Timaševs, viens no NKVD operatīvās tehnikas nodaļas darbiniekiem, izgudroja bumbu šokolādes kastes formā. Kamēr šī kaste, pasniegta "dāvanas" vietā, atradās vertikālā stāvoklī, tā neradīja nekādas briesmas. Līdzko to nolika uz galda horizontāli, tā pārvērtās par spridzekli ar laika degli — iedarbojās pulksteņa mehānisms, un pēc pusstundas kaste eksplodēja. Tas deva teroristam laiku atstāt nozieguma vietu. Tādā veidā Sudoplatovs nogalināja ukraiņu emigrantu pretpadomju līderi Jevgeņiju Konovaļecu.

Lubjankas zinātnieku darba ārkārtīgā lietderība, viņu augstais pro-fesionālais līmenis un nozīme nākotnes attīstībā tika oficiāli atzīta tajā dienā, kad viens no indes laboratorijas vadītājiem, profesors un speciālo dienestu pulkvedis Sergejs Muromcevs, saņēma Staļina prēmiju par speciālās tehnikas izstrādāšanu mēra baciļu izplatīšanai. Čekisti līksmoja: terors bija kļuvis par lielās zinātnes atzītu un neatņemamu sastāvdaļu. Muromceva kolēģiem bija pilnīgs pamats gaidīt citus apbalvojumus.

Tomēr neviens neatteicās no slepkavībām, kas pastrādātas ar medicīniskiem līdzekļiem. Kurš šodien varētu apšaubīt to, ka vienam no Staļinam tuvākajiem cilvēkiem, Andrejam Ždanovam, ārsti palidzēja nokļūt viņpasaulē? Patiesībā niknā cīņa par troņa mantošanu viņu nostādīja pret citu Staļina favorītu — Maļenkovu. Tikmēr eksperimenti, kas tika veikti uz nāvi notiesātajiem, ritēja pilnā sparā. Pat visciniskākajiem un nežēlīgākajiem bendēm bija grūti izturēt šos moku skatus. Divi Mairanovska kolēģi izdarīja pašnāvību, trīs citi kļuva par alkoholiķiem un "pārvācās" uz garīgi slimo patversmi, vēl divi citi četrdesmit gadu vecumā kļuva pilnīgi impotenti. Zinātniekam, ķīmiķim un pulkvedim Mihailam Fiļimonovam rika vairākkārt sniegta neatliekamā psihiatriskā palīdzība, kad viņš nonāca halucināciju gūstā. Viņu vajāja vīzijas ar "izmēģinājumu trusīšiem", kas lokās sāpēs. Šajos vājprāta brīžos viņa mēle atraisījās, vismaz var tā pieņemt, un parastie padomju ārsti tad piekļuva valsts noslēpumiem. Vienīgi Mairanovskis necieta nedz no psihiskām novirzēm, nedz stresa. Šim nepārspētajam bendem bija dzelzs nervi.

Iespējams, Staļins domāja, ka viņa spēles ar ārstiem un ķīmiķiem, kurus viņš bija pataisījis par slepkavām, ir ieilgušas. Viņš saprata, ka šis abpusgriezīgais asmens var pavērsties pret viņu pašu. Var tikai prātot, kāpēc viņš par to nebija iedomājies jau agrāk, ņemot vērā viņa vajāšanas māniju. Viņš atradās īstajā vietā, lai pārzinātu indēšanas un nāvējošās "dakterēšanas" sistēmu, kas bija nevainojami organizēta ar viņa paša svētību un pat pēc viņa pavēles. Tad kāpēc gan lai viņa "ieroču biedri", kuros viņš saskatīja potenciālos slepkavas, arī neizmantotu tos pašus līdzekļus? Viņš drebēja par savu dzīvību un katru savu neskaitāmo kaišu izpausmi uztvēra kā apstiprinājumu aizdomām, kas viņu nekad neatstāja. Viņš turēja aizdomās visus par sava lielākā noslēpuma atmaskošanu, proti, ka viņš ir nosūtījis nāvē savus vakardienas draugus.

Šī paranoiskā neuzticēšanās ir viens no iespējamiem izskaidrojumiem Dmitrija Šostakoviča operas Katerina Izmailova' liktenim. Daži uzskata — un ne bez pamata —, ka slavenajā Pravdas raksta liesmu metējā par it kā "kakofoniju" iznīcinātais darbs patiesībā bija šokējis Vadoni ar libretu. Tur patiešām bija frāze, kuru dziedāja Zinovijs Borisovičs: "Tik daudz cilvēku ir miruši pēc sēņu ēšanas." Tas nudien bija labi mērķēts, jo dažu sēņu inde bija mūsu teroristu arsenālā. Muskarīns, miozīns un orelanīns ir ne tikai ļoti indīgas vielas, bet arī spēcīgi halucinogēni. Pēc to uzņemšanas organismā cilvēki ar labu veselību mirst no drudža vai akūtas sirds mazspējas. Bija, par lco uztraukties. Būtu bijis dīvaini, ja laboratorija noniecinātu šos dabas piedāvātos līdzekļus.

Tomēr gadījās tā, ka 1950. gadu sākumā labi pieslīpētais mehānisms sāka buksēt. Runa ir par īslaicīgu bojājumu pēc vajāšanām, kam tika pakļauti zinātnieki un viņu priekšnieki. Protams, valsts terora mašinērijā nekādu pārmaiņu nebija. Taču bija pienācis brīdis atjaunot kadrus: vajadzēja izskaust "cionistu sazvērniekus" drošības dienestos. Taisnība, ka ebreji tur bija vairākumā, taču viņi kalpoja Kremļa saimniekam ar pārbaudītu uzticību, veicot bendes pienākumus bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem rokrokā ar pareizticīgajiem kristiešu kolēģiem. Staļins viņus apsūdzēja tieši par vēlmi izmantot jaunās laboratorijas indes un citas slepkavības tehnikas, lai mēģinātu viņam laupīt dzīvību. Tika arestēti Eitingons un Sudoplatovs (precējies ar ebrejieti), ģenerāļi Leonīds Raihmans un Jakovs Matusovs, Mairanovskis un Andrejs Sverdlovs, slavenā Jakova Sverdlova, Ļeņina "labās rokas" un pirmā padomju "prezidenta", dēls. Pēc Staļina nāves visus, izņemot Mairanovski, Berija ātri atbrīvoja un paaugstināja amatā.

Jaunībā Andrejs Sverdlovs bija trockists un brīvdomātājs, taču 1935. gadā, pēc malšanās Lubjankas cietumos, viņš kapitulēja un kļuva par vienu

' Patiesībā šis nosaukums, ar kuru ir pazīstama slavenā Dmitrija Šostakoviča opera, tai tika dots 1963. gadā, lai aizmirstu Šostakoviča 1932.—1933. gadā pēc Nikolaja Ļeskova stāsta Mcenskas apriņķa lēdija Makbeta uzrakstītā darba pirmās versijas nelaimīgo likteni. Šī opera pirmo reizi tika izrādīta 1934. gadā vienlaikus Maskavā un Sanktpēterburgā ar nosaukumu Mcenskas apriņķa lēdija Makbeta. Šajā traģēdijā, ko iedvesmojusi preses notikumu hronika, Ļeskovs apraksta kādas sievietes likteni, kura kaislē izdara vairākus noziegumus, nogalinot vīru un viņa ģimenes locekļus. Opera guva milzīgus panākumus gan PSRS, gan ārzemēs, kur tika izrādīti tās fragmenti. 1936. gada 27. janvārī, pēc tam kad Staļins bija noskatījies izrādi, Pravda publicēja rakstu "Jūklis mūzikas vietā. Par operu Mcenskas apriņķa lēdija Makbeta". Šis raksts nosodīja Šostakoviča moderno estētiku un apsūdzēja kā masām nepieņemamu. Tajā tika runāts par "juceklīgu un nesakarīgu skaņu straumi". Opera nekavējoties tika noņemta no repertuāra un aizliegta.

no visasiņainākajiem slepkavām. Kādā viņa dzīvokļa kratīšanas reizē tika atklātas vairākas ampulas ar stipras iedarbības indi un lādītē, smaržu kārbiņā vai papīra presē maskēti.spridzekļi ar pulksteņa mehānismu, kā arī pistoles, šautenes un pat granātas. Viņš apgalvoja, ka šos ieročus savācis, lai cīnītos pret nacistu iebrukumu, taču vai tad Staļinu varēja apmuļķot ar tik primitīvu stāstu? Skaidrs, ka Andrejam Sverdlovam nebija nodoma noindēt mīļoto priekšnieku, viņam padomā, protams, bija citi upuri, taču neviens nepūlējās tos noskaidrot, jo lielais Vadonis pats jau bija pieņēmis lēmumu.

Pēc Berijas krišanas Sudoplatovs tika arestēts no jauna. Viņš saņēma piecpadsmit gadu ieslodzījumu cietumā. Kas attiecas uz Mairanovski, kurš nīka aiz restēm jau kopš 1951. gada, viņš tika cauri ar pavisam jocīgu sodu. Taču nevis pats spriedums bija savāds (desmit gadu cietumā), bet gan tā pamatojums: viņš netika tiesāts nedz par slepkavībām, nedz sadismu, bet gan par "indīgu vielu glabāšanu mājās". Vēl viens apliecinājums, ka Dakteris Nāve bija darbojies ar Staļina piekrišanu, nevis personisku kaprīžu vai izklaidēšanās dēļ. Viņš izcieta sodu līdz galam un tika atbrīvots tikai 1961. gada decembrī, par spīti profesora akadēmiķa un ievērojamākā PSRS onkologa Nikolaja Blohina (bijušā Lubjankas priekšnieka vārdabrālis) demaršiem. Blohins uzsvēra Mairanovska darba lietderību, jo viņa indes varot kalpot vēža skarto šūnu iznīcināšanai. Izsūtīts uz Mahačkalu Dagestānā ar liegumu uzturēties galvaspilsētā, Dakteris Nāve strādāja kādā ķīmijas laboratorijā, kas reiz bija atradusies Maskavā un kara laikā pārcelta uz reģionu, bet nu tās mērķiem nebija nekā kopīga ar viņa agrāko nodarbošanos. Nespējot pārdzīvot, ka viņa talants tiek nevērīgi izniekots, viņš pieļāva kļūdu un vērsās pie Hruščova ar lūgumu, atgādinot, ka 1947. gadā viņi tikušies speciālā vilcienā tajā laikā, kad Mairanovskis viņa vadībā bija gatavojis arhibīskapa Romži slepkavību Užgorodā, Ukrainas Aizkarpatos.

Rezultāts nebija jāgaida. 1964. gadā Dakteris Nāve ieradās Maskavā, lai tiktos ar akadēmiķi Blohinu, uz kuru viņš turpināja paļauties. Blohinam slēgtas durvis nepastāvēja, jo visi Kremļa vadītāji ātri varēja kļūt atkarīgi no slavenā onkologa pakalpojumiem. Mairanovskis to izmantoja, lai izietu medicīniskās pārbaudes privileģētiem pacientiem rezervētā Maskavas klīnikā. Tur arī viņš, izejot no ārsta kabineta, pēkšņi nomira. Diagnoze bija tāda pati kā Raulam Vallenbergam un simtiem citu upuru: "sirds mazspēja".

10 Terora virtuozi

1947.—1948. gadā Staļins pakļauj Austrumeiropu un pie Padomju Savienības rietumu robežām izveido "drošības zonu" no satelītvalstīm. Slavenā vienošanās ar Čērčilu par ietekmes sfērām, kas tika panākta drīzāk 1944.^ada oktobrī Maskavā lielā steigā un kuluāru sarunās, nevis, kā baumo, 1945. gadā Jaltā, nav mīts: tā minēta Lielbritānijas premjerministra atmiņās, un to detaļās apstiprina arī Kremļa vadoņa personiskais tulks Vālentīns Berežkovs.

Abu valstsvīru domas atšķīrās tikai vienā punktā — vai šīs vienošanās tekstu pierakstīt uz Staļina iecienīto cigarešu paciņas vai uz papīra lapas? Slepenajam līgumam nebija nekāda juridiska spēka. No šā brīža Staļins uzlika sev par pienākumu to pārvērst realitātē. Turklāt vēl jāņem vērā, ka pēc slavenās Čērcila runas Fultonā 1946. gada martā, kas iezīmēja Aukstā kara sākumu, pastāvēja risks, ka Jaltas vienošanās kuru katru brīdi var kļūt par spēkā neesošu.

1947. gada decembrī Staļins atbrīvojās no Rumānijas karaļa Mihaela — jauna, skaista cilvēka, kuram īsi pirms tam par Hitlera sabiedrotā, maršala Jona Antonesku, gāšanu 1944. gadā bija piešķīris augstāko padomju karalaika apbalvojumu — Uzvaras ordeni. Viņam nebija jālieto spēks — karalis pakļāvās spiedienam, dodot priekšroku trimdai kopā ar savu ģimeni. Pie varas nāca komunistu valdība, kas bija pakļauta Maskavai. Atbilstīgi tradicionālajam Staļina modelim lielākā daļa no partijas vadības drīz vien iepazina tīrīšanas.

Šajā laikposmā Staļina attiecības ar divām citām sociālisma bloka valstīm — Bulgāriju un Dienvidslāviju — bija sabojājušās. Balstoties uz zināmiem apsvērumiem, par ko runāsim vēlāk, Vadonis neredzēja "miermīlīgu" šīs pro.blēmas risinājumu. Tikmēr Staļina uzmanība pievērsās Čehoslovākijai. Prezidents F.dvards Benešs bija pārliecināts antikomunists, un viņa valdība pārsvarā sastāvēja no demokrātiskas ievirzes politiķiem, kas bija naidīgi noskaņoti pret jauno režīmu. Izņēmums bija vicepremjerministrs

Klements Gotvalds, Maskavas cilvēks. Skaidrs, ka Staļins nevarēja ilgāk paciest šādu nekārtību.

Prezidentam Benešam jau bija bijušas vairākas smadzeņu triekas un nebija spēka pretoties šantāžai un spiedienam. Vēloties "glābt valsti un izvairīties no asinspirts", viņš atlaida divpadsmit "ministrus kapitālistus", kas tika aizvietoti ar "ministriem proletāriešiem", protams, komunistiem. Šo valdību vadīja Gotvalds. Apmaiņai Maskava bija piekritusi atstāt ārlietu ministra portfeli Čehoslovākijas pirmā prezidenta dēlam Janam Masarikam, kas bija ļoti populārs savā valstī. Staļins parasti prata būt viltīgs un nogaidīt. Šoreiz viņa pacietība beidzās ļoti ātri. Viņš deva priekšroku "kalt dzelzi, kamēr tā karsta".

N Masariks bija vienīgais bezpartejiskais homogēnajā komunistu valdībā un — tas nav mazsvarīgi — ieņēma vienu no galvenajiem posteņiem: valsts diplomātiskā korpusa vadītājs. Staļins neuzdrošinājās viņu noindēt, jo Čehoslovākija vēl nebija viņam pilnīgi pakļauta un autopsiju varētu veikt godīgi speciālisti, kas nedeva simtprocentīgu pārliecību, ka netiks atrastas indīgu vielu pēdas. Viņš izstrādāja vienkāršu, pat primitīvu plānu — Masarikam vajadzēja labprātīgi atstāt posteni un doties uz ārzemēm ("lai viņš tur mūs apmelo, cik vien vēlas"). Atteikšanās gadījumā viņu vajadzēja likvidēt jebkādiem līdzekļiem, pēc tam pasniedzot to kā pašnāvību.

Uz Prāgu tika nosūtīts profesionāls slepkava. Viņa vārds mums jau ir zināms: Aleksandrs Korotkovs (alias Korotins, Kudrjavcevs, Stepanovs jeb Erdbergs), terora veterāns un virtuozs, Lubjankas aģents ārzemēs, Valsts drošības komitejas ģenerālis. Krievu vēsturnieki, kas specializējušies slepeno dienestu vēsturē, ar cieņu viņu dēvē par "ārējā izlūkdienesta ģēniju" (domāts — spiegošanas). Blakus citiem nopelniem viņa aktīvā ir kāda nozīmīga padomju bēgļa un troekistu starptautiskās savienības sekretāra Rūdolfa Klemāna likvidācija Parīzē 1938. gadā. Savu karjeras virsotni viņš sasniedza Budapeštā 1956. gadā, kad tika sagūstīts Ungārijas premjerministrs Imre Nāģs, kurš pēc izsūtījuma Rumānijā nākamajā gadā tika nogādāts atpakaļ uz savu valsti, lai 1958. gadā tiktu tiesāts un pēc tam pakārts.

Korotkovs tolaik bija Informācijas komitejas (tā sauca spiegošanas nodaļu) 4. pārvaldes (nelegālā izlūkošana) vadītājs, kā arī diversiju un terora nodaļas vadītāja vietnieks. Fakts, ka tik augsta ranga ģenerālis tika nosūtīts uz Prāgu "speciālā partijas un valdības misijā", liecina par uzdevuma svarīgumu. Acīmredzot tā bija operācija ar letālu iznākumu, jo citādi Korotkovs netiktu traucēts.

1948. gada 10. martā, dažas dienas pēc komunistiskā valsts apvērsuma, kas notika bez asins izliešanas, agrā rīta stundā Masariks tika atrasts miris Černina pils pagalmā zem sava dzīvokļa logiem. Saskaņā ar protokolu, kas tika sastādīts pēc vietas apskates, viņš gulēja uz kreisajiem sāniem, basām kājām, ģērbies vienā pidžamā, kreisā roka zem ķermeņa, labā roka atsviesta sāniski, pēdu kauli salauzti pret pagalma seguma plātnēm: varēja domāt, ka trieciens vispirms skāris pēdas. Līķis atradās četrus metrus no sienas.

Izmeklēšana vēl nebija beigusies, kad Gotvalda valdība oficiāli pa-ziņoja: ārlietu ministrs izdarījis pašnāvību. Šī versija paredzēja, ka tūlīt pēc noģērbšanās un apgulšanās viņš pēkšņi ir pārdomājis un izmeties pa logu… Tomēr Čehoslovākijas drošības orgāniem nebija bijis laika pilnīgi atjaunot savus kadrus: daži virsnieki, kas bija noskaņoti nacionālistiskāk, nepakļāvās padomju kolēģiem. Viens no viņiem, Zdeneks Borkovecs, ieradies Černina pilī stundu pēc līķa atrašanas, pamanīja, ka ministra guļamistabā ir milzīga nekārtība. Uz grīdas stikla lauskas, vannas istabā spilveni, četrpadsmit divu dažādu marku izsmēķi, kas nozīmēja, ka smēķētāji bijuši vismaz divi un ka viņi kopā pavadījuši zināmu laiku. Ministra vietnieks Bogumils Pržigoda un tiesu mediķis Vilebilds Hofmans konstatēja, ka visi dzīvokļa logi bijuši aizvērti, izņemot vannas istabas logu, pa kuru pēc oficiālās versijas bija izlēcis Masariks. Taču šis logs, kas acīm redzami visu laiku ir bijis ciet, atradās viena metra un trīsdesmit centimetru augstumā no grīdas, kamēr istabas logs bija tikai sešdesmit centimetru augstumā. Nav nepieciešams ko piebilst.

Terora režīms un baiļu gaisotne, kas valdīja Čehoslovākijā, kopš Gotvalds bija premjerministrs, protams, izslēdza detalizētu izmeklēšanu un padarīja neiespējamu tikai domu vien par pierādījumu vākšanu uz karstām pēdām. Pēc atgriešanās Maskavā Aleksandrs Korotkovs saņēma Sarkanā Karoga ordeni (sesto reizi, neskaitot citus apbalvojumus) "par speciālās misijas izcilu izpildi". Perestroikas laikā arhīvos tika atrasts slepens oficiāls rīkojums, kas attiecas uz šo apbalvošanu, un bija iespējams salīdzināt šā dokumenta un speciālās misijas datumus.

Lai nomainītu Korotkovu, kuram pēc tik nogurdinošas misijas bija nepieciešams atvaļinājums, Prāgā ieradās viņa priekšnieks Pāvels Sudoplatovs. Antikomunistiem joprojām piederēja galvenais amats: Edvards Benešs bija valsts prezidents. Staļins nosūtīja šo profesionālo slepkavu, kurš pirms astoņiem gadiem bija piedalījies Trocka noslepkavošanā, lai situāciju mainītu.

Sudoplatova uzdevums bija ar draudiem un šantāžu panākt Beneša aiziešanu. Viņš tika instruēts ne tikai neizrādīt ne mazāko cieņu, bet arī izvairīties no elementārākās pieklājības, kas prezidentam pienāktos pēc statusa. Pateicoties aģentiem, kas bija iefiltrējušies Čehoslovākijas prezidenta tuvākajā lokā, Sudoplatovs saņēma audienci, lai gan viņa oficiālais amats neļāva pat pretendēt uz ko tādu. Daudzus gadus vēlāk Ļevs Vasiļevskis, atvaļināts Lubjankas pulkvedis, kas arī bija iesaistīts Trocka slepkavībā, man izstāstīja šīs sarunas saturu, kuru viņam bija atklājis kolēģis. Bez šaubām, Sudoplatovs būtu varējis to labāk izstāstīt pats, bet tolaik viņš vēl nebija publiski atzinies un viņam nebija nekādas vēlēšanās runāt. Vai tikai tas nebija tāpēc, ka viņš pēc piecpadsmit cietumā pavadītiem gadiem nesekmīgi centās panākt savu reabilitāciju? Katrs neuzmanīgs vārds varēja izjaukt viņa plānus.

Dzīves beigās Vasiļevskis regulāri apmeklēja kādu rakstnieku klubu — Centrālo literātu namu Maskavā. Ļoti bieži mēs atradāmies blakus restorānā vai kafejnīcā, viņš piedalījās manās konferencēs un literārajos vakaros. Kādu dienu, izmantojot izdevību — tas bija Gorbačova laikā —, es viņam vaicāju, vai tā ir taisnība, ka Masariks tika nogalināts un ka Benešam "izgrieza rokas" (tā es izteicos). Vasiļevskis paskatījās manī ar izbrīnītu skatienu un, izvairoties atbildēt tieši, zināmā veidā apliecināja to, ko es jau zināju: "Politiku netaisa baltos cimdos, tas ir netīrs darbs." Vasiļevskis pastāstīja, ka Sudoplatovs bez aplinkiem bija piespiedis "pēc abpusējas vienošanās" Benešu atteikties no prezidenta amata un nodot varu Gotvaldam, kurš jau atradās premjerministra krēslā. Benešu tik ļoti šokējis šis ārkārtējais cinisms, ka viņš bijis gatavs, tā teikt, mest Sudoplatovam ar savu kafijas tasi. Toreiz Lubjankas ģenerālis prezidentam bija parādījis dokumenta kopiju ar apliecinājumu par saņemtām desmit tūkstoš sterliņu mārciņām, ko viens no vietniekiem viņam bija nodevis 1938. gadā. Šī nauda, ko Maskava iedeva Benešam, ļāva viņam toreiz aizbēgt uz Londonu un nenonākt nacistu rokās. Patiesību sakot, visai dīvaina šantāža: šāds atklājums nevarēja kaitēt Beneša reputācijai, ņemot vērā, ka tajā laikā PSRS un Čehoslovākijā bija saistītas ar savstarpējās palīdzības paktu. Nebija nekāds kauns saņemt naudu, lai izbēgtu no nacistiem. Tāpat Benešam nebija nekāda iemesla baidīties no veciem, apšaubāmiem dokumentiem, kas būtu varējuši atklāt viņa iejaukšanos Dienvidslāvijas iekšējās lietās, — tādi bija nākamie Sudoplatova draudi.

Vasiļevska stāsts mani nepārliecināja attiecībā uz šantāžas priekšmetu, ko bija izvēlējies viņa Lubjankas kolēģis. Labprātāk ticu, ka Sudoplatovs Benešam atgādināja Jana Masarika likteni, nepārprotami liekot saprast, ka viņu var sagaidīt tādas pašas represijas, jo tas vairāk līdzinās padomju speciālo dienestu stilam. Tam vajadzēja nospēlēt izšķirīgo lomu. Trīs mēnešus pēc Masarika noslepkavošanas, 1948. gada 7. jūlijā, Benešs demisionēja, atsakoties parakstīt jauno Čehoslovākijas konstitūciju, kas tika uzrakstīta Maskavā. Trīs mēnešus vēlāk, 3. septembrī, viņš nomira ar infarktu. Pat ja šāds gala iznākums atgadījās bez tiešas Maskavas emisāru iejaukšanās, Beneša nāvi var pievienot garajam Staļina terorisma "panākumu" sarakstam.

Visi mēģinājumi izvilkt gaismā šo divu lietu vēsturi divdesmit gadu sadūrās ar tabu. Pat upuru vārdi nekad un nekādā kontekstā, vismaz Pa-domju Savienībā, netika pieminēti. 1968. gada Prāgas pavasaris atdzīvināja vienu no valsts vēstures traģiskākajām lappusēm. 5. aprīlī Aleksandrs Dubčeks izdeva pavēli izmeklēt īstenos Jana Masarika nāves cēloņus. Bijušais Ārlietu ministrijas darbinieks Pāvels Straka pirmais sāka liecināt. 1948. gada naktī no 9. uz 10. martu viņš atradās Černina pils dienesta telpās. Pusnaktī viņš dzirdēja vairākas mašīnas iebraucam pagalmā. No kabineta viņš laukā tikt nevarēja: tā durvis bija slēgtas no ārpuses. Visas tālruņa līnijas, to skaitā tā, kas nodrošināja ārkārtas sakarus ar prezidentu, bija aizņemtas. Kad četros no rīta viņš dzirdēja mašīnas aizbraucam, durvis vairs nebija slēgtas. Pagalmā viņš ieraudzīja Masarika līķi. Straka tūlīt saprata, ka viņa interesēs ir turēt mēli aiz zobiem. Viņš uzdrošinājās vienīgi piezvanīt savai labai paziņai Karela Čapeka atraitnei, lai izstāstītu to, ko bija redzējis. Drīz vien viņš tika arestēts un notiesāts ar cietumsodu par "dzimtenes nodevību". Pirms nāves Čapeka atraitne apliecināja, ka dzirdējusi Straku viņai stāstām šo epizodi pirms divdesmit gadiem.

Tieši tajā pašā laikā beidzot varēja piekļūt informācijai par to, kas sekoja Masarika "pašnāvībai". Proti, kļuva skaidrs, ka kriminālpolicijas ārsts Jaromirs Tihijs, kas izmeklēja premjerministra līķi, drīz pēc tam bija sev injicējis benzīnu un "labprātīgi" aizgājis viņsaulē un ka arī viņa sieva izdarījusi pašnāvību. 1948. gada maijā Valsts drošības korpusa komandants Augustīns Šrams tika nogalināts dīvainos apstākļos. Saskaņā ar Dubčeka iniciētās izmeklēšanas datiem, Šrams bija slepkavības organizators un varbūt pat izpildītājs, viņš burtiski bija sekojis Korotkova pavēlēm. Tūlīt pēc slepkavības tika arestēts policijas komisārs Jozefs Kadlens, godīgs cilvēks, kas centās tikt galā ar saviem pienākumiem pēc labākās sirdsapziņas. Viņš bija muļķīgi uzstājis, lai Masarika līķis tiktu ekshumēts, apliecinot, ka viņš personīgi redzējis pie premjera labās auss asins plankumu, ko uzskatīja par kapmiršu pušķa slēptām šļirces pēdām: Masarika fotogrāfija zārkā, kuru bija redzējuši daudzi cilvēki, pēkšņi tika konfiscēta visās laikrakstu redakcijās. Kadlens nomira pratināšanas laikā. Vai tā bija dabiska nāve vai arī viņam palīdzēja nomirt? To nekad neuzzināsim.

Dubčeka organizētā izmeklēšana izraisīja jaunu mīklainu nāvju sēriju. Vispirms Augstākās tiesas priekšsēdētāja vietnieks Jozefs Bržestanskis tika atrasts pakāries mežā netālu no Prāgas. Nedēļu vēlāk Brno piepilsētā tāpat mežā tika atrasts pakāries Bedržihs Pokornijs, kurš pirms divdesmit gadiem bija vadījis Masarika nāves apstākļu izmeklēšanu. Aprīļa beigās Valsts drošības korpusa slimnīcas galvenais ārsts Jozefs Zommers iešāva sev lodi galvā, bet nākamajā dienā Prāgas kriminālpolicijas izmeklēšanas pulkvežleitnants Jirži Posepiki tika atrasts pakāries mežā pie kūrortpilsētas Marianskē Lāzņē. Pēc jaunās izmeklēšanas komisijas domām, visas šīs personas, kas jau bija izsaucamo liecinieku sarakstā, būtu varējušas viest skaidrību vienā no briesmīgākajām Staļina noziegumu lietām.

Amerikāņu žurnāliste Klēra Sterlinga veica savu, paralēlu izmeklēšanu. Viņa apšaubīja faktu, ka slepkavas būtu ieradušies Černina pilī ar mašīnu. Pēc viņas domām, divi cilvēki ielauzušies pils teritorijā un tad iekļuvuši Masarika dzīvoklī caur vannas istabu, kurai bija atsevišķa ieeja. Pēc Masarika pamodināšanas viņi — protams, sekojot detalizētām instrukcijām —mēģinājuši piespiest viņu izlēkt pa logu. "Saruna" vilkusies ilgi, par ko liecināja daudzie izsmēķi pelnutraukā, taču bez iznākuma. Tad slepkavas ķērušies pie otrā scenārija īstenošanas, jo nevarēja doties prom "tukšām rokām". Kā domā Klēra Sterlinga, ja viņi būtu bijuši vairāki, tad būtu vieglāk un ātrāk tikuši galā ar Masarika pretošanos. Viņš bija paresns un, par spīti saviem sešdesmit gadiem, nikni cīnījies par dzīvību. Beigu beigās viņiem izdevies viņu ievilkt vannas istabā, nosmacēt ar spilveniem un izmest pa logu.

Šis slepkavības mehānisms, kā to bija rekonstruējusi amerikāņu žurnāliste, lielos vilcienos atbilst mūsu rīcībā esošajiem faktiem. Pazīstot šajā laikposmā visā pasaulē nodarbināto daudzo Lubjankas aģentu slepkavību stilu, visai loģiski ir pieļaut, ka, cenšoties salauzt upura fizisko pretošanos un gribu cīnīties, slepkavas bija injicējuši Masarikam miega zāļu devu. Tas izskaidrotu injekcijas pēdas pie labās auss, kas bija vienīgā vieta, kur viņi bija varējuši iedurt adatu, jo cilvēks aizstāvējās. Runa nebija par nāvējošu indi, taču bija grūti — varbūt pat neiespējami — atklāt mirušā ķermenī paralizējošas vielas klātbūtni. Toties jebkurš tiesu mediķis būtu konstatējis nāvi, kas iestājusies no asfiksijas. Taču mēs nezinām izmeklēšanas rezultātus: Masarika ārstējošajam ārstam Oskaram Klingeram netika ļauts izmeklēt līķi. Kas attiecas uz profesora Gažeka parakstīto autopsijas ziņojumu, atklājās, ka tas ir viltots, jo profesors pēc tam paziņoja, ka nekad nav to parakstījis un nekad nav bijis mirušajam tuvāk par trīs metriem. Citi dokumenti, kas bija saistīti ar šo apskati, gluži vienkārši pazuda.

Pēc diktatūras krišanas Čehijā šai mīklai pievērsās no jauna. Retro-spektīvā analīze, ko veica biomehānikas profesors Jirži Strauss, apstiprina kritienu, kurš bijis "vertikāls, tas ir, koordinēts: cilvēks refleksīvi centies nokrist uz kājām. Viņam bija savainoti papēži, apakšējās ekstremitātes un zarnukauls. Galvaskauss bija neskarts. Viņš nomira ar sirdstrieku."

Ne visi čehu vēsturnieki noraida tēzi par pašnāvību. Masarika sekretārs Antoņins Sums uzskatīja, ka ministrs patiešām varēja būt izdarījis pašnāvību, lai "brīdinātu" Rietumus par briesmām, ko Maskava var radīt Francijai, Vācijai un pat Lielbritānijai. Taču 1948. gadā ārlietu ministra rīcībā bija daudz efektīvāki līdzekļi, lai nodotu šāda veida informāciju. Un, ja viņš būtu nolēmis padarīt sev galu, tad būtu varējis nosūtīt Rietumiem rakstisku ziņu. Šī hipotēze neizskaidro ne Aleksandra Korotkova ierašanos Prāgā, ne faktu, ka viņš tika apbalvots par "priekšzīmīgu speciālā uzdevuma izpildi" tūlīt pēc Masarika nāves. Man šie fakti veido loģisku ķēdi un paši par sevi ir pierādījums.

Iespējams, slepenajiem krievu arhīviem ir pārliecinošāki pierādījumi par padomju slepeno dienestu iesaisti Masarika noslepkavošanā un šantāžā, kas noveda pie Beneša demisijas un nāves. Taču tas nav pilnīgi droši. Piemēram, ir zināms, ka nekad nav eksistējusi rakstiska pavēle nogalināt Trocki. Vadonis deva priekšroku neatstāt šāda veida pēdas. Sudoplatovs atmiņās ļauj noprast, ka instrukciju "parunāties" ar Benešu viņam bija devis Staļins personīgi un mutiski. Atgriezies Maskavā, viņš bija mutvārdos ziņojis par misijas izpildi. Vadonis bija atbildējis kodolīgi: "Gatavs ir!" Tas bija pilnīgi Kremļa asprāša stilā.

Čehijas operācija, kura Staļinam izdevās spīdoši, sakrita, kā jau teicu iepriekš, ar sarežģījumiem divās Balkānu valstīs — Bulgārijā un īpaši Dienvidslāvijā. Tam bija objektīvi iemesli. Kara gados Dienvidslāvija bija vienīgā iekarotā valsts, kas veica militāras operācijas pret iebrucēju. Vairākas vērmahta divīzijas tika mobilizētas un novirzītas vispirms no Austrumu un tad arī no Rietumu frontes. Pat Maskavā neviens neuzdrošinājās maršala Tito kareivjus saukt par "partizāniem": viņi bija pelnījuši tiesības saukties par "Dienvidslāvijas tautas atbrīvošanas armijas karavīriem". Tito bija vienīgais komunistu vadītājs, kas nokļuva pie varas pēc 1945. gada bez Padomju Savienības palīdzības: viņš visu kara laiku bija pavadījis savā zemē, cīnoties ar ienaidnieku, un bija bijis smagi ievainots. Viņa popularitāte bija milzīga, viņam nebija nekādas nepieciešamības to uzspiest tautai. Viņš jutās brīvs savos lēmumos un nebija akla marionete Staļina rokās.

Tito bija pārliecināts komunists, kurš izgājis visus "dresūras" etapus Maskavā. Lai gan iepazinis represijas un pazemojumus, viņš bija izbēdzis no savu biedru — Staļina terora upuru — likteņa. Nepacietībā uzcelt savā valstī komunistisku sabiedrību, kas atbilstu marksismaļeņinisma dogmām, tajā pašā laikā viņš vēlējās ņemt vērā Dienvidslāvijas specifiskos apstākļus un pēckara politisko realitāti. Taču Staļins nevarēja paciest pat vismazāko neatkarību no viņa. Viņa acīs vienīgā iespējamā jebkuras Eiropas valsts, kas atradās padomju ietekmes zonā, līdera attieksme bija pilnīga padevība un akla pakļaušanās visām Kremļa direktīvām gan iekšpolitikā, gan ārpolitikā. Tito, vienīgā stiprā personība no visiem Austrumeiropas valstu vadītājiem, nekad nebūtu pakļāvies šādiem nosacījumiem. Pēc uzvaras pār Hitleru šis gribasspēka pilnais cilvēks nebija gatavs kļūt par Staļina sulaini. Viņš uzskatīja, ka vienlīdz labi zina, kas ir īsts sociālisms un kā to vajag celt. Šis politiskais duelis jau iedīglī bija spēku mērošanās attiecības, kuru iznākumā nevarēja būt divu uzvarētāju. Vismaz tā domāja Staļins.

Situācija pasliktinājās arī tāpēc, ka Maskavas ieplānotie Balkānu politiskie modeļi, kas bija sagatavoti pirms konfrontācijas ar Tito — viņš, starp citu, bija tos atbalstījis, tāpat arī Bulgārijas komunistu līderis Georgijs Dimitrovs —, izrādījās neizmantojami pēc konflikta izcelšanās. Paļaujoties uz saviem uzticamajiem vasaļiem un vēloties iekļaut impērijas ietekmes sfērā visas Austrumeiropas valstis, Staļins sākotnēji bija dedzīgs Balkānu federācijas atbalstītājs, kurā būtu iekļauta ne tikai Dienvidslāvija un Bulgārija, bet arī Albānija un varbūt pat Grieķija, kur tiktu izraisīts pilsoņkarš — naudu un ieročus nemierniekiem būtu piegādājušas komunistiskās kaimiņvalstis. Tas būtu ļāvis Staļinam ierobežot britu ietekmi reģionā. Spēcīga, tehniski attīstīta un cilvēku potenciāla bagāta federācija būtu parādījusies Eiropas kartē, stiepjoties no Adrijas lidz Melnajai jūrai. Tās galvgalī būtu vajadzējis ielikt kādu Kremļa pavēlēm paklausīgu marioneti. Ņemot vērā jauno situāciju, Balkānu federācijas pastāvēšana ārpus kontroles Staļinam varēja sagādāt vienīgi galvassāpes. Vēl ļaunāk — tās izveide būtu radījusi reālas briesmas lipīgā piemēra dēļ, ko būtu devusi citām vasaļvalstīm. Staļins saprata, ka politisko procesu centrbēdzes specifiskā dinamika var izraisīt ķēdes reakciju.

Kādas gan bija viņa dusmas, uzzinot par Dimitrova un Tito tikšanos Biedā bez viņa viedokļa prasīšanas! Šajā tikšanās reizē abi vadītāji bija vienojušies par savienības izveidi un jau sākuši to konkretizēt. Turklāt "mazie brāļi" to darīja paši uz savu galvu! Staļins nevarēja nezināt Tito un Dimitrova ambiciozos plānus: runa bija par Donavas baseina valstu — Čehoslovākijas, Ungārijas un Rumānijas — iesaistīšanu federācijā. Viņi bija ieplānojuši arī Balkānu alianses pārveidošanu par panslāvu savienību, kurā piedalītos Bulgārija, Dienvidslāvija, Čehoslovākijā un Polija. Izolētā stāvoklī katra no šīm valstīm atradās zem Staļina zābaka, kamēr vienotā blokā tās būtu varējušas turēties pretī Kremlim. Staļins zināja arī ko citu: šī savienība — federācija vai konfederācija — nekādā gadījumā nebūtu bijusi pretpadomiska: neviens neapšaubīja šo cilvēku uzticību komunisma ideāliem. Taču pastāvēja risks tai būt antistaļiniskai. Vairāk par visu pārējo saniknoja tieši tas. Pirmo reizi kopš 1920. gada un it īpaši pēc I.ielā terora kāds uzdrošinājās viņam atklāti stāties pretī.

Tikmēr Tito un Dimitrovs virzīja uz priekšu savu federācijas projektu, izveidojot tās dibināšanas pamatu. Abus saistīja ne tikai ideoloģija un starptautiskie līgumi, bet arī personīga draudzība. Viņu savstarpējās saziņas valoda bija ne tikai krievu, kuru abi pārzināja gandrīz nevainojami, bet arī serbuhorvātu, kurā Dimitrovs runāja tikpat labi kā bulgāru mēlē. Dimitrova pirmā sieva bija bijusi serbiete, priekšlaikus mirusi 1920. gados, viņš bija ilgi nodzīvojis Serbijā, kur viņam bija daudz draugu, un viņš bija ļoti pieķēries šai zemei. Lielā terora laikā viņš bija atbalstījis Tito, kad viņa dzīvībai draudēja briesmas. Šo divu cilvēku alianse nebija tikai formāla vai stratēģiska.

Staļinam vajadzēja rūgti nožēlot, ka nebija likvidējis Tito Lubjankas pagrabos 1930. gados, kad tika iznīcināti praktiski visi Dienvidslāvijas Komunistiskās partijas vadītāji. Tagad savaldīt dumpinieku līderi bija sarežģīti. Toties Dimitrovs šķita ja ne padevīgs, tad vismaz ievainojams gan. Staļins nekautrējās izteikt pārmetumus, ko Pravda izplatīja pa visu pasauli: nedzirdēta situācija Dimitrova karjerā. Lasot šodien pieejamās Kremļa "draudzīgās diskusijas" protokolus, acīs krīt rupjība un augstprātība, kādu Staļins atļāvās dialogā ar Bulgārijas līderi. Viņš nosauca Dimitrovu par nejēgu, apvainojot, ka viņš neko nesaprot no ārpolitikas; īsāk sakot, apgājās ar viņu kā rupjš virsnieks ar padoto. Padomjubulgārudienvidslāvu tikšanās laikā Kremlī, no kuras Tito demonstratīvi izvairījās, nosūtot savā vietā otrā līmeņa vadošo darbinieku Edvardu Kardeļu, Staļins vērsās pie Dimitrova šādiem vārdiem: "Jūs uzvedaties kā pusaudzis krīzes laikā, kā tāds nenobriedis komjaunietis. Jūs gribējāt pārsteigt pasauli, it kā joprojām būtu Kominternes sekretārs." Ir grūti noticēt, ka bulgārs ar pašcieņu būtu pacietis šos verga pazemojumus. Tomēr viņš izlikās, ka nekas nav noticis, un uzvedās kā paklausīgs un prātīgs audzēknis. Būdams smalks psihologs, Staļins ļoti labi saprata domas un jūtas, ko slēpj cilvēks, kuru viņš pats bija iecēlis Bulgārijas tronī, liedzot jebkādu neatkarību. Viņš Dimitrovam neuzticējās, un no sava redzes viedokļa Staļinam bija taisnība.

Tas nenāca vienīgi no zemākiem psiholoģiskiem slāņiem: Staļins balstījās uz padomju spiegu denunciācijām, kuri bija iefiltrējušies abu valstu burtiski visās partijas un valsts institūcijās. Viņam tika paziņots, ka 11. februārī Dimitrovs ielūdzis Kardeļu, Milovanu Džilasu un Vladimiru Bakariču, kuri bija delegācijas sastāvā, uz pusdienām Bulgārijas vēstniecībā. Taču iepriekšējā vakarā viņš bija spēlējis pakļāvīgo, soloties izpildīt visus Maskavas vadoņa norādījumus. Bulgāri un dienvidslāvi nolēma, ka pēc ziņojumu nosūtīšanas attiecīgajām valdībām viņi atkal kontaktēsies, lai virzītu Balkānu federācijas projektu. Formāli Staļins vēl nebija izteicies pret. Iepriekšējā vakarā viņš it kā garāmejot pat bija izmetis: "Apvienojieties, kad vien jūs gribat," — taču nebija slēpis, ko par to domā. Pēkšņi Staļins vairs nevarēja piekrist vasaļu iniciatīvai: tas bija principa jautājums. Iespējams, ka pieaugošā spriedze attiecībās ar Tito un Dimitrovu lika paātrināt represijas pret politiskajiem pretiniekiem Čehoslovākijā. Pastāvēja risks, ka Benešs un Masariks vienosies ar Balkānu pārstāvjiem, kuri pretojās Staļinam, kamēr Maskavas uzticības cilvēks Klements Gotvalds nekad nebūtu uzdrošinājies neievērot viņa pavēles. 10. februāra "draudzīgās tikšanās" laikā Staļins un Molotovs bija atklāti ņirgājušies par Benešu. Tā nepavisam nebija nejaušība, un Dimitrovs to atzīmējis dienasgrāmatā. Masariks tiks nogalināts 11. martā, mēnesi pēc konflikta sākuma ar Tito un Dimitrovu. Tā nav vienkārši sakritība: viņa nāvei vajadzēja kalpot par bezmaksas brīdinājumu diviem "dumpiniekiem".

Mēnesi pēc Masarika bojāejas bulgāru delegācija Dimitrova vadībā ieradās Prāgā, lai tiktos ne tikai ar Gotvaldu, bet arī ar Benešu, kurš joprojām atradās prezidenta amatā. Lai gan tas pats par sevi jau bija īpašs notikums, taču vēlāko Milovana Džilasa liecību gaismā tas šķiet vēl neparastāks. Vilciens brauca caur Belgradu. Džilass, kurš tolaik bija ļoti tuvs Tito, iznāca uz perona ārlietu ministra un bijušā vēstnieka Maskavā Stanoje Simiča pavadībā. Atstājis ministru uz perona, Džilass devās uz salonvagonu, kur viņam bija tēte a tēte saruna ar Dimitrovu, kurš viņam pateica: "Paliec nelokāms, pārējais nokārtosies." Šajā brīdī viņiem pievienojās Dimitrova svainis, Bulgārijas Politbiroja loceklis Vilko Červenkovs, izdresēts Staļina ziņotājs un vāja personība. Dimitrovs tūlīt mainīja toni, saruna iegāja citā gultnē. Acīmredzot šajā vagonā atradās Kremļa ausis.

Ko Staļins varēja izdarīt ar Dimitrovu? Vadonim, kuru neaizkavēja nekādi morāli šķēršļi, nebija nekā aizliegta. Ļoti ilgi šķita neiedomājami, ka Zinovjevs, Kameņevs, Buharins, Rikovs atradīsies uz apsūdzēto sola un Viņiem tiks izpildīts nāvessods. Taču neiespējamais bija noticis bez mazākā satricnājuma režīmam. Tāpat likās neiedomājami, ka Rūdolfs Slanskis, Lāslo Raiks vai Traičo Kostovs varētu tikt uzskatīti par spiegiem. Taču tas notika, un viņi tika likvidēti uz visiem laikiem. Tātad Dimitrovs nebija pasargāts ne no kā.

Līdzīgs scenārijs, protams, bija iespējams, taču nepavisam nederēja: Staļins pats bija veicinājis Dimitrova pataisīšanu par ne tikai Bulgārijas, bet arī starptautisku varoni. Komunistu pasaulē Dimitrovs bija pa pusei dievs. Leipcigas tiesas procesa uzvarētājs, cilvēks, kurš bija izaicinājis Hitleru un pārspējis Gēringu mutvārdu duelī, pārvēršot nacistu klausītāju zāli par komunistu tribīni, no kuras viņš bija teicis kaismīgu publisku runu, varēja visai vienkārši tikt pasludināts par ārvalstu dienestu aģentu. Tāds, kurš bija parādījis drosmi šādos apstākļos, varēja arī jzjaukt Saimnieka plānus komunistu organizētā tiesas procesā. Tiesa, ne Berlīnē, ne Leipcigā viņš netika spīdzināts — viņam pat atļāva brīvi sazināties ar ārpasauli, kamēr Sofijā viņš būtu nokļuvis Maskavas nosūtīto kaulu lauzēju rokās, un šajā gadījumā neviens nevarētu paredzēt viņa drosmes un fiziskās pretošanās robežu. īsāk sakot, tādu personību kā Dimitrovs "atmaskošana" varētu izraisīt negatīvu efektu. Astoņos gados Kominternes vadībā viņš bija ieguvis nepārprotamu autoritāti ārvalstu komunistu partiju vidū. Pēc Lielā terora viņš ieņēma sesto vietu padomju hierarhijā, tad, pēc Ždanova pacelšanās, septīto — aiz Staļina, Molotova, Kaganoviča, Vorošilova un Kaļiņina. Un viņš, protams, bija elks lielākajai daļai bulgāru, īsts nacionālais līderis, nevis mākslīgi uzspiests Kremļa ieliktenis. Būtu bijis gluži vienkārši muļķīgi organizēt šādu tiesas procesu, un Staļins nebija idiots. Publiskās zākās pret Tito, ko izvilka no Dimitrova, bija plika liekulība, un Vadonis to labi zināja.

Situācija varētu šķist bezcerīga, taču nedz Staļinam, nedz arī Lubjankas virtuoziem. Notikumi ritēja pēc gruzīna loģikas tieši tā, kā viņš bija nolēmis.

Dimitrovs cieta no dažādām kaitēm; viņš vairākkārt bija ārstējies Kremļa slimnīcās un sanatorijās, kur ļoti labi zināja viņa veselības stāvokli. Taču runa bija par hroniskām slimībām. Labi aprūpēts, Dimitrovs varēja dzīvot vēl gadiem ilgi. 1949. gadā, kad attiecības starp Staļinu un Tito bija jau pilnīgi pārtrauktas un padomju prese dienvidslāvu maršalu apzīmēja vienīgi par "asiņaino bendi", Staļins pēkšņi izsauca Dimitrovu uz Maskavu "paārstēties". Jau ilgu laiku pastāvēja tiešā gaisa satiksme starp Sofiju un Maskavu, un visas augsta ranga personas, to skaitā Dimitrovs, ceļoja tikai ar lidmašīnu, taču šoreiz viņš bez jebkādiem paskaidrojumiem izvēlējās vilcienu. Tajos laikos tunelis, kas savienoja Sofiju ar Rumānijas robežu, vēl nebija uzcelts un vilciens gāja caur Belgradu. Grūti neiedomāties, ka tieši šā iemesla dēļ Dimitrovs izvēlējās tik nepraktisku maršrutu.

Viss noritēja tāpat kā viņa braucienā uz Prāgu. Vilciens apstājās nelielā Belgradas piepilsētas stacijā Toptčiderā, kur Dimitrovu sagaidīja Tito. Abi vadoņi pavadīja apmēram stundu tete a tete sarunā. Par šo sarunu nav nekādu rakstisku liecību, pat ne trešo personu versijā. Tito tuvi cilvēki vēlāk apstiprināja, ka Dimitrovs atkārtojis frāzi, kuru Džilass jau bija dzirdējis viņu sakām: "Turieties labi, un jūs uzvarēsiet." Dažas stundas vēlāk, jau Rumānijas teritorijā, Dimitrovs saslima. Viņu izsēdināja no vilciena un aizveda uz slimnīcu Bukarestē.

Staļins par to tūlīt tika informēts ar kodētu radio ziņu. Dimitrovs būtu varējis atgriezties Sofijā: starp Rumānijas un Bulgārijas galvaspilsētām bija tikai četrdesmit minūšu lidojums. Pirmo palīdzību būtu varējuši sniegt arī Bukarestē. Taču Staļins pavēlēja slimnieku nekavējoties nogādāt Maskavā, lai viņš saņemtu "kvalificētu aprūpi". Dimitrovs tika hospitalizēts slavenajā tā sauktajā Kremļa slimnīcā Maskavas piepilsētā. 2. jūlija rītā viņš nomira. Lai paziņotu oficiālo nāves cēloni, tika sagaidīta autopsija: aknu ciroze, lai gan Dimitrovs nebija alkoholiķis. Miršanas aktu parakstīja ārsti, kuri, pat ja nenēsāja formastērpu, bija pilnīgā Lubjankas pakļautībā. Viņu slēdziens nekad netika apšaubīts, taču laikabiedri bija satriekti par šausmīgajām Leipcigas varoņa ārējā izskata pārmaiņām. Fotogrāfijas, kurās viņš redzams uz nāves gultas, rāda pārkrunkojušos seju un nelielu, ar ādu apvilktu galvaskausu, it kā Dimitrovs būtu slimojis mēnešiem ilgi. Taču neviens neuzdrošinājās izteikt kaut mazākās šaubas par varas iestāžu paziņoto diagnozi: visi gribēja dzīvot…

Divas dienas pēc bērēm Sofijā arestēja tuvāko Dimitrova līdzgaitnieku, Centrālkomitejas sekretāru Traičo Kostovu, kurš, tāpat kā Tito, kara laikā bija palicis Balkānos (viņš bija īsts pretošanās kustības dalībnieks, nevis viltus varonis) un kādu laiku pavadījis bulgāru policijas cietumos, nevis emigrācijā. Līdzīgi Dimitrovam viņš uzskatīja — zaimojoša doma —, ka Bulgārijā iespējams uzcelt sociālismu bez valsts sovjetizācijas un proletariāta diktatūras, citiem vārdiem — bez Staļina. Pēc loģikas Dimitrovam vajadzēja atrasties kopā ar Kostovu uz apsūdzēto sola un līdz ar draugu iet bojā šausmīgā nāvē: Kostovs, vienīgais starp visiem komunistu vadoņiem, kurš atteicās parakstīt apsūdzības pret Bulgārijas pirmo personu, pēc briesmīgām spīdzināšanām tika nogalināts tā paša gada decembrī. Taču Vadonim, bez šaubām, daudz pārliecinošāk šķita likt Dimitrovam aiziet no dzīves, viņu kanonizējot kā savu uzticamāko un padevīgāko skolnieku un biedru.

Paklīda baumas, ka Dimitrovu Belgradā noindējis bulgārs Ivans Karaivanovs (īstajā vārdā Genčevs), kas bija kļuvis par Dienvidslāvijas Komunistiskās partijas Centrālkomitejas locekli un pie reizes tika iztēlots kā Tito drošības dienesta aģents. Turpretī Sofijā viņu uzskatīja par bulgāru slepeno dienestu darboni. Patiesībā viņš nestrādāja ne Belgradai, ne Sofijai, bet Maskavai. Viņš bija Kominternes aparāta loceklis un, tāpat kā gandrīz visi šīs respektablās organizācijas biedri, pie viena arī Lubjankas darbinieks. Vēlāk viņš kļuva par "dienestu" virsnieku, par ko ir minēts Georgi ja Dimitrova dienasgrāmatā (1944. gada 6. oktobra ieraksts). Bija pilnīgi absurdi uzvelt "asiņainajam bendem" Tito sava drauga slepkavību, ar kuru viņus vienoja kopīgas idejas. Šīm baumām nebija lielu panākumu. Ja arī tās izplatījās, tad tikai tāpēc, ka Bulgārijas līdera slepkavība nodarbināja prātus. Saskaņā ar tradīciju, Staļina pasūtināto noziegumu vajadzēja uzvelt kādam citam. Vadonis tādējādi ar vienu šāvienu nošāva divus zaķus: novērsa aizdomas, apmelojot savu nāvīgo ienaidnieku.

Kremlis un Lubjanka šīs baumas vairākas reizes pārlaboja, katru reizi minot citu slepkavas vārdu. Patiesībā Vadonis šādā veidā atklāja savas slēptās domas un neapzinātās bailes. 1952. gada 26. novembrī Lubjankā aizturētais Galvenās drošības pārvaldes nodaļas vadītājs Vladimirs Masļeņņikovs liecinājis, ka pēc 1951. gada novembra Staļins bija pieprasījis, lai tiktu atrasts Dimitrova slepkava. Vadonis pievērsies faktam, ka "aizdomīgās" nāves vienmēr notiekot vienu un to pašu ārstu aprūpes laikā. Šoreiz Dimitrova nāvi grasījās pierakstīt ebreju ārstiem: kas var būt vēl loģiskāks, ņemot vērā Staļina sākto antisemītisma kampaņu? Un atkal šim solim bija divi mērķi: novērst aizdomas un padarīt vainīgus cionistu sazvērniekus, kuru motīvi — pat pēc Staļina loģikas — nebija lāgā redzami, jo kāpēc gan lai viņi būtu uzbrukuši Bulgārijas premjerministram. Jebkurā gadījumā, bende numur viens ļoti labi zināja, kurš novācis Dimitrovu un kādā veidā: runa vispirms bija par argumentu atņemšanu tiem, kas viņu pilnīgi pareizi turēja aizdomās par šo noziegumu.

Vēl šodien bulgāru vēsturnieki, kuri nav prosovjetiski noskaņoti un kuriem ir neatkarīgs viedoklis, izvairās no pārāk delikātā un ērkšķainā jautājuma par Dimitrova nāvi. Profesors Iļčo Dimitrovs, kurš kļuva par akadēmiķi Živkova laikā, ievada esejā Georgija Dimitrova dienasgrāmatai, kas vairākas desmitgades bija slepena, nepasaka ne vārda nedz par iemesliem, kāpēc Dimitrovs atradās Maskavā savas nāves priekšvakarā, nedz par viņa nāves cēloņiem. Tur gan ļoti neskaidri ir pieminēts jautājums par "neārstējamu slimību". Tātad joprojām tiek uzturēta Staļina versija. Rodas iespaids, ka neviens nav ieinteresēts uzzināt patiesību.

Ja likvidēt Dimitrovu bija diezgan viegli, tad gluži citādi bija ar Josipu Brozu Tito. Dienvidslāvu maršals bija neaizsniedzams. Taču viņa likvidācijas jautājums bija dienas kārtībā. Tas pat kļuva aizvien steidzamāks un steidzamāks.

Kad beidzot — un tas notika pavisam nesen — kļuva iespējams lasīt Maskavas cilvēku un padomju vēstniecības Belgradā personāla neskaitāmās denunciācijas, atklājās, ka Tito ar katru dienu bija kļuvis arvien kritiskāks attiecībā pret Staļinu. Dienvidslāvijas Politbiroja loceklis un viens no galvenajiem Kremļa aģentiem Sretens Zujovičs gandrīz ik dienas ieradās pie vēstnieka, lai ziņotu par to, kas notiek aiz labi slēgtajām Tito kabineta durvīm. Anonīmo ziņotāju vārdi joprojām ir valsts noslēpums, bet viņu apsūdzības apstiprina šo informāciju, papildinot ar daiļrunīgām detaļām. Tito bija pilnībā vienisprātis ar Milovana Džilasa domu: "Staļins vēlas paplašināt PSRS uz mūsu rēķina un neļauj sociālismam brīvi attīstīties." Vēl aizrautīgāk viņš bija atbalstījis tā paša Džilasa, kā arī Edvarda Kardeļa un Svetozara Vukmanoviča (ģenerālis Tempo) teikto: "Staļins mums grib nozagt uzvaru: mūs neatbrīvoja Sarkanā Armija, mēs paši sevi atbrīvojām." Ziņojumos bija teikts, ka Tito niknojas uz Staļinu un kritizē par lielkrievu šovinismu. "Tito uzskata, ka viss partijas aparāts ir krievu rokās un ka PSRS vērojama ļeņinisma deģenerācija," ir lasāms kādā no šiem konfidenciālajiem ziņojumiem.

Redzot, ka attiecības ar Maskavu pasliktinās, Tito, kurš jau iepriekš zināja atriebīgā Staļina reakciju, darīja visu, lai sevi aizsargātu. Atšķirībā no tā, kas notika citās Austrumeiropas vasaļvalstīs, viņš nolēma, ka nevar vienlaikus "strādāt padomju slepenajiem dienestiem un būt Dienvidslāvijas kompartijas biedrs" (citāts no kāda slepenā aģenta 1949. gada ziņojuma). Dienvidslāvijas pretizlūkošanas dienesti, kurus vadīja ģenerālis Sasičs, arestēja divdesmit deviņus padomju "godājamus darboņus", no kuriem ikviens, ņemot vērā viņu stāvokli partijas augstākajā ešelonā, būtu varējis kļūt par slepkavu. Kremļa spiegu tīklam tika nocirsta galotne, tā vadītāji nonāca cietumā, un zemāka līmeņa pakalpiņiem nebija iespēju nogalināt Tito. Partijas XX kongresā (1956.), Hruščovs pastāstīja, ka 1948. gadā, tā kā attiecību saraušana ar Belgradu kļuva neizbēgama, Staļins bija plātījies: "Man pietiek pakustināt tikai mazo pirkstiņu, un Tito tur vairs nebūs." Taču tie palika tikai draudi: piecu gadu laikā, par spiti visiem Lubjankas pūliņiem, "nodevēja" likvidēšanas projekts nebija pavirzījies uz priekšu ne par mata tiesu. L.īdz šim Staļinu provocējošu politiķu un vadītāju novākšanas plāni vienmēr bija izdevušies. Šoreiz Lubjanka paklupa. Slepkavas pret Tito aplauza zobus.

1988. gada februārī Londonā sarunājos ar leģendāro seru Ficroju Maklīnu: uzskata, ka viņš ir Džeimsa Bonda, aģenta 007, prototips. 1943. gada 17. augustā viņš kā Čērčila īpašais sūtnis ar izpletni nolaidās Tito karaspēka kontrolētā teritorijā un devās uz Atbrīvošanas armijas ģenerālštābu, kur koordinēja tā sadarbību ar sabiedroto spēkiem. Vēlāk viņš saņēma Dienvidslāvijas goda pilsoņa titulu un maršals viņam uzdāvināja brīnišķīgu pili Brioni salā. Pēc kara šis cilvēks tikās ar Tito vairākas reizes. Pēc Ficroja Maklīna vārdiem, Dienvidslāvijas līderis ļoti labi zināja, ka viņu cenšas novākt: viņu bija brīdinājis ne tikai paša, bet arī angļu izlūkdienests. Ja pareizi sapratu bijušo britu spiegu, Tito tā arī nekad neuzzināja, no kurienes nāca briesmas: Lubjankai bija izdevies savu spēli noslēpt.

Dodot pavēli šādām slepenām operācijām, Staļinam patika patverties aiz izdomātas likumības, pat ja pēc definīcijas nevienam — vai gandrīz nevienam — par to neko nevajadzēja zināt. Salīdzinot datumus, var pieņemt, ka pastāvēja sakars starp Dienvidslāvijas līdera slepkavības plānu un PSKP Centrālkomitejas apstiprinātu slepenu Valsts drošības ministrijas direktīvu (1950. gada 9. novembra protokols P77309 ir pieejams kopš pavisam neilga laika), kura ļāva "veikt pasākumus pret naidīgām personām", proti, "pārtraukt viņu aktivitātes speciāliem līdzekļiem, saskaņā ar speciālu pilnvaru". Šie juridiskie formulējumi ir ārkārtēji pat Staļina laikam. "Naidīgas personas", "pārtraukt viņu aktivitātes", "speciāli līdzekļi", "speciāla pilnvara": katru izteicienu bija iespējams interpretēt, kā vien tik. Nav grūti nojaust, ka runa bija par mērķētā terora sava veida institucionalizāciju "visiem līdzekļiem", terora sākšanu pret tiem, kurus Staļins uzskatija par "naidīgiem". Tolaik tas tiešā veidā attiecās vienīgi uz Tito. Tādējādi viņa nogalināšanas plānotāju un slepkavu rīcība kļuva gandrīz likumīga.

Protams, pieņemt direktīvu bija daudz vienkāršāk nekā pārtraukt naidīgā Tito aktivitātes. Par spīti visiem Lubjankas pūliņiem, Tito bija un palika neaizsniedzams. Pēc lēmuma noslēgt ar Tito rēķinus (1949.—1950.) viņa nogalināšanai iecerētā persona, kas nupat bija piedalījusies visnozīmīgākajā šāda veida operācijā, proti, Trocka slepkavībā, galu galā nevarēja izpildīt šo lomu ārkārtēju apstākļu dēļ, kam tūlīt pievērsīsimies.

Josifa Romualdoviča Griguļeviča dzīve ir īsts galvu reibinošs piedzī-vojumu romāns, kura vairākas epizodes apliecina dokumenti, ko glabāju savā personīgajā arhīvā. Ir neiespējami to aprakstīt šajā grāmatā, jo tas būtu ļoti virspusīgi. Turklāt viņa biogrāfija ir apvīta ar leģendām (bieži vien pretrunīgām), kuras viņam radījuši "orgāni". Jaunībā šis karaīts' no Viļņas, kuru tolaik sauca Juozas Griguļavičus, iestājās Kominternē — organizācijā, kas patiesībā bija Lubjankas departaments. Nosūtīts spiegošanas uzdevumā uz Meksiku, viņš darbību izvērsa visā Latīņamerikā. Viņš vairākkārt mainīja valstis, vārdus un pseidonīmus (Arturo, Migels, Padre un dučiem citu), apguva vairākus spāņu valodas dialektus, kā arī iemācījās citas Eiropas valodas (viņš nevainojami runāja spāņu, angļu, franču, itāļu un portugāļu valodā). Par piedalīšanos Trocka slepkavībā viņam tika piešķirts Sarkanās Zvaigznes ordenis. Atšķirībā no citiem slepkavnieku komandas locekļiem viņš neaizbrauca no Latīņamerikas, bet ar mainītu vārdu patvērās Argentīnā.

Pēc kara liktenis spiegu aizveda uz Kostariku, kur viņš pielika savu roku Hosē Figeresa Ferera nākšanai pie varas. Kā atlīdzību viņam piedāvāja vietu valdībā, taču Maskava ieteica izvēlēties diskrētāku amatu, piemēram, vēstnieks Vatikānā, kuru viņš tūlīt arī saņēma. Pija XII laikā Vatikāns bija kļuvis par vienu no lielākajiem" ideoloģiskās cīņas pret PSRS centriem. Griguļevičs pārstāvēja Kostariku arī ANO Ģenerālajā asamblejā, uzstājoties ar iekvēlinošām runām pret Padomju Savienību, kas izsauca aplausu vētras. Pēc tās asiņainais Višinskis viņam deva iesauku "amerikāņu pakalpiņš". Var iedomāties, cik dārga bija informācija, kuru viņš piegādāja Kremlim un Lubjankai. Taču šis darbiņš nebija nekas, salīdzinot ar to, kuru viņam gatavoja Staļins pēc pārsteidzošā Kostarikas piedāvājuma apvienot pašreizējo amatu ar vēstnieka posteni Dienvidslāvijā, ņemot vērā, ka mazajai Latīņamerikas valstij nebija līdzekļu uzturēt atsevišķu vēstniecību Belgradā.

Kostarikas vēstnieks Belgradā uzturējās vairāk nekā Vatikānā un Romā un apgrozījās valsts elites aprindās. Viņš bija nodibinājis attiecības ar daudzām ievērojamām personām un sadraudzējies ar citiem vēstniekiem. Šī situācija un viņa slepkavību speciālista teroristiskā pieredze viņu padarīja par ideālu kandidātu, kas beidzot varētu piepildīt Staļina karstāko vēlēšanos. Griguļevičs, kura segvārds tagad bija Makss, vēl nebija lietas

' Karaīti — Bībelē balstīts jūdaisma novirziens, kas radās VIII gadsimtā un izplatījās Tuvajos Austrumos, Vidusjūras un Melnās jūras reģionā. Spēcīga karaītu kopiena bija izveidojusies Krimā, no kuras daļa, sākot ar XIII gadsimtu, pārcēlās uz Ukrainu un l.ietuvu. Otrā pasaules kara laikā karaītu pārstāvjiem izdevās pārliecināt vāciešus, ka viņi nav ebreji.

kursā par Kremļa nodomiem. Viņš bija pārliecināts, ka viņa uzdevums ir vienīgi vākt slepenu informāciju, kuru neviens cits nebija spējīgs sagādāt. Lubjankā tika sagatavoti četri Tito likvidācijas scenāriji, kuros Josifs Romualdovičs figurēja kā nozieguma izpildītājs. 1953. gada februārī viņu izsauca uz Vīni, lai slepenas tikšanās laikā informētu par to.

Pirmais scenārijs: Kostarikas vēstnieks ierodas privātā audiencē pie maršala Tito. Sarežģīti, bet ne pilnīgi neiespējami. Sarunas laikā viņš iedarbina apģērbā paslēptu mehānismu, kas gaisā izsmidzina nāvējošas plaušu mēra baktērijas. Visi, kas atrastos istabā, to skaitā Tito, būru aplipināti.

Par šīs darbības iespējamām sekām informēt Griguļeviču nebija pa-redzēts. Būtu pieticis, ja viņam tiktu injicēts pretmēra serums, nomierinot, ka viņa dzīvībai briesmas nedraudēs. Dabiski, ka serums nedeva garantijas pret neizbēgamu arestu.

Otrais variants: Griguļevičs it kā nejauši atrastos Londonā nākamās Tito oficiālās vizītes laikā. Izmantojot situāciju un it īpaši personīgās attiecības ar Dienvidslāvijas vēstnieku Lielbritānijā Vladimiru Velebitu, viņš iegūtu ielūgumu uz pieņemšanu, ko vēstnieks rīkotu par godu maršalam, kuru viņš nošautu, izmantojot ieroci ar klusinātāju, kas būtu maskēts par portcigāru, šķiltavām vai briļļu maku, izmestu asaru gāzes granātu un vispārējā panikā nozustu. (Var jautāt — kā, jo nekas nebija paredzēts, lai viņu aizsargātu pret gāzes iedarbību.)

Trešais variants gandrīz nemaz neatšķīrās no iepriekšējā, tikai tas pats tiktu izdarīts oficiālā pieņemšanā Belgradā.

Ceturtais bija vienkārši neprātīgs un praktiski neīstenojams, taču pats fakts, ka par to tika domāts, liecina par Staļina spiedienu uz speciālo dienestu darbiniekiem. Griguļevičam vajadzēja pārliecināt Kostarikas varas iestādes pasniegt Tito "vēsturisku" dāvanu. Viņš to liktu pagatavot vai nopirktu pats. Dāvanu uz Belgradu atvestu īpašs pārstāvis, kuru Griguļevičs kā vēstnieks pavadītu. Atverot lādīti, Tito iedarbinātu mehānismu, kas izplatītu tūlīt iedarbojošos indi.

Visi šie varianti tika iesniegti izskatīšanai Staļinam, kurš paļāvās uz lielo mērķētā terora meistaru Pāvelu Sudoplatovu. Desmit dienu pirms nāves Staļins pieņēma Sudoplatovu Kremlī. Mūsu rīcībā ir tikai Sudoplatova liecība par šo sarunu, kurai nav nekādu pēdu Staļina sekretāru žurnālā. Bet viņi taču pierakstīja visus cilvēkus, kas iegāja Staļina kabinetā! Ja šī tikšanās arī notika, tā ritēja pilnīgas slepenības gaisotnē. Tikmēr Vīnē Griguļevičs gaidīja galīgo lēmumu. Vēlāk Sudoplatovs — skopās detaļās, bet vēloties sevi parādīt nelokāma humānista gaismā — apgalvoja, ka atklāti izteicis

Staļinam šaubas: visi četri varianti paredzot izpildītāja bojā eju, kas ir nepieļaujami miera laikos.

Sudoplatovs nevainojami pazina Staļina psiholoģiju un saprata nozīmi, kādu Vadonis piešķīra Tito likvidācijai. Grūti iedomāties, ka viņš būtu varējis izteikt šaubas vienīgi tāpēc, ka aģenta dzīvība, lai cik tā būtu dārga, tiktu pakļauta briesmām. Es vairāk viņam ticu citā aspektā. Staļins jautāja, vai operācijas izdošanās ir garantēta. Viņš, protams, nebija aizmirsis kaunu, kāds viņam bija jāpiedzīvo 1942. gadā, kad Ankarā izgāzās atentāts pret Vācijas vēstnieku fon Pāpenu. Sudoplatovs viņam šādu garantiju deva, un Staļins apstiprināja Lubjankas plānu. Griguļevičs, apgādāts ar visiem nepieciešamajiem materiāliem, atgriezās Belgradā un gaidīja izdevīgu brīdi, lai ķertos pie viena no piedāvāto variantu izpildes. Viņš tikpat labi kā Sudoplatovs saprata, ka tie visi nolēmuši viņu nāvei. Nav pilnīgi droši, ka viņš patiešām būtu piekritis spēlēt kamikadzes lomu: viņš nupat bija apprecējies un gaidīja bērna piedzimšanu.

Šīs sarunas notika starp 1953. gada 20. un 25. februāri. 1. martā Staļi-nam bija sirdslēkme, un 5. martā viņš nomira. Nākamajā dienā operācijai tika izsludināts moratorijs. Tirāna nāve novērsa padomju ebreju izsūtīšanu uz Sibīriju —tā jau bija sagatavota — un izglāba maršalu Tito, kā arī Josifu Griguļeviču, ja viņš būtu ļāvis sevi upurēt Staļinam par prieku. Nekas netraucēja palikt par Kostarikas vēstnieku un piegādāt Kremlim "jutīgu" informāciju. Taču Berija, kurš bija pārņēmis grožus, nolēma izmantot Griguļeviča tīklu, lai atjaunotu attiecības ar Dienvidslāviju un Vācijas Federatīvo Republiku: skaidrs, ka šajā virzienā Griguļevičs nevarēja rīkoties kā Kostarikas vēstnieks. Saņēmis slepenu pavēli, viņš ar sievu un nupat dzimušo meitu caur Vīni aizbēga uz Maskavu.

Kostarikā tā arī neviens nekad neuzzināja, kas noticis ar viņu vēstnieku. Par spīti ilgstošajiem meklējumiem, lnterpolam neizdevās atrast viņa pēdas. Toties Maskavā parādījās jauns zinātnieks, Latīņamerikas speciālists, kurš ātri vien saņēma doktora grādu un pēc tam tika ievēlēts par PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli. Ar pseidonīmu Lavreckis (viņa mātes meitas uzvārds) mūsu varonis publicēja desmitiem ļoti interesantu, lai gan ar ideoloģiju piebāztu, plašai publikai pieejamu grāmatu un atturējās jelkādam jebkad stāstīt par savu vētraino dzīvi. Griguļevičam vairs nevajadzēja izmantot indes laboratorijas "izgudrojumus". Taču Lubjankas kantoris tāpēc nesamazināja savu nepārtraukto darbošanos, piegādājot citiem slepkavām lielisku pētījumu rezultātus.

11 Slepkavas atstāj pēdas

1960. gadu otrajā pusē un 1970. gados "nevēlamu personu" likvidēšana notika retāk. Slepkavību un atentātu bija mazāk. Iestājoties perestroikai, Hruščova un pēchruščova laika VDK priekšnieks Vladimirs Semičastnijs, politisko pārmaiņu iedrošināts, atraisīja mēli: "Man nebija tiesību vienpersoniski pieņemt lēmumu par personu fizisku iznīcināšanu. Tam bija jāsaņem pavēle no vadošajiem orgāniem [tas ir, Centrālkomitejas Politbiroja]." Viņš pateica būtisku precizējumu, pat ja tas neko daudz nemaina tajā, ko mēs jau zinām: "Mēs sekojām vienam absolūtam likumam: neatstāt pēdas. Tas bija galvenais." Tā kā to saka dienestu priekšnieks, to var uztvert kā atzīšanos.

Šeit nevajag saskatīt varas pārstāvju, un it īpaši Lubjankas darboņu, "humanizāciju". Slepeno slepkavību skaita samazināšanās bija saistīta ar iekšpolitiskām pārmaiņām un izskaidrojama ar jaunā padomju līdera Brežņeva ideoloģiju un tieksmi pēc "miera un klusuma", kurai, protams, bija jāatbilst viņa izpratnei. Ja pagātnē īpaši aktīvi un nelokāmi disidenti tūlīt tika iekļauti likvidējamo kandidātu sarakstā, īpaši, ja viņi bija pazīstami pasaulē, Brežņeva ērā tika dota priekšroka "civilizētākam" risinājumam: piespiedu emigrācija uz rietumvalstīm vai arī vardarbīga pārvietošana austrumu virzienā.

Dienesti, kuru uzdevums bija politiskā terorisma aktu sagatavošana un izpilde, bez darba tomēr nepalika. Gluži vienkārši "kvantitāte" tika aizstāta ar "kvalitāti": īsā laikposmā šāda veida darbības tika izmantotas vienīgi attiecībā pret īpaši svarīgām personām, kuru eksistence kā nevēlama tika izlemta visaugstākajā līmenī un kurus nevarēja apklusināt citiem līdzekļiem. Andreja Saharova gadījumam šis modelis neatbilda: viņa nāve, lai kāds būtu tās iemesls, tiktu uzskatīta par speciālo dienestu darbības rezultātu. Tāpēc (jauns padomju paradokss!) varas iestāžu interesēs bija tas, lai akadēmiķis būtu pie labas veselības, paliekot ierobežots savos kontaktos, lai neteiktu — pilnīgi nošķirts no ārpasaules. Aizsūtīšanas pie tēviem vietā tika nolemts viņu nometināt Gorkijā.

Lai kādi būtu spēku samēri Kremlī, kur bija sastopami gan vanagi, gan viltus baloži, par spīti slavenajām "saspīlējuma atslābuma" propagandas runām, terora aktos specializējušies dienesti darbojās pilnā režīmā. Kopsolī ar laikmeta tehnoloģisko progresu tika pilnveidoti slepenie ieroči un radītas nebijušas indes, ka,s bija iedarbīgas gan pret atsevišķām personām, gan iespējamā plaša mēroga ķīmiskā, toksikoloģiskā vai bakterioloģiskā karā. Izdevība izmēģināt jauno produktu radās visai drīz.

Pēc Hruščova krišanas un represijām pret žurnālu Novij Mir, kurā Solžeņicins bija publicējis nelielu daļu no saviem rakstiem, kas bija izsprukuši cauri cenzūras tīkliem, viņš pārstāja ievērot Kremļa radītos spēles noteikumus. 1970. gadā viņš saņēma Nobela Miera prēmiju un kļuva par pasaules mēroga slavenību, kuru aizsargāja starptautiskās sabiedrības doma, kas bija tik ietekmīga un tik nekontrolējama, ka viņa užturēšanās valstī kļuva nepanesama. Viņa izraidīšana vēl nebija dienas kārtībā. Tobrīd "klusa" došanās uz citu pasauli šķita labākais risinājums.

Būdams aizdomīgs, Solžeņicins pārdomāja katru soli, izvairoties tikties ar nepazīstamiem cilvēkiem un parādīties sabiedriskās vietās. Taču 1971. gadā viņš izlēma doties uz Novočerkasku (Rostovas apgabals), lai tiktos ar kādas slepkavības lieciniekiem: armija bija šāvusi uz neapbruņotiem cilvēkiem, kuri bija protestējuši pret cenu celšanos un nožēlojamo algu. Šo atgadījumu varas iestādes bija noklusējušas. Solžeņicins labi saprata, ka viņam visur sekos VDK aģenti. Viņam nebija nolūka slēpt savas tikšanās, un, protams, viņš nepamanīja īstās briesmas, kas bija viņam gandrīz liktenīgas.

Tikai stipri vēlāk, Gorbačova pasludinātajā glastiostj (daži tulko kā "atklātība") laika, Novočerkaskas Valsts drošības dienestu reģionālās pārvaldes virsnieks, kurš bija palīdzējis Maskavas kolēģiem, atklāja dažas detaļas par neizdevušos atentātu pret stāsta Viena diena Ivana Deņisoviča dzīvē autoru. Solžeņicins bija iegājis kādā konditorejas veikalā, lai nopirktu cepumus. Tur bija rinda. Viens no Maskavas "biedriem", kurš sekoja viņam pa pēdām, ieņēma rindu aiz viņa. Pēc Ivanova teiktā, vīrietis nebija pieskāries Solžeņicinam, taču bija veicis dīvainas darbības, kas atgādināja hipnotizētāja žestus. Taču šiem trikiem nebija nekāda sakara ar hipnozi.

Tajā pašā vakarā Solžeņicinam kļuva slikti, un pēc pirmajiem nezi-nāmās slimības simptomiem viņš steidzami atgriezās Maskavā. Viņš juta milzīgas sāpes vēderā, taču atteicās izsaukt ārstu vai ātro palīdzību. Viņa ārstējpšais ārsts Žukovs, kuram rakstnieks uzticējās pilnībā, diagnosticēja otrās pakāpes vēdera gļotādas apdegumu. Taču Solžeņicins nebija lietojis nekādus pārtikas produktus, ne dzērienus, kas būtu varējuši izraisīt šādus simptomus. Vēlāk analīzes parādīja, ka viņš bijis saindēts ar ricīnu. Arī mūsdienās dažādas teroristiskas organizācijas pasaulē izmanto šo indi, visbiežāk to gatavojot amatieriski un, protams, ne tik izsmalcināti kā šie augsti kvalificētie profesionāļi. Taču tolaik tā bija retums un terapeiti to nemaz nepazina. Tāpēc arī nevienam tas pat neienāca prātā. Tomēr Solžeņicina simptomi liecina, ka runa bija tieši par šo vielu.

Bez šaubām, metode noindēšanai no attāluma vēl nebija pilnībā izstrādāta. Atentāts pret Solžeņicinu vairāk liek domāt par jauna ieroča izmēģināšanu, pat ja indētāji bija pārliecināti pār savas rīcības iznākumu. Šodien var teikt, ka viņi ātri guva mācību no šis izgāšanās un tūlīt sāka darbu pie metodes pilnveides. Taču, ja manas ziņas ir pareizas, tikai pēc vairākiem gadiem tika veikts jauns izmēģinājums. Starp citu, šoreiz indēšanu organizēja un izpildīja citas personas, kas bija izdevīgi Lubjankai, pat ja tā piekrita tam nelabprāt.

1978. gada 7. septembrī bulgāru emigrantu rakstnieks Georgijs Markovs, kurš strādāja BBC bulgāru nodaļā, netālu no radio biroja uz Vaterlo tilta Londonā gaidīja autobusu. Kāds garāmgājējs viņam viegli pieskārās ar lietussargu, laipni atvainojās angļu valodā ar nelielu akcentu un nozuda pūlī. Viņu redzēja pasaucam taksometru un pazūdam tālēs. Vakarā Markovs saslima. Labā gurna augšdaļā viņš ieraudzīja nelielu brūci divu milimetru diametrā, kas bija apkaltuši ar asinīm. Nākamajā dienā ap šo punktu parādījās dzeltenīgs plankums pusotra centimetra lielumā. Viņam sākās drudzis. Drīz vien viņš nevarēja parunāt. Viņš tika nogādāts Sv. Džeimsa slimnīcā, kur viņa stāvoklis strauji pasliktinājās. Viņa seja piepampa, pēc tam arī visa galva. 11. septembrī viņš nomira šausmīgās mocībās.

Šīs bēdīgās beigas raisīja šaubas kādam citam bulgāru bēglim, kurš pirms divām nedēļām bija piedzīvojis kaut ko līdzīgu, taču joprojām bija dzīvs. 26. augustā, izejot no Parīzes metro kopā ar sievu, žurnālistu Vla-dimiru Kostovu pagrūda kāds nepazīstams cilvēks un viņš bija jutis vieglu dūrienu gūžā. Nepazīstamais, gluži tāpat kā viņa Londonas dublieris, pieklājīgi atvainojās un pazuda. Drīz pēc tam Kostovam uznāca drudzis, sēžas muskuļi uzpampa un piesārta, taču pēc brīža sarkanums mazinājās un izgaisa.

Markova gadījums pamudināja Kostovu doties uz slimnīcu. Rentgens uzrādīja svešķermeņa klātbūtni dūriena vietā. Operācija bija īsts meistardarbs: no ķermeņa izdevās izvilkt metāla gabaliņus un mikrokapsulu no platīna un irīdija sakausējuma, ko cilvēka ķermenis nekad neatgrūž.

Kapsulā toksikologi atrada nezināmas indes pēdas, kas vēl nebija paspējusi pilnīgi iesūkties asinīs caur divām ar neapbruņotu aci neredzamām atverēm. Mediķi bija pārsteigti par ķīmiskās un bioloģiskās analīzes rezultātiem: tas bija ricīns. Kostovs izdzīvoja nevis tāpēc, ka viņa organisms, viņaprāt, izrādījies imūns pret indi (medicīna šādus gadījumus nepazīst), bet gan tāpēc, ka "tehnologu" un izpildītāju darbs nebija pienācīgi gatavs. Pēc divām nedēļām viņi savu panāca.

Skaidrs, ka starp šiem diviem gadījumiem ar diviem slavenākajiem un savas valsts varas iestādēm bīstamākajiem bulgāru bēgļiem bija sakars. Britu eksperti ieradās Parīzē, lai piedalītos Kostova ķermenī atrastās kapsulas analīžu veikšanā. Viņi salīdzināja šo atradumu ar nogulsnēm, kas tika izņemtas no Markova gurna. Abas kapsulas bija identiskas, tāpat kā inde, kas, starp citu, nevienu neizbrīnīja. Aplis bija noslēdzies.

Es labi pazinu abus upurus, un man bija pamats uzskatīt Georgiju Markovu (tuviem cilvēkiem — Džeriju) par draugu. Viņš vadīja vienu no lielākajām bulgāru izdevniecībām, kas publicēja manas grāmatas, piemēram, Laiks izvērtēs — vēsturisku stāstu kopumu, kuru aizliedza padomju cenzūra (Krievijā tā tika izdota pēc divdesmit diviem gadiem ar nosaukumu Iedvesma nepārdodas) un kurā bija daudz atklātu mājienu. Tajā es aprakstīju vairāku godīgu un talantīgu rakstnieku un mākslinieku vajāšanas dažādos laikos un dažādās valstīs, kuras pārāk izteikti atgādināja to, kas bija jāpārcieš viņu kolēģiem Padomju Savienībā. Šīs līdzības lasītājam izraisīja homēriskus smieklus, bet cenzoram dusmas. Biju Markovam teicis, ka šī grāmata ir aizliegta "lielā brāļa" valstī (protams, to nepaziņoja publiski), kas automātiski sakompromitēs izdevniecību satelītvalstī. Taču Džerijs man apgalvoja, ka Bulgārijā neviens par to neko nezina un ka tas "izies cauri". Patiesībā tā arī notika. Vienīgi īsts draugs un intelektuāli tuvs cilvēks varēja tā rīkoties.

Paradoksāli, bet savā paša valstī Markovs nemaz netika uzskatīts par disidentu. Viņš bija saņēmis apbalvojumus, baudīja augsti stāvošu personu protekciju un bija labi pazīstams ar Valsts drošības dienestu augstām amatpersonām — pat tik labi, ka daži viņu turēja aizdomās par darbošanos "dienestu" labā. Taču ziņu pienesējam nav nepieciešamības afišēt sakarus ar drošības orgāniem, gluži pretēji. Markovs draugus izvēlējās apdomīgi. Viņa publiskās attiecības ar ģenerāļiem un pulkvežiem aizsargāja viņu no sīku zivtiņu un dažādu greizsirdīgo uzbrukumiem, kā arī — un tas ir daudz svarīgāk — sniedza vērtīgu informāciju, kas vēlāk papildināja viņa atmaskojošās publikācijas.

Iespējams, ka lēmums atstāt valsti bija saistīts ar viņa lugas Es biju viņš aizliegumu. Tas bija ārkārtīgi kritisks darbs, ko izrādīja tikai vienu reizi Sofijas Satīras teātrī un ko apmeklēja valsts partijas elite. Publika bija sašutusi par sarkasmu un ņirgāšanos. Markovs nekādā veidā neprotestēja un nedarīja neko, lai aizliegums tiktu atcelts, taču pēc kāda laika lūdza atļauju vēlreiz aizbraukt uz Boloņu Itālijā, kur viņa brālim piederēja filatēlijas veikaliņš…

Boloņā nejauši satiku viņu kādā pazemes pārejā. Toreiz biju kopā ar savu nelaiķa sievu buigārieti. Mēs no Parīzes devāmies uz Sofiju. Protams, es pajautāju, kad viņš domā atgriezties. "Es nesteidzos," atbildēja Džerijs ar noslēpumainu smaidu. Patiesībā viņš apmetās Londonā un drīz vien sāka darbu BBC, kā arī Radio Brīvā Eiropa bulgāru nodaļā. Reizi nedēļā visa Bulgārija bija pielipusi pie radioaparātiem, lai klausītos viņa aizraujošās "reportāžas no tālienes", kas valsts vadītājiem lika griezt zobus.

Atšķirībā no Padomju Savienības, no Bulgārijas uz Rietumiem bija emigrējuši ļoti maz cilvēku. Tik maz, ka jebkurš no viņiem bija zināmā mērā pazīstams. Visi šajā valstī zināja Markovu, kas bija slavens ar savām grāmatām un filmu scenārijiem. Viņš bija diktatora Todora Živkova tuvāko aprindu cilvēks. Viņa draudzīgie sakari ar Živkova meitu Ludmilu, mīklainu un sarežģītu personību, Politbiroja locekli un kultūras ministri, bija abus satuvinājuši. Saskaņā ar baumām, ko, protams, nekad nevarēs pilnīgi apstiprināt, tas bija kas vairāk nekā draudzība…

Markova reportāžas bija augstā profesionālā līmenī: viņš varēja atmaskot varas pārstāvju melus, divkosību, cietsirdību un korupciju, viņu dzīvesveidu, tikumus, uzvedību, ko viņš pārzināja līdz pat sīkākajai detaļai nevis no kāda stāstītā, bet no iekšpuses. Bulgārijas saimnieks šīs atklāsmes, kuras skāra viņu personīgi, nevarēja piedot.

Tika sākta misija, un tās izpildītāji iejūdzās darbā, nolemjot sagādāt savam priekšniekam īpašu dāvanu. Bija divi svinīgi datumi: 7. septembris — Todora Živkova dzimšanas diena, 9. septembris — nacionālie svētki, kad atzīmēja tā saukto "Bulgārijas tautas sociālistisko revolūciju". Pakalpiņi sapņoja Živkovam pasniegt nevis ziedu pušķi, bet niknākā ienaidnieka līķi, proti, tā sauktā "Klaidoņa", kuru aktīvi vajāja slepenie dienesti. 7. septembrī tas tika izdarits. Viss noritēja atbilstīgi plānam. Živkovam bija patiess iemesls pacelt glāzi šajā dienā!

Uzdevuma izpildei viņiem bija jāatrod piemērots līdzeklis. Živkovs bija noraidījis parastas slepkavības ideju (ar šaujamieroci, nazi…), jo negribēja skandālu un vēlējās starptautiskajā arēnā saglabāt solīdu tēlu. Taču Bulgārijai nebija līdzekļu, lai izdarītu slepkavību, kas maskēta ar slimību un paveikta bez personīgas kontaktēšanās ar upuri. Vajadzēja lūgt palīdzību "lielajam brālim". Tātad bulgāri bija lietas kursā par speciālās laboratorijas pastāvēšanu.

1989. gadā, tūlīt pēc mūra krišanas, seši Markova lietas slepenie sējumi ar slepkavības sagatavošanas vēsturi un tās izpildi, kurus vienkopus savāca Bulgārijas speciālie dienesti, tika iznīcināti. Tāpat kā dokumenti, kuri attiecās uz citu, taču arī kopīgu bulgārupadomju dienestu operāciju: atentātu pret Jāni Pāvilu II. (Ņemot vērā lielo literatūras apjomu, kas pieejama šajā sakarā, es par to nerunāšu.) Tāpēc nav nekādu šā nozieguma dokumentāru pēdu, vismaz Bulgārijas arhīvos ne. Toties mūsu rīcībā ir bulgāru slepeno dienestu augsta ranga virsnieku liecības un, vēl svarīgāk, padomju ģenerāļa Oļega Kalugina, kurš šodien dzīvo ASV, stāstījums. Tolaik viņš bija kādas padomju pretizlūkošanas nodaļas vadītājs. Tieši viņu nosūtīja uz Sofiju apmācīt bulgāru kolēģus.

Saliekot šīs liecības citu pēc citas, var pamanīt, ka Lubjanka lūgumu pēc palīdzības bija uzņēmusi bez liela entuziasma, taču atbalstu nebija varējusi atteikt. Grāmatā Ardievu, Lubjanka (1995) Kalugins apliecina, ka "lūgums novākt Markovu nāca personīgi no Todora Živkova". Bez šaubām, Živkovs un Brežņevs jau iepriekš bija no sirds izrunājuši šo lietu, jo ir maz ticams, ka tik skandalozs pasākums būtu organizēts bez abu ievēro-jamo personu vienošanās. Pārrunas organizēja VDK priekšnieks Jurijs Andropovs personīgi kopā ar savu pēcteci Vladimiru Krjučkovu, taču acīmredzot viņam nav ne mazākās vēlmes kaut ko darīt zināmu šajā jautājumā. Bulgārijas iekšlietu ministrs Dimitrs Stojanovs nodeva Živkova lūgumu Krjučkovam, kas par to ziņoja Andropovam, kurš piekrita nelabprāt: "Labi, dodiet bulgāriem visu, ko viņiem vajag, apmāciet viņus ar to apieties un nosūtiet kādu uz Sofiju, bet neko vairāk." Viņš nevēlējās pārmēru tikt iesaistīts šajā netīrajā lietā, taču tas viņam neliedza nodot bulgāru slepenajiem dienestiem visu nepieciešamo arsenālu politiskas slepkavības īstenošanai.

Operācija tika uzticēta Lubjankas ģenerālim Sergejam Golubevam, kurš saņēma pavēli izmantot laboratorijas indi un jauno superoperatīvo tehniku, lai to ievadītu upura ķermenī. Šī metode pēc tam daudzās pasaules valodās tika nosaukta par "dūrienu ar lietussargu" jeb "bulgāru lietussargu". Sofijā stafeti pārņēma ģenerāļi Vasils Kocevs un Stojans Stojevs. Vēlāk Kocevs gāja bojā neskaidros apstākļos automašīnas avārijā, bet Stojevs nomira no nezināmas slimības, līdzko tika izpausta viņa tiešā līdzdalība šajā lietā: abu rīcībā bija informācija, ko viņiem vajadzēja aiznest līdzi kapā, cik ātri vien iespējams. Septiņus gadus pēc Markova slepkavības ģenerālis Golubevs mēģināja izmantot to pašu indi pret VDK pulkvedi 0ļegu Gordijevski: šim angļu aģentam bija izdevies izsprukt no Lubjankas nagiem. Atentāts izgāzās: jaunajai slepkavu paaudzei trūka profesionālisma.

Līdz 2005. gadam nebija zināms Markova slepkavas vārds. Sešus gadus bulgāru žurnālists Hristo Hristovs veica izmeklēšanu, cenšoties atrast slepkavas pēdas. Baigās viņš uzgāja rakstisku Bulgārijas iekšlietu ministra pavēli savam aģentam Pikadillijam par nepieciešamību "neitralizēt Klaidoni1', kurš dzīvoja Londonā. Šis aģents bija itāļu izcelsmes dānis Frančesko Džulīno, kuru bulgāru slepenie dienesti bija savervējuši 1970. gadā pēc aresta par narkotisko vielu pārvadāšanu. Par Pikadillija likteni nekas nav zināms. Loģiski spriežot, viņam vajadzētu atrasties viņsaulē.

Vladimirs Kostovs bija Bulgārijā ļoti pazīstama persona, taču viņa bēgšanai nav nekāda sakara ar Markovu. Šis bulgāru žurnālists, viens no redzamākajiem ārpolitikas speciālistiem valstī, nekad nebija darbojies un — es pieļauju — arī domājis kā disidents. Atšķirībā no Markova, viņam bija speciālo dienestu pulkveža pakāpe. Viņa žurnālista aktivitātes, lai cik profesionālas, kalpoja vienīgi galvenās darbības piesegam.

Strādāju ar viņu kopā vairākus gadus, kad viņš vadīja nedēļas izdevuma Pogled starptautisko nodaļu, un es neko viņam nevaru pārmest kā redaktoram. Ne tajos laikos, ne arī vēlāk. Sieva bija pirmā manu rakstu lasītāja, un par spīti viņas brīdinājumiem ("šī vieta tiks cenzēta", "šo teikumu izsvītros", "tas nekad netiks publicēts") nepastāvēja ne mazākā konflikta ēna. Man nebija nekādu problēmu publicēt savus tekstus: es biju iemācījies izteikt visu, ko vēlējos, izmantojot valodu, ko dēvēja par "universālu", un man varēja piesieties vienīgi gadījumā, ja to ļoti gribēja. Kostovs nevainojami lasīja starp rindām, taču izlikās neko nemanām.

Grūti saprast, kādu iemeslu vadīts pēc ierašanās Parīzē viņš nolēma neatgriezties, paziņojot, ka turpmāk principa pēc atsakās strādāt par žur-nālistu savā valstī un pierādīt uzticību verdziskajam un perversajam režīmam. Viņš neko neteica par savu piederību speciālajiem dienestiem, taču viņa raksti un reportāžas Radio Brīvā Eiropa viļņos liecināja par nepār-protamu protestu pret tā laika Bulgārijas valdības rīcību. Tas bija tik izteikti, ka abi divi, gan Markovs, gan Kostovs, tika uzskatīti ne tikai par aizbēdzējiem no dzimtenes, bet arī atkritējiem, kas nodevuši režīmu, kurš viņiem bija pilnīgi uzticējies. Tāpēc arī atriebība atbilda apvainojumam.

Vienkāršākajos gadijumos bulgāri iztika bez ārējas palīdzības. Piemēram, pirms pieciem gadiem viņu "dienesti" Dānijā bija nolaupījuši politisko bēgli Borisu IļjevuArsovu, kas tika notiesāts uz piecpadsmit gadiem un cietumā nogalināts. Viņi, protams, par to bija nosūtījuši ziņojumu uz Maskavu, taču nebija I.ubjanku iesaistījuši šajā operācijā. Markova un Kostova gadījumā viņi nevarēja iztikt ne bez indes laboratorijas, ne Lubjankas izstrādātās tehnikas.

Saskaņā ar pilnīgi ticamo Oļega Kalugina liecību, "bulgāri bija nulles, viņiem vajadzēja iemācīt visu, sagatavot kadrus [tas ir, izpildītāju — A. V.ļ, uztaisīt lietussargu, piepildīt kapsulu ar indi". Kalugins tomēr kļūdās, apgalvojot, ka "Markovu uz nāvi bija notiesājusi bulgāru tiesa un mums ļbulgāru un padomju dienestiem) bija tikai jāizpilda spriedums. Tas bija pilnīgi likumīgi." Neielaižoties polemikā par šāda sprieduma izpildes "likumību", ja tāds arī būtu pieņemts, es vienīgi atgādināšu, ka acīm redzami tiesas spriedums tāds nebija. Būdama žēlsirdīgāka nekā PSRS, "sociālistiskās" Bulgārijas likumi neparedzēja nāvessodu pilsoņiem, kas bija pieprasījuši politisko patvērumu ārzemēs. Patiesībā 1972. gada 26. decembra viltus prāvā bez apsūdzētā klātbūtnes Markovam tika piespriests sešarpus gadu cietumā saskaņā ar kriminālkodeksa 101. un 108. pantu par "kalpošanu starptautiskām organizācijām, kuru mērķis ir kaitēt Bulgārijas Tautas Republikai, par Bulgārijas sociālās un valsts iekārtas apmelojošu rakstu sagatavošanu un publicēšanu": klasisks pseidojuridisku klišeju ietērps, kas bija identisks visās sociālisma valstīs.

Nezinu, vai par Kostovu arī tika pieņemts līdzīgs spriedums. Taču attiecībā pret viņu, saskaņā ar tā laika likumiem, patiešām bija iespējams nāvessods: formāli skatoties, pulkvedis, kurš lauzis zvērestu, ir vainīgs "nodevībā" juridiskā nozīmē, nevis rikai propagandas dēļ.

Pēc Živkova krišanas 1989. gadā Kostovs atgriezās Bulgārijā. Viņa paziņojumi apliecina, ka viņš bija palicis komunistiskās ideoloģijas un padomju režīma piekritējs tās tradicionālajā veidolā, taču pēc novirzīšanās no tā viņš bija sašutis par plaisu starp ideāliem un politiku, kādu piekopa cilvēki, kas sevi uzskatīja par uzticīgiem marksistiemļeņinistiem. Padomju vara, tāpat kā tautas demokrātijas, necieta šā tipa cilvēkus vairāk par īstiem ideoloģiskiem ienaidniekiem.

Vēsturiskā plānā Georgija Markova slepkavība un atentāts pret Vla-dimiru Kostovu palīdzēja saprast pētījumu virzienu, uz kuru tiecās indes laboratorijas "zinātnieki" un "tehniķi", viņu zinātnisko pieeju. Šajā posmā Lubjanka bija radījusi kādas vielas vairākus variantus, kurus ārsti nepazina un kurus tūlīt nevarēja atklāt. Nāve iestājās pēc dažām dienām, dodot slepkavam iespēju aizbēgt. Tādi simptomi kā iesnas, kam seko nāvējoša plaušu tūska, ļāva domāt par kādu nezināmu slimību.

Markova slepkavība un atentāts pret Kostovu ir nenoliedzams pierā-dījums padomju speciālo dienestu mērķētā terorisma praksei. Desmitiem, varbūt simtiem līdzīgu noziegumu ir atstājuši kaudzi pēdu, kuras kriminālisti vairs nevar noliegt. Taču abu bulgāru lietā ir taustāmi pierādījumi un neapgāžamas, tiešas liecības.

So nodaļu beigšu ar īsu, bet svarīgu pēcvārdu.

Kādu vakaru Sofijā kopā ar draugiem žurnālistu klubā sēdēju pie liela galda, kad mani lūdza pieiet pie tālruņa. Zvanīja no Maskavas. Man pavēstīja sliktu ziņu: cenzūra nupat bija aizliegusi grāmatu, kuru pieminēju iepriekš (lai gan tā jau bija gatava iespiešanai) un kuras iznākšanu gaidīju kuru katru brīdi.

"Kas noticis?" jautāja sieva, redzot manu saīgušo izskatu. īsumā visiem paskaidroju, kas ir noticis, taču nedz iedziļinoties detaļās, nedz arī precizējot grāmatas žanru un saturu.

Galda galā sēdēja jauna sieviete ar lielu šinjonu, smalkiem vaibstiem un gulbja kaklu, un viņa vērsās pie manis.

"Jūs rakstāt grāmatas, ko aizliedz cenzūra?"

"Jādomā gan," atbildēju bez liela entuziasma.

"Tad kāpēc jūs esat tik bēdīgs?" nepazīstamā sieviete uzstāja ar dzēlīgu smaidu. "Jūs ar to varat lepoties. Ne visi tā var teikt. Pastāstiet mums, ko jūs tādu musinošu esat sarakstījis!"

Man izdevās sarunu novirzīt citā gultnē, pārvēršot šo nebūt ne uz-jautrinošo tematu par joku.

"Kas ir šī provokatīvā sodība?" klusām pajautāju sievai, izmantojot brīdi, kad galda otrā galā bija sākušās skaļas diskusijas.

"Tu esi traks?" viņa man teica ar samulsušu skatienu, domādama (nezinu, kāpēc), ka man būtu jāpazīst visu Sofijas iedzīvotāju sejas. "Tu vēl nesaprati, kas sēž pie mūsu galda? Tā ir Ludmila, Todora Živkova meita!"

Tādā veidā es iepazinos ar vienu no mīklainākajām personām Bul-gārijas XX gadsimta vēsturē.

Ludmila tolaik nodarbojās ar pētījumiem Bulgārijas Zinātņu aka-dēmijas Balkānu institūtā. Drīz vien viņa tika iecelta par Politbiroja locekli un kultūras ministri. Tad kādu dienu viņa mani pārsteidza ar komentāriem, kādus es nekad nebūtu gaidījis no Bulgārijas "tautas" vadoņa meitas mutes.

Tas notika 1968. gada septembrī: padomju tanki tikko bija apspieduši Prāgas pavasari. Lai es varētu rakstīt klusumā un mierā, draugi žurnālisti man bija sameklējuši ērtu un lielu villu gleznainajā Vitošas kalnā, kas pacejas pāri visai Sofijai. Vakaros daži draugi no pilsētas nāca mani apciemot un atnesa pārtiku un dzērienus. Mēs iekurinājām kamīnu un nodevāmies patīkamām sarunām. Kādu vakaru pie manis ieradās seši septiņi cilvēki, starp kuriem pārsteigts ieraudzīju Ludmilu un viņas vīru — žurnālistu un šarmantu siržu lauzēju Ivanu Slavkovu, kurš pēc pārdesmit gadiem būs iejaukts kādā Starptautiskās Olimpiskās komitejas afērā, par ko es neko daudz nezinu. Tur bija arī Ludmilas priekšnieks, nākamais izglītības ministrs profesors Aleksandrs Fols, kā arī Cīeorgijs Markovs, kuru lasītājs jau pazīst. Domāju, ka tieši viņš atveda pie manis visus šos cilvēkus.

Sarunas nevedās. Dabiski, mēs galvenokārt domājām par Prāgas no-tikumiem, par katastrofu, kas atgadījusies čehiem un visai "sociālisma nometnei", taču valsts pirmās personas meitas klātbūtne gribot negribot lika turēt muti ciet. Pēkšņi izdzirdēju ko tādu, ka man bija grūti ticēt paša ausīm. Ludmilas izteiktā doma bija vairāk nekā mulsinoša, tā bija pilnīgi graujoša:

"Tās ir marksisma utopijas beigas! Markss teica, ka sociālisms ir brīvība un ka tas var uzvarēt vienīgi industriāli attīstītās valstīs. Tātad ne Krievijā, ne Bulgārijā. Čehiem bija iespēja šo ideju ieviest praksē. Tagad ar to ir cauri…"

Viņas pavadoņu sejas izstiepās, un viņi izvēlējās nereaģēt. Diskusijas aprāvās. Tie tomēr bija viņas draugi, un principā viņa zināja, ko dara. Bet varbūt arī nezināja. Vai negribēja zināt. Noskaņa tika izbojāta, vakars sagandēts. Viesi, protams, kopā ar Ludmilu, drīz vien devās prom. Ilgi stāvēju uz terases, vērojot lejā mirdzošās Sofijas ugunis un mēģinot izprast šā dīvainā komentāra mīklu. Analoģija ar Staļina meitu Svetlanu Allilujevu bija vilinoša, taču tā man likās nejauša, trausla un apstrīdama. Faktiski tā nederēja. Taču es nevarēju atrast precīzāku formulējumu.

Šodien, saliekot visus pužļa gabaliņus kopā, domāju, ka Džerijs bija pieņēmis drosmīgo lēmumu izdot manu aizliegto grāmatu, jo varēja paļauties uz Ludmilas aizstāvību. Būdama lietas kursā par manām neveiksmēm ar padomju cenzūru, viņa vēlējās, lai šis darbs ierauga dienas gaismu. Tas bija stāsts par turēšanos pretī krievu biedriem, kuri, zinādami, ka aiz šā projekta stāv viņa, nevarēja nesadusmoties, kā arī atklāta izrādīšanās tautiešiem: es biju padomju autors ar pilnīgu imunitāti pret bulgāru aparatčikietn. Tā bija neliela politiska, labi aprēķināta un nevainojama intriga. Maskava patiešām neko neteica, taču galvenajās padomju bibliotēkās (citas to nebija pasūtinājušas) Bulgārijā izdotā grāmata tika noslēpta slepenos fondos, ko sauca par "speciālo rezervi": bezprecedenta gadījums, jo runa bija par principā pilnīgi pakļautā vasaļvalstī izdotu darbu.

Ludmila piedzīvoja traģiskas beigas. Viņa atradās bezizejas stāvoklī. Tā kā viņa kāpa pa partijas karjeras kāpnēm, viņu aizvien vairāk un vairāk ienīda. Viņas tēva aprindas nepieņēma savādo, eksplozīvo būtni, kurā bija sajaukusies prorietumnieciska pārliecība un aizraušanās ar hinduismu. Starp citu, viņa nesapratās ne ar vienu no sava ranga Maskavas biedriem — lai tas būtu Politbiroja loceklis vai ministrs. Kas attiecas uz bulgāru demokrātiskajiem intelektuāļiem, viņus, protams, atgrūda viņas piederība partijai un valdošajai dinastijai, kas tika lielīgi un provokatīvi afišēta. Jo pagaidām Ludmilai nebija nekādu citu nopelnu kā būt valsts galvas meitai: bez šiem ģimeniskajiem sakariem viņa nekad nebūtu nokļuvusi tik svarīgos amatos.

Viss beidzās ļoti slikti. Padomju vēstnieku un aģentu uz Maskavu sūtītie ziņojumi kļuva arvien satraucošāki. Pats vairākas reizes biju redzējis Maskavas diplomātus sakniebjam lūpas, nolaižam galvu un sašķobām seju, izdzirdot Ludmilas vārdu, pat ja runa bija tikai par nevainīgām trakulībām. Viņai, protams, nebija piedoti sakari ar Georgiju Markovu. Starp citu, viņa nevarēja nezināt viņa slepkavības mehānismu. Viņa tika plaši nosodīta par vēlēšanos "attālināt Bulgāriju no sociālistiskās nometnes". Andropova vietnieks ģenerālpulkvedis Filips Bobkovs atmiņās bez aplinkiem rakstīja (tās tika izdotas 1990. gadu vidū): "Bulgāri ļtas ir, slepenie Maskavas informatori — A. V.] mums deva signālus [sic.'J, ka Ludmilas Živkovas uzvedība grauj partijas autoritāti." Visu vēl vairāk sarežģīja viņas tēva pieņemtais lēmums, ka Ludmilai jākļūst par viņa pēcteci. Tas bija iespējams vienīgi ar nosacījumu, ka varas nodošanas brīdī Todors Živkovs ir dzīvs.

Tad cīņas lauks tika pārnests uz medicīnas jomu. Ludmilai parādījās dažādas savādas slimības. It īpaši ārzemju braucienu laikā. Neskaidru iemeslu dēļ, kuriem neviens nekad nepievērsa uzmanību, Ludmilu ārstēja nevis bulgāru vai vietējie ārsti, bet viņu padomju kolēģi, kas vienmēr nejauši atradās blakus. Neviens nekad neprasīja viņiem parādīt diplomus, nedz arī pārbaudīja viņu dokumentus. Un viss liek domāt, ka runa bija. par augsti kompetentiem "speciālistiem".

Pēdējā krīze uznāca 1981. gada 20. jūlijā valsts galvas rezidencē Bajānā, kas atradās netālu no Sofijas. Ludmilai pēc dažām dienām būtu bijis jāsvin trīsdesmit devītā dzimšanas diena. Viņa bija viena, izņemot istabeni, kas dzīvoja ēkas attālākā istabā, un divus miesassargus, kuri atradās dārzā. Reanimācijas mašīna ieradās pēc divām stundām: ceļā tai — protams, pilnīgi nejauši — bija plīsusi riepa. Ārsti Ludmilu atrada mirušu.

Paziņojums par viņas nāvi parādījās pēc divām dienām. Tika publicēti autopsijas rezultāti. Tos bija parakstījušas četras personas, no kurām viens bija Ludmilas tēvocis Atanase Maļejevs, kas nāves brīdī atradās Itālijā, kur bija piedalījies kādā kongresā. Acīmredzot tik uzkrītoši un viegli atspēkojami meli nevienam nesagādāja neērtības. Starp ekspertiem, kas bija parakstījuši dokumentu, nebija neviena tiesu mediķa: tas krita acīs, taču biedrus, šķiet, šī detaļa nemaz neuztrauca. Četri profesori visai Bulgārijai apliecināja, ka Ludmila mirusi no asinsizplūduma smadzenēs. Viņas it kā visvarenais tēvs nekur neiejaucās. Protams, viņš labāk par jebkuru citu saprata, kurp šīs lietas pavedieni ved un kas viņam būtu jādara. Tikai pēc varas zaudēšanas viņš piesardzīgi atzinies pierakstītās atmiņās: "Es nevaru pilnīgi droši apgalvot, ka Ludmilas nāve bija dabiska, varbūt tomēr bija ārēja iejaukšanās." Viņam tad vairs nebija, no kā baidīties, taču bailes ir stiprākas par prātu. Palicis Bulgārijā, viņš neuzdrošinājās ne pateikt lieku vārdu, ne atklāt to, ko zināja. Taču mums pilnīgi pietiek ar to, ko viņš pateica.

Tūlīt pēc Ludmilas nāves visā Bulgārijā paklīda baumas par viņas pašnāvību. Šī versija, lai gan ne visai glaimojoša partijai (kāpēc Politbiroja locekle, turklāt vadoņa meita, būtu sev padarījusi galu?), atbīdīja otrā plānā vēl ķecerīgākas domas.

Vēlāk istabene apgalvoja, ka tirkīzs zīmoggredzenā, no kura Ludmila nekad nešķīrās, pēc viņas nāves bija izbalējis. Šā dārgakmens īpašības ir leģendāras: tas paliek balts, ja īpašnieks iedzer indi. Šī spēja paredzēt nāvi noindējot ir aprakstīta Orfeja poēmā Akmeņi. Pēc dažu liecībām, Ludmila bija pamanījusi sava zīmoggredzena pieaugošo bālumu, taču fatālisms liedza viņai piesargāties.

Tomēr atstāsim mitoloģiskās spekulācijas malā un ķersimies pie nopietnākas apsūdzības, kuru izteica tā laika Bulgārijas Rakstnieku savienības priekšsēdētājs, ārpus valsts robežām pazīstams dzejnieks un Ludmilai tuvs cilvēks Ļubomirs Ļevčevs: "Aculiecinieku teiktajam nav nekāda sakara ar to, kas atzīmēts ārstu ziņojumā. Pat nāves datums un laiks ir falsificēts."

Manās atmiņās Ludmila Živkova paliek kā cilvēks no citas pasaules, sociāls paradokss, smilšu graudiņš partijas mašinērijas zobratos. Fakts, ka šāds fenomens varēja parādīties visuzticamākā Maskavas vasaļa, Bulgārijas vadoņa, ģimenē, izsaka daudz ko. Skaidrs, ka Kremlis nevarēja viņu atstāt Bulgārijas valsts aparātā un vēl jo mazāk ļaut viņai tikt pie varas. Taču, tā kā nebija iespējams sakūdīt tēvu pret meitu, atlika tikai viens risinājums… un pie tā arī bija ķērušies. Bez šaubām, taustāmu pierādījumu nekad nebūs. Taču tie pavedieni, kas ir mūsu rīcībā, ir ar uzviju pietiekami.

12 "Stagnācijas " pēdējā agonija

Šīs nodaļas stāsts šķiet bezgalīgi tāls no politiskajiem manevriem, kas lika teroristiem fiziski iznīcināt nevēlamas personas. Pirmajā mirklī var pat iedomāties, ka tam nav vietas šajā grāmatā un drīzāk runa ir par ikdienišķu gadījumu. Diemžēl tas ir mānīgs iespaids… Šī epizode ir raksturīga slavenajai Brežņeva "stagnācijai" ar tās aizkulišu spēlēm, kuru mērķis bija paildzināt senilās gerontokrātijas agoniju visiem līdzekļiem.

Šeit pieminētie fakti ir Krievijā vairāk vai mazāk zināmi, jo tajos iesaistīti slaveni vārdi. Šajā patiesi melnajā romānā mijas noziegumi un politika. Viena no tā galvenajiem personāžiem vēlāk Amerikas Savienotajās Valstīs publicēs diezgan vāju grāmatu Admirāļa meita, kas pat daļēji neatspoguļo notikumu apmērus. Gala epizode tajčj pat netiek pieminēta tā vienkāršā iemesla dēļ, ka būtiskākais notika pēc grāmatas iznākšanas. Toties galvenās varones vārds, kura bija arī upuris numur viens, ne frančiem, ne spāņiem, ne vāciešiem neko neizsaka.

Šī sieviete reiz bija viena no lielākajām padomju kino zvaigznēm. Viņas traģiskie piedzīvojumi sniedz piemēru, kad politiski noziegumi iziet ārpus pašas politikas: ar barbariskiem līdzekļiem speciālie dienesti mēģināja aizsargāt to, ko uzskatīja par valsts interesēm.

Zoja Fjodorova, jauna valsts apdrošināšanas darbiniece, pirmo reizi tika apcietināta divdesmit gadu vecumā. Viņu apsūdzēja par sakariem ar ārzemniekiem. 1927. gadā šāda veida apsūdzības dalīja pa labi un pa kreisi. Šos "pārkāpumus" uzraudzīja iecirkņa komisāri. Taču nezin kāpēc šī lieta, kurā nekā ipaša nebija, ieinteresēja vienu no redzamākajiem OGPU virsniekiem Genrihu Jagodu, nākamo iekšlietu tautas komisāru. Mēnesi pēc viņa iejaukšanās Zoja tika atbrīvota (visvarenā Jagodas personīgā rezolūcija ir saglabāta Federālā drošības dienesta [FDD] arhīvā, slepenā lietā nr. 47268). Šķietami šim arestam nekādu seku nebija. Tikai pusgadsimtu vēlāk, jau pēc Zojas traģiskās nāves, pārskatot viņas dzīves gājumu, kļuva iespējams izskaidrot viltus spiedzes priekšlaicīgās atbrīvošanas mīklu un interesi, kādu bija izrādījis Lubjankas lielais priekšnieks par šo "ielas skuķi". Bez šaubām, Lubjanka pavadīto mēnešu laikā viņa tika savervēta. Rakstisku pierādījumu par to nav: Lubjanka greizsirdīgi glabā savus noslēpumus. Taču daudzi netieši pierādījumi apstiprina šo versiju.

Drīz pēc atbrīvošanas Zoja iestājās teātra skolā un pat mēģināja atrast sev vietu septītajā mākslā: nākamais padomju kjgo klasiķis Sergejs Jutkevičs uzticēja viņai nelielu lomiņu kādā filmā. Lai gan epizode montāžas laikā tika izgriezta, Zojai Fjodorovai izdevās sevi parādīt. Filmēšanas laikā viņa satika savu pirmo vīru un viņu pamanīja citi režisori, kuri par viņu savā starpā cīnījās: viņa nevainojami atbilda padomju proletārietes skaistules tēlam. Filma Muzikāls stāsts, kur Zojas partneris bija Lielā teātra pirmais tenors Sergejs Ļemeševs, atnesa viņai slavu visas valsts mērogā. Taču pēc laimes nāk nelaime: Lielā terora dzirnās nokļuva viņas tēvs, vecs boļševiks, kurš Ļeņina laikos bija strādājis valsts aparātā. Mēģinot viņu glābt, Zoja vairākas reizes neformālos apstākļos tikās ar Lavrentiju Beriju: devās uz viņa savrupmāju Maskavas centrā, lai gan lielākā daļa cilvēku baidījās tai pat garām paiet. Viņa dabūja, ko vēlējās: viņas tēvs tika atbrīvots.

Zinot padomju Kazanovas tikumus, varēja pieļaut, ka Zoja gluži vienkārši piekrita apmierināt viņa iekāri, lai izpirktu tēvu. Taču, kā to parādīja turpinājums, Berijas plāni attiecībā uz zvaigzni bija daudz tālejošāki.

Bija karš: Kremli ļoti satrauca spiestā tuvināšanās ar sabiedrotajiem. Un ne tikai oficiālā līmenī. Visi tie, kuri atceras šo laiku, stāsta, ka cilvēki jutās brīvāki. Uz īsu brīdi viņi bija tikuši vaļā no bailēm, kas valdīja Lielā terora laikā. Groži bija palaisti mazliet vaļīgāk. Galvaspilsētā "kontakti ar ārzemniekiem", no kuriem vēl nesen bēga kā no mēra, kļuva gandrīz par ikdienu, īpaši elites mākslinieku vidē. Lubjanka izmantoja to savā labā, lai gan šāda situācija nebija no patīkamajām. Skaidrs, ka Zoja Fjodorova, kura tolaik jau bija filmējusies vairākās panākumiem bagātās padomju filmās, piemēram, Kāzas, Dižais pilsonis, Frontes draugi, bija saņēmusi uzdevumu iefiltrēties dienestus interesējošās aprindās. Apskurbusi no panākumiem un slavas, skaistās dzīves savaldzināta, brīva no jebkādām ģimeniskām saitēm (viņas otrais vīrs, kara pilots, nesen bija kritis gaisa kaujā), Zoja šo lomu spēlēja labprāt. Nevis uz ekrāna, bet dzīvē. Daudz nedomājot par knaiblēm, kādās atrodas. Varbūt savā naivumā viņa ticēja, ka slepenais darbs, "draudzīgās" attiecības ar pašu Beriju, popularitāte, divas Staļina prēmijas un nesen saņemtais ļoti prestižais apbalvojums garantē viņai drošību. Turklāt viņa bija jauna, ātri iemīlējās un nespēja kontrolēt katru savu soli.

1942. gada rudenī kādā izstādē par amerikāņu kino Zoja iepazinās ar žurnālistu, tolaik vienu no slavenākajiem ne tikai Padomju Savienībā, bet arī visā pasaulē: United Press korespondentu Henriju Šapiro. Viņš iepazīstināja Zoju ar saviem draugiem. Tad viņa satika Savienoto Valstu vēstnieku Averelu Harimanu un pilnīgi pazaudēja galvu. Protams, viņa regulāri rakstīja ziņojumus "biedriem". Taču viņai bija uzdots lomu spēlēt — un tikai spēlēt, bet bija redzams, ka viņa to dzīvo pilnīgā vienkāršībā, bez jebkādiem ierobežojumiem, neņemot vērā savu īpašo situāciju. Viņa apmeklēja Amerikas, Ķīnas, Meksikas vēstniecības, sagājās ar čehu ģenerāli, parādījās vakara viesībās sabiedroto virsnieku pavadībā, kuru Maskavā bija krietns skaits, piedalījās diplomātu pieņemšanās: viņa nudien domāja, ka visa dzīve turpmāk paies šādā veidā.

Lubjanka kādu brīdi ļāva viņai tā uzvesties, taču kļuva acīmredzams, ka zvaigzne pilnīgi aizmirsusi padomju realitāti un viņai trūkst jebkāda pašsaglabāšanās instinkta. Zoja iemīlējās ASV militārās pārstāvniecības jūras kājnieku priekšnieka vietniekā Džeksonā Teitā. Un tā nebija dienesta vajadzībām pasūtināta milestība. Tas nepavisam neietilpa "orgānu" plānos. Kalngals visam bija viņas palikšana stāvoklī. Bija jāpieņem lēmums. Zoja tika steidzami nosūtīta uz Krimu piedalīties "valdības koncertos", Teits bez jebkādiem paskaidrojumiem nākamajā dienā tika pasludināts par persona non grata un viņam bija jāatstāj Padomju Savienība četrdesmit astoņu stundu laikā. Zoja to uzzināja tikai pēc mēneša, kad bija atgriezusies Maskavā.

Kas notika starp 1945. gada augustu un 1946. gada decembri? Ko joprojām brīvajai un apbalvojumiem bagātajai Zojai pateica Lubjankā? Mēs to, protams, nekad neuzzināsim. 1946. gada 18. janvārī piedzima Fjodorovas un Teita meita Viktorija, kuru bez jebkādiem iebildumiem atzina aktrises jaunais vīrs, komponists Aleksandrs Rjazanovs. Zojai vairs netika uzticēta neviena loma. Viņai vajadzēja samierināties ar dziesmu izpildīšanu vīra džeza kvarteta pavadījumā. 1946. gada 27. decembrī kāds visai paredzams notikums pielika punktu šai ilgajai atstumtībai: dodoties prom no kādām viesībām pie angļu žurnālista Aleksandra Vērta un viņa sievas, Zoja tika arestēta.

Šādi beidzās triloģijas pirmā daļa, kuru varētu nosaukt "Kādas padomju zvaigznes piedzīvojumi". Otrā daļa ir krietni bēdīgāka.

Aresta orderī, kuru parakstīja PSRS Valsts drošības ministrijas īpaši svarīgu lietu izmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieks pulkvedis Ļihačovs, bija teikts, ka "Zoja Aleksejevna Fjodorova ir atmaskota kā ārvalstu izlūkdienestu aģente un angļuamerikāņu grupas, kas iesaistīta aktīvā cīņā pret padomju varu, locekle". Tukši vārdi, kam nav ne jēgas, ne konkrēta satura. Tas parāda, ka "izmeklētāju" rīcībā nebija neviena derīga scenārija. Publikas elks riskēja nokļūt katorgas ellē vai pat saņemt lodi pakausī. Skaidrs, ka tā vairāk bija atriebība, nevis sods. Zoja bija izgājusi ārpus atvēlētās lomas, ļaujoties dabiskām parastas sievietes jūtām. Viņa bija palikusi viņa pati. Atriebības versija apliecinājās nākamajā gadā, kad Zoja, būdama uz izmisuma robežas, ķērās pie pēdējā salmiņa un uzrakstīja vēstuli, kuras kopija atrodas manā arhīvā.

Aktrise bija pārcietusi šausmīgas pratināšanas (saskaņā ar cietuma reģistru deviņdesmit deviņas, taču tikai divdesmit trīs no tām tika protokolētas), spīdzināšanas (viņa bija applaucēta ar karstu ūdeni, sista, viņai nebija ļauts gulēt vairākas dienas pēc kārtas). Apsūdzības rakstu bija parakstījis ministra vietnieks ģenerālleitnants Ogoļcovs. Beigu beigās spriedums tika pieņemts un to nolasīja nevis tribunāls, bet bēdīgi slavenā Valsts drošības ministrijas speciālā komisija. Ja šim dokumentam var ticēt, Lubjankai bija izdevies savos tīklos notvert lielu zivi: "Viņa mudināja sazvērniekus gāzt padomju varu un apliecināja gatavību personīgi veikt terora aktu pret padomju valsts galvu!" Un tālāk tikpat bezsaturīgas un murgainas apsūdzības, kādas tolaik ražoja tūkstošiem. Iznākums: divdesmit gadu nometnēs!

Sapratusi, ka vairs nav, ko zaudēt, Zoja nolēma rakstīt "ļoti godātajam Lavrentijam Pavlovičam". Vēstule, kas tika uzrakstīta divus mēnešus pēc viņas notiesāšanas, satur interesantu informāciju, taču tā padara vēl mīklainākas attiecības, kas saistīja aktrisi ar Lubjanku un "ļoti godāto" personu.

"Es vēršos pie jums, lai lūgtu palīdzību. Glābiet mani! Es nesaprotu, kāpēc mani tik nežēlīgi spīdzina. 1941. gada janvārī, kad jūs mani vairākas reizes pieņēmāt kādā personīgā lietā, jūs man pateicāt kaut ko, kas ir iespiedies manā atmiņā. Jūs man atļāvāt lūgt jūsu palīdzību gadījumā, ja manā dzīvē iestāsies grūti brīži. Tāds brīdis ir pienācis, un es teiktu, ka tas nav vienkārši grūts, tas ir pat tuvs nāvei. [..]

Noziegums, kuru man piedēvē, tāpat kā visa izmeklēšana, atgādina asiņainu farsu. ļ..ļ Mani ir pataisījuši par briesmoni, dzimtenes nodevēju. Kurš būtu tas, kas man varēja uzspiest zcmiskuma zīmogu? Jā, es bieži tikos ar ārzemniekiem. Bet kā es varēju zināt, ka draudzība, kas mūs tad saistīja, pārvērtīsies naidā, ka šie apmeklējumi tiks uzskatīti par nodevību, ka mani apsūdzēs teroristiskos nodomos? Pret ko? Varu? Pret partiju un valdību, kuru vārdā es devu piekrišanu, ja jūs to vēl atceraties, palikt

Maskavā gadījumā, ja vācieši ieņems pilsētu, lai jums palīdzētu cīnīties pagrīdē pret viņiem'?

Būdama uz vājprāta robežas, es biju nolēmusi sev padarīt galu un mēģināju pakārties savā Ļefortovas cietuma vieninieka kamerā, taču man neļāva nomirt. Pēc tam es slima un pa pusei jukusi tiku nosūtīta uz Temņikovskas nometni! ļ..ļ Fs jūs lūdzos, glābiet mani! F.s vēršos pie jums kā pie tēva…"

Tajā laikā šim "tēvam" vairs nebija nekāda sakara ar slepenpoliciju, jo Staļins viņam bija uzdevis vadīt atombumbas radīšanu, precīzāk, amerikāņu noslēpumu zagšanu. Taču viņš atbildēja uz bijušās zvaigznes izmisuma kliedzienu. Turklāt neredzēti ātri. Zojas vēstule tika izsūtīta 1947. gada 20. decembrī, atbilde pienāca jau pēc nedēļas, 27. decembrī: Fjodorova tika pārvietota no nometnes uz cietumu, kas padomju apstākļos bija daudz smagāks sods.

Zojas Fjodorovas golgāta ilga astoņus gadus un divus mēnešus. Viņu atbrīvoja tikai 1955. gada februārī, atkušņa laikā. Viņas meitai, kas aresta brīdī bija nepilnu gadu veca, tagad bija deviņi gadi. Viktorija vēlāk kļuva par kino aktrisi un kādu laiku bija tikpat slavena kā māte jaunības gados. Kas attiecas uz Zoju — viņa atkal filmējās, taču neatguva iepriekšējo slavu: cietums, ilgais pārtraukums, zaudētās īpašības, kas viņu bija padarījušas par sievietes "paraugu", profesionālisma trūkums, jaunu elku parādīšanās — tas viss viņas atgriešanos padarīja par neiespējamu. Fkszvaigzne beigu beigās nodibināja jaunas attiecības Kremļa augstajās aprindās. Pieliekot galīgu punktu mākslai, viņa sāka jaunu karjeru.

Šeit beidzas šīs traģēdijas otrais cēliens un sākas trešais. Džeksons Teits nebija vīrietis, kas pēc mīlas dēkas aizmirst savu mīlestību un kopīgo bērnu. Viņa bija slavena, vismaz Padomju Savienībā. Atva-ļinātais admirālis ielūdza māti un meitu uz ASV. Tas bija īsajā, relatīvi atvērtajā posmā, kad Brežņevs ļāva aizbraukt daudziem tūkstošiem "bēgļu".' Izmantojot šo vilni, Viktorija aizbrauca uz ASV, lai tiktos ar tēvu, un tur palika. Viņa apprecējās. Lai gan viņa bija filmējusies amerikāņu filmā, ko

Maskava bija atzinusi par pretpadomisku, Zoja varēja viņu apmeklēt, bet, atšķirībā no meitas, atgriezās dzimtenē. Taču Maskavā viņai vairs nebija ne ģimenes, ne darba (vismaz tā šķita), kamēr ASV viņa būtu varējusi dzīvot pārticīgi. 1979. gadā Teits nomira astoņdesmit gadu vecumā. Zoja apciemoja meitu divas reizes un vienmēr paklausīgi atgriezās. Maskava uz viņu iedarbojās ar kādu mistisku pievilkšanas spēku. Iespējams, ka iemesli, kas viņai ļāva braukt pie meitas, kura bija pretpadomju bēgle, bija tie paši, kas lika viņai doties atpakaļ.

Šā Zojas dzīves posma mīkla atklāsies drīz pēc traģiskajiem notiku-miem. Izņemot visai ierobežotu loku, neviens nezināja viņas nodarbošanos un paziņas. Var pieņemt, ka viņa nepavadīja laiku adīšanā kopā ar pensionētām kundzēm, ņemot vērā, ka viņai bez jebkādām grūtībām izdevās (padomju laikos!) samainīt divistabu dzīvokli Frunzes ielā pret milzīgiem trīsistabu apartamentiem lepnajā viesnīcas Ukraina ēkā, kur dzīvoja vienīgi partijas elite. Vai viņa joprojām atradās "dienestu" aizsardzībā? Ar ko viņa vēl varēja būt noderīga? Dzīvoklis, kurā viņa ievācās, nepiederēja Lubjankai, bet Kremlim, pat vēl tiešāk — ģenerālsekretāra aparātam. Nekad viņa nebūtu varējusi saņemt šādas privilēģijas no VDK. Tātad tie bija citi kontakti.

Mēs tuvojamies notikumiem, kuru dēļ šarmantajai filmas Muzikāls stāsts varonei tika atvēlēta vieta šīs grāmatas lappusēs.

1981. gadā Zoja nolēma apciemot meitu Amerikā. Viņai tad bija sep-tiņdesmit četri gadi, Viktorijai — trīsdesmit pieci. Nekas neliecināja par sarežģījumiem, ņemot vērā, ka viņa jau bija ceļojusi uz ASV vairākas reizes. Taču atļauja kavējās. Laiks ritēja. Kļuva skaidrs, ka šis brauciens uz ārzemēm nepatīk tiem, kuru rokās ir zaļās gaismas došana. Viņi par kaut ko baidījās. Protams, Zoja saprata šo bažu raksturu. Tas bija gluži loģiski: ja visvarenās instances, kas pēdējos gados viņai vienmēr bija palīdzējušas, nolaiž rokas, saskaroties ar tik vienkāršu jautājumu, tas nozīmē, ka tās vairs nav labvēlīgi noskaņotas.

Kas tās bija par instancēm? Kurš baidījās no šā brauciena un kāpēc? Uz šiem jautājumiem var atbildēt, zinot, ar kādām aktivitātēm nodarbojās Zoja kopš aktrises karjeras pamešanas. Protams, speciālie dienesti to zināja, taču Zojas paziņas, to skaitā tuvākie draugi, uzzināja tikai pēc viņas nāves un arī tad tikai daļēji.

"1981. gada 11. decembrī, apmēram divdesmitos trīsdesmit Kutuzova prospektā 24, 234. dzīvoklī tika atrasts 1907. gadā dzimušās KFPSR No-pelniem bagātās skatuves mākslinieces pensionāres Z. A. Fjodorovas līķis ar šautu brūci galvā," — ir lasāms izmeklēšanas lietas pirmajā lappusē. Nozieguma ieroci izdevās noskaidrot: beļģu pistole Sauer, 38. modelis, kalibrs 7,65. "Lodes izšaušanas brīdī Fjodorova sēdēja pie rakstāmgalda, uz kura lielā nekārtībā atradās dažādi sadzīves priekšmeti un papīra lapiņas ar tālruņa numuriem un adresēm. Upura rokā bija sažņaugta tālruņa klausule. Lode bija iešauta pakausī." Tika noskaidrots, ka ielaušanās nebija notikusi: Zoja bija atvērusi durvis savam slepkavam, kuru noteikti labi pazina. Piezīmju grāmatiņā pierakstītie tālruņa numuri un adreses atklāja viņas intereses un nodarbošanos. Pārsteidzošs bija to skaits: divtūkstoš trīsdesmit divi tālruņa numuri un tūkstoš trīssimt deviņdesmit astoņas pasta adreses, no kurām deviņsimt septiņdesmit viena Maskavā un četrsimt divdesmit septiņas citās pilsētās.

Visiem adresātiem, izņemot pāris desmitu "vienkāršu draugu", bija sakars ar bijušās zvaigznes jaunajām aktivitātēm. Runa bija par dārglietu un antīku priekšmetu pirkšanu un pārdošanu. Taču Padomju Savienībā senu priekšmetu, zelta rotaslietu un dārgakmeņu, tāpat kā vērtīgu mākslas priekšmetu tirdzniecība bija pilnīgi aizliegta un par to draudēja kriminālatbildība. Bija nepieciešama augsti stāvoša aizmugure, lai varētu mierīgi ar to nodarboties vairāku gadu garumā. Šo aizbildņu vārdi un adreses arī bija atrodami upura piezīmju grāmatiņā. Ņemot to vērā, pat ja Lubjanka nebija īpaši pievērsusies šai lietai, Iekšlietu ministrijas kriminālizmeklēšanas brigāde jebkurā gadījumā būtu tai piešķīrusi slepenības statusu. Dabiski, ka tā arī notika.

Starp ierakstiem atradās arī ģenerālsekretāra meitas Gaļinas Brežņevas vārds. Pārējie nāca no tā paša katla: Kremļa krējuma sievas, dēli, meitas, citi ģimenes locekļi vai draugi. Visus viņus vienoja kaisle uz īstām, senām dārglietām, un visi viņi Zoju uzskatīja par iztapīgu piegādātāju, kuras krājumi nekad neizsīkst. Viņas piezīmju grāmatiņās tika atrasti arī piegādātāju vārdi: Zojai bija vienīgi starpnieces un zagtu mantu glabātājas loma. Speciālie dienesti un milicijas Kriminālmeklēšanas pārvalde šo tīklu sauca par "dimantu mafiju". Tas bija neaizskarams: Gaļinas Brežņevas, kā arī citi vārdi padarīja neiespējamu jebkuru iejaukšanos.

Taču kāpēc nogalināt Fjodorovu, ja aizbildņi ir visvareni, mafija plaukst un bizness zeļ? Uz šo jautājumu nav grūti atbildēt. Zoja nebija pratusi turēt mēli aiz zobiem un bija pateikusi, iespējams, pa tālruni, kuru joprojām noklausījās, ka šoreiz viņa gatavojas Amerikā aizkavēties. Valstij tas nebūtu zaudējums. Veca, pensionēta kundze, kuras vārds jau sen zaudējis māksliniecisko maģiju, vēlas pavadīt savas pēdējās dienas pie meitas: no politiskā viedokļa tas neradītu nekādas sekas. Taču Lubjanka viņu labi pazina kā aģenti un ņēma vērā, ka viņa vissīkākajās detaļās zina visu par vareno un amorālo mafiju, kas ieperinājusies zem Kremļa zvaigznēm. Tā kā viņai nebija, ko zaudēt, viņa droši vien būtu uzrakstījusi grāmatu, kurā tiktu atklātas šīs agonizējošās varas slepenās aktivitātes. Un tad visi uzzinātu, ka valsti vada noziedznieku banda. Viņas izolēšana no pasaules un meitas nebūtu līdzējusi. Šādi paralizēta, zaudējusi kontaktus ar dimantu mafiju, viņa būtu kļuvusi Kremlim vēl daudz bīstamāka. Un tiesas prāvas gadījumā no skandāla izvairīties nebūtu bijis iespējams.

Mēnesi pēc Zojas Fjodorovas slepkavības pēkšņi nogranda cita mīklaina lieta, kuru tikai nedaudzi saistīja ar aktrises nāvi, jo šiem diviem personāžiem nebija nekā kopīga. 1982. gada 19. janvārī mūžībā aizgāja Centrālkomitejas loceklis, VDK priekšsēdētāja vietnieks, Jurija Andropova labā roka, armijas ģenerālis Semjons Cviguns. Nāves iemesls nekad netika izpausts, miršanas aktā bija minēta akūta sirds mazspēja (kā vienmēr!), taču visa Maskava tūlīt uzzināja, ka ģenerālis nošāvies ar sava šofera un miesassarga brauniņu, kuru padotais pēc priekšnieka lūguma bija viņam iedevis. Pret šoferi netika vērstas nekādas sankcijas, lai gan viņam nebija nekādu tiesību uzticēt kādam savu ieroci, ja nu vienīgi drošības dienesta priekšniekam.

īsi pirms nāves Cviguns bija ievietots Kremļa sanatorijā netālu no Maskavas un izgājis ārstēšanas kursu ar dažādiem trankvilizatoriem. Viņam it kā bijuši "akūti psihiskās darbības traucējumi". Manā rīcībā ir ar viņa roku rakstīta zīmīte, kur uzskaitīta zāļu dzeršanas secība un laiki: neviens organisms nebūtu izturējis tādas zāļu devas un tādu dažādību. Šī ārstēšana pārāk atgādina to, kuru uzspieda Jevgeņijai HajutinaiJežovai. Mani konsultanti psihiatri apgalvo, ka ilgstoša Cvigunam parakstīto trankvilizatoru lietošana (un pieļauju, ka runa nebija tikai par trankvilizatoriem) norādītajā visai oriģinālajā kombinācijā izraisa depresiju, bezcerību, fizisku un garīgu vājumu, kā arī nespēju kontrolēt rīcību. īsāk sakot, sevis pazudināšanu… Tātad, ja arī ģenerālis izdarīja pašnāvību — versija, kuru noraida tie, kas bija mēģinājuši izmeklēt šo lietu —, tad tā bija ārstu veicināta un vadīta.

Toreiz dažādi klani Kremļa un Lubjankas augstākajos ešelonos bija sākuši nežēlīgu cīniņu. Brežņevs tik tikko turējās kājās un nevarēja skaidri izrunāt ne vārda, un viņa pilnīgā senilitāte tikai uzkurināja sāncenšus: bija jūtamas viņa valdīšanas beigas. Shematizējot situāciju, to var iztēloties šādi: Andropovs, kurš tiecās pēc ģenerālsekretāra amata, bija opozīcijā Brežņevam un viņa rokaspuišiem, starp kuriem bija iekšlietu ministrs Nikolajs

Ščolokovs, viens no padomju vēstures pēdējā posma mafijas vadītājiem. Dzelžaina loģika: Kremļa un Lubjankas darboņi tika ierauti destruktīvajā mehānismā, kuru paši bija radījuši. Šīs nesaudzīgās cīņas gaitā starp diviem klaniem Cviguns nebija pratis izvēlēties pareizo un tika samalts.

Milzu afēra Kremļa aizkulisēs — tolaik žargonā to dēvēja par "dimantu afēru" — nospēlēja katalizatora lomu. Tur vairs nebija runas par spekulāciju ar dārglietām, bet gan nelegālu Krievijas dimantu eksportu, kurus Brežņeva meita un viņas cilvēki bija ieguvuši kukuļojot vai pārpērkot par zemu cenu. Gaļinas palīgi bija viņas pēdējais mīļākais, neizdevies dziedātājs un aktieris Boriss Burjacu, Maskavā pazīstams ar iesauku "čigānu barons" (viņš drīz vien nomira uz operāciju galda pēc "medicīniskas kļūmes"), bijušais vīrs, Maskavas cirka galvenais aktieris Jevgeņijs Milajevs, un teātra Saimniecības daļas vadītājs Vladimirs Koļevatovs. Dimantu nogādāšana pārdošanas vietās un valūtas ievešana notika ar cirka mākslinieku, it īpaši četrkājaino, starpniecību, kad tie devās ārzemju turnejās. Dresētie dzīvnieki sniedza nenovērtējamus pakalpojumus: šie pastnieki prata glabāt noslēpumus.

Tīkla likvidēšanu mēģināja sākt pēc Andropova iniciatīvas. Šo uzde-vumu uzticēja Cvigunam. Protams, pēc vēl varenāku cilvēku iejaukšanās viņš cieta neveiksmi. Zoja Fjodorova bija tikai otršķirīgs ķēdes posms, taču viņa bija labi informēta. Persona, kas pārāk daudz zina, nav apmierināta ar dzīvi un brauc uz ārzemēm, — kas varēja būt vēl bīstamāks? Turklāt, ņemot vērā atbalstu, kāds viņai bija Amerikas Savienotajās Valstīs. Kas attiecas uz Lubjankas vadītāju, kurš bija mēģinājis pielikt punktu mafijas visvarenībai pārliecībā, ka šādi glābj Padomju Savienības godu (ja tikai viņš būtu izrādījis, ka viņu vadījuši šādi nolūki), tad viņš bija vēl traucējošāks. Skaidrs, ka pirmo darbību nosprieda nomaskēt kā parastu kriminālnoziegumu, otro — kā pašnāvību.

Zojas likvidēšanu nebija nepieciešams simulēt kā dabisku nāvi, jo slepkavām nebija jāatskaitās. Turklāt šim šāvienam bija jākalpo par brīdinājumu tiem, kuri būtu mēģinājuši izpļāpāties. Ja Zoja tiktu noindēta, būtu bijis ļoti vienkārši noticēt vecās un slimās kundzes aiziešanai viņsaulē dabiskā ceļā. Taču vajadzēja iebiedēt iespējamos pļāpas… Noziedznieki zināja, ka izmeklēšana tiks uzticēta viņiem, tāpēc slēpt pēdas nebija vajadzības. Izmeklēšanu veica Iekšlietu ministrija, kuru — nevajag aizmirst — vadīja Brežņeva draugs un dimantu mafijas loceklis Nikolajs Ščolokovs. Viņš bija ieinteresēts, lai izmeklēšana šķiet rūpīga un objektīva, bet maksimāli slepena.

Tika nopratināti gandrīz četri tūkstoši cilvēku. Starp tiem, protams, arī neaizskaramais slepkavības veicējs. Taču operācijas norisi uzraudzīja Lubjanka, lai gan Iekšlietu ministrija gribēja to nobīdīt malā. Konflikta iznākums nevarēja nebūt dramatisks. Sākumā šķita pats par sevi saprotams, ka izmeklēšanu vadīs Cviguns. Taču pēc "uzņemšanas" sanatorijā viņš vairs nevarēja sekot krimināllietai… Tie, kas vadīja izmeklēšanu, savā rīcībā ieguva ārkārtīgi svarīgu informāciju, kuru bija iespējams izmantot atbilstīgi tālākajiem notikumiem: Brežņevs kuru katru brīdi varēja izlaist garu, un skaidrs, ka dimantu mafijai būtu jādod viņa vieta kādam citam. Šī informācija bija pilnīgi slepena — un tāda tā ir vēl šodien. Gorbačova laikā un vēlāk daži vietējas vai starptautiskas nozīmes dosjē tika atvērti, taču tie, kas attiecas uz bijušās zvaigznes slepkavības lietu un mīklaino ģenerāļa Cviguna nāvi, joprojām ir slēgti. Noslēpumi par zagļiem, spekulantiem un kukuļņēmējiem, kuri reiz atradās virsotnē, bet jau labu laiku gāzti no troņa, kā arī par viņu aizbildņiem, kuri neminstinājās nogalināt, lai slēptu patiesību, joprojām ir neizpaužami.

Tūlīt pēc Brežņeva nāves notika ļoti nozīmīgs pavērsiens: ģenerālsekretāra krēslā iesēdās Andropovs, kurš, nebūdams aizspriedumains pret likumu godīgu un neatkarīgu izpildi, gribēja nokārtot rēķinus ar iekšlietu ministru Ščolokovu, kas bija īsts mafijas krusttēvs. Tas arī izskaidro to, kāpēc Viktorija Fjodorova kādu dienu saņēma paziņojumu, ka viņas mātes slepkavības izmeklēšana ir pabeigta un ka lietu drīz darīs zināmu atklātībai. 1984. gada septembrī Zojas meita vēstulē pateicās Kriminālmeklēšanas pārvaldei par "patiesības atrašanu". Diemžēl tūlīt pēc atrašanas patiesība tika pazaudēta: Andropovs nomira no smagas slimības un tika aizvietots ar Konstantīnu Čerņenko, kurš izmeklēšanai uzlika veto. Un, kad pie varas nāca Gorbačovs, viņam padomā bija svarīgākas lietas.

Zojas Fjodorovas nāve ir labs piemērs terorismam, uz kādu bija spējīga padomju vara. Šoreiz mērķis nebija politisks: runa bija par noziedznieku bandas — kas ērti dzīvoja Kremļa troņa paēnā — tēla glābšanu.

13 Medību sezonas atklāšana

I.ielā terora laikā neviens neuzdrošinājās par nāvessodu izpildēm runāt skaļā balsī. Varas iestādes tās veica slepenībā. Tie, kuri neprata turēt mēli aiz zobiem, riskēja nonākt gulagā. Šodien neatklātas slepkavības ir ikdienišķa parādība un tiek apspriestas ne tikai privātās sarunās, bet arī aprakstītas avīžu pirmajās lappusēs. Taču šeit atkal jārunā par sava veida terorismu, kas joprojām turpinās, lai gan mazākā mērogā un ir atšķirīgs no kādreizējā. "Kuru šodien nogalināja?" jautā televīzijas skatītāji katras ziņu pārraides sākumā. Un arvien biežāk informatīvie raidījumi sākas ar šādiem paziņojumiem, kas kļuvuši tik ierasti, ka tiem vairs nepievērš uzmanību. Runa nav par kriminālnoziegumu pieaugumu, bet par vardarbīgu un iedarbīgu poli-tiskās cīņas līdzekli.

Likvidēto personu saraksts ir tik garš, ka to grūti paturēt atmiņā. Katrs jauns vārds izdzēš iepriekšējo. Ne tikai pasaulē, bet arī pašā Krievijā tikai nedaudzi atceras, piemēram, relatīvi neseno parlamenta deputāta, Krievijas demokrātiskās kustības līdera, liberālās partijas (kas oficiāli tika reģistrēta piecas stundas pirms liktenīgā pistoles šāviena) līdzpriekšsēdētāja Sergeja Jušenkova slepkavību. Tas varbūt tāpēc, ka šis terora akts bija tik līdzīgs daudziem citiem. Šīs pašas ievirzes politiķis Grigorijs Javļinskis slepkavību komentēja šādi: "Mums jāliek saprast varas iestādēm, ka mūsu pacietības mērs ir pilns." Taču šis aicinājums bija tikai vēlēšanu retorika. Un vai varēja būt citādi? Vai šodien pastāv alternatīvs risinājums šim teroram?

Var novērot divas pastāvīgas iezīmes. Pirmkārt, sensacionālo slepka-vību upuri ir vienīgi aktīvākie un pazīstamākie politiķino demokrātiskās opozīcijas. Ar retiem izņēmumiem, tie, kuri pieder pašreizējai varas partijai, tāpat kā viņu pretinieki komunisti, ir neskarti. Otrkārt, neviens no šo noziegumu pasūtinātājiem nav atrasts pat pēc izpildītāju aresta: slepkavību saknes un motīvi — tāpat kā to īsto autoru vārdi — nekad nav tikuši noskaidroti. Rodas iespaids, ka krievu izmeklētāji ir pilnīgi nekompetenti un Kremli tas it nemaz neuztrauc. Tas, protams, tā nav: gluži vienkārši tie, kuru profesionālais pienākums ir atklāt šos noziegumus, negrib darīt savu darbu vai viņus traucē ļoti ietekmīgas personas. Kāds komentētājs ar humora izjūtu savulaik izteicies: "Ja izmeklēšana ir uzticēta pašiem slepkavām, būtu naivi gaidīt, ka meklējumi vainagosies panākumiem."

Tātad, kā redzams no šiem atstatu faktiem, mēs jau ilgu laiku esam aculiecinieki satraucošam sociālam fenomenam. Politisko konkurentu iznīcināšana Krievijā ir kļuvusi par ikdienu. Nepilnu gadu pirms Sergeja ļušenkova slepkavības tika nogalināts viņa partijas līdzpriekšsēdētājs Vladimirs Golovļovs. Vēl pirms viņa — viena no demokrātiskās kustības līderēm, tuvs Jušenkova draugs un akadēmiķa Saharova līdzgaitniece Gaļina Starovoitova. Sanktpēterburgas pilsētas mēra vietnieks Mihails Maņevičs tika nošauts tiešā tēmējumā: viņa politiskā pārliecība bija tāda pati kā parlamenta deputātam Viktoram Novoselovam, kurš noteikti bija visnopietnākais kandidāts priekšsēdētāja amatam, bet kuru uzspridzināja mašīnā. Diemžēl upuru saraksts kļūst aizvien garāks. Minēju tikai valsts mēroga politiķus, taču slepkavības reģionos tiek skaitītas nevis desmitos, bet simtos. Scenārijs vienmēr ir viens un tas pats: tiek noslepkavoti demokrāti vai arī žurnālisti, kas mēģina izdibināt politisko noziegumu noslēpumus, nevis viņu pretinieki no varas partijas.

Turklāt vēl ir dažas likumsakarības, kas nerada šaubas par šo ne-beidzamo slepkavību sēriju īsto izcelsmi. Tieši tā arī to apraksta laikraksts Moskovskije Novosti: "Jūsu problēmas sākas tikai pēc jūsu noslepkavošanas. Tūlīt pat un bez izmeklēšanas jūs kļūstat par zagli, krāpnieku, narkotiku tirgoni, nelegālu priekamājas turētāju, pedofilu utt.: izvēle ir plaša, taču jūs vairs nevarat atspēkot apmelojumus. Secinājums būs nepārprotams: jūs pats esat vainīgs savā nāvē." Jušenkovs, kurš bija viens no godīgākajiem cilvēkiem Krievijā, vēl nebija apglabāts, kad ģenerālprokurora vietnieks Vladimirs Koļesņikovs, atbildot uz jautājumu par iespējamiem slepkavības iemesliem, teica: "Viņš pārāk daudz zaga." Nemaz nerunājot par ētiku, tik uzkrītoša nevainības prezumpcijas pārkāpšana no galvenā likumsarga mutes būtu bijusi neiedomājama pirms diviem vai trijiem gadiem.

Iemesli, kas veicina šo tendenci, ir acīm redzami. Kāda speciālo die-nestu pārstāvja paziņojums: "Pie mums neslepkavo politisku iemeslu dēļ," — parāda, ka tiek mēģināts novērst uzmanību no terorisma pastā-vēšanas kā tādas, kas pieļautu valdības un, protams, arī minēto dienestu atbildību. Tas ļauj nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu: neaptraipītie de-mokrāti tautas acīs tiek parādīti kā alkatīgi un sakompromitēti krāpnieki, un, diskreditējot savus upurus, šīs struktūras vienlaikus met ēnu arī uz to atbalstītājiem. Tam tiek izmantoti Lubjankai un prokuratūrai pakļautie plašsaziņas līdzekļi, kas vienmēr ir gatavi nomelnot tos, pret kuriem — dzīviem vai mirušiem — jūt nepatiku. Un nav neviena, kas dotu pretsparu apmelojošām runām, kuras pavada apgalvojumi: "Mūsu partneri Domē mums paziņoja…"; "Mūsu speciālo dienestu darbinieki apstiprina…"; "Viens no mūsu padomniekiem, kurš ieņem augstu amatu prokuratūrā, mums uzticēja…" Likums par presi ļauj neatklāt šo informatoru vārdus un sociālo stāvokli. Taču jau labu laiku ir pamanīts, ka anonīmie "ziņotāji" atsakās no kontaktiem ar plašsaziņas līdzekļu pārstāvjiem, ja žurnālisti nevēlas uzķerties uz varas iestāžu izplatītajām baumām.

Katra no šīm traģēdijām ir izdevīga upuru pretiniekiem, kuri visādos veidos cenšas gūt no tām sev labumu. Komunisti, piemēram, neizsaka līdzjūtību saviem parlamenta kolēģiem, taču publiski nosoda šīs slepkavības, izmantojot kā ieganstu jauniem uzbrukumiem valdībai. Aicinot valdību atkāpties, viņi nelaimi, kas piemeklējusi pretinieku, padara par propagandas instrumentu. Šāda veida politiskais paradokss jau ir bijis Krievijas vēsturē pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem. Tolaik partijas vadības staļiniskais spārns pārmeta Hruščovam patvaļu un vēršanos pret labu literatūru un patiesu mākslu, kas bija sadusmojis liberālo inteliģenci — māksliniekus un intelektuāļus. Skaidrs, ka, panākuši savus mērķus, sazvērnieki ne tikvien nesamazināja ideoloģisko spiedienu, bet vēl vairāk piegrieza skrūves.

Starptautiskā terorisma eskalācijai ir tiešs iespaids uz iekšpolitiku. Nemitīgās cīņas par ekonomisko varu kontekstā, ņemot vērā varas un ka-pitāla saplūšanu, Lubjanka var droši plūkt augļus no savas lielās pieredzes, kas pielāgota mūsdienām. Jo jārēķinās ar jaunu vēsturisko realitāti: šodien terorisms ir kļuvis gandrīz norma bezmaz visā pasaulē. Tradicionālā, pseidolikumīgā prakse, kas paredzēja politisko pretinieku likvidāciju vai iebiedēšanu, ierosinot pret tiem safabricētas lietas parastos noziegumos, tagad izrādās pārāk smagnēja un neefektīva. Postpadomju Krievijā, kur — vismaz pašlaik — nevar būt runas par slepeniem tiesas procesiem un kur visos izmeklēšanas etapos — vismaz līdz jaunai kārtībai — piedalās advokāti, šī politiskā gangsterisma metode šķiet pārāk neērta un arhaiska. Ir daudz vienkāršāk nolīgt slepkavu un likvidēt pretinieku, zinot, ka slepkavības pasūtinātājs nekad netiks atrasts.

Nelielais sašutuma vilnis, kas izcēlās pēc Jušenkova slepkavības, lika ģenerālprokuroram paziņot, ka 80% pasūtinājuma slepkavību, to skaitā visai nesenu, ir tikušas atklātas. Viņš apstiprināja, ka šie noziegumi nav bijuši politiski un ka tie bijuši saistīti ar naudas pārdali. Taču neviena no šīm it kā pabeigtajām lietām netika nodota tiesai, bet tajos retajos gadījumos, kad lieta nonāca tiesā, apsūdzētais tika attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ.

Tā notika tad, kad tiesāja žurnālista Dmitrija Holodova slepkavas — viņš bija veicis izmeklēšanu par korupciju augsta ranga armijas komandieru vidū. 1994. gadā viņš iekrita lamatās un tika uzspridzināts, kad provokators nodevalviņam portfeli, kur it kā atmaskojošu dokumentu vietā atradās spridzeklis. Prese vienā balsī rakstīja, ka slepkavības pasūtinātājs ir aizsardzības ministrs Pāvels Gračovs, kurš klusiņām tika nosūtīts pensijā, apsūdzības vēršot pret zemāka ranga virsniekiem, kas visi tika attaisnoti pierādījumu trūkuma dēļ. Šī lieta tiek uzskatīta par pabeigtu: prokuratūra "savu pienākumu ir izpildījusi", taču nav atbildīga par spriedumu.

Kādas tikšanās laikā ar tiesībsargājošo iestāžu darbiniekiem prezidents Putins asi kritizēja viņu darbu. Viņš atgādināja, ka ik gadu tiek izdarīts gandrīz trīsdesmit tūkstoši slepkavību, no kurām, saskaņā ar prokuratūras datiem (tātad realitātē vēl vairāk), pāri par septiņiem tūkstošiem nav atklātas. Tas viss jau ir zināms, taču kādas ir praktiskās sekas? Tādu nav. Kriminalitātes vilnis veļas pāri Krievijai, un tā vietā, lai izmeklētu noziegumus, tos apkaro ar demagoģiskām runām un viltus statistiku: tieši tāpat kā padomju laikos.

Pat ja nepazīstamu cilvēku nogalināšana neizraisa reakciju ārpus tuvinieku loka, tad ievērojamu personu slepkavības prokuroriem neizdodas noklusināt. Lai gan ļoti bieži šiem noziegumiem nav politiskas nokrāsas, pilnīga nespēja atrast vainīgos rada jautājumus. Pēdējā laikā nogalināti: astoņdesmit astoņus gadus vecais, bet joprojām aktīvais pasaules mēroga speciālists elektrofizikas jomā, akadēmiķis Igors Gļebovs; psihologs akadēmiķis Andrejs Brušņickis; speciālas nozīmes zemūdeņu radītājs profesors Jevgeņijs Gorigledžans; ķīmiķis Viktors Francuzovs; medicīnas profesori Valerijs Koršunovs un Boriss Svjatskis; un citi. Pilnīgi droši, ka grāmatas iznākšanas brīdī šis saraksts būs ievērojami garāks. Visos šajos gadījumos prokurori, pat pirms pavēles sākt izmeklēšanu, tūlīt paziņoja, ka upuris bijis iejaukts finanšu mahinācijās. Visai ātri prokuratūra atteicās no šīs absurdās versijas, taču tikmēr baumas jau bija sākušas savu ceļu, kamēr sabiedrības uzmanību jau pievērsa nākamā slepkavība, kuru "atklāja" pēc tās pašas shēmas.

To visu varētu norakstīt uz pilnīgas un negaidītas Iekšlietu ministrijas un prokuratūras izmeklētāju nekompetences rēķina. Taču kāds godīgāks un labāks izmeklētājs bija uz pēdām skaļu un mīklainu slepkavību sērijas atklāšanai, un viņa nogalināšana šo hipotēzi apgāž.

Trīsdesmit deviņus gadus vecais Maskavas kriminālpolicijas priekš-nieka vietnieks Vladimirs Chajs, par kuru kolēģi teica, ka viņš ir "dzimis izmeklētājs", 1997. gada 12. aprīlī "pēkšņi nomira" no aknu cirozes, lai gan viņš nesmēķēja, nedzēra un bija pie labas veselības. Viņam bija izdevies FDD iekšienē atmaskot Maksima Lazovska vadīto bandu, kas novāca no ceļa tos, kuri nepatika Lubjankai. Tas bija vienkāršāk nekā fabricēt krimināllietas, it īpaši Borisa Jeļcina laikā, kad tiesas vēl nebija pilnīgi zaudējušas neatkarību, kas bija iegūta uz padomju tieslietu sistēmas drupām.

Speciālo dienestu pulkvežleitnantam Aleksandram Ļitviņenko, kurš pēc tam meklēja patvērumu Anglijā, baidoties, ka viņa "nodevība" neizsauc represijas, bija izdevies savervēt kādu Lazovska bandas locekli Sergeju Pogosovu, kura segvārds bija Georgijs. Pogosovs viņam atklāja, ka slepkavības pasūtinājusi FDD vadība un ka Chajs vairs ilgi nedzīvos, jo Lubjanka viņam nepiedos šīs bandas atmaskošanu. Ļitviņenko šo informāciju nodeva Chajam — tā arī bija viņa nodevība. Abu iestāžu — FDD un Iekšlietu ministrijas — administrācijas to vadītāju personā vienošanos panāca ātri: Aleksandra Ļitviņenko priekšniecība bez jebkādiem paskaidrojumiem pavēlēja viņam pārtraukt kontaktus ar informatoru Georgiju.

Tālāk citēšu Ļitviņenko liecības no grāmatas Lubjankas noziedzīgā banda, kur viņš apraksta arī citus asiņainus noslēpumus, to skaitā dažus mūslaiku speciālo dienestu noziegumus: "Chajs tika noindēts. Viņa ēdienam bija kaut kas piebērts. Par to nav nekādu šaubu, pat ja es precīzi nezinu, kāda metode tika izmantota. Viņš izdzisa visu acu priekšā divu mēnešu laikā. Viņu izmeklēja labākie speciālisti, taču neko nevarēja izdarīt. Šādai nāvessoda izpildei vajadzēja kalpot par piemēru visiem izmeklētājiem, lai tie saprot, kas viņus sagaida gadījumā, ja viņi aizšķērsos ceļu Lubjankai. Speciālie dienesti no mūsu vidus nogalināja labākos — tos, kuri vēlējās veikt savu pienākumu ar godaprātu."

Jāprecizē, ka pēc Chaja nāves izmeklēšana pret FDD slepkavām tika pārtraukta un netika darīts nekas, lai viņi turpmāk neuzdarbotos. Lazovskis vēl paspēja paveikt dažus "svarīgus" uzdevumus, pirms pats trīs gadus vēlāk tika likvidēts. Tas notika 2000. gadā, kad stundu vai divas pirms paredzētā aresta viņš tika nogalināts ar šāvienu galvā. Lubjanka bija nospriedusi, ka ar pienākumiem viņš ir ticis galā veiksmīgi un tagad varētu uzņemties atbildību par saviem noziegumiem. Aresta orderis jau bija parakstīts. Taču kāds prātīgi nolēma, ka nevajag riskēt un labāk iztikt bez izmeklēšanas un arīdzan bez tiesas procesa izrādes. Lode pakausī bija daudz drošāks līdzeklis, kas ļāva šo noziegumu tūlīt norakstīt kā bandītu savstarpējo rēķinu kārtošanu, — klasiskais scenārijs.

Chaja nāve mūs atkal aizved uz Lubjankas indes laboratoriju. Ļitvi-ņenko grāmatā apgalvo, ka tā pastāv joprojām, bet ar mainītu adresi — no Varsonofjevskas šķērsielas tā pārvākusies uz Sarkanās gvardes ielu Maskavas nomalē — un ka tās atklājumi joprbjām tiek izmantoti nogalināšanai. Tādējādi šis Lubjankas darbinieks apstiprina to, kas bija acīm redzams visiem, kuri noziedzības eskalācijai sekoja no ārpuses.

Dabiski, varētu teikt, kas tas viss ir tikai iedamas. Taču tad vajadzētu atrast šīs garās pasūtinājuma slepkavību sērijas vaininiekus, ko neviens pat netaisās darīt. Pēc Ļitviņenko teiktā, profesionālu slepkavu banda turpina uzdarboties FDD iekšienē. Viņi sevi nepavisam neuzskata par slepkavām, bet par "elites kaujiniekiem, kas veic kaujas uzdevumus nacionālā mērogā". Staļina laika aģenti arī sevi neuzskatīja par slepkavām, bet par "dzimtenes goda misijas" izpildītājiem. Ļitviņenko riešā veidā atklāj, ka FDD virsnieks Aleksandrs Kamišņikovs viņam bija uzdevis nogalināt pligarhu Borisu Berezovski, kādreizējo Kremļa saimnieka draugu, kurš tagad kļuvis par viņa ļaunāko ienaidnieku. Neviens uz šo informāciju nereaģēja, pat ne tādēļ, lai to vienkārši noliegtu, nemaz nerunājot par faktos balstītu atspēkošanu. Arī ne Kamišņikovs pats. Ļitviņenko tāpat stāsta, ka Lubjanka iefiltrējas da-žādās ekstrēmistu organizācijās, lai uzkurinātu "tautas dusmas" pret per-sonām, kas jādiskreditē vai jānovāc, un pēc tam virza izmeklēšanu un sabiedrisko domu uz nepareizām pēdām. Tāds, viņaprāt, ir padomju un postpadomju speciālo dienestu tipiskais "rokraksts".

Saskaņā ar Novaja gazeta sniegto informāciju, čečenu teroristu ķīlnieku sagrābšana muzikālajā teātrī NordOst izrādes laikā bija organizēta pēc šādas metodes. Žurnālisteizmeklētāja Anna Poļitkovska' apliecina, ka šīs provokācijas autors ir kāds FDD labā strādājošs trīsdesmit gadu vecs čečens Hanpašs Terkibajevs, kurš organizēja teroristu pārvietošanos pa Maskavu un nodrošināja viņiem iekļūšanu teātrī. Telpas viņš esot atstājis pirms uzbrukuma. Nepārprotams "dienestu" rokraksts. Var.jautāt — kurš to visu vadīja? Kurš varēja zināt par šo asiņaino plānu detaļās? Putins? Kremļa administrācija? Vai tikai Lubjanka? Nav šaubu, ka simt divdesmit astoņu

ķīlnieku nāve pēc saindēšanās ar gāzi "atbrīvošanas" operācijas laikā ir tās

1 Brīdī, kad šī grāmata atradās iespiešanā, Annu Poļitkovsku 2006. gada 7. oktobrī nošāva savas mājas kāpņutelpā Maskavā.

pašas laboratorijas darba iznākums. Iemidzinošā gāze, kuras sastāvs ir valsts noslēpums, vienā mirklī radīja letālu beigu risku visiem ķīlniekiem.

Tikšanās laikā ar amerikāņu žurnālistiem 2003. gada 20. septembrī Vladimirs Putins "glābšanu" izskaidroja šādi: "Šie cilvēki nenomira no gāzes iedarbības, jo tā nebija indīga, tā bija nekaitīga un nevarēja nodarīt nekādu ļaunumu. Cilvēki bija citu apstākļu upuri: dehidrācija, hroniskas slimības, atrašanās gūstā. ļ„] Mēs tātad varam teikt, ka neviens ķīlnieks no specoperācijas necieta." Man trūkst vārdu, lai komentētu šo prezidenta paziņojumu, kas robežojas ar vājprātu.

Eduarda Ļimonova tiesas procesa laikā, kurš beidzās ar valsts apvēr-suma gatavošanā apsūdzētā rakstnieka atzīšanu par nevainīgu, kļuva skaidrs, ka FDD bija viltojis dokumentus un ka tā aģenti bija iesaistīti vairākos noziegumos. Ir jājautā, vai šī iestāde ir tiešām valsts aizsargāšanas instruments vai arī tai ir savas politiskās intereses.

Kā, piemēram, reaģēt uz svinīgajiem paziņojumiem, ka dažu īpaši šausmīgu terora aktu organizatori ir tikuši notverti? Šodien patiešām ir zināmi atbildīgie par Maskavas ēku spridzināšanu. Tie ir "Čečenijā likvidētie ārvalstu pilsoņi" Hatābs un Abū Umars, kā arī brāļi Zaurs un Timurs Bačajevi, no kuriem viens tika nogalināts Čečenijā, otrs — Gruzijā. Krieviski to sauc par "uzvelt vainu uz nelaiķa pleciem"! Mihaila Maņeviča slepkavas Kaļagins un Maksimovs arīdzan tika sazīmēti un, kā jau lasītājs ir nopratis, arī tika nogalināti. īsāk sakot, nav neviena, kam pieprasīt rēķinu, taču prokuratūra savu darbu it kā ir padarījusi. Tā ir "noskaidrojusi" arī Jušenkova slepkavas, taču neuzdrošinās atklāt šā nozieguma pasūtinātāju identitāti, atrunājoties ar izmeklēšanas noslēpumu. Labi pazīstamas metodes…

Patiesībā Jušenkovs samaksāja par savu nelokāmo nostāju Čečenijas kara jautājumā: viņš, bez šaubām, zināja īstos Maskavas ēku spridzinātājus. Piecas dienas pirms nāves viņš bija organizējis protesta mītiņu Puškina laukumā. Viņš vadīja atentātu sabiedrisko izmeklēšanas komisiju, ar kuru sadarboties bija atteikušās visas valsts struktūras. Viņš nebūtu kavējies paziņot to vārdus, kuri patiesi bija atbildīgi zem sagruvušo ēku drupām bojā gājušo cilvēku nāvē.

Šīs komisijas locekle Anna Morozova, labi apzinādamās situāciju, tūlīt pēc Jušenkova noslepkavošanas pieprasīja politisko patvērumu ASV. Pats būdams šīs komisijas loceklis, es ļoti labi zinu, ka dažādas instances un organizācijas, pie kurām viņai iznāk vērsties, dara visu, lai traucētu strādāt. Turklāt viņu pastāvīgi šantažē dažādi "anonīmi cilvēki". Nav grūti saprast, kas aiz viņiem stāv.

14 Partijas zelts

Šķietami nesatricināmās komunisma sistēmas un padomju impērijas sabrukums izraisīja daudzas personīgas traģēdijas. No 1991. gada augusta — pēc konservatīvo spēku valsts apvērsuma izgāšanās (tas bija mēģinājums gāzt Gorbačovu, lai atjaunotu strauji grūstošo režīmu) — gandrīz katru dienu, vai vismaz ar pārsteidzošu biežumu un atklātību, prese sāka ziņot par mīklainām bijušo aparatčiku pašnāvībām un nāves gadījumiem. Zaudējuši pamatu zem kājām un kļuvuši viegli ievainojami, apzinoties līdzdalību noziegumos, kas varēja kuru katru brīdi nākt gaismā, viņi šādā veidā mēģināja izvairīties no soda. Šķita, ka no jauna iestājušies Staļina laiki, kad bezcerības nomāktībā pašnāvību izdarīja Staļina sieva Nadežda Allilujeva un tādi pirmā plāna politiķi kā Ādolfs Joffe, Nikolajs Skripņiks, Mihails Tomskis, Sergo Ordžonikidze, Mihails Kaganovičs, kā arī ģenerāļi Jans Gamarņiks, lvans Garkavijs, Sergejs Mežeņinovs, Alberts Lapiņš un daudzi citi.

Dažas nāves bija acīm redzamas pašnāvības, kuru iemesli ir labi sa-protami, dažas līdz pat šai dienai ir mīklainas. Vissatriecošākā šajā sērijā bija tā saucamās PSKP Centrālkomitejas lietu pārvaldes vadītāja Nikolaja Kručinas pašnāvība tūlīt pēc neveiksmīgā puča. Viņš izmetās pa sava dzīvokļa logu, atstādams dīvainu zīmīti: "Es neesmu nodevējs, es esmu gļēvulis." Šie daži vārdi ļauj noprast, ka viņam tika inkriminēta nodevība un ka viņš bija nolēmis padarīt sev galu, lai gan apsūdzība nebija publiska. Juridiskā valodā to sauc par "novešanu līdz pašnāvībai", kas ir noziegums un prasa ne tikai izmeklēšanu no žurnālistu puses, bet arī kriminālpolicijas iesaisti.

Nikolajs Kručina bija atbildīgs par partijas līdzekļiem, tostarp dažādu šaubīgu operāciju, tas ir, apvērsumu, finansēšanu un atbalstu "brālīgajām partijām" un teroristu bandām, kas Eiropā tika sauktas par "cīnītājiem par sociālo taisnīgumu", bet citos kontinentos par "cīnītājiem par nacionālo atbrīvošanos", — tās bija, piemēram, sarkanās brigādes un dažādu grupu ideoloģiski slepkavas. Viņš zināja visu slepeno bankas kontu kodus un numurus, kuros uz fiktīvu personu vārda glabājās šī nauda, kā arī X dienai ārzemēs noglabāto likvīdo līdzekļu īpašnieku identitātes. Tik ārkārtīgi svarīgas informācijas glabātāju vajadzēja likvidēt, lai izvairītos no informācijas noplūdes, kas liktu dažām personām zaudēt ievērojamas summas: jaunajai varai varētu rasties kārdinājums sagrābt šo naudas kaudzi.

Šajā laikā prese daudz rakstīja par "partijas zeltu", kura pastāvēšana nevienam nebija noslēpums. Ar optimismu tika apgalvots: krāpšanu atmaskos, nolaupītos līdzekļus "atdos tautai" un Kručinas nāves apstākļi tiks noskaidroti. Taču tie palika tikai tukši solījumi. Jaunāko notikumu gūzma padarīja par novecojušām vakardienas sensacionālās aktualitātes, kas tika aizskalotas ar jaunu neizprotamu nāves gadījumu vilni. Šo negadījumu ikdienība nolēma tās pilnīgai aizmirstībai. Par to atklāšanu nevarēja ne sapņot, pat ja runa bija par tīri krimināla rakstura gadījumu. Lieta tika norakta, lai gan uz spēles bija likti vairāki miljardi dolāru. Kopš tā laika šī nauda ir nesusi labu peļņu. Un varbūt dažu personu, kas atrodas ēnā vai iznākušas no tās pēc zināma laika, bagātības pamatā ir tieši slavenais partijas zelts — izteiciens, kas šodien ir pilnīgi vecmodīgs.

Slepkavību "mode" —vienkāršākais risinājums, lai likvidētu konkurentus vai nevēlamus lieciniekus un sodītu vai aizbāztu muti pretiniekiem — radīja nepieciešamību pilnveidot metodes. Kā jebkura industrija, tā prasīja "produkcijas izmaksu" samazināšanu, vairāk drošības un atentāta pasūtinātāja aizsardzības līdzekļus. Meklējot jau izstrādātus un pārbaudītus modeļus, uzmanību pievērsa cilvēkiem, kuri, ņemot vērā viņu bijušo vai pašreizējo nodarbošanos, nevainojami pārzināja šāda veida noziegumu sagatavošanas paņēmienus, kā arī nepieciešamos ieročus. Tādējādi tika privatizēts arī slepkavu bizness, kas, reiz bijis valsts monopols, tagad daļēji nonāca privātu uzņēmumu rokās. Vai, precīzāk sakot, slepenie un nāvējošie ieroči šodien vairs nav vienīgi slepeno dienestu rīcībā, tie ir pieejami arī citiem, kuri tos izmanto personiskiem mērķiem.

Neizskaidrojamo slepkavību garajā sērijā, kas labi parāda, ka mēs saskaramies ar jaunu terorisma vilni, viena atšķiras no citām ar savu ne-parasto veidu. Runa ir par ievērojamā un izglītotā biznesa aprindu pārstāvja, politikā iesaistītā Ivana Kivelidi slepkavību. Viņš bija viens no tiem, kuri varētu savienot personiskās biznesa intereses, kas, starp citu, bija pilnīgi likumīgas, ar krievu sabiedrības interesēm kopumā.

Abhāzijas galvaspilsētā Suhumi 1949. gadā dzimušajam Ivanam Kivelidi, ņemot vērā ģimenes vēsturi, bija viss, lai kļūtu par veiksmīgu uzņēmēju. Viņa grieķu izcelsmes vectēvs Abhāzijā ieradās pirms 1917. gada valsts apvērsuma, bija veiksmīgs komersants un pēc tam fabrikants. Jaunajā režīmā ģimenei vajadzēja doties trimdā uz Sibīriju un, kā nojaušams, ne pēc brīvas gribas. Lai gan aizrāvies ar tirdzniecību, jaunais Kivelidi tomēr nevarēja piekopt šo aizliegto nodarbošanos. Viņš izmēģināja vairākus amatus, studēja žurnālistiku Maskavas Universitātē, taču arī šajā jomā sevi neīstenoja un gaidīja labākus laikus. Četrdesmit gadu vecumā viņš devās uz Angliju, lai mācītos to, ko nemācīja Padomju Savienībā, un atgriezās valstī ar Kembridžas Universitātes Ekonomikas fakultātes diplomu. Pēc atgriešanās viņš parādīja, uz ko ir spējīgs cilvēks ar labu izglītību, ja vien viņam neliek spieķus riteņos: viņš izveidoja uzņēmumus Ititeragro un Krasnije Holrni, kas ātri nesa lielu peļņu. Tā kā viņš lielas summas ziedoja labdarībai un bija grieķu izcelsmes, viņu iesauca par krievu Onasi. Kivelidi ap sevi pulcināja politisko un ekonomisko eliti. Starp viņa paziņām bija arī Vla-dimirs Putins, kurš vēl ne ar ko nebija izcēlies.

Divus gadus pēc atgriešanās no Kembridžas Kivelidi nodibināja Rosbiznesbank, sociālpolitisku un ekonomisku laikrakstu Vek, kā arī Krievijas brīvā darba partiju. Viņš bija Krievijas prezidenta uzņēmēju padomes sastāvā. Taču viņa nozīmīgākā iniciatīva bija "Krievijas biznesa apaļā galda" izveide, kur tika apvienoti baņķieri un lielo uzņēmumu vadītāji, nākamie oligarhi. Viņa vadībā šis apaļais galds lika varai pievērst uzmanību ekonomistu balsīm un ņemt vērā biznesa aprindu domas par uzņēmējdarbību, kas strauji attīstījās. 1990. gadu pirmajā pusē Ivana Kivelidi vārds neatstāja avīžu lappuses, viņu bieži redzēja televīzijā. 1995. gada augusta sākumā tika saņemta satriecoša ziņa: krievu Onasis kritiskā stāvoklī ievietots slimnīcā…

1. augustā Kivelidi savā birojā pēkšņi saslima. Viņš "bez jebkāda iemesla" zaudēja samaņu un sāka smakt. Pēc tūlītējas nogādāšanas Cen-trālajā slimnīcā, kas agrāk bija Kremļa slimnīca, viņam, kā jau pienācās, diagnosticēja smagu infarktu, lai gan nekādu tamlīdzīgu simptomu nebija. Tad viņam atrada akmeņus žultspūslī. Gandrīz pēc stundas slimnieks ar smadzeņu tūsku tika nogādāts reanimācijas nodaļā. Iespējams, būtu palikuši pie šīs pēdējās versijas, kas bija pietiekama, lai izskaidrotu viņa nāvi, taču, lūk, 2. augustā Kivelidi sekretāre Zora Izmailova tika hospitalizēta ar tādiem pašiem mīklainiem simptomiem kādā citā lielā Maskavas slimnīcā, kur viņai konstatēja epilepsiju un asinsrites traucējumus. Bez šaubām, abu slimnīcu ārsti, vieni no labākajiem valstī, skaidri apzinājās šādas diagnozes absurdumu. Viņi maldījās minējumos, nezinādami ne to, kā ārstēt šos slimniekus, ne arī to, kāda kaite viņiem piemetusies.

Nākamās dienas rītā "epileptiķe" nomira. Kivelidi nodzīvoja dienu ilgāk. Autopsijai būtu vajadzējis sniegt atbildi uz visiem jautājumiem, taču patologanatoms Josifs Laskavijs, par spīti prokuratūras spiedienam, atteicās to veikt, saprazdams lietas kriminālo raksturu, un uzskatīja, ka tā ir tiesu mediķu kompetence. Viņš atļāvās to, ko ārstējošie ārsti nebija uzdrošinājušies darīt (varbūt viņi par to nebija iedomājušies?): pēc simptomiem un līķa izskata viņš nosprieda, ka tā ir "saindēšanās ar nepazīstamu indi". Ekspertīze apstiprināja šo hipotēzi. Sākās izmeklēšana, kura sapinās neskaitāmās versijās: no politiskas vai ekonomiskas slepkavības līdz kaislību izraisītam noziegumam. Galvenais jautājums, kas izmeklētājiem būtu norādījis pareizo ceļu, bija uzzināt, kādā veidā noindēts Kivelidi un kāpēc nogalināja arī viņa sekretāri. Jo vairāk tāpēc, ka, par spīti visiem mēģinājumiem noteikt šai lietai pilnīgas slepenības statusu, nāca gaismā tas, ka divi operatīvie darbinieki, kuri bija veikuši Kivelidi kabineta apskati, arī hospitalizēti ar tādiem pašiem simptomiem, bet ne tik smagā formā. Pusotru mēnesi vēlāk eksperts, kurš bija analizējis mirušā baņķiera aknas, nomira "no saindēšanās ar nezināmu vielu".

Tā tomēr tika noskaidrota, par spīti smagi skarto iekšējo orgānu histoloģiskās izmeklēšanas negatīvajiem rezultātiem. Izmeklētāji bija pārliecināti: Kivelidi un Izmailova noindēti ar smago metālu sāļiem. Tika atrasts mazs, gandrīz neredzams plankums tējas krāsā uz tālruņa klausules, kuru lietoja vienīgi Kivelidi (tā bija viņa tiešā līnija). Ekspertīze, kuru veica Organiskās ķīmijas un tehnoloģiju valsts zinātniskais centrs, bija uzrādījusi kādu fosfororganisku savienojumu. (Saskaņā ar Kivelidi kolēģu no kāda avota iegūto informāciju, tālrunis bijis "piebāzts" ar radioaktīvo kadmiju.) Nāvi bija izraisījusi indīgo izgarojumu ieelpošana tālruņa sarunas laikā. Kontaktā ar galvu un muti vielas temperatūra ^ paaugstinājās un izraisīja nāvējošas sekas. Centra direktors Aleksandrs Kaļedins, atbildīgais par ekspertīzi, paziņojumā plašsaziņas līdzekļiem aprobežojās ar miglainu informāciju par vielu, kuras "reto formulu nedrīkst izplatīt".

Borisa Jeļcina laikā neatkarīga izmeklēšana vēl bija iespējama, pat ja speciālie dienesti, atkopušies no 1991. gada šoka, jau bija sākuši ataudzēt vilnu. Pēc miljons dolāru atlīdzības izsludināšanas žurnālistiem un Kivelidi draugiem izdevās atklāt šīs noslēpumainās vielas ar sarežģīto formulu izcelsmi. To ražoja militāri ķīmiskajā rūpnīcā Saratovas apgabala Šihani pilsētā. Šī fabrika ir Aizsardzības ministrijas pārziņā, taču nepārprotamu iemeslu dēļ tās darbību kontrolē FDD.

1960.—1970. gados tika sākta trešās paaudzes ķīmisko ieroču ražo-šana, kurā ietilpa ne tikai jaunas ķīmiskas vielas, bet arī to izmantošanas līdzekļi. Pēc speciālistu teiktā, starp 1973. un 1976. gadu tikai fosfororganiskie savienojumi (zarīns, zomans un citi) vien tika saražoti tādā daudzumā, ka ar tiem varēja nogalināt visas planētas iedzīvotājus tūkstošiem reižu. Šīs vielas bloķē nervu impulsus, izraisot zīlīšu sašaurināšanos un tad nervu sistēmas paralizi. Nāve iestājas šķietami no smadzeņu embolijas. Laimīgā kārtā šie ieroči, kurus var ražot vienīgi slēgtā laboratorijā, netika izmantoti, taču to modificētās versijas var kalpot terora aktu veikšanai. Protams, lai kaut ko tādu īstenotu, nepieciešami to cilvēku pakalpojumi, kuri pārzina šo neiedomājami nāvējošo substanču izmantošanas tehniku.

Tas viss atsauc atmiņā vēstuli, kuras kopija ir manā rīcībā un kurā var izlasīt neticamu atzīšanos, ko rakstījis profesors Grigorijs Mairanovskis 1953. gada 17. jūlijā, kad viņš atradās Butirku cietumā Maskavā. Mairanovskis zināja, ka Staļins ir miris un ka Berija sagrābis Lubjankas troni, taču viņam nebija ne jausmas, ka Berijas "simts dienas" jau beigušās un viņš gaida nāvessoda izpildi slepenā bunkurā. Lai parādītu, cik daudz vēl var būt noderīgs režīmam, Mairanovskis rakstīja: "Man ir priekšlikumi attiecībā uz dažiem jauniem produktiem, kuru iedarbība var būt iemidzinoša vai nāvējoša. Runa ir par ļoti pareizo domu, kuru jūs man izteicāt, ka mūsu izstrādājumu izmantošanas metodes pārtikā un dzērienos ir novecojušas un ka vajag meklēt paņēmienus ar gaisa ieelpošattas palīdzību'."

Acīm redzamu iemeslu dēļ šī vēstule nekad nenonāca pie adresāta, taču informācija, kuru tā saturēja, radīja jaunu pavērsienu Mairanovska lietā. Citēšu manā rīcībā esošu arhīva dokumentu (protokolu, kas apstiprina papildu izmeklēšanas slēgšanu): "Pēc Berijas pavēles līdz 1949. gada beigām Mairanovskis strādāja pie indēšanas metodēm ar pulverveida vielām caur gaisa ieelpošatiu ."

Tātad bez pārspīlēšanas var teikt, ka Berijas ķetnas beigu beigās pēc vairākām desmitgadēm sasniedza Ivanu Kivelidi, taču citu cilvēku labā un citiem mērķiem.

Lūk, slepkavības rekonstrukcija pēc ekspertīzes datiem, speciālistu domām un Kivelidi tuvinieku liecībām. Izpildītājs iegāja kabinetā brīdī, kad tur neviena nebija. Viņam bija dubulti gumijas cimdi (parastie gumijas cimdi nebūtu pietiekami aizsargājuši). Viņš turēja stikla kapsulu, kurā bija miligrams indīgas vielas (pilnīgi pietiekama deva letālam iznākumam). Nenoceļot tālruņa klausuli, slepkava attaisīja kapsulu un uzpilināja vienu produkta pilienu uz klausules virsmas. Viņam bija uzvilkta gāzmaska vai respirators, piesūcināts ar antivielu, kas aiztur indes iekļūšanu ķermenī, jo tā sāk iedarboties, līdzko nonāk saskarsmē ar gaisu. Pēc tam viņam vajadzēja aiztaisīt kapsulu un tikt no tās vaļā, izvairoties no vismazākā kontakta ar drēbēm. Šeit operācija vēl nebeidzās. Vajadzēja vienlaikus novilkt abus cimdus un kopā ar masku tos iznīcināt. Visniecīgākā šo noteikumu neievērošana izraisītu nāvi.

Jādomā, ka šīs slepkavības pasūtinātājs ne pārāk raizējās par izpildītāja likteni, tāpat kā tie — pirmām kārtām jau Staļins —, kas, ļoti vēloties Tito nāvi, neuztraucās par Griguļeviča drošību. Patiesībā, lai izvairītos no atmaskošanas riska, pasūtinātājs bija tieši ieinteresēts novākt arī savu rokaspuisi. Speciālisti, ar kuriem runāju, bija pārliecināti, ka pat profesionālim nebija iespējams precīzi ievērot visus drošības noteikumus. Tātad var ticēt, ka slepkava jau sen ir viņsaulē.

Iespējams, ka slepkavību paveica kamikadze pret savu gribu Zora Izmailova (korupcija? šantāža? draudi?). Divi zaķi ar vienu šāvienu: tas ļoti atgādināja to ļaužu rokrakstu, kuri bija vienīgie, kas var izdomāt un īstenot šāda veida operāciju. Neviens, izņemot speciālo dienestu profesionāļus, nebūtu spējis sadabūt indīgās vielas un sagatavot izpildītāju. Ne obligāti dienesti paši kā organizācija, bet viņu darbinieki vai varbūt bijušie aģenti, kam bija pietiekamas zināšanas un personiskie sakari ar kolēģiem dienestā. Perestroikas laikā un pēc tam padomju un krievu speciālie dienesti tika reorganizēti apmēram piecpadsmit reižu. Atbrīvotie profesionāļi izklīda pa valsts un privātajām struktūrām, kur atguva uzplečus jauno saimnieku dienestā.

Par spīti daudziem oficiāliem paziņojumiem, ka izmeklēšana virzās uz priekšu, ka tūlīt tā tiks pabeigta un ka drīz varēs aizdomās turētajiem izvirzīt apsūdzības, nekāda turpinājuma lietai nav bijis. Šodien šis gadījums jau ir aizmirsts. Kad tolaik vēl relatīvi neatkarīgā telekanāla NTV žurnālists Nikolajs Nikolajevs sāka veidot raidījumu, balstoties uz paša savāktajiem materiāliem, prokuratūra tūlīt uzlika veto, piedraudot ar smagām represijām. Tika pieprasīts, lai ne ar mājienu, pat netiešā veidā, netiktu pieminēts ne indes sastāvs, ne nozieguma metode, ne dažādās slepkavības versijas, ne iespējamie pasūtinātāji.

Kāds kolēģis, kurš bija piedalījies neatkarīgās izmeklēšanas darbā, ko uz karstām pēdām veica aizgājēja draugi, man izpauda vienu no versijām, kas, manuprāt, šķiet ļoti ticama. Pēdējos mēnešus pirms nāves Ivans Kivelidi vislielākajā slepenībā bija strādājis pie partijas slepeno finanšu operāciju analīzes, meklējot atslēgu mīklai par slaveno zeltu, kas izgaisis nezināmās tālēs. Acīmredzot viņš bija nokļuvis uz pareizajām pēdām.

Tā nu slazdi aizcirtās.

15 Apglabāts ar militāru godu

Gorbačova glastnostj un perestroika izcēla gaismā pilnīgi jaunus cil-vēkus. Tās lika pamosties sabiedrībai, kas ir neiedomājami totalitārā valstī, pat ja groži tiek palaisti vaļīgāk. Līdzko parādījās iespēja nākt klajā ar politiskām iniciatīvām un paust viedokļus, kas nav diktēti no augšas, uz publiskās skatuves uznāca vīrieši un sievietes, kuriem pirms tam nebija nekādu iespēju sociāli izpausties. Kā mēdz izteikties Krievijā, viņi kļuva par "garīgajiem skolotājiem" un ātri ieguva popularitāti tāpēc, ka neatkārtoja ideoloģiskās klišejas, kas cilvēkiem bija līdz kaklam, viņi nerunāja komunistu propagandas valodā un piedāvāja sociālpolitiskās izmaiņas, par kurām visi sapņoja jau sen.

Daži bija vienas stundas elki. Trūkstot potenciālam un spējai kon-struktīvi strādāt, viņi brīdi paspīdēja uz jaunās politiskās skatuves un tūlīt pazuda. Viņi bija mītiņu oratori, kas prata piesaistīt auditorijas uzmanību, bet ātri vien iztērēja resursus. Vienīgi dažiem no viņiem bija nozīmīga loma šajā vēsturisko pārmaiņu posmā. Viņu harisma un politiķa talants padarīja viņus par postkomunistiskās Krievijas pirmajām figūrām valsts pastāvēšanas pirmajā etapā.

Visievērojamākie, protams, bija etnogrāfe un vēsturniece Gaļina Starovoitova Maskavā un jurists Anatolijs Sobčaks Ļeņingradā. Būdami demokrāti, viņi vēlējās izveidot pilsonisku sabiedrību postpadomju telpā un katram tās loceklim dot īstu brīvību, kas būtu nostiprināta likumos, nevis tikai deklarēta uz papīra.

Akadēmiķa Andreja Saharova līdzstrādniece un Armēnijas vēstures speciāliste Gaļina Starovoitova cīnījās par Azerbaidžānas anektēto teritoriju atdošanu Armēnijai. Tieši kā šīs republikas pārstāve viņa arī tika ievēlēta pirmajā padomju parlamentā, kurā jau bija jūtams mazliet brīvības. Tā sākās viņas karjera. Drīz vien, pateicoties autoritātei un popularitātei, viņa kļuva par pirmā plāna personību demokrātiskajā nometnē.

Anatolijs Sobčaks, kuru līdz šim pazina neliels kolēģu loks, kļuva par politiķi numur viens Ļeņingradā. Pirmajās plurālistiskajās tautas deputātu padomju vēlēšanās 1989. gadā viņš pirmajā kārtā ieguva 60,2% balsu. Būdams Augstākās Padomes loceklis un Tbilisi traģisko notikumu (tur armija bija brutāli apspiedusi miermīlīgu manifestāciju) izmeklēšanas komisijas priekšsēdētājs, viņš ieguva vēl lielāku popularitāti pēc tā laika aizsardzības ministra Rodionova lomas atklāšanas šajā slaktiņā, kas ministram maksāja portfeļa zaudēšanu. Gadu vēlāk Sobčaks tika ievēlēts Ļeņingradas pilsētas padomē, bet nākamajā gadā pilsētas mēra vēlēšanās par viņu nobalsoja 76% vēlētāju.

Mainoties politiskajai konjunktūrai, daudzi pirmā viļņa demokrāti kapitulēja un pielāgojās jaunajai situācijai. Viņi bija gatavi piekāpties un peldēt pa straumi. Tā nebija ne Starovoitovas, ne Sobčaka gadījumā. Taču, ja Maskavas demokrāte cīnījās galvenokārt savas partijas interesēs, tad Ļeņingradas mērs pacēlās valstsvīra līmenī un daudzus projektus īstenoja kā amatpersona. Pakļaujot sevi briesmām, viņš 1991. gada augustā nepieļāva nekādas pučistu demonstrācijas pilsētā. Ļeņingradā nebija nedz nekārtību, nedz asinsizliešanas. Viņš piedalījās demokrātiskas konstitūcijas rakstīšanā un ierosināja likumu par izbraukšanu no valsts, tādējādi atverot boļševiku slēgtās robežas un dodot iespēju miljoniem padomju pilsoņu ceļot pa visu pasauli. Ļoti precīzi izteicies kāds žurnālists: "Sobčaks varas dzīvniecisko purnu pārtaisīja par cilvēcisku seju." Pateicoties viņam, tika pieņemts arī mājokļu privatizācijas likums, kas tika izsludināts par spīti reakcionāro spēku pretestībai. Visbeidzot, tieši viņš atdeva Ļeņingradai tās vēsturisko nosaukumu — Sanktpēterburga.

Brīvības eiforija nebija ilga. Krievijai nepietika spēku, lai demokratizācijas procesus padarītu neatgriezeniskus. Komunistiskā partija netika ne aizliegta, ne nosodīta par tās noziegumiem. Gandrīz visi bijušie Politbiroja un Centrālkomitejas locekļi, tāpat arī augsta ranga aparatčiki saglabāja atslēgas pozīcijas valsts pārvaldes aparātā, nomainot vien kreklus un retoriku. Briesmīgās un nepiedodamās pirmā viļņa reformatoru, īpaši Jegora Gaidara un Anatolija Čubaisa, kļūdas beidzās ar to, ka tika diskreditēta demokrātijas ideja un lielākā iedzīvotāju daļa tika novesta milzīgā nabadzībā, kas sabiedrībā radīja revanšistisku noskaņojumu. Miljoniem cilvēku vārds "demokrāts" kļuva par lamuvārdu. Borisam Jeļcinam, kurš bija vājš politiķis, neizdevās saglabāt kursu uz brīvību. Varbūt viņš pat pārāk necentās to darīt, jo vairāk bija norūpējies par personīgo labklājību. Labējo spēku savienības (kurā Starovoitovai bija nozīmīga loma) popularitāte smagi kritās. Tajā pašā laikā Sanktpēterburgā Sobčaks sadūrās ar aizvien lielāku pretestību pārmaiņām. Beigu beigās Labējo spēku savienības ietekme samazinājās līdz minimumam. Nākamajās vēlēšanās Sobčaks otrajā vēlēšanu kārtā zaudēja un bija spiests mēra amatu (kurš turpmāk saucās "gubernators'") nodot savam bijušajam vietniekam Vladimiram Jakovļevam, kurš uzvarēja ar nelielu balsu vairākumu. Jakovļevs bija nenoteikts cilvēks bez savas politiskās nostājas, bet tas viņam netraucēja naivajiem vēlētājiem sevi reklamēt kā "praktisku cilvēku, nevis ideologu" un "labu vadītāju". Kas viņš gan nebija; diemžēl to saprata pārāk vēlu.

Kam traucēja Gaļinas Starovoitovas aktivitātes un kāpēc tik ļoti, ka tika izlemts viņu fiziski likvidēt? Vēl šodien mums nav skaidras atbildes uz šo dubultjautājumu. Acīmredzot viņa radīja briesmas tiem, kuru godkāre par katru cenu lika turēties pie varas. Speciālo dienestu iesaiste šajā lietā nerada šaubas. Jau dažus mēnešus pirms slepkavības sāka augsnes sagatavošanu, lai pēc tam varētu uz nepareizām pēdām vedināt ne jau izmeklēšanu (neviens nekad nebūtu nopietni meklējis šīs slepkavības pasūtinātājus), bet sabiedrisko domu. Jādiskreditē bija upuris, nevis slepkavas. Prezidents Jeļcins tiktu sakompromitēts, ja būtu vēlējies izmantot savu varu īsto noziedznieku atrašanai.

Astoņus mēnešus pirms slepkavības kādā Lubjankas pilnīgi kontrolētā laikrakstā parādījās kāda nezināma žurnālista (patiesībā Maskavas Universitātes Žurnālistikas fakultātes studenta) raksts, kurā bija apgalvots, ka Starovoitova esot devusi kukuli, lai panāktu Jeļcina intervijas publicēšanu Londonas laikrakstā Sunday Express. It kā britu žurnālists būtu jāuzpērk, lai viņš piekristu intervēt Krievijas prezidentu viņa Londonas vizītes priekšvakarā! Anglija nebija izvēlēta tāpat vien — tur dzīvoja Starovoitovas bijušais vīrs un kopīgais dēls. "Atklājums" vedināja domāt, ka ģimene ir saistīta ar naftas biznesa aprindām.

Starovoitova varbūt nebūtu nogalināta, ja nebūtu reaģējusi uz šo publikāciju: viņas klusēšana būtu piedevusi ticamību publicētajai informācijai un viņai būtu vajadzējis atstāt politisko skatuvi. Taču viņa vērsās tiesā ar sūdzību par apmelošanu un procesu vinnēja. Tad nolēma ķerties pie viņas neitralizēšanas plāna nākamās fāzes izpildes.

Gaļina Starovoitova tika nogalināta 1998. gada 20. novembra vakarā pie ieejas mājā, kur viņa dzīvoja kopš kļūšanas par ne vairs Armēnijas (kas

' Vārds "mērs" krievu valoda tiek uztverts kā aizguvums no Rietumiem. "Gubernators" bija tituls Krievijas impērijā un tādējādi tiek uzskatīts par atgriešanos pie tradīcijām.

jau bija neatkarīga valsts), bet Sanktpēterburgas pilsētas deputāti. Viņas kolēģis Ruslans Liņkovs, kurš viņu pavadīja, tika smagi ievainots, taču izdzūioja. Izmeklēšanai viņš nopietni palīdzēt nevarēja.

Tūlīt pēc slepkavības sākās kampaņa ar mērķi, lai Starovoitovu padarītu par pašas mahināciju upuri un viņas nāvi pasniegtu kā sekas kādai korupcijas lietai. Pirmajai "motivācijai" tika pievienota šāda ziņa: Starovoitova esot pārveduši no Maskavas uz Sanktpēterburgu lielu summu skaidrā naudā, kuru esot saņēmusi no kāda "nezināma sponsora" savas partijas vajadzībām: slepkavība tātad izdarīta parastas laupīšanas dēļ. Tādā veidā upuris tika notašķīts ar dubļiem un noziedznieki meklēti ne tur, kur atradās.

Pēc ilgiem izmeklēšanas gadiem tiesas priekšā stājās seši rīkļurāvēji. Četri no viņiem tika attaisnoti, jo, "lai gan bija izsekojuši Starovoitovu, taču nebija zinājuši, ka tas beigsies ar slepkavību". It kā slepena deputātes izsekošana, viņas tālruņa noklausīšanās un citas šāda veida darbības nebūtu likumpārkāpums.

Bez šaubām, īstā slepkavības pasūtinātāja vārds nekad netiks uzzināts. Tam būtu nepieciešama speciālo dienestu palīdzība, taču kāpēc gan lai tie nodarbotos ar sevis meklēšanu? Pašreizējā politiskajā situācijā, kad Lubjanka ir valdība un valdība ir Lubjanka, nevajag gaidīt uz objektīvu politisku noziegumu izmeklēšanu. Viens ir skaidrs: Starovoitova tika nogalināta ar lodi, kas ir visparastākais veids, jo noteikti nebija uzskatīts par vajadzīgu tērēt laiku un enerģiju, lai izmantotu slepenās laboratorijas arsenālu.

Pēc Aleksandra Ļitviņenko domām, Starovoitovas slepkavību bija organizējuši Lubjankas dienesti. Tie paši, kas 1994. gada 17. oktobrī nogalināja žurnālistu Dmitriju Holodovu, kurš izmeklēja krievu ģenerāļu korupcijas lietas, un 1995. gada 1. martā noslepkavoja ļoti populāro televīzijas programmu vadītāju Vladislavu Ļistjevu. Abu šo noziegumu autori, protams, nekad netika atrasti. Lai gan visos trīs gadījumos konkrētie iemesli bija dažādi, viens faktors bija kopīgs: upuru fiziskā eksistence bija nevēlama. Tas nozīmē — bīstama. Un nebija nekāda pamata apieties ar viņiem kā ar jēlu olu: Lubjankai joprojām bija iespējams palikt ēnā. Pietika ar bailēm vien, ko tā rada, lai apspiestu jebkuru iniciatīvu tuvoties patiesībai. Tādējādi šī "lielā ģimene" neriskē tapt atklāta savā patiesajā gaismā.

Tomēr būtu taču pieticis ar Gaļinas Starovoitovas diskreditāciju. Kāpēc viņu nogalināt? Naids pret ideoloģisko pretinieku nav pietiekams motīvs. Tālākie notikumi, kas maksāja dzīvību Sobčakam, vieš nelielu skaidrību šajā jautājumā.

Atstājot Sanktpēterburgas mēriju, Sobčaks zaudēja amatu, kas viņu pasargāja no vajāšanām, viņš kļuva ievainojams — viegls laupījums tiem, kuriem uz viņu bija zobs. Nebija grūti atrast ieganstu, lai nokārtotu rēķinus ar viņu. Ikvienu soli, ikvienu mēra lēmumu un politisku rīcību tik nozīmīgā pilsētā vienmēr var negatīvi novērtēt un uztvert kā personisku aprēķinu. Jebkurā projektā ir iesaistīta nauda, jebkuru iniciatīvu atbalsta vieni, bet tā nepatīk citiem. Neizbēgami, ka bija atstumtie, kuri viņiem izdevīgā veidā varēja brīvi interpretēt mēra lēmumus, kas viņus skāra. Galu galā, vai ir kāds, kuram nevar pilnīgi neko pārmest?

Protams, ikviens var padoties peļņas vilinājumam. Taču mērķtiecīgā agresivitāte, ar kādu Sobčakam metās piešūt lērumu skandalozu un netīru lietu, šķita iestudēta. Vai tas bija pasūtinājums no augšas? Loģiski spriežot, nē, jo tolaik vēl prezidents Boriss Jeļcins bija viņa sabiedrotais un bija daudz parādā Sobčakam, it īpaši par atbalstu puča laikā. Taču ir zināms, ka parādnieki pārāk nemīl atcerēties par saviem parādiem. Visdrīzāk bija tā, ka Jeļcins nepakustināja ne mazo pirkstiņu, lai aizstāvētu līdzgaitnieku. Bez viņa klusējošas piekrišanas vai vienaldzības nebūtu uzdrošinājušies vajāt Sobčaku, turklāt vardarbīgi.

A priori Lubjankai nebija nekā, ko viņam pārmest. Taču tā nebija ar ļoti ietekmīgām, valdībai tuvu stāvošām personām, kas pret bijušo mēru cēla prasību tiesā. Tie bija bijušais prezidenta drošības dienesta vadītājs Aleksandrs Koržakovs, bijušais FDD vadītājs Mihails Barsukovs, iekšlietu ministrs Anatolijs Kuļikovs, ģenerālprokurors Jurijs Skuratovs un viņa vietnieks Mihails Katuševs. Iespaidīga grupa, pat visvarena.

Bijušo mēru no aresta, kad viņam vārda tiešā nozīmē uzbruka div-desmit miliču, izglāba Kara medicīnas akadēmijas profesors Jurijs Ševčenko. Viņš Sobčaku burtiski izrāva no miliču rokām, konstatēja sirds slimību, pieprasīja steidzamu hospitalizāciju un ar visiem spēkiem iestājās par kompleksu sirds operāciju, kādu, viņaprāt, bez riska nevarēja izdarīt Krievijā.

Tomēr galvenā loma šajā glābšanas akcijā pienākas Putinam, kurš bija bijis viens no Sanktpēterburgas gubernatora Sobčaka vietniekiem. Tam pašam, kurš vēlāk kļuva par Krievijas prezidentu un kurš bija atteicies iekļauties jaunā gubernatora Vladimira Jakovļeva komandā, noraidot izteikto piedāvājumu. Toreiz viņš pateica slaveno frāzi, kas kļuva par izteicienu: "Labāk tikt pakārtam par uzticību nekā atalgotam par nodevību." Pateicoties Sobčakam, kurš bija saglabājis ciešus sakarus ar Kremli, Putins "agresijas" brīdī Maskavā ieņēma nozīmīgu posteni, kas nebija no zemākajiem: FDD priekšnieks. Tieši viņš nodrošināja bijušajam mēram iespēju doties uz ārzemēm, pareizāk sakot, aizbēgt.

Nebūs pārspīlēts apgalvojums, ka Putinam par prezidentūru jāpateicas šim drosmīgajam un neordinārajam solim, pat ja tolaik viņš varbūt nemaz nevarēja iedomāties, ka tiks atalgots šādā veidā. Izvēloties pēcteci, Jeļcins un viņa komanda domāja vienīgi par savu drošību. Kad prezidenta znots un padomnieks Valentīns Jumaševs izsauca pie sevis televīzijas vadītāju Igoru Malašenko, lai viņam palūgtu (vai drīzāk dotu rīkojumu) atbalstīt Putinu nākamajā vēlēšanu kampaņā, Malašenko bija ļoti izbrīnīts: aptaujās Putins tik tikko ieguva 2% balsu. Jumaševs atbildēja: "Tas ir absolūti nepieciešams. Viņš nenodeva Sobčaku. Viņš nenodos arī mūs."

Daži stāsta, ka prezidents Širaks esot piedāvājis savu atbalstu bijušajam mēram, kuru viņš bija saticis tajos laikos, kad pats bija Parīzes pilsētas galva. Viņš esot personīgi piezvanījis Sobčaka sievai Ludmilai Narusovai un piedāvājis nodot viņu rīcībā lidmašīnu, taču Sobčaks esot atteicies. Tā kā neviens no abiem nekad nav nedz apstiprinājis, nedz noliedzis šo versiju, ir grūti par to spriest. Slimnieks Sanktpēterburgu atstāja 1997. gada novembrī divvietīgā somu sanitārajā lidmašīnā, kas speciāli bija atsūtīta no Helsinkiem, lai dzīvesbiedrus nogādātu Parīzē. Skai'drs, ka tas nebūtu varējis notikt bez Putina personīgas iesaistes. Starp citu, Sobčakiem nebija pat jāiziet pasu kontrole.

Sobčaks Parīzē pavadīja divus gadus, rūpīgi slēpjot adresi un izvairoties, pretēji krievu emigrācijas tradīcijām, no jebkādas politiskās aktivitātes. Viņš izgāja ārstniecības kursu. Sākumā teica, ka viņš ir pārcietis sirds operāciju, taču nevienā Parīzes ārstniecības iestādē nav nekādu pēdu par šo operāciju un pat ne hospitalizāciju. Krievu žurnālisti, kas strādāja Francijas galvaspilsētā, veltīgi apstaigāja Parīzes slimnīcas, meklējot kompromitējošus dokumentus.

Sobčaks man piezvanīja drīz pēc ierašanās Parīzē. Mēs esam pazīstami kopš Maskavas laikiem: viņš man pastāstīja, ka viņam, kārtojot tieslietu eksāmenu doktora disertācijas aizstāvēšanai, bija vajadzējis pamatīgi izstudēt vienu no manām grāmatām par autortiesībām. Tāpēc jokojot viņš teica, ka esot mans skolnieks. Tas mūs bija satuvinājis. Uz manu jautājumu par veselības stāvokli viņš izvairīgi atbildēja: "Drīzāk labi." Tad sapratu, ka slimība bijusi vienīgi iegansts, lai varētu aizbēgt. Laika pavadīšana Parīzē bija daudz tīkamāka nekā "dzīve" cietumā. Mēs ar draugiem labvēlīgi skatījāmies uz šo Sobčaka aizbēgšanu no vajātāju atmaksas, un no savas puses es viņam neuzdevu netaktiskus jautājumus.

Parizē mēs tikāmies bieži, īpaši pieņemšanās, ko Krievijas tirdzniecības pārstāvniecībā Francijā organizēja Viktors Jarošenko, kurš arī bija no Borisa Jeļcina tuvām aprindām 1990. gadu sākumā. Anatolijs Sobčaks tikai retu reizi apmeklēja vēstniecību, lai gan Krievijas vēstnieks tolaik bija akadēmiķis Jurijs Rižkovs, draugs un pārbaudīts demokrāts, kuram ar Sobčaku bija līdzīgi uzskati. Vēstniecība bija Krievijas teritorija, un gudra tautas paruna vēsta: "Sargā sevi, un Dievs tevi sargās." Vairākas reizes viņš viens vai ar sievu ciemojās pie manis mājās. Mēs gājām uz izstāžu atklāšanām un pļāpājām viņa iecienītā restorānā Chez Francis blakus Almas tiltam vai arī kādā kafejnīcā pie minerālūdens pudeles. Lai es viņam neuzdotu jautājumus, viņš man teica, ka jūtas labi, ka viņš no rītiem dodas garās pastaigās un ka viņam nav nekādu problēmu. Starp citu, viņam bija veselīgs izskats. Viņš izmantoja vientulību, lai daudz rakstītu, dažreiz aizbrauca uz Vidusjūru, no kurienes atgriezās ar veselīgu iedegumu.

Putina karjera viņam iedvesa lielas cerības. Parīzē viņš cieta no "dīkdienības", viņa enerģijai bija nepieciešama izlādēšanās. Viņš vēlējās atgriezties Krievijā un nepārprotami lūkojās pēc signāla no turienes. Putins joprojām bija FDD priekšnieks, taču zinātāji gaidīja viņa nominēšanu premjerministra postenim. Sobčaks saprata, ka viņa stunda ir situsi. Pirms aizbraukšanas viņš ieradās pie manis un uzdāvināja savu grāmatu No Ļeņingradas līdz Pēterburgai, kas bija izdota Krievijā. Ceļojums laikā un telpā. Tirāža bija ļoti liela. Mēs ilgi runājām par viņa nākotni. Viņš bija pārliecināts, ka nekas viņam vairs netraucē atsākt aktivitātes. Viņš vairākas reizes atkārtoja, ka ir labā formā, bez aplinkiem ļaujot noprast, ka veselības problēmas bijis vienīgi iegansts, lai izbēgtu no ienaidnieku nagiem.

1999. gada jūlijā Sobčaks atgriezās Sanktpēterburgā. Sirsnīgā uzņemšana bija galvu reibinoša: viņš atkal bija notikumu centrā. Taču tie bija tikai maldi. Viņš bija ieradies pilnīgi citā valstī, kas jau bija tālu no tā entuziasma, kāds valdīja pirmajās dienās pēc brīvības iegūšanas. Viņa cerības iekļūt parlamentā sabruka ātri. Par spīti pareizi izvēlētajam solim izvirzīt savu kandidatūru Valsts Domes vēlēšanām savā pilsētā, viņš piedzīvoja sakāvi. Vēl dramatiskāk — malā viņu nobīdīja nevis kāds politiskais pretinieks, bet gan demokrātiskās partijas Jabloko pārstāvis. Arī viņa sieva ar katastrofālu rezultātu zaudēja Domes vēlēšanās.

Tomēr šķita, ka viņa karjerā notiks pavērsiens. Putins jau pildīja Krievijas Federācijas pagaidu prezidenta funkcijas, un viss rādīja, ka viņš tiks ievēlēts. Neviens par to nešaubījās. Kļūstot par viņa uzticības personu un aicinot balsot par Putinu savos vēlēšanu aģitācijas braucienos, Sobčaks, protams, mērķēja uz kādu augstu amatu. Viņam bija pilnīgs pamats uz to cerēt. Droši vien viņš jau bija saņēmis kādu nākamā prezidenta piedāvājumu.

2000. gada 20. februārī Sobčaks uzturējās Kaļiņingradā kā Putina kandidatūras pārstāvis. Šajā laikā visas pirmstiesas izmeklēšanas lietas pret viņu bija izbeigtas un lietā iesaistītie izmeklētāji un prokurori atlaisti. Kopš atgriešanās no Parīzes Sobčaks nebija apmeklējis ārstu vai sūdzējies par veselības problēmām. Intervijā spāņu laikrakstam El Pais, kas tika publicēta nākamajā dienā pēc viņa nāves, Sobčaks skaidri pateica: "Es jūtos labi un varu strādāt normāli. Esmu labā fiziskā formā. [..] Mani mēģināja nogalināt, likvidēt, taču, paldies Dievam, esmu dzīvs un jūtos spēka un enerģijas pilns."

Pēc vairākām sapulcēm Svetlogorskas (agrākais nosaukums Rauscheti, Austrumprūsijā) kūrortpilsētā viņš devās pusdienās ar apgabala gubernatoru. Atgriezies viesnīcas numurā, viņš sāka saukt pēc palīdzības. Divi jauni miesassargi ieradās pirmie. Arī viņi bija jutuši sirdsdarbības traucējumus, taču izdzīvoja. Ātrās palīdzības mašīna ieradās tikai pēc četrdesmit minūtēm. Ārstiem atlika vienīgi konstatēt nāvi. Tūlīt uz vietas izdarītais slēdziens bija šāds: nāve iestājusies no akūtas sirds mazspējas, ko izsaukusi hroniska sirds asinsvadu slimība. "Nekādu fizisku traumu nav. Etilspirta vai medikamentu klātbūtne asinīs nav konstatēta," precizēja ekspertīzes ziņojums. Mutvārdos ārsts izteica hipotēzi: viņaprāt, nāve iestājusies no plaušu tūskas (!), taču viņš to negribēja rakstīt.

Pirmā autopsija tika veikta Kaļiņingradā, un to pavadīja neizskaidrojami bezprecedenta drošības pasākumi. Visas pieejas morgam bija bloķētas ar miliču ķēdi. Blakus ielas izskatījās tā, it kā būtu izsludināts aplenkuma stāvoklis. Tiesu mediķa slēdzieni bija pilnīgi atšķirīgi no ātrās palīdzības ārstu konstatētā tūlīt pēc nāves. Proti, tika minēts, ka asinis saturējušas alkoholu, kas atbilst vidējai reibuma pakāpei, kā arī divkāršu vai trīskāršu "medikamentu" (kuru nosaukums netika precizēts) devu. Tūlīt paklīda baumas, ka šī viela bijusi Viagra un ka Sobčaks nav bijis viens savā numurā: dzīves pēdējās četrdesmit minūtes viņš esot pavadījis kādas jaunas sievietes sabiedrībā, turklāt tieši viņa esot izsaukusi ārstus. Secinājumi bija nepārprotami: Sobčaks pats ir vainīgs savā nāvē, un te vairs nav runa par pilnīgi nevainojamu politiķi, bet par dzērāju izvirtuli. Pazīstama mūsdienu "likvidatoru" metode… Ne žurnālisti, ne kolēģi nevarēja iepazīties ar autopsijas rezultātiem, kuri tūlīt tika klasificēti kā slepeni.

Sanktpēterburgā, uz kurieni bēru rīkošanai transportēja līķi, tika veikta otrā autopsija. Šoreiz neatklāja ne alkoholu, ne medikamentus, toties apstiprināja hipotēzi par sirds mazspēju. Tas apklusināja kompromitējošos apvainojumus, taču vienlaikus pielika punktu arī izmeklēšanai. Visi jautājumi šķita atrisināti. Atraitne steigšus pieņēma šos rezultātus, lai gan pretrunas abos slēdzienos būtu varējušas mudināt viņu noskaidrot patiesību. Taču acīmredzot viņa (vai kāds cits) nevēlējās neko vairāk zināt.

Uz sava skolotāja bērēm Sanktpēterburgā ieradās arī Vladimirs Putins. Bēru runā viņš teica: "Sobčaks neprata iet pa apkārtceļu, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc mēs viņu šodien apglabājam. Es uzskatu, ka tā nebija dabiska nāve. Viņa aiziešana, bez šaubām, ir vajāšanas iznākums." Viņš solījās vainīgos sodīt. Visi domāja, ka viņš acīm redzami norāda uz gubernatoru Vladimiru Jakovļevu, kura klātbūtni bērēs aizliedza aizgājēja atraitne. Tātad oficiālā versija bija saprotama šādi: slimā Sobčaka sirds nebija izturējusi spiedienu, kas tai bija jāpārcieš. Bēdīga, bet visus apmierinoša diagnoze.

Neviens netika sodīts. Tomēr visiem par lielu pārsteigumu 6. maijā prokuratūra ierosināja lietu par "slepkavību ar iepriekšēju nodomu vainu pastiprinošos apstākļos", taču 4. augustā lietas izmeklēšanu pārtrauca "nozieguma sastāva trūkuma dēļ". Neviens nezina, ko atklāja izmeklēšana šo trīs mēnešu laikā, jo līdz pat šai dienai lieta ir klasificēta kā slepena. Šajā laikā Putins tika ievēlēts par Krievijas Federācijas prezidentu. Nevienu lēmumu attiecībā uz Sobčaku nevarētu pieņemt bez viņa piekrišanas. Protams, viņa norādījumi ar instanču starpniecību tika darīti zināmi tieslietu aparātam.

Visi ar šo mīklaino lietu saistītie apstākļi liek domāt, ka Berijas ķetna, par kuru bija runa Ivana Kivelidi slepkavības sakarā, sasniedza arī Sobčaku. Atcerēsimies jau citēto profesora Mairanovska vēstuli Berijam, kā arī arhīva dokumentus: pirms vairākiem desmitiem gadu speciālā laboratorija bija pievērsusies "indēšanai ar pulverveida vielām, tās ieelpojot".

Sobčakam tuvi cilvēki un viņa sieva man konfidenciāli atklāja to, ko es jau biju uzzinājis no sava drauga žurnālista un deputāta Jurija Čekočihina, kuram Lubjankas noslēpumi bija labi zināmi. Vēlāk izklāstīšu arī viņa traģisko likteni. Pēc viņu ziņām, Sobčaks tika noindēts ar vielu, kas uzklāta naktsgaldiņa lampas virsmai. Spuldzes izstarotā siltuma ietekmē inde bija izplatījusies gaisā, saindējot cilvēku lampas tuvumā. Pēc tam tā ātri izgaisa, kas izskaidro to, ka vēlāk ienākušie miesassargi izbēga no nāves. Visi zināja par Sobčaka paradumu pirms aizmigšanas gultā palasīt. Pēc tam nomainīt spuldzi nebija visai sarežģīti. Iespējams, ka autopsijas brīdī, kas tika veikta pēc vairākām stundām, ne asinīs, ne ķermenī indes vairs nebija. Bet vai to-mēr kādas pēdas nebija palikušas? Mēs nezinām, vai tiesu mediķi pārbaudīja

Sobčaka elpošanas ceļus. Var jautāt: vai tikai autopsijas rezultāti netiek turēti slepenībā tieši tāpēc, ka tika atrasti ārējas iedarbības reaģenti? Starp citu, vai varam būt droši, ka šie dokumenti pēc kādas augstu stāvošas personas pavēles netika viltoti?

Baumas slepkavības organizatora lomu spītīgi piedēvēja Sobčaka nepārprotamajam ienaidniekam Vladimiram Jakovļevam. Taču ir skaidrs, ka, neesot lietas kursā par indes laboratorijas noslēpumiem, viņam nebija pieejama nāves mašinērija. Starp citu, kāda viņam būtu jēga likvidēt uzvarēto sānčensi? Pat pēc ievēlēšanas par prezidentu Putins nevarēja atjaunot Sobčaku mēra amatā. Un vēlētāji bija pietiekami skaidri izteikušies decembra vēlēšanās. Apsolījis sodīt tos, kuri bija vajājuši Sobčaku, Putins ļāva Jakovļevam mierīgi valdīt Sanktpēterburgā, lai pēc tam ieceltu viņu par ministru. Tiesa, pirms tam viņš kā prezidenta speciālais pārstāvis tika nosūtīts uz karstāko Krievijas reģionu — Ziemeļkaukāzu, taču pēc tam tika iekļauts valdībā: tas arī viss "sods".

Lai tiktu klāt Sobčakam, vajadzēja būt piekļuvei līdzekļiem, kas tiek izmantoti īpaši slepenās Lubjankas operācijās. Tas bija iespējams Koržakovam (šodien Valsts Domes deputāts) un Barsukovam. Vai viņi izmantoja savu varu? Vai varbūt tie bija kādi vēl varenāki par viņiem?

No pirmā skata starp tiem, kuri bija tiešā veidā ieinteresēti Sobčaka likvidēšanā, nevienam nebija pieejama indes laboratorija. Jo vairāk tāpēc, ka jaunais prezidents, kurš bija tuvs bijušajam Sanktpēterburgas mēram, pats bija "Lubjankas cilvēks", nevis speciālo dienestu pretinieks. Kā jau teicu, Putins par nokļūšanu tronī un visu karjeru bija parādā Sobčakam. Bez pārspīlēšanas. Tieši viņš, izmantojot kontaktus Maskavā, kā pateicību par uzticību bija atsaucis Putinu no Sanktpēterburgas, kur jaunais gubernators nebūtu ļāvis virzīties pa karjeras kāpnēm, un atradis viņam labu amatu Kremļa administrācijā Borisa Jeļcina paspārnē. Tādā veidā sākās postkomunistiskās Krievijas otrā prezidenta žilbinošā karjera.

Putinam vajadzēja pret Sobčaku izjust vienīgi pateicību, un viņš nepalaida garām nevienu izdevību to uzsvērt. Arī Sobčaks centās izrādīt, cik augstu vērtē Putinu, lietojot vispārākās pakāpes. Aizejot pat tiktāl, lai novēlētu "jauna Staļina" atdzimšanu, gan ne tik asiņaina, bet stingra un nelokāma, jo tas esot "vienīgais veids, kā likt krievu tautai strādāt". Viņš ticēja, ka Putins spēj pildīt šo lomu, un uzskatīja viņu par Krievijas glābiņu. Lai gan Sobčaks ienīda Lubjanku, viņš domāja, ka Putina sakari ar speciālajiem dienestiem jāvērtē nevis kā trūkums, bet gan kā priekšrocība. Šie ekstravagantie paziņojumi ne tikai nepiesaistīja atbalstītājus, gluži pretēji — lika attālināties pat bijušajiem domubiedriem. Būdams inteliģents, Sobčaks nevarēja to nesaprast, taču spītīgi turējās pie šīs pašnāvnieciskās līnijas, aizrāvies ar gaistošo cerību atgriezties uz lielās politikas skatuves.

Varētu domāt, ka Putinam par to būtu jābūt pateicīgākam. Taču varas gaiteņos pateicība ir abpusgriezīgs asmens. Kad tā kļūst par sava veida atkarību, kad parāds beigu beigās kļūst par traucēkli, sekas var būt dramatiskas. It īpaši, ja abu cilvēku politiskā pārliecība ir atšķirīga. Un šajā gadījumā jāņem vērā arī nelabojamā mentalitāte, kas raksturīga visiem Lubjankas virsniekiem…

Tātad Putinam būtu jābūt pateicīgam arī Borisam Berezovskim, kurš darīja visu, lai Jeļcins viņu padarītu par savu pēcteci. Pasaulē ir labi zināms, kā izpaudās šī pateicība.

Nesen par Sobčaku runāju ar slavenu vēsturnieku un pasaules kultūras speciālistu, labi pazīstamu arī Francijā. Nedrīkstu atklāt viņa vārdu, jo viņš man neļāva to darīt. Perestroikas laikā Sobčaks un mans sarunbiedrs bija vadītāji tā sauktajai starpreģionālajai deputātu grupai, kas kļuva par demokrātisko reformu smadzenēm un motoru. Atšķirībā no Sobčaka, izprotot situāciju un redzot, pa kādu ceļu gatavojas doties Krievija, šis profesors atstāja politiku un atgriezās pie zinātnes. Tāpat kā es, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Sobčaks "samaksāja par nepietiekamām spriešanas spējām". Sapņojot par atgriešanos varas struktūrās, viņš bija padarījis Putinu par savu ambīciju ķīlnieku. "Putinam," profesors teica, "vajadzēja no šīs skabargas atbrīvoties, cik vien ātri iespējams."

Protams, Putins nekad nebija ticējis Sobčaka entuziasma patiesumam attiecībā uz Staļinu un Lubjanku. Kļūt par bijušā priekšnieka šefu nebija nekāda medusmaize, īpaši tāpēc, ka prezidenta krēsls būtu bijis vairāk piemērots bijušajam Ļeņingradas mēram, un to Putins nevarēja nezināt. Tas būtu bijis ļoti apgrūtinošs pienākums — sadzīvot un darboties kopā ar Sobčaku un citiem viņa bijušās komandas cilvēkiem.

Parīzē, atvadoties no Sobčaka, biju viņam teicis, ka pēc manā rīcībā esošajām ziņām, kas nāk no "informētām aprindām", mēs drīz tiksimies. Baumoja, ka viņam tiks piedāvāts vēstnieka postenis Francijā. "Vai tā ir taisnība?" tiešā veidā pavaicāju. Izteiksmīgo atbildi pavadīja ne mazāk daiļrunīgs žests: "Mērķējiet augstāk!" Mūsu sarunu laikā vairākkārt biju atkārtojis, ka viņš būtu ideāls ārlietu ministrs, un viņš nekad nebija iebildis. Acīmredzot, braucot uz Krieviju, viņš šo domu loloja.

Nav saprotams ne tas, kas notika pēc tam, ne tas, kāpēc viņš uzņēmās nevajadzīgo risku izgāzties parlamenta vēlēšanās: tajā laikā neviens nevarēja nedz paredzēt, nedzietekmēt to iznākumu. Varbūt viņš nebūtu izvirzījis savu kandidatūru, ja būtu bijušas garantijas, ka viņš saņems sevis cienīgu amatu. Atbilde, ko viņš pēdējā intervijā deva El Pais žurnālistam, ir zīmīga:

"Jūs cerat, ka Putins pasniegs jums roku?"

"Man tā nav vajadzīga. Es esmu universitātes pasniedzējs, es rakstu

grāmatas, kas tiek izdotas daudzās valstīs. [..] Amati mani neinteresē.

Es labāk saglabāju savu neatkarību."

Šī atbilde, kuru nevar uzskatīt par vaļsirdīgu, bija zīme, ka viņam un Kremļa saimniekam ir uguns pakulās.

Ir pilnīgi skaidrs, ka Sobčaks neatgriezās dzimtenē, lai pasniegtu universitātē kā Brežņeva laikos. Varbūt viņš patiešām vēlējās saglabāt savu neatkarību, taču Putins nevarēja atļauties šādu greznību: pateicības pienākums, kas netiktu apzīmogots ar rīcību, pagaidām vēl prezidenta pienākumu izpildītājam būtu kā slogs. Viņš jau bija sācis pulcināt Kremlī bijušos kolēģus no Sanktpēterburgas, kuri līdz pat šai dienai veido Krievijas varas kodolu. Kā tas gadījās, ka šajā grupā neatradās vieta vienam no komandas svarīgākajiem cilvēkiem? Tam, par kuru Putins bija izteicies kā par savu skolotāju, kas ar intelektuālajām spējām un produktivitāti ir galvas tiesu pārāks par citiem…

Pēc Lielkrievijas sērojošie Putina atbalstītāji, kuri jau izstrādāja stratēģiju par atgriešanos pie autoritāras varas, ļoti labi saprata, ka Sobčaks, tāpat kā Starovoitova, nevarēs pieņemt jauno orientāciju, pat ja īslaicīgi bija gatavs upurēt pārliecību. Piekrist nozīmētu pilnīgi pazaudēt seju un cieņu to cilvēku acīs, kuru uzmanība Sobčakam bija dārga. Tāda atteikšanās no principiem ar vienu spalvas vilcienu nosvītrotu to, kas viņš bija, ko viņš bija paveicis un kas viņam nodrošināja vietu vēsturē. Lai kāda būtu viņa loma, viņam būtu bijusi ietekme uz Putinu, kuru Sobčaks būtu virzījis ne tajā virzienā, kādā vēlējās speciālo dienestu ģenerāļi, kas stāvēja aiz bijušā to pašu dienestu virsnieka. No šīs ietekmes ar neparedzamām sekām vajadzēja tikt vaļā par katru cenu. "Skabarga Sobčaks" traucēja ne tikai Putinam, bet arī tiem, kuri bija izmantojuši bijušo Sanktpēterburgas vicemēru, lai īstenotu Lubjankas mērķus. Savu lqmu viņš bija izpildījis, un tagad viņam vajadzēja pazust.

Bija arī kāds cits svarīgs apstāklis, kuru revanšistiem, kas bija ieplānojuši "maigo puču", vajadzēja ņemt vērā: Sobčaks, tāpat kā Starovoitova, bija saistīts ar Sankrpētcrburgu un zināja to, ko viņam nevajadzēja zināt jaunajā politiskajā situācijā. Viņš, piemēram, bija lietas kursā par dažām

Putina darbības metodēm laikā, kad viņš kā mēra vietnieks vadīja pilsētas starptautiskos ekonomiskos sakarus un šodien jau aizmirstos miljoniem dolāru vērtos projektus. Vienīgi oligarhs Leonīds Ņevzļins, kas šodien patvērumu radis Izraēlā, tos vēl piemin ar mājieniem, kurus tikai daži spēj atšifrēt. Jau sen zināms, ka pārāk daudz zināt ir bīstami dzīvībai.

Nav svarīgi, kurš pieņēma lēmumu ķerties pie tik radikāliem līdzekļiem, lai pasargātu prezidentu no nervu pārslodzes, no pārmetumiem un bailēm saņemt kādu "oderētu" sitienu no bijušā šefa puses. Lai būtu kā būdams, bet laboratorijas, kas pārvākusies uz galvaspilsētas ziemeļaustrumiem, superslepenais un ultramodernais mehānisms atkal tika izmantots.

Ludmila Narusova steidzās piekrist Kremļa piedāvātajai versijai par vīra nāvi un tika bagātīgi atalgota: Putins viņu iecēla par Krievijas parlamenta augšpalātas — Federācijas padomes — locekli, kur viņa pārstāv attālo Tuvu (kalnains Dienvidsibīrijas autonomais apgabals). Sobčaka un Narusovas meita Ksenija ir televīzijas zvaigzne, kuru visā valstī pazīst ārišķību un skaļo dēku dēļ. Maskavas varas iestādes veltīgi centās ierosināt pret viņu lietu par pornogrāfijas, prostitūcijas un amorāla dzīvesveida slavināšanu, kā arī par padomu sniegšanu jaunām sievietēm no televīzijas ekrāna, iedvesmojot tās sekot viņas piemēram likt sevi uzturēt bagātiem mīļākajiem. Nekas neizdevās: par viņas interesēm modri sardzē stāv slēptiun vareni aizstāvji. Ksenija ir ieguvusi Starptautisko attiecību institūta diplomu, un, kas zina, varbūt kādudien viņa saņems diplomāta posteni, kuru nedabūja viņas traģiski bojā gājušais tēvs.

Četrarpus gadu bija pagājis kopš Sobčaka nāves. Krievijas politiskās dzīves kņadā ne tikai viņa mīklainā nāve, bet arī pats vārds jau bija pilnīgi aizmirsts. Un, lūk, šis vārds īsu brīdi plašsaziņas līdzekļos atskanēja no jauna. 2004. gada 24. septembrī plašai publikai nepazīstams, bet nelielā, ietekmīgā lokā zināms cilvēks nomira vienā no Sanktpēterburgas augstākās sabiedrības apmeklētajām slimnīcām.

Bijušais Iekšlietu ministrijas virsnieks, četrdesmit divus gadus vecais Romāns Cepovs, bija 1990. gadu sākumā izveidotās privātās apsardzes firmas BaltikExpert vadītājs. Šis uzņēmums kādu laiku bija rūpējies par Sobčaka sievas un meitas, kā arī visu viņa vietnieku, to skaitā Vladimira, Putina, drošību (pašu mēru sargāja Lubjankas virsnieks Viktors Zolotovs, kurš šodien ir Krievijas prezidenta drošības dienesta priekšnieks). Draudzība un uzticība starp Cepovu un Sobčaku bija tik liela, ka šo pelēko kardinālu varēja uzaicināt vissarežģītāko un kutelīgāko jautājumu risināšanā, kuriem nebija nekāda sakara ar viņa darbu, bet kuriem neviens neķērās klāt. Pēterburgā bija pat pārliecināti, ka Cepovs varētu būt starpnieks konfliktā starp Putinu un oligarhu Mihailu Hodorkovski.

Oficiālā diagnoze ievēroja tradīcijas: mūžīgā sirds mazspēja. Tā nekad netika apšaubīta. Cepovam tika organizētas svinīgas, lai neteiktu — pompozas, bēres ar trīskāršu militāro salūtu. Viņš tika apglabāts varoņu alejā blakus Kursk' ekipāžai. Nav cilvēka, nav problēmu. Taču viņa nāves apstākļi bija nākuši gaismā, un tie prasīja paskaidrojumus. Atbilstīgi kādreiz "augstajās sfērās" pieņemtajam modelim ekspertu ziņojumi un autopsijas rezultāti netika publicēti. Medicīniskā lieta bez paskaidrojumiem tika klasificēta kā slepena.

Taču, atšķirībā no Staļina laikiem, mūsdienās ir gandrīz neiespējami noslēpt šāda veida nāves detaļas. Mūsu rīcībā ir informācija par slimnieka dzīves pēdējiem mirkļiem. Dažas ekspertu aizdomas izgaisināja Cepova ārstējošais ārsts Pjotrs Perumovs. 11. septembra vakarā Cepovs jutās slikti. No rīta viņš Sanktpēterburgas FDD vadītāja birojā bija iedzēris tēju, pusdienlaikā viņam bija bijušas darba pusdienas, pēc tam viņš bija apēdis saldējumu, kuru viņam bija piedāvājis viens no operatīvajiem aģentiem. Viņa stāvoklis strauji pasliktinājās. Simptomi ārstus izsita no sliedēm. Pēc pacienta lūguma mediķi sāka gatavot viņa pārvešanu uz Vāciju, kur viņam arī bija savs ārsts, kad pēkšņi slimība skāra kaulu smadzenes un kļuva neatgriezeniska.

Kā uzzināja vēlāk (protams, no neoficiāliem avotiem), Cepovs bija saindējies ar kolhicīnu — vielu, ko izmanto leikēmijas ārstēšanai, lai gan viņam nekad nebija bijusi šī slimība, nedz arī kāds cits vēža paveids. Ārsti apliecina, ka neapdomīgas lietošanas gadījumā šis medikaments neizraisa tūlītēju nāvi, bet uzkrājas organismā līdz kritiskās masas sasniegšanai, kad lēnām sāk iznīcināt kaulu smadzenes. Tas praktiski nav diagnosticējams. Krietnu laiku pirms liktenīgās slimības Cepovs Vācijā bija dzēris zāles, kas novērš sirds asinsvadu slimības. Var pieņemt: kāds no tuvāko loka varēja samainīt viņa tabletes pret kolhicīnu. Taču ir arī citas versijas. Cepovu varēja saindēt ar smago metālu sāļiem vai radioaktīviem izotopiem, un tas ir visai ticami, jo radiācijas deva viņa organismā pārsniedza normu miljons reižu!

Kā vienmēr, kad notikums ir neizdibināmā noslēpumā tīts un kad liecības ir pretrunīgas, īpaši, ja daļa no tām ir nepārprotami viltotas, virmo neskaitāmas hipotēzes. Visi piekrīt, ka Cepovs beigu beigās bija kļuvis pārāk traucējošs ietekmīgām personām. Viņš bija bīstami informēts un pārliecināts par sevi. Viņa slepkavas, protams, bija klāt sava upura svinīgajās bērēs.

Acīs krita kāda cita "sakritība": piecas dienas pirms Cepova nāves, kad viņš praktiski jau bija agonijā, Maskavā bez jebkāda redzama iemesla līdz nāvei tika piekauts milicijas virsnieks Aleksandrs Pumanē. Un tik mežonīgi, ka viņa līķi varēja identificēt tikai pēc DNS analīzēm. Pumanē bija arestēts par teroristiskas darbības plānošanu, neprecizējot ne to, pret ko bija domāts vērst atentātu, ne arī to, kādi bijuši viņa mērķi. Cilvēks, kas bija viņu pratinājis (drīzāk spīdzinājis un barbariski noslepkavojis), kāds Vjačeslavs Dušenko, pazuda bez pēdām. Pēc labi informētu parlamentāriešu domām, Pumanē strādāja Cepovam un bija lietas kursā par dažiem darījumiem, kas saistīti ar Putinu, Sobčaku, pašreizējo prezidenta administrācijas vadītāja vietnieku Igoru Sečinu, Viktoru Zolotovu un citiem. Tas ļoti atgādināja atriebību: vai viņš bija izpaudis noslēpumu? Ja kāds šāda veida noslēpumu glabātājs pašlaik vēl ir dzīvs, nav jāšaubās, ka drīz vien viņu piemeklēs tāds pats liktenis.

Cepovs, iespējams, paņēma sev līdzi kapā Sobčaka nāves noslēpumu. Mēs nekad neuzzināsim šā stāsta lietas būtību: šodien augstajās sfērās ir iemācījušies neatstāt dokumentāras pēdas un traucējošos lieciniekus likvidēt laikus.

16 Bailes no cilvēka, kurš nebija zaķpastala

Žurnālists Jurijs Ščekočihins bija mans kolēģis vismaz piecpadsmit gadu. Mēs tikāmies gandrīz katru dienu. Sākot strādāt Ļiteraturnaja gazeta, viņam nebija lielas darba pieredzes. Mēs burtiski redzējām, kā viņš auga. Ar kodīgiem rakstiem viņš pavisam drīz ieguva uzticīgu lasītāju loku, kuri novērtēja jaunā žurnālista degsmi, patiesumu un drosmi. Viņš skāra te-matus, kuriem citi baidījās piedurties. Reiz, kad gatavojos rakstīt par mafiju, galvenais redaktors sašutis iebilda, ka tāda Padomju Savienībā nepastāv. Mēs ar Juriju par to diskutējām, un pēc tam viņš piedāvāja rakstu par šo pašu tēmu, tikai aizstājot vārdu "mafija" ar pseidozinātnisko terminu "organizētā noziedzība". Šis kaitinošais un oficiālais formulējums jau sen pastāvēja specializētajā literatūrā, taču neieviesās plašsaziņas līdzekļu leksikā. Tas pārāk nekairināja cenzora ausis, un, lai cik dīvaini šķistu, viņa raksts tika pieņemts. Tas, ko visi jau zināja, toreiz tika apstiprināts presē: Padomju Savienībā patiesi pastāv mafija… taču to sauc citādi.

Perestroikas laikā Jurija kūsājošā enerģija un savdabīgā pieeja jautā-jumiem ātri atrada izmantojumu. Kļuva skaidrs, ka viņam ir ne tikai žurnālista, bet arī politiķa dotības. Bijis PSRS Augstākās Padomes deputāts, viņš kļuva arī par Valsts Domes deputātu, nepametot darbošanos žurnālistikā: no laikraksta Ļiteraturnaja gazeta viņš pārgāja uz jaunradīto izdevumu Novaja gazeta, kas tūlīt piesaistīja plašu uzmanību. Parlamentā viņa uzdevums bija cīnīties ar korupciju un neiznīcināmo padomju man-tojumu, it īpaši nomenklatūras privilēģijām. Tieši viņš pirmais izvirzīja jautājumu par ministra Adamova likumpārkāpumiem, par ko pasaulē sāka runāt tikai 2005. gadā, kad Šveicē starptautiskas izmeklēšanas lietas ietvaros viņu arestēja par darījumiem, kas viņam bija ienesuši miljoniem dolāru netīras naudas. Toreiz Krievijas varas iestādes bija iemūrējušās klusumā. Tās reaģēja tikai tad, kad ASV pieprasīja Adamova izdošanu. Taču Jurijs bija pirmais, kurš bija mēģinājis atmaskot ministru, bet neviens nebija reaģējis uz viņa signāliem.

Atšķirībā no citiem parlamentāriešiem Jurijam bija sava tribīne. Visi viņa atklājumi tūlīt nokļuva viņa laikraksta lappusēs, un cilvēki par tiem tika informēti bez citu žurnālistu starpniecības. Nesaudzīgie jautājumi, laurus viņš uzdeva kā deputāts, izlauzās līdz lielo priekšnieku slēgtajiem kabinetiem. Viņi nevarēja tos ignorēt, jo šīs atklāsmes nāca nevis no preses, ko viņi nicināja, bet gan no deputāta, kuru viņi neieredzēja tikpat daudz, taču ar kuru bija jārēķinās. Sniegtās atbildes, kas bija tukši meli, Jurijs tūlīt publicēja, šādā veidā viņus publiski izsmejot.

Jurija interešu loks bija neticami plašs. Viņš centās konstruktīvi atrisināt arī vissarežģītākās problēmas. Viņš personīgi devās uz Čečeniju, lai atjaunotu kontaktus starp dumpiniekiem un varas pārstāvjiem. Neņemot vērā briesmas un risku, viņš tikās ar Mashadova pilnvarotajām personām Kaukāza kalnos un klusajā Šveicē, izraisot Kremlī iefiltrējušos Lubjankas pulkvežu un ģenerāļu dusmas. Deputāta imunitāte viņu aizsargāja ne tikai pret juridisku vajāšanu, kas būtu neizbēgama, jo Krievijas prokuratūra šodien var safabricēt jebkādu lietu, bet arī pret varas skaļi pausto neap-mierinātību. Protams, tā nevarēja turpināties. Viņš ļoti labi zināja, ka Lub-jankai un Kremlim ir savas metodes, lai savaldītu nepakļāvīgos. Taču viņš turpināja misiju.

Dažus gadus viņš nodarbojās ar kādu krimināllietu, kas parasto cilvēku acīs ne ar ko neatšķīrās no krievu ikdienas dzīves. Taču ar vērīgumu un pieredzi Jurijs tūlīt uztvēra lietas svarīgumu un noskaidroja tos, kuri rausta auklas, paši palikdami ēnā. Ja viņš būtu varējis novest savu izmeklēšanu līdz galam, šis stāsts, kas atklāj valsts no augšas līdz apakšai korumpēto sistēmu, riskētu pārvērsties par krievu Votergeitu. Pateicoties Jurijam, par to ar nosaukumu "Trīs vaļu afēra" uzzināja visa valsts.

Trīs vaļi bija komisks nosaukums uzņēmumam, kas importēja uz Krie-viju mēbeles, jo valstī neražoja tik kvalitatīvu šāda veida produkciju. Līguma summa bija simtiem miljonu dolāru vai, saskaņā ar neoficiāliem datiem, varbūt par vairāki miljardi. Muitas nodevām vajadzēja būt visai lielām. Jurijs un viņa kolēģi, strādājot Vācijā, Itālijā un ASV, atklāja, ka šie nodokļi, kuri it kā skaitījās samaksāti, valsts kasē nav nonākuši. Pateicoties FDD virsniekiem, šīs summas esot atmazgātas Ņujorkas bankā, lai pēc tam nonāktu milicijas un Lubjankas ģenerāļu kabatās. Bijušais speciālo dienestu darbinieks un pašreizējā prezidenta studiju biedrs Aleksandrs Romanovs esot piedalījies fiktīva Vācijas uzņēmuma izveidē, kura kontos tika noguldīti šie miljoni. Kaut vai daļējs šīs naudas piesavināšanās'apstiprinājums riskēja nostādīt sarežģītā situācijā Muitas komitejas priekšsēdētāju Mihailu Vaņinu

un atvaļināto VDK ģenerāli Jevgeņiju Zaostrovcevu, kura dēls, arī ģenerālis, ir FDD priekšnieka vietnieks.

Ar to nebeidzās Jurija Ščekočihina pārsteigumi: izmeklēšanas pavedieni aizveda pie FDD vadītājiem, tad līdz Kremlim un pašam prezidentam Putinam. Saņēmuši tiesas atļauju, izmeklētāji sāka noklausīties kontrabandistu tālruņus un kādā 2000. gada sestdienā atklāja, ka šā detektīvstāsta personāžs Sergejs Zujevs izkārtojis tikšanos ar prezidentu! Šī pati tālruņa saruna ļāva noprast, ka prokuratūras piekukuļošanai savākti apmēram divi miljoni dolāru.

Tika sākta izmeklēšana. Iekšlietu ministrijas īpaši svarīgo lietu iz-meklētājs Pāvels Zaicevs ātri atklāja slepenos darboņus un saprata, kurš viņiem licis rīkoties. Iesaistītās personas reaģēja nekavējoties. Pārāk dedzīgais Zaicevs tika atstādināts, lietu pārņēma augstas amatpersonas no prokuratūras. Pakļaujoties pavēlei, kas nebija apspriežama, par spīti likumam lietu klasificēja kā slepenu, lai gan tā nesaturēja ne valsts, ne militāros noslēpumus. Nākamais solis bija lietas nodošana FDD, kam nav nekādu tiesību skatīt šāda veida lietas. Protams, varas iestādes nevēlējās spēlēt šīs spēles. Notikumi nudien attīstījās pārāk ātri: katra jauna nopratināšana, katrs jauns dokuments riskēja aptraipīt vispazīstamākos vārdus, turklāt nevis politiskā, bet kriminālā kontekstā! Izmeklēšana tika pārtraukta un lieta izbeigta "nozieguma sastāva trūkuma dēļ". Kas attiecas uz izmeklētāju Zaicevu, kuru būtu vajadzējis apbalvot par šā neatšķetināmā mezgla atraisīšanu rekordīsā laikā, viņš tika arestēts un tiesāts par "varas ļaunprātīgu izmantošanu".

Jurijs Ščekočihins turpināja cīnīties par patiesību. Viņš rakstīja presē par likumu pārkāpšanu no to puses, kuriem bija jārūpējas par to ievērošanu, un regulāri publicēja informāciju par izmisīgajiem mēģinājumiem likt kurlajai Temīdai viņu sadzirdēt. Viņš nolēma viens pats novest līdz galam šo lietu, kuru uzskatīja par svarīgāko dzīvē: salauzt ietekmīgo kukuļņēmēju pretestību, lai kāds būtu viņu sabiedrībā ieņemamais stāvoklis. Viņam bija sakari, enerģija, spēks, pārbaudīts profesionālisms un — viņš nebija zaķpastala. Vēlāk, diemžēl jau bez Jurija, Novaja gazeta (2005, nr. 47) publicēja no oficiālām Vācijas iestādēm saņemtus dokumentus par kādu citu finanšu krimināllietu, pie kuras Vācijas muitnieki bija strādājuši kopš 2001. gada. Niecīgā summa, par kuru ir runa, tuvojās pieciem miljardiem dolāru, ļ Šajos dokumentu oriģinālos, kas nonākuši vācu dienestu rokās, minēti finanšu darījumi, kur figurē personīgi Vladimira Putina vārds! Tolaik Putins vēl nebija prezidents, bet Sanktpēterburgas mērijas ārējo sakaru komitejas

priekšsēdētājs. Ja Jurijam būtu bijuši šie dokumenti, tie būtu palīdzējuši atrisināt mīklas, ar kurām viņš nodarbojās.

Prezidents Putins reaģēja, personīgi ieinteresējoties par šo jautājumu, kas parāda nozīmi, kādu viņš tam piešķīra. Pārbaudīt deputāta hipptēzes viņš uzdeva prokuroram Vladimiram Loskutovam, vecam draugam no Sanktpēterburgas laikiem. Nav zināms, pie kāda veida pārbaudēm ķērās Loskutovs, taču izmeklēšana tika bloķēta. Jurijs kā deputāts prezidentam Putinam personīgi nosūtīja divas vēstules. Atbildes nebija, kas principā ir saprotami. Piemēram, otrajā vēstulē bija frāze: "Es saprotu jūsu vēlēšanos izveidot komandu, taču ap jums veidojas banda." Vēstules saņēmēja izjūtas var iztēloties skaidrāk par skaidru.

Beigās uz apsūdzēto sola nonāca nevis blēži, bet divi Valsts muitas ko-mitejas darbinieki. Trīs vaļu īpašnieki bija vērsušies tiesā ar prasību par varas ļaunprātīgu izmantošanu: muitnieki palīdzējuši Ščekočihinam veikt izmeklēšanu. Mēbeļu tirgotāju asociācijas prezidents Sergejs Pereverzevs tika izsaukts kā aizstāvības liecinieks. Viņš kādam žurnālistam bija atklājis, ka viņam ir kaut kas paziņojams tiesai, piebilstot, ka viņa dzīvība ir briesmās. Bez šaubām, tādējādi viņš centās sevi pasargāt, taču panāca pretēju efektu.

Pašā Maskavas centrā, mašīnā, kur viņš atradās kopā ar draugiem, ietriecās kāds džips, kas pēc negadījuma pazuda un nekad netika atrasts. Viens no pasažieriem gāja bojā, trīs pārējie, arī liecinieks, guva vairāk vai mazāk smagus ievainojumus. Tā kā četrdesmit trīs gadus vecais Pereverzevs bija jūras spēku pirmā ranga kapteinis (kas atbilst pulkveža pakāpei saus-zemes karaspēkā), viņu pārveda uz militāro hospitāli un ievietoja atsevišķā, ērtā palātā. Viņam bija atlikušas divas dienas: to, ko nebija izdevies paveikt džipam, izdarīja slepkava, lietojot pistoli ar klusinātāju. Brīnumainā kārtā viņš nepamanīts bija iekļuvis slimnīcā, lai gan to apsargāja kā slepenu militāru objektu, un piebeidz;a liecinieku ar lodi galvā. Vai vēl jāpiebilst, ka ne slepkava, ne viņa uzsūtītāji nekad netika atrasti, jo nemaz netika meklēti?

Parlamentārā komisija izsauca ģenerālprokuroru Ustinovu un viņa vietnieku Birjukovu. Jurijs bija pārliecināts, ka tieši Birjukovs saņēmis divus miljonus dolāru, lai beigtu uzmeklēšanu un paglābtu vainīgos. Viņš nevarēja nezināt par informāciju, kas ir žurnālistadeputāta rīcībā, jo Jurijs tika izsekots cauru diennakti. Kā jau bija sagaidāms, ne Ustinovs, ne Birjukovs uz komisijas sēdi neieradās.

Pie kādiem līdzekļiem vēl viņš varēja ķerties? Jurijs bija atdūries kā pret sienu… Tiesas procesā tiesnesis klusēja, bet ģenerālprokurors atklāti ņirgājās. Augstākā Tiesa pieņēma spriedumu, kas apmierināja varas iestādes.

Jurijs panāca vien to, ka divu gadu cietumsods, ko piesprieda Zaicevam, tika mīkstināts uz diviem gadiem nosacīti. Izmeklētājs tika atbrīvots ar stingru nosacījumu: turēt muti un nesūdzētiem Parlamentārā komisija pieņēma rezolūciju, kurā pieprasīja ģenerālprokurora un citu atbildīgo prokuratūras darbinieku atbrīvošanu. Šai rezolūcijai nebija nekādu praktisku seku: to pieņēma tikai sirdsapziņas atvieglošanai. Augstu stāvošie kukuļņēmēji un viņu nozagtā nauda bija neaizskarama. Visi šajā lietā iesaistītie to zināja un tāpēc ne no kā nebaidījās.

Ščekočihinam atlika pēdējais ierocis: laikraksts. Tiešā veidā šādas aktivitātes noziedzniekiem nekaitēja, taču Jurija neatlaidība viņus kaitināja. Janvārī, kad nejauši satiku Juriju Peredelkinā netālu no Maskavas, viņš ar bezrūpīgu smaidu teica: "Viņiem ļoti gribētos man ielaist lodi galvā, un es nevaru saprast, kas viņus attur." Nav jāprecizē, ko viņš domāja ar "viņi". Smaids slēpa patiesu satraukumu, bet viņš to neizrādija. "Ar nāvi nejoko," es viņam teicu, taču atbildes vietā saņēmu vienaldzīgu žestu.

Jūnija sākumā Jurijs satika gados vecu rakstnieku un senu draugu ar nevainojamu reputāciju. Vēlāk viņš atcerējās Jurija vārdus, kas šķituši pra-vietiski: "Pirmo reizi dzīvē man ir bail." Tās, protams, bija priekšnojautas, balstītas uz konkrētu informāciju. Rakstnieks lūdzis Jurijam ieturēt pauzi un uz laiku pārtraukt ienaidnieku izaicināšanu. Viņš bija atbildējis ar jau zināmo žestu un krievu parunu: "Kam no vilka bail, lai mežā neiet."

Iepriekšējā vakarā pirms brauciena uz netālo Krievijas apgabala centru Rjazaņu Jurijs juta drebuļus un sāpes visā ķermeni, taču braucienu neatcēla. Rjazaņā viņš saslima pavisam: viņam bija drudzis, ķermenis un seja dega, spiediens bija strauji nokrities. Vakarā, atgriežoties Maskavā, viņam bija reiboņi, sāpēja kakls un locītavas, viņa seja arvien vairāk piesārta. Nā-kamajā rītā viņš izsauca ārstu — bet tas gadījās ļoti reti, jo viņam nepatika ārstēties. Krietnais dakteris viņam diagnosticēja angīnu, lai gan pacienta dīvainais "iedegums" viņu izbrīnīja. Jurijs nomierinājās: angīna tas nav nekas briesmīgs. Viņš sāka ārstēties ar zāļu tējām un homeopātiskiem medikamentiem. Tā bija liktenīga kļūda: ne tāpēc, ka steidzama hospi-talizācija viņu būtu izglābusi, bet gan tāpēc, ka tad iebiedētie ārsti nebūtu varējuši viņu vainot par "pašārstēšanos". Viņa stāvoklis pasliktinājās acīm redzami. Uz ādas parādījās čūlas kā pēc apdeguma, viņam sākās stipras sāpes vēderā, viņš vēma žulti. No ķermeņa lobījās āda, sāka izkrist mati. Viņu nogādāja centrālajā slimnīcā, kur hospitalizē tikai nozīmīgas personas. Ārsti tūlīt konstatēja nezināmas izcelsmes indīgu vielu, un tas ne par ko labu neliecināja.

Jurijam kļuva pavisam slikti. Temperatūra kāpa. Gļotāda bija iekaisusi, nieru darbība traucēta. Viņš nebija spējīgs pastāstīt, kas ar viņu noticis, un, starp citu, nebija jau nekā, ko stāstīt, jo slimība bija uzkritusi kā sniegs no skaidrām debesīm… Drīz viņš zaudēja samaņu. Viņam sāka trūkt elpas, tika sākta mākslīgā elpināšana. Mediķi viņu ārstēja, nezinot, kas viņam kaiš. Tad sākās šausmas: āda sāka krist nost lēkšķēm kā pēc spēcīga apdeguma. Pat lielākais nejēga medicīnā saprata, ka tas ir vai nu radiācijas, vai arī saindēšanās rezultāts. Drosmīgākie valdības ārsti slepenībā draugiem teica, ka viņiem ir aizdomas par smago metālu klātbūtni. Taču oficiālā diagnoze ziņoja par medicīnā pazīstamiem simptomiem: I.aiela sindroms vai akūta toksiski alerģiska reakcija. Te nebija ko piebilst. Alergēnu "atklāja" ātri: ārstnieciskās zāļu tējas, ko pārdod jebkurā aptiekā bez receptes, un ho-meopātiskie medikamenti. To "nejauša kombinācija" esot izraisījusi smagu alerģisku reakciju. Taču Jurijs bez jebkādām negatīvām sekām jau agrāk bija lietojis šos ārstnieciskos līdzekļus. Pateikt, ka tas viss nav vērā ņemams, ir vairāk nekā nenopietni.

Visbeidzot kārta pienāca simptomam, kuru jau vairākkārt esam sa-stapuši: plaušu tūska! Tai sekoja smadzeņu tūska. 2003. gada 3. jūlijā Jurijs nomira, nenācis pie samaņas. Ādas uz viņa miesas praktiski vairs nebija.

Turpinājums ir no dzelžainās loģikas sērijas. Valsts Domes drošības jautājumu komitejas vadītājs un bijušais Iekšlietu ministrijas ģenerālis Aleksandrs Gurovs pieprasīja prokuratūrai sākt kolēģa deputāta nāves apstākļu izmeklēšanu: "Nāve bija iestājusies," rakstīts pieprasījumā, "no organismā atklātas, bet ārstiem nezināmas vielas, kas izraisīja vispārēju alerģiju." Kā par izsmieklu lieta tika uzticēta rajona tiesai. Turpmākais ir tipiska lietu kārtība. Autopsijas ziņojums, biopsijas rezultāti un šūnu histoloģiskā pārbaude tika klasificēti kā slepeni. Ne aizgājēja kolēģiem un pat ne viņa dēlam nedeva pieeju slimības vēsturei, aizbildinoties ar medicīnisko noslēpumu. Kāds godājams medicīnas doktors, kas ieņem atbildīgu amatu valsts veselības aizsardzības sistēmā, steidzās paziņot, ka, saskaņā ar oficiāliem avotiem, tā bijusi dabiska nāve. Vārds "noindēšana" netika izrunāts ne reizi, lai gan visiem bija uz mēles. Taču mēli sasaistīja bailes.

Ščekočihina draugi neatlaidās. Viņi nolēma sākt izmeklēšanu saviem spēkiem, tāpat kā Jurijs būtu darījis līdzīgā gadījumā. Viņi iesaistīja neatkarīgus ekspertus no dažādām valstīm — ASV, Lielbritānijas, Beļģijas, Vācijas, nosūtot nedaudzos elementus, kas bija viņu rīcībā: ādas gabaliņus, dažus matus, bārdas skuvekli, palaga driskas ar vēmekļu pēdām. Eksperts, kam rūp sava reputācija, nevar dot slēdzienu tik sarežģītā un grūtā lietā, ja viņa rīcībā nav kaut minimālas informācijas. Taču ārvalstu mediķi sadar-bībā ar godīgajiem krievu kolēģiem noskaidroja, ka Jurija organisms saturēja toksīnu, kas izraisīja Laiela sindromu akūtā formā, un ka oficiālā diagnoze neatbilst atrastajiem elementiem.

Grigorija Javļinska partijas Jabloko (kuru Jurijs bija pārstāvējis parlamentā) vadītāji vērsās pie Putina ar pieprasījumu sākt prezidentālo izmeklēšanu. Prezidents neuzskatīja par vajadzīgu viņiem pat rakstiski atbildēt. Trīs vaļu lietai turpinājuma nebija. Visi dosjē tika noglabāti speciālo dienestu seifos un nebija pieejami. Kamēr vara būs Putina rokās un kamēr FDD vadīs prezidenta ieliktenis Nikolajs Patruševs un ģenerālprokuratūru — Vladimirs Ustinovs, Jurija Ščekočihina nāves mīklainie apstākļi netiks noskaidroti.

Visu dzīvi Jurijs bija nodarbojies ar varas — vispirms padomju, tad Krievijas — noslēpumu atmaskošanu. Un vara atriebās tādā veidā, ka viņa nāvi padarīja par noslēpumu.

Tomēr Jurija kolēģi un draugi ir nolēmuši novest izmeklēšanu līdz galam. Pēc manā rīcībā esošās informācijas, viņiem ir zināmi nozieguma pasūtinātāji, taču viņi vēl nevēlas nosaukt vārdus, jo trūkstot juridisku pierādījumu. Meklējumi turpinās, un var gadīties, ka drīz mēs uzzināsim jaunas detaļas šajā šausmīgajā un kaunpilnajā lietā. Viens ir skaidrs: iz-meklēšanas pavediens ved uz varas struktūrām.

Lai ko atklās nākotnē, slepkavības mehānisms, tāpat kā tās motīvi ir nepārprotami. Ieslodzīt Juriju cietumā nebija iespējams — tāpat arī likt viņam klusēt. Taču bija pilnīgi izslēgts, ka viņš turpina atmaskojumus, neizrādot ne mazāko cieņu augstu stāvošām amatpersonām. Dienestu aģenti vairākkārt bija mēģinājuši ar viņu rast "kopīgu valodu", godīgo un bez-bailīgo žurnālistu vērtējot pēc savas olekts. Veltīgi. Atlika tikai labi pārbaudīts līdzeklis: likvidēt viņu, slepkavību nomaskējot ar slimību. Precīzāk, slimība bija īsta, proti, Laiela sindroms, taču tās cēloņus noteikti neizraisīja Jurija dzertās zāļu tējas.

Toksisko vielu kombinācijas ir praktiski bezgalīgas. Pilnveidojot tehniku, slavenā laboratorija iemācījās izraisīt Laiela sindromu, jo to vieglāk norakstīt uz alerģijas rēķina — kurš mūšdienās gan nerunā par alerģijām?

Kādā veidā alergēns tika ievadīts Jurijam? Būtībā tas nav svarīgi. Bez šaubām, Domes ēdnīcā, kur Rjazaņas brauciena priekšvakarā viņš bija ēdis un dzēris ūdeni, tēju, kafiju.v. Pēc atgriešanās no Rjazaņas viņam bija jālido uz ASV runāt ar kompetentām personām Trīs vaļu afēras lietā, kā arī tikties ar citiem cilvēkiem, kas saistīti ar dažādām amerikāņu organizācijām un bankām. Arī tas nospēlēja savu lomu.

Šausminošais un nežēlīgais slepkavības mehānisms liecina par īpašu naidu pret upuri. Droši vien Jurijs Ščekočihins bija nopelnījis šo drausmīgo sodu.

Viņa kolēģi no Novaja gazeta neaizmirsa, ka viņiem tomēr vajag izurbties cauri viņa nāves mīklai. Taču pēc dažiem mēnešiem notika cita traģēdija. Simptomi, kas pavadīja jaunā upura agoniju, bija identiski Jurija gadījumam, un to ievēroja žurnālisti.

2001. gadā tika arestēts čečenu terorists Leče Islanovs. Pazīstams ar savu darbību kā starpnieks slepenajās ķīlnieku izpirkšanas operācijās un cietumnieku apmaiņās, viņš bija informēts par speciālo dienestu netīro virtuvi, proti, par milzīgajām naudas summām, kas paredzētas aģentu tīkla izveidei Čečenijā un Ingušijā. Šī nauda bija pazudusi, un Leče varēja zināt, kurā kabatā tā ieslīdējusi.

Lubjanka vairākas reizes bija mēģinājusi viņu savervēt. Pirmo reizi apmaiņā pret atbrīvošanu no Ļefortovas cietuma, kur viņš bija ieslodzīts. Šādu tirgu viņš noraidīja un 2003. gadā tika notiesāts ar deviņu gadu ieslodzījumu nometnē. Tad viņam izteica jaunu priekšlikumu apmaiņā pret soda samazināšanu. Viņš pateica skaidru nē. Pirms došanās uz nometni Mordovijā viņu apmeklēja trīs "biedri" civilās drēbēs. Pēc stundas viņam atnesa pārtikas devu, ko Ļefortovā sauc par "vakariņām". Naktī Islanovs saslima. Drudzis, dermatoze, matu izkrišana, strauja novecošanās… Tas ir zināms no viņa advokāta un sievas stāstītā, jo viņiem bija ļauts Islanovu satikt.

Viņš nomira dažas dienas vēlāk. Izmeklēšanas nebija. Pat oficiālā diag-noze tika turēta slepenībā. Pēc notikušā ar Ščekočihinu ir skaidrs, ka jārunā par slepkavību.

Cik man zināms, pirmo reizi šis mehānisms tika izmēģināts pirms pus-gadsimta. Tolaik eksperiments neizdevās gadījuma vai, ļoti iespējams, enerģiskas un efektīvas rietumvalstu medicīnas iejaukšanās dēļ.

1954. gadā pēc Staļina nāves teroristu aģents un drošības dienestu kap-teinis Nikolajs Hohlovs saņēma pavēli doties uz Rietumvāciju un uzņemt kontaktus ar emigrācijas pretpadomju organizācijas NTS (Narodno trudovoj sojuz, Darbaļaužu savienība) vadītāju Georgiju Okoloviču. Viņu vajadzēja likvidēt ar Lubjankā izgatavotu pistoli ar klusinātāju, kas izskatījās pēc cigarešu paciņas. Padomju propaganda bija velti ņirgājusies par NTS kā saujiņu večuku, kas ož pēc naftalīna, bet šī organizācija nemaz nebija tik nožēlojama: lai nogalinātu tās vadītāju, tika izstrādāts riskants, sarežģīts un dārgs plāns.

Hohlovs ieradās pie OJcoloviča, atbilstīgi stādījās priekšā un paziņoja, ka atnācis viņu nogalināt saskaņā ar priekšniecības pavēli. Pēc īsa pārstei-guma mirkļa Okolovičs viņam teica: "Labi, novelciet mēteli, iedzersim tēju." Kādas preses konferences laikā, kas notika drīz pēc tam, Hohlovs izstāstīja savu dzīves gājumu (viņam tobrīd bija trīsdesmit divi gadi) un slepkavības plānu. Viņš parādīja arī nozieguma ieroci. NTS prestižs pieauga, bet Hohlovs kļuva par Lubjankas pirmo mērķi.

Medības ilga trīs gadus. Šāds laika sprīdis bija nepieciešams, lai iz-vēlētos izdevīgu brīdi un labāko likvidēšanas līdzekli. 1957. gadā Frankfurtē kādā konferencē, kas apvienoja dažādas krievu pretpadomju organizācijas, Hohlovs izgāja foajē un pasūtināja kafiju. Pasūtinājums kavējās, un, kad beidzot viņš tika apkalpots, jau bija sākusies viņu interesējoša uzstāšanās. Hohlovs iedzēra malku un steidzās atgriezties zālē. Drīz vien viņš juta simptomus: strauju spiediena krišanos, stipru drudzi, Laiela sindromu, matu izkrišanu, strauju novecošanos ("viņš acīm redzami sačokurojās," — stāstīja liecinieki). Hohlovs izglābās tāpēc, ka bija tikai pagaršojis kafiju un uzņēmis pavisam nelielu radioaktīvā tallija sāļu devu, kā arī tāpēc, ka nekavējoties palīdzību sniedza amerikāņi, kas transportēja viņu pāri Atlantijai.

Šī indēšanas metode aprakstīta kopš 1950. gadu beigām. Metāls, kas iepriekš spēcīgi apstarots ar radioaktīvo starojumu, bija sācis šķelties Hohlova ķermenī, sadedzinot kuņģi un zarnas. Ārsti šos apdegumus vispirms uzskatīja par parastu gastritu, ar ko arī bija rēķinājušies velnišķīgā ieroča radītāji: nepareizajai diagnozei vajadzēja aizkavēt steidzamas ārstēšanas sākumu. Pēc tam metāls nokļūst asinīs un cirkulē visā ķermenī, uzbrūkot nervu centriem. Brīdī, kad parādās pirmie simptomi, kas raksturīgi "radiācijas efektam", tallijs jau ir absorbējies.

Šīs indes radītāji zināja, ka autopsija nevarēs atklāt nāves cēloņus. īsti velnišķīgā veidā Maskavā bija izdevies apvienot moderno nāvējošas radiā-cijas tehnoloģiju ar tallija sāļiem, kas ir labi zināma, no "modes izgājusi" inde un pret ko pastāv pretinde. Mediķiem uzdotā mīkla šķita neatrisināma. Hohlovs pirms aizbēgšanas bija labi iepazinis indes laboratorijas noslēpumus un zināja pat šā ellišķīgā maisījuma autoru, kura vārdu viņš pieminēja: tas bija zinātnieks ķīmiķis Naumovs. Daudzus gadus vēlāk Pāvels Sudoplatovs apliecināja, ka Hohlovs tika saindēts ar radioaktīvā tallija sāļiem, un izstāstīja veidu, kādā šī akcija tika gatavota. Viņš to attaisnoja ar faktu, ka Hohlovs bija notiesāts uz nāvi "bez apsūdzētā klātbūtnes": tase kafijas bija vienīgi sprieduma izpildes līdzeklis. Kad Oļegs Kalugins izteica tādus pašus attaisnojumus Georgija Markova slepkavībai, viņš, protams, bija iedvesmojies no šā precedenta, aizmirstot, ka ir atšķirība starp Padomju Savienību un satelītvalsti.

Nikolajs Hohlovs joprojām ir dzīvs. Vismaz bija 2004. gadā, kad Novaja gazeta speciālkorespondente1 Anna Poļitkovska viņu satika ASV. Astoņ-desmit divus gadus vecais cīnītājs pret Lubjanku apstiprināja, ka visi simptomi, kurus viņš izcieta pēc saindēšanās, vissīkākajās detaļās atbilst tiem, kādi bija arī Jurijam Ščekočihinam. Viņaprāt, speciālā laboratorija bija vienīgi pieslīpējusi savu tehniku. Iespējams, tās nākamie atklājumi — jo šis kantoris turpina darboties — būs vēl izsmalcinātāki un biedējošāki.

Annai Poļitkovskai bija iespēja pašai uz savas ādas piedzīvot šīs prog-nozes patiesumu, bet, paldies Dievam, bez traģiskām sekām. Indētāju uzde-vums viņas darbības pārtraukšanai aprobežojās ar draudiem un iebiedēšanu. Šis nesenais notikums tika plaši atspoguļots starptautiskajā presē, tāpēc pie tā nekavēšos, vien atgādināšu, kā, dodoties uz Beslanu, kur pēc murgam līdzīgā uzbrukuma čečenu teroristu sagrābtajai skolai bojā gāja vairāki simti pieaugušo un bērnu, Anna lidmašīnā iedzēra tēju un pēc tam atjēdzās slimnīcā simtiem kilometru no plānotā galapunkta. Toreiz nezināmajiem teroristiem, kas principā cīnījās pret citiem teroristiem, bija pieticīgs mērķis: aizkavēt neatkarīgas žurnālistes,klātbūtni karstajā punktā kritiskā brīdī, lai izvairītos no viņas ziņojumiem par notiekošo.

Jurija nāves pirmajā gadadienā kolēģi no Novaja gazeta izrādīja viņam godu šādiem vārdiem: "Ščekočihina atklātais disonēja ar varas iestāžu teikto. Viņa izmeklēšanu rezultāti nesaskanēja ar oficiālo līniju. Viņa maigā balss varēja kļūt par trauksmes zvanu. Sekas tam būtu bijušas nepare-dzamas." Patiesi vārdi.

Vai Lubjankas un Kremļa varas pārstāvji vēlējās šādas sekas? Būtu vairāk nekā dīvaini, ja šis varai nepanesamais žurnālists nebūtu likvidēts. Ļoti iespējams, ka gan viņa, gan Kivelidi un Sobčaka slepkavas jau ir viņsaulē. Un visi gali ūdenī…

17 Indes eksportam

Nesen starptautiskās sabiedrības domas uzmanība tika pievērsta divkāršam notikumam: kāda politiķa atklātai un ciniskai indēšanai un kādas brīvību mīlošas tautas gribas izpausmei, kas izjauca Putina režīma neokoloniālostratēģiju. Runa, protams, ir par neveiksmīgo mēģinājumu aizšķērsot ceļu uz Ukrainas prezidenta posteni Viktoram Juščenko, kurš Kremlim bija ļoti nevēlams, un tam sekojošo "oranžo revolūciju".

Lai saprastu notikušo, ir jāņem vērā, ka abas valstis pretstata sens strīds. Citiem vārdiem, Ukrainai ar Krieviju ir kārtojami rēķini. Krievu mentalitāte pat nespēj saprast problēmas būtību, jo tai Ukraina ir Krievijas sastāvdaļa, Kijeva — "krievu pilsētu māte", ukraiņu valoda — izkropļota krievu valodas forma, un vēl ir jautājums, vai šai valstij ir savs nosaukums, jo impērijas laikā to sauca par "Mazkrieviju". Nosaukums "Ukraina" ir cēlies no krievu vārda "okraina", nomale. Politiski korekti tulkojot — Krievijas priekšpagalms. īsāk sakot, Krievijas impēriskās ambīcijas un ukraiņu nacionālā identitāte vienmēr ir bijusi antagonistiska realitāte.

Iepriekšējā piezīme paskaidro, kāpēc jebkura šīs bijušās padomju republikas tieksme pēc politiskas, ekonomiskas, ideoloģiskas, lingvistiskas vai kultūras neatkarības Maskavā izraisa ekstrēmu reakciju… Spēcīgā pašnoteikšanās kustība, kas dzima Pilsoņu kara gados (1918—1921), tika apspiesta, taču bailes no recidīva saglabājās. Visam padomju laikam bija raksturīga cīņa pret "buržuāzisko neatkarības garu". Bērnus baidīja ar tādiem ukraiņu sacelšanās līderiem kā Simons Petļura, Nestors Mahno, Jurko Tjutjuņiks, kuri patiešām bija veikuši zvērības un slepkavības. Tūkstošiem propagandas darbu, grāmatu, pamfletu un filmu atmaskoja "ukraiņu nacionālismu". Neviens cits nacionālisms, izņemot varbūt ebreju, vai tas būtu tatāru, armēņu vai tadžiku, neizsauca tādu naidu no Kremļa ideologu puses. Ukrainas neatkarības kustība radīja īpašas briesmas Maskavai, jo baudīja, lai gan slepenu, tomēr reālu atbalstu sabiedrībā, un, par spīti drakoniskajai cenzūrai, ukraiņu inteliģence atrada līdzekļus izteikt savu viedokli dažādās kultūras izpausmēs.

Atceros, ka man vajadzēja piedalīties neskaitāmās ukraiņu nacionālisma nosodīšanas kampaņās vēstures zinātnē, filozofijā, literatūrā, mūzikā, teātrī, kino un tēlotājmākslā. Šo jautājumu mācīja skolā, tad universitātē… Pēc studijām par to joprojām diskutēja "partijas izglītības ietvaros". Un arī bezpartejiskajiem. Neviens nebija pasargāts pret apkaunojošo birku "buržuāziskais nacionālists", ja kādā brīdī krievu valodas vietā izvēlējās runāt ukrainiski vai atteicās samierināties ar dekoratīvu nacionālo kultūru un vēlējās pievērsties īstajai.

Apkaroja ne tikai idejas. 1926. gadā Parīzē Senmišela bulvāra un Rasina ielas stūrī tika nogalināts Simons Petļura, Ukrainasvaldības vadītājs 1918. gadā. Saskaņā ar tradicionālo versiju, šo slepkavību izdarīja emigrants Šoloms Švarcbards un tās iemesls bija Petļuras cilvēku sirojumi daudzās Ukrainas pilsētās un ciemos. Parīzes tiesneši Švarcbardu attaisnoja.

Neseni pētījumi varētu nedaudz palabot šo versiju. Petļuras karaspēks patiešām veica asiņainus grautiņus, kuros Švarcbards bija zaudējis savas ģimenes locekļus, un tieši viņš arī nošāva Petļuru. Taču slepkavības iniciatīva un tās organizēšana nebija Švarcbarda darbs. Viņu bija savervējusi Lubjanka, bet instruēja aģents Mihails Volodins (protams, pseidonīms), kurš bija iejaukts daudzos terora aktos Tālajos Austrumos un Eiropā. Švarcbards netika izvēlēts nejauši. Lubjanku nemaz neuztrauca Petļuras noziegumi, tā baidijās no viņa kā ukraiņu emigrācijas kustības vadītāja, kuram bija liela ietekme arī padomju Ukrainā. Izpildītāja personība novērsa uzmanību no īstajiem slepkavības motīviem un tās režisoriem, kas slēpās aizkulisēs. Nomaskējot šo operāciju ar personiskas atriebības aktu, slepkavam tika dota iespēja izsprukt no soda. Šis aprēķins piepildījās.

1934. gadā nomira akadēmiķis Mihailo Gruševskis, ievērojams ukraiņu vēsturnieks un dedzīgs neatkarības piekritējs. 1917. un 1918. gadā viņš vadīja Centrālo Radu, kura pēc oktobra apvērsuma Petrogradā proklamēja autonomu Ukrainas Republiku, kas kļuva par vienu no cīņas centriem pret Padomju Savienību, kura vēlējās šo valsti pakļaut. Pēc tam viņš emigrēja un Čehoslovākijā neilgu laiku vadīja organizāciju, kas cīnījās par Ukrainas neatkarību, un tad, 1924. gadā, pēc solījuma atteikties no jebkādas politiskas darbības un veltīt sevi zinātnei viņš atgriezās Padomju Savienībā. Viņa uzskati nebija mainījušies. Viņš turpināja tos atklāti paust, taču nevis politiskos manifestos, bet gan zinātniskos darbos, kam bija milzu panākumi ne tikai intelektuāļu aprindās, bet arī plašā sabiedrībā. Staļina diktatūras radikāļi viņu neizbēgami nosodīja, taču novākt viņu bija vēlams klusi, bez trokšņa, kādu kaut vai zinātnieku vidē radītu šā akadēmiķa un pasaulē pazīstamā politiķa tiesāšana.

Ielūgts uz vēsturnieku sanāksmi Maskavā, Gruševskis izmantoja brīdi, lai apmeklētu prestižu, universitātes profesoriem paredzētu medicīnas centru un pārbaudītu veselību pie augsti kvalificētiem speciālistiem. Viņam izdarīja injekciju, pēc kuras viņš tūlīt nomira. Visi saprata, kas noticis, taču neviens nereaģēja: bailes bija aizzīmogojušas visas mutes. Dižajam zinātniekam parādīja godu, neaizmirstot arī pieminēt viņa "kļūdas" un "maldu ceļus", taču tūlīt pēc tam viņš tika nodots aizmirstībai. Vēsturnieks Boriss Sokolovs pieminējis arhīva dokumentus, kas apstiprina Gruševska noslep-kavošanu.

Ukraiņu emigrācija bija ļoti liela un spēcīga, un tas mudināja Maskavu uz nežēlīgu cīņu pret tās vadītājiem. Tas, piemēram, izskaidro riskanto operāciju, kas beidzās ar Ukrainas nacionālistu organizācijas (OUN) vadītāja Jevgeņija Konovaļeca likvidāciju. Jāpiebilst, ka šīs slepkavības iniciators bija personīgi Staļins. Viņš pats atrada izpildītāju un apstiprināja šā ienaidnieka, kuru uzskatīja par režīmam īpaši bīstamu, likvidācijas plānu. Līdz pat šodienai Lubjankas "speciālo operāciju" apoloģēti mēģina šo terora aktu parādīt kā pilnīgi attaisnojamu "atbildi", atgādinot, ka OUN Padomju Savienībai bija "pieteikusi karu". No juridiskā viedokļa šis arguments ir absurds. Indes, lodes vai šokolādes kārbā maskētas bumbas izmantošana norāda uz bezspēcību sakaut "nacionālistus" ideoloģiskajā frontē un diskreditēt viņus sabiedrībā, kā arī liecina par plašo ukraiņu tautas atbalstu viņiem.

Pēc Hitlera iebrukuma Padomju Savienībā 1941. gada jūnijā daži — ber ne visi — ukraiņu neatkarības atbalstītāji diemžēl noslēdza savienību ar abvēru un vērmahtu. Lai gan tas bija nožēlojami, taču no viņu skatpunkta loģiski. Pārvarot iekšējās pretrunas, viņi sadarbojās ar okupantiem, un vēlāk tas kalpoja par attaisnojumu ne tikai viņu armijas daļu sistemātiskai likvidēšanai, bet arī nežēlīgiem sodiem pret vadītājiem, kas bija sadarbojušies ar nacistiem. Taču pat pēc kara simtiem tūkstoši cilvēku, galvenokārt Ukrainas rietumos, turpināja bruņotu cīņu pret Padomu Savienību, un tas Kremlim lika īpaši satraukties. Maskava zināja, ka dumpinieki ir ieguvuši iedzīvotāju vairākuma simpātijas. No citu republiku iedzīvotājiem tika rūpīgi slēpts, ka ukraiņu "nacionālistus" bija vajājuši arī vācieši un poļu varas iestādes. Ukrainas sacelšanās armija (UPA) bija cīnījusies arī pret nacistiem. Tās nacionālismam bija sveša rusofobija, un, par spīti padomju preses apgalvojumiem, šajā kustībā nepastāvēja antisemītisms. Gluži pretēji — OUN un UPA bija apsveikušas Izraēlas Valsts izveidi, tajā smejoties cerību par uzvaras izcīnīšanu savai neatkarībai.

1957. gada 12. oktobrī Minhenē VDK aģents Bogdans Stašinskis ar gāzes pistoles šāvienu nogalināja Ļevu Rebetu, vienu no ukraiņu sacelšanās iedvesmotājiem. Speciāli šādiem mērķiem Lubjankā izgatavotais ierocis bija pielāgots šaušanai ar cianīda kapsulām, kas saplīstot iešļāca toksisko gāzi ' upura sejā, kurš tūlītējas asinsvadu saraušanās dēļ zaudēja samaņu. Nāve iestājās pēc dažām minūtēm. Ārsts konstatēja slaveno sirds mazspēju.

Divus gadus vēlāk, 1959. gada T5. oktobrī, arī Minhenē tas pats Stašint. skis tādā pašā veidā nogalināja Ukrainas neatkarības kustības līderi Stepanu Banderu, kurš bez okupantu piekrišanas bija proklamējis savas valsts neatkarību 1941. gada 30. jūnijā un izveidojis Ļvovā valdību ar Jaroslavu Stecko priekšgalā. Viņi abi tika arestēti un internēti Zaksenhauzenas nometnē, kur sabija līdz 1944. gadam. Tad Hitleram no jauna radās vajadzība pēc viņiem, taču nekas vairs nevarēja glābt nacistisko Vāciju. Ārstu slēdziens: sirds mazspēja. Saožot melus, Federatīvās Vācijas tieslietu iestādes nolēma veikt atkārtotu autopsiju, kas ļāva atklāt Banderas vēderā ciānūdeņražskābes nogulsnes un uz viņa sejas mikroskopiskas stikla kapsulas lauskas. Lubjankas sāktajai dezinformācijas kampaņai (bija palaistas baumas, ka Banderu esot noslepkavojuši VFR speciālie dienesti) nebija nekādu panākumu.

Bogdans Stašinskis pārbēga uz Rietumiem, kur izklāstīja šāda veida pistoļu darbību. Lubjankas slavinātāji šo argumentu izmanto vēl šodien, apgalvojot, ka šis ierocis vairs nekad netika izmantots un ka "orgāni" atteikušies no terora aktu veikšanas ārzemēs. Taču 1962. gadā ungāru dienestu virsnieks un bēglis Bēla Lapusņiks tika nogalināts ar noslēpumainu indi kapsulā, kas, bez šaubām, tika izšauta no tādas pašas sistēmas pistoles. Nekādas redzamas indes pēdas netika atrastas un tāpēc to identificēt neizdevās. Taču nav izslēgts, ka ar šo pašu metodi ir paveiktas arī citas slepkavības.

īpaši jāpiemin kāda baisa izrāde, kuru diemžēl dzīvē izspēlēja intrigu un slepkavību meistari. Runa ir par prozaiķa, esejista un dramaturga Jaroslava Galana slepkavību Ļvovā 1949. gada 24. oktobrī. Oficiāli (Kremļa propaganda joprojām uztur šo versiju) Galanu nogalināja "ukraiņu nacionālisti" par "cīņu pret viņiem ar savu aso spalvu". Kodīgos un asprātīgos pamfletos Galans, būdams naidīgi noskaņots pret Uniātu baznīcu, patiešām bija uzbrucis Vatikānam. Viņš bija iestājies pret nacismu un okupāciju, bet Hitlera plānus par Ukrainas nākotni — Vācijas piedēkli bez tiesībām — uzskatīja par vislielāko nelaimi, kāda piemeklējusi viņa tautu.

Rakstnieka mežonīgā slepkavība (viņam ar cirvi ielauza galvaskausu; kopā ar viņu bojā gāja arī mācītājs Gavrils Kosteļņiks) izraisīja spēcīgu satraukumu. Tā lika nodrebēt pat neatkarības cīnītājiem. Slepkavu tiesas process, kurā saskaņā ar skaidri izstrādātu shēmu apsūdzētie savu vainu atzina, šķietami apstiprina padomju propagandas tēzes. Mihails Stahurs, atzīts par galveno vainīgo, tika pakārts, bet viņa rokaspuisis Ilarijs Lukaševičs un slepkavības pasūtinātājs Romāns Sčepanskis — nošauti. Liels skaits padomju romānu, filmu un lugu glorificēja neatkarības cīnītāju noslepkavoto mocekli Galanu. Viņš kļuva par "godīgo ukraini", kuram svešas nacionālistu idejas un kurš savas tēvijas likteni neredz ārpus "lielās, apvienotās tautu ģimenes". Taču pētījumi arhīvos un varas iestāžu slēpto liecību objektīva analīze piedāvā atšķirīgu rakstnieka tēlu un citu viņa traģisko beigu versiju.

Kopš 1924. gada Galans bija Rietumukrainas Komunistiskās partijas — kuru Staļins 1938. gadā aizliedza par "trockismu" un "nodevību" — biedrs. Pēc reģiona aneksijas 1939. gadā viņš neiestājās boļševistiskajā komunistu partijā. Viņa pirmā sieva Anna Genika tika apsūdzēta par spiegošanu "fašitiskās Polijas" labā un nošauta 1937. gadā Harkovā, kur viņa studēja medicīnu. Nodibinoties padomju varai, Galans sāka sadarboties ar jaunajām varas iestādēm. Viņš strādāja laikraksta Vilna Ukraina (Brīvā Ukraina) redakcijā, taču drīz tika atlaists par tādu rakstu publicēšanu, kuros aktīvi kritizēja korupciju un padomju vadītāju kūtrumu. Neilgi pirms nāves viņš saņēma piedāvājumu vadīt Ļvovas reģionālās partijas komitejas Kultūras nodaļu. Tajā laikā patiešām bija jūtama nepieciešamība pēc cienījamiem un neaptraipītiem cilvēkiem: gandrīz trīssimt tūkstoši personu bija piedalījušies Banderas pretestības kustībā, kas būtībā bija labi organizēta un apgādāta regulārā armija. Lai ieņemtu šo amatu, bija jāiestājas partijā. Viņš atteicās. Pēc viņa slepkavības tika apgalvots, ka viņam nebija bijis laika to izdarīt, taču neviens dokuments neapstiprina šīs baumas, kuru izcelšanos var viegli iztēloties.

Lai gan negatīvi noskaņots pret Uniātu baznīcu, Galans cīnījās par neatkarīgu Ukrainas valsti un aizstāvēja ukraiņu valodu pret ieplānoto rusifikāciju. Viņš nekad neuzstājās kā "pasaules pilsonis" vai "padomju intelektuālis", bet pirmām kārtām kā ukrainis, un tas, pēc Maskavas ieskatiem, bija noziegums. Visi ievērojamie ukraiņu dzejnieki, prozaiķi un gleznotāji, pat tie, kuri nekad nebija atkāpušies no oficiālās doktrīnas, tika apsūdzēti šovinismā. Vietējā cenzūra, ko atbalstīja partijas orgāni, bija sistemātiski aizliegusi Galana lugu publicēšanu, jo tās tika uzskatītas par nacionālistiskām.

No vienas puses, nevarēja neko pārmest šim vācu okupācijas pretiniekam un Vatikāna ienaidniekam, taču, no otras — viņa pretošanās rusifikācijai, kas bieži vien neietvēra tikai valodas jautājumus, bija labi zināma, tāpat ari viņa autoritāte sabiedrībā. Viņš būtu vēlējies brīvu Ukrainu, kas ir draugos ar Krieviju, varbūt komunistisku, taču nekādā gadījumā izšķīdušu rusificētā teritorijā un pēc iekļaušanās Padomju Savienībā zaudējušu nacionālo specifiku. Citiem vārdiem, viņš bija pārāk neatkarīgs (tas ir, neprognozējams — saskaņā ar partijas doto nozīmi šim vārdam) un pārāk populārs, lai izdzīvotu apstākļos, kādi tolaik valdīja Rietumukrainā. īsāk sakot, labāk miris varonis nekā dzīvs potenciālais pretinieks, un šis Maskavas bieži piemērotais likums vienmēr beidzās ar vienu un to pašu…

Ļoti bieži padomju speciālās vienības, maskētas par UPA karavīriem, veica soda ekspedīcijas dumpinieku ciematos un mazās pilsētās. Pēc iebrukuma viņi atstāja it kā neatkarības cīnītāju rakstītas skrejlapas, kur bija teikts, ka reids veikts par it kā iedzīvotāju "nodevību". Šīs absolūti cietsirdīgās provokācijas iedzīvotāju vidū izsauca lielas dusmas pret dumpiniekiem, jo šajos blēdīgajos manevros viņi nespēja atšķirt patiesību no viltus. Pēc dažu mūsdienu ukraiņu vēsturnieku domām, šis pats modelis kalpoja arī Galana likvidēšanā. Viņi uzskata, ka pēc nākšanas pie apskaidrības rakstnieks ir sācis kritizēt padomju režīmu, kam nebija nekā kopīga ar komunismu, par kādu viņš bija gatavs cīnīties. Maskavas aģenti viņu nogalināja, uzveļot noziegumu nacionālās atbrīvošanās kustības dalībniekiem. Šodien Maskava šo versiju uzskata par murgainu, taču tajā neapšaubāmi ir sava daļa patiesības.

Pēc sprieduma nolasīšanas, kurā Mihails Stahurs tika atzīts par vainīgu slepkavībā, viņš zālē izkliedza: "Es viņu nenogalināju!" — un tiesnešiem: "Tas nav tas, kas bija paredzēts!" Šī replika ļoti atgādina vārdus, ko van der Lube teica tiesnešiem Reihstāga dedzināšanas tiesas procesa laikā, kā arī Leonīda Nikolajeva sacīto 1935. gadā, kad tika tiesāti Kirova "slepkavas". Starp citu, no ukraiņu cilvēktiesību aizstāvja Mihailo Goriņa liecībām varam uzzināt, ka apmēram mēnesi pirms nāves Galans bija lasījis lekciju Ļvovas Universitātē. Studenti bijuši pārsteigti par viņa dedzīgajiem, patriotiskajiem vārdiem, kas atklāti vērsti pret Maskavu. Pēc tam rakstnieku bija izsaukusi vietējā NKVD nodaļa un konfiscējusi pistoli, kuru viņš bija saņēmis no tā paša NKVD, lai aizstāvētos pret iespējamo nacionālistu uzbrukumu. "Tas gāja pāri saprašanai!" stāsta rakstnieks Aleksandrs Borščagovskis, kas labi pazina Galanu. "Viņam vajadzēja būt pirmajam to sarakstā, kuru dzīvība bija apdraudēta, un ierocis viņam bija nepieciešams." Šis plaši apspriestais incidents palika bez varas iestāžu ievērības. It kā OUN būtu dots signāls: "Ņemiet viņu, viņš nav apbruņots!" Un, lai kauss būtu pilns, paralēli tika palaistas baumas, ka Galans esot nievājoši izteicies par nacionālistu aktivitātēm.

Galanu, protams, nogalināja radikālie patrioti, taču ir vairāk nekā iespējams, ka ar viņiem manipulēja Maskava (precīzāk, Lubjankas aģenti). Šāda mēroga pārāk ietekmīgais un neatkarīgais cilvēks traucēja visiem. Viņa slepkavība padomju varas iestādēm sagādāja brīnišķīgu iemeslu sākt masveida soda akcijas. Ņikita Hruščovs, tolaik Ukrainas Centrālkomitejas pirmais sekretārs, pat piedāvāja izgatavot speciālas pases Rietumukrainas iedzīvotājiem. Un tad ar viņiem būtu apgājušies citādi nekā ar pārējiem Padomju Savienības pilsoņiem un viņiem tiktu atņemtas pat tās minimālās tiesības, kas viņiem bija. Hruščovs vēlējās arī pārvietot visus jauniešus no šā reģiona uz rusificēto Austrumukrainu. Staļins izrādījās pietiekami gudrs, lai šādu iniciatīvu neatbalstītu.

"1992. gadā Ukraina kļuva par neatkarīgu valsti, taču OUN un viņiem līdzīgajiem šajā sakarā nav nekādu nopelnu," apgalvo vēsturnieki Kolpakidi un Prohorovs, kuri strādāja padomju speciālajiem dienestiem. Viņiem taisnība ir tikai daļēji. Protams, Padomju Savienības sadalīšanās un republiku pārveidošanās par neatkarīgām valstīm nenotika neatkarības aizstāvju darbības dēļ. Taču šie notikumi cīnītājus nepārsteidza nesagatavotus. Desmitiem gadu ilgā pagrīdes cīņa, kuru jauta arī iedzīvotāji, bija sagatavojusi sabiedrisko domu, un jaunajos apstākļos tūlīt atradās cilvēki, kas bija gatavi pārņemt valsts likteni. Maskava pie Ukrainas turējās ciešāk nekā pie citām republikām, cenšoties nezaudēt pozīcijas un vēloties savā kontrolē saglabāt valsts politisko attīstību. Piecpadsmit gadu tas vairāk vai mazāk izdevās. Krievijas varas iestādes cerēja vismaz tuvināt Ukrainu Krievijai un neļaut "pagriezties" uz Rietumiem.

Aizejošā prezidenta Kučmas pilnvaru nodošana pēctecim 2004. gada oktobra—novembra vēlēšanās Kremlim dāvāja pēdējo iespēju apturēt ne tikai de jure, bet arī de facto neatkarīgas Ukrainas valsts izveidi. Toreiz šķita acīm redzams (pat ja šodien var šaubīties, vai tā nebija optiska ilūzija), ka Viktora Juščenko nākšana pie varas uz visiem laikiem laupīs Maskavai iespēju atgriezt Ukrainu savā orbītā, lai izveidotu par vienkāršu satelītu vai vismaz uzspiestu savu politiku un padarītu ekonomiski atkarīgu no "lielā brāļa". Kremļa politologi Ukrainu uzskatīja par stūrakmeni Putina plānā atjaunot mini Padomju Savienību no trim slāvu republikām — Krievijas,

Ukrainas un Baltkrievijas, kurām, iespējams, varētu pievienoties (tāds bija Krievijas prezidenta sapnis!) citas bijušās PSRS republikas, kas tiktu pārliecinātas par iegūstamajiem labumiem. Tāpēc ideja par katru cenu nepieļaut Juščenko nonākšanu prezidenta krēslā kļuva par apsēstību.

Protams, tieši šī apsēstība lika Kremļa saimniekam steigties divreiz apsveikt Viktoru Janukoviču ar uzvaru vēlēšanās, kurās viņš nebija uzvarējis. Janukoviča šaubīgā pagātne (atšķirībā no Juščenko) viesa zināmu nepatiku, tomēr Putins sāka viņu uzskatīt par sava klana cilvēku. Turpinājumā notika tas, ko visa pasaule pazīst kā oranžo revolūciju.

Taču pirms tam tika piedzīvots šausmīgais paredzējums, ko bija izteikuši vērīgākie novērotāji: šajā izšķirīgajā cīņā Maskava un tās lobijs Kijevā un visā Ukrainā būs gatavi uz visu — arī uz visneprātīgāko rīcību. Daži pat runāja par slepkavību, ko nomaskēs ar nelaimes gadījumu: skaidrs, ka Ukrainas speciālajos dienestos bija Lubjankai uzticami mācekļi, kas būtu spējīgi uz tādu operāciju.

Šie paredzējumi piepildījās, taču tik negaidītā formā, ka to detaļas nav saprotamas vēl šodien. Uzskata, ka lēmums par šādu radikālu rīcību tika pieņemts, balstoties uz kāda padomju pseidodisidenta un Maskavā pazīstama politologa slēdzieniem, kuru Kremlis bija nosūtījis uz Kijevu ar uzdevumu nepieļaut Juščenko ievēlēšanu. Brežņeva un Andropova laikā šis cilvēks īsu brīdi bija pavadījis ieslodzījumā, kur acīmredzot atradis kopigu valodu ar saviem vajātājiem. Veiksmīgais pārbēdzējs, kuram piemita reti sastopams cinisms un neikdienišķas personības iezīmes, bija labs novērotājs un prata novērtēt situāciju: Maskavai neizdosies aizšķērsot Juščenko ceļu uz varu, aprobežojoties ar legāliem paņēmieniem un pat ne masveidā viltojot vēlēšanu rezultātus.

Taču vai šī analīze bija atbilstīga apstākļiem? Ukrainas politiskajā situācijā nevarēja izslēgt jaunus satricinājumus, kas, starp citu,arī notika. Pat tādā mērā, ka Maskavai vajadzēja atzīt: tās politika attiecībā uz Juščenko bijusi pārsteidzīga (es pat teiktu — histēriska) un absurda. Nav izslēgts, ka nākotnē Krievijas un Ukrainas prezidenti par notikušo aizmirsīs… Taču pirms 2004. gada prezidenta vēlēšanām Juščenko Kremļa acīs bija ienaidnieks numur viens, kurš jānovāc malā kaut vai ar Lubjankas pieslīpētajām metodēm.

Patiesībā nav ļoti svarīgi, vismaz ne šajā grāmatā, zināt, kurš konkrēti saindēja Juščenko un kādā vei,dā; kurš deva pavēli un kurš izpildīja: mēs ceram, ka ukraiņu varas iestādes dos objektīvas un pamatotas atbildes uz šiem jautājumiem. No tā ir atkarīga Ukrainas iekšējo problēmu atrisināšana, īpaši varas augstākajās struktūrās. Droši ir tas, ka indēšanas versija nekad nav tikusi nopietni apšaubīta. Uzsveru "nopietni", jo iesaistītās personas tomēr mēģināja jaukt pēdas: vai tad viņš nebija nodevies pārmērībām ēšanā un dzeršanā? Vai, vēloties kļūt jaunāks, viņš nebija kļuvis par upuri nekompetentiem plastikas ķirurgiem? Lai gan cītīgi uzturētas, šīs baumas šķita pārāk absurdas, lai noslēptu patiesību. Simptomi bija uzkrītoši, un šeit acīm redzami nebija runa par saindēšanos ar sēnēm, ogām vai japāņu suši, bet gan par teroristiskiem mērķiem speciāli izstrādātu indi.

Vēlēšanu kampaņas sākumā Juščenko bija izskatīgs piecdesmitgadnieks, kam varēja dot mazāk gadu, nekā viņam bijā. Vienā mirklī viņš novecoja, viņa seja pārvērtās par,šausmīgu masku ar zilumiem un čulgām. "Viņa samocītais un slimīgais izskats," sakā bijušais VDK pulkvedis un labs Lubjankas aizkulišu pazinējs Oļegs Gordijevskis, "ir baisa liecība šodienas krievu politiskās mašinērijas agresīvajam ekstrēmismam." Vai šī mašinērija bija tiešā veidā iesaistīta Juščenko indēšanā? Lai atbildētu uz tik kategorisku jautājumu, jābūt neapstrīdamiem pierādījumiem, nevis loģiskām konstrukcijām, lai cik pārliecinošas tās būtu. Jebkurā gadījumā viens ir skaidrs — tā ir Grigorija Mairanovska izstrādātā tehnoloģija.

Pēc vairākuma ekspertu domām, Juščenko tika saindēts ar dioksīrfu vai ar kādu maisījumu uz šīs vielas bāzes. Ja inde tika pievienota pārtikai, tad dioksīns bija ideāla viela: tā viegli šķīst visos taukos. Austrijā veiktās analīzes parādīja, ka šā produkta līmenis viņa asinīs bija simt tūkstoši vienību uz vienu asins lipīdu gramu, kas pārsniedza normu sešus tūkstošus reižu. Simptomu kopums un patoloģijas pilnīgi atbilst klīniskajai ainai ar saindēšanos ar dioksīnu vai tā blakusproduktiem. Pirmās slimības pazīmes, līdzīgas iesnām vai gripai, parādījās 2004. gada 6. septembrī. Tām sekoja aizvien stiprākas sāpes vēdera apvidū, sejas un ķermeņa ādas iekaisums, dedzinoša sajūta barības vadā. Aknas, aizkuņģa dziedzeris un zarnas piepampa. Prezidenta amata kandidāts tika ^steidzami nogādāts Vīnē, Rudolfinerhaus klīnikā. Pārsteigtie ārsti par diagnozi šaubijās. Varbūt viņi neatļāvās izteikties? Juščenko atsāka vēlēšanu kampaņu, lai gan cieta no Stiprām sāpēm mugurā. Caur vēnā ieliktu katetru viņa organismā tika ievadīti analgētiķi. Viņa seja bija pa^pusei paralizēta. Neskaitāmās pūtītes norādīja, ka inde satur hloru, vienu no dioksīna sastāvdaļām, un ārsti to labi pazīst "hlora piņņu" dēļ. Šī inde var izsaukt citas bīstamas parādības, piemēram, nervu, sistēmas traucējumus, krampjus, diabētu, aknu un aizkuņģa dziedzera fibrozi un pat vēzi. Pēc Viktora Juščenko ārstējošā ārsta Nikolaja Korpana domām, dioksīns ir ticis samaisīts ar kādu citu pagaidām neidentificētu vielu, kuras pēdas vēl nav atrastas. Šāda metode tika plaši praktizēta Daktera Nāves laboratorijā.

No drošiem avotiem zināms: krievu (agrāk padomju) speciālo dienestu arsenālā ir dažādu veidu dioksīni, uzlaboti amerikāņu ķīmisko ieroču varianti (orange 1 un orange 2), kurus ASV izmantoja Vjetnamā, lai iznīcinātu augu valsti un ražu cīņā pret Saigonas režīma pretiniekiem. Kāda L.ubjankai tuva žurnālista steidzīgais paziņojums, kurā kategoriski noliegts, ka speciālie dienesti izmanto dioksīnu kā ieroci, liek domāt par pretējo.

Amerikāņu ķīmiskās vielas Maskavā pārstrādātais variants saņēma nosaukumu "dzeltenais lietus". Tā precīza izmantošana reti izsauc nāvi, taču izraisa sāpes, daļēju kurlumu un aklumu, apgrūtina runas spējas, sakropļo upuri. Lubjankas žargonā to sauc par "iebiedēšanas indi". Un tas nav mazsvarīgi Ukrainas lietā: Juščenko nāves gadījumā spēlē būtu iesaistījusies cita persona, kuru Maskava vēlējās redzēt vēl mazāk: viņa lomu nekavējoties uzņemtos Jūlija Timošenko. Ja būtu vēlējušies Juščenko nogalināt, izmantotu ricīnu, kas nostrādātu nevainojami. Viņu fiziski novājinot, indētāji bija cerējuši izjaukt vēlēšanu kampaņu, domājot, ka viņš zaudēs harismu un bailēs par dzīvību piebremzēs aktivitātes. Noziedzīgie plāni izgāzās, un beigu beigās Putins bija spiests apsveikt sakropļoto, bet leģitīmi ievēlēto prezidentu, par kura uzvaru viņš tik ļoti bija baidījies.

Ir pagāj,uši mēneši, taču indes pēdas ir palikušas. Tie, kuri bija redzējuši Juščenko gadu pēc "saslimšanas", ziņoja, ka viņa sejā palikušas dziļas rētas, ausis joprojām klātas ar krevelēm un piepampušas, vaigi pelēcīgi — par spīti krietnajai grima kārtai, kas viņam piešķir līķa izskatu, īpaši kontrastā ar roku ādas veselīgo krāsu. Neviens nezina, vai tas ir plānotas, smagas slimības iespaids vai arī runa ir par novājināta organisma reakciju uz paredzēto lēno nāvi, no kuras brīnumainā kārtā viņš tika izglābts, samaksājot par to ar ilgām ciešanām. Ir ļoti iespējams, ka indēšana nebija pienācīgi sagatavota, jo tam bija nepieciešams laiks un speciālisti, kuru trūkums jūtams visos līmeņos mūsdienu Krievijā un citās bijušajās padomju republikās.

Vai šajā lietā bija iesaistīti speciālie dienesti vai Maskavas speciālisti? Bijušie Lubjankas darbinieki, kuri labi pazīst šīs iestādes rokrakstu, vienbalsīgi atbild apstiprinoši. Valsts drošības komitejas ģenerālis Valērijs Kravčenko domā, ka "tas, ļoti iespējams, ir krievu un ukraiņu speciālo dienestu kopīgs projekts". Oļegs Kalugins nešaubās, ka "tas ir mēģinājums novākt Juščenko no politiskās skatuves". Ķīmiķis Vils Mirzajanovs, kurš, tāpat kā Kalugins, emigrēja uz ASV, lai izbēgtu no krievu speciālo dienestu vajāšanas, atgādina, ka "dioksina izvēle un dozēšana prasa precīzas zināšanas". Un indes laboratorija bija tieši specializējusies dozu sagatavošanā.

Taču Maskava ne vienmēr darbojās tiešā veidā. Lubjankai vairs nav monopola uz inžu receptēm, ražošanu un izmantošanu. Šodien šīs tehnoloģijas ir apguvušas dažādas struktūras, organizācijas un personas visā bijušās PSRS teritorijā (vai vismaz lielā tās daļā). Draudīga perspektīva! Lai būtu kā būdams, ideja, tehnoloģija, metodes, pieredze — tas viss nāk no Maskavas!

Ukrainas ģenerālprokurors Svjatoslavs Piskuns uzskata, ka šo dioksīna maisījumu tikpat labi varēja sagatavot uz vietas vai arī kādā citā "attīstītā" valstī. Kas attiecas uz Juščenko: pat ja viņš apgalvo, ka tika atklāts kāds ukraiņu kantoris, kurā bija izgatavota inde, tomēr viņš domā, ka visas pēdas ved uz Lubjankas laboratoriju, kas pirmā izstrādāja šo politisko pretinieku un nevēlamu personu likvidēšanas metodi. Viņam ir pilnīga taisnība: Dakteris Nāve vairs nav šajā saulē, taču Grigorija Mairanovska mantojums tiek uz mūžiem saglabāts viņa mācekļu darbos, kas ir viņa "cienīgi", lai gan ne tik profesionāli.

Turpinājums sekos..

Kad grāmata vēl tikai bija iecerēta, es jau zināju, ka beigu nebūs. Tas ir pats par sevi saprotams: "indes laboratorijas" upuru saraksts var kļūt vienīgi garāks.

"Valsts terorisms jau sen ir izbeigts." Šis apgalvojums ir dzirdēts gan Padomju Savienībā, gan postpadomju Krievijā. Varas pārstāvji izšķērdīgi dāļājuši šāda veida paziņojumus. Taču bēdīgā realitāte neļauj uztvert tos nopietni. Slepkavības un to mēģinājumi, kas, spriežot pēc atstātajām pēdām, pasūtināti no Kremļa un Lubjankas, sekoja cits citam un dažkārt pat ar šokējošu nežēlību: proti, dzīvojamo namu spridzināšana Maskavā mūsu mīļotā prezidenta vēlēšanu priekšvakarā. Katru reizi šķiet, ka asiņainās orģijas tūlīt beigsies, ka nevar visu acu priekšā bezgalīgi spēlēt šādas spēles, nemaz nerēķinoties ar sabiedrisko domu. Taču šiem cilvēkiem nav ne mazākā priekšstata par to, kas ir sabiedrība (sabiedrība, nevis tauta), un tāpēc viņi atļaujas ar to nerēķināties. Mērķis attaisno līdzekļus — šo kaunpilno principu, par kuru Staļins un staļinieši nekad nav kaunējušies, mūsdienās plaši izmanto viņu mantinieki.

Sensacionālie paziņojumi, kas cits pēc cita parādījās, par progresu Ivana Kivelidi un Jurija Ščekočihina mīklainās nāves izmeklēšanā bija vairāk domāti sabiedrības nomierināšanai. Viens aizdomās turētais bija arestēts: izdaudzinātais svešinieks esot nogalinājis Kivelidi tik eksotiskā un tehnoloģiski sarežģītā veidā tāpēc, ka nolēmis atbrīvoties no konkurenta. It kā šāda veida profesionālie nozieguma ieroči būtu pieejami visiem. Kopš tā laika vairs nav nekādu jaunumu šajā lietā. Gandrīz tajā pašā laikā presē parādījās informācija, ka izmeklēšana Trīs vaļu lietā turpinās, apstiprinot tos pašus slēdzienus, pie kuriem jau pirms krietna laika bija nonācis Jurijs Ščekočihins. Viņa vārds netika pieminēts, tāpat kā netika runāts par saikni starp viņa nāvi un šiem notikumiem. Tika arī paziņots, ka sakarā ar nesen atklātiem pārkāpumiem no amata atbrīvoti divdesmit muitas dienestu ģenerāļu. Šī sensacionālā ziņa neguva nekādu atbalsi, ja nu vienīgi parādījās vel sensacionālāka ziņa par to, ka visi ģenerāļi atlaisti tikai uz papīra un patiesībā turpina atrasties savos kabinetos un ieņemt tos pašus amatus.

Nevienai no šīm sensācijām nekādu seku nebija, un tās tūlīt aizmirsa. Vai nejaušība, ka visa šī iedrošinošā informācija parādījās tieši pirms G8 samita Sanktpēterburgā? Vai tikai tam nebija viens mērķis — izvairīties no augsto viesu un uzbāzīgo žurnālistu jautājumiem un parādīt, ka Krievijas tiesībsargājošās iestādes neguļ, bet nenogurstoši cīnās ar korupciju, atmaskojot noziedzniekus, lai cik augstu amatu tie ieņemtu?

Pēcvārds grāmatai Indes laboratorija bija domāts tādēļ, lai lasītājs saprastu, ka šim stāstam nav beigu tā vienkāršā iemesla dēļ, ka realitāte tam nav gatava. Visi, kas kaut cik seko iekšpolitiskajiem notikumiem Krievijā, paredzēja jaunus upurus. Taču to, kas notika, bija patiešām grūti prognozēt. Kādas pārdabiskas sakritības dēļ notika tā, ka brīdī, kad šī grāmata tika pirmo reizi izdota Francijā, pasauli pārsteidza divi jauni terora akti. To pārdrošība un cinisms ļauj apgalvot, ka valsts terorisms atguvis jaunu elpu un kļuvis par neatņemamu Kremļa politiku.

Tā kā tūkstošiem lappušu dažādās valodās ir sarakstītas par žurnālistes Annas Poļitkovskas slepkavību un "nodevēja" Ļitviņenko noindēšanu un Svarīgākās šo noziegumu detaļas jau ir zināmas, nekomentēšu operāciju tehniskos aspektus: lai cik aizvainojoši un zaimojoši tas šķistu, vismaz šīs grāmatas ietvaros tās nav pārāk nozīmīgas. Galvenais ir pats fakts par atgriešanos pie Staļina metodēm: nevēlamas personas gluži vienkārši tiek likvidētas, jo, kā izrādās, pašreizējai varai nav citu līdzekļu, kā cīnīties ar pretiniekiem un nepieļaut savu noziegumu atmaskošanu. Staļina terora skola dzīvo un uzvar, sasniedzot divkāršu mērķi: tiek novākti konkrēti "miera traucētāji" un ar vienu rāvienu iebaidīti pārējie, atturot viņus no jebkādām iniciatīvām. Nepaklausīgie un brīvdomātāji ir brīdināti: ja kļūs pārāk aktīvi, viņus sagaida tāds pats liktenis.

Varas augstajās sfērās tieši bezbailība tiek uzskatīta par Krievijas realitātes visbīstamāko fenomenu, kas traucē politiskās oligarhijas visvarenībai, kura ir atjaunojusi autoritāru režīmu un mērķē uz sava veida "tirgus totalitārismu", kas patiesībā ir XX gadsimtam adaptēta diktatūra. Nespēja uzvarēt godīgās demokrātiskās vēlēšanās pilnīgas vārda brīvības un plašsaziņas līdzekļu neatkarības apstākļos liek jaunajiem valsts saimniekiem turēties pie varas un saglabāt pieeju valsts finanšu līdzekļiem kaut vai ar spēku, tajā pašā laikā metodiski atkārtojot liekulīgās frāzes par uzticību demokrātijai. Arī tas nav nekāds jaunums: Lielā terora laikā, kad ik dienas nošāva tūkstošiem cilvēku, padomju ļaudis ar prieku dziedāja tā laika populārāko dziesmu: "Un es nezinu starp zemēm simtām, kur vēl citur cilvēks ir tik brīvs."

Drosmīgās un talantīgās krievu žurnālistes Annas Poļitkovskas vienīgais ierocis bija patiess vārds. Kad viņa tika nogalināta, Putins, steidzoties noņemt jebkādu atbildību un skaidrojot, kāpēc varas iestādēm nevar būt nekāda sakara ar šo slepkavību, neminstinājās izmantot dīvainu argumentāciju: žurnālistes publikācijām neesot bijis nekādas ietekmes uz valsts politiku, tātad — neesot bijis nekāda iemesla viņu likvidēt. Viņš nesaprata, ka tieši šāds — diemžēl patiess — konstatējums izklausās kā spriedums Krievijas valdībai. Poļitkovskas publikācijas patiešām nekādu iespaidu uz Kremļa politiku neatstāja, tās tika uztvertas kā uzbāzīgas mušas sīkšana, kas apmātajiem klausītājiem traucē klausīties salkanās Kremļa ārijas. Viņas atklātā patiesība, galvenokārt par zvērībām Čečenijā, bija nevajadzīga, jo varas iestādes tajā neko jaunu neatklāja: viņi to visu labi zināja un baidījās no atmaskošanas. Anna Poļitkovska, galēji pārgalvīgā (tas bija viņas vienīgais noziegums) un droši vien godīgākā un inteliģentākā no postpadomju žurnālistiem, nerakstīja vienīgi par sadumpojušās Čečenijas iznīcināšanu (lielākā vai mazākā mērā to tāpat darīja citi viņas kolēģi), bet arī par federālo spēku noziegumiem, specnaz zvērībām, vietējo kolaboracionistu bandītismu: spīdzināšanu, nāvessodu izpildi bez tiesas lēmuma, kā arī nedzirdēta apjoma naudas līdzekļu piesavināšanos, kas bija piešķirti Ziemeļkaukāza savaldīšanai. Izlaupīšanā piedalījās augsti valsts ierēdņi un, iespējams, dara to joprojām, tikai nav neviena, kurš par to varētu rakstīt: Poļitkovska ir nogalināta. Tā ka pirmais izrēķināšanās mērķis ir sasniegts: slepkavības pasūtinātāji savā izvēlē nebija kļūdījušies. Pieklusis arī laikraksts Novaja gazeta, kurā Anna strādāja un publicējās un kurš ilgus gadus izcēlās ar bezbailību un apbrīnojamu drosmi varas priekšā. Taču pēc divu darbinieku — Jurija Ščekočihina un Annas Poļitkovskas — zaudēšanas avīze ir nolēmusi pasargāt pārējos kolēģus. Nav runa par melu izplatīšanu, taču dedzīgums un neatlaidība ir pazudusi. Un kurš kaut ko var pārmest?

Kā gandrīz visos šāda veida noziegumos, Poļitkovskas slepkavas nav atrasti, un tas nevienu arī nepārsteidz. Optimistiskie paziņojumi, kas šādos gadījumos tiek izplatīti, ka izmeklēšana ir augstu amatpersonu kontrolē un veiksmīgi virzās uz priekšu, bija vienīgi blefs. Pat daļējam Krievijas realitātes pazinējam tas bija skaidrs jau no paša sākuma. Vai var sagaidīt izmeklēšanas rezultātus no tā, kurš pats sevi meklē? Okšķeris, kps izmeklē savu noziegumu, var atrast vienīgi kādu grēkāzi, kura pleciem uzvelt vainu. Ja tāds vēl nav atrasts, tad tikai tāpēc, ka tas ir bīstami — jauni meli varētu atklāt iepriekšējos. Labāk ir ļauties laika ritumam: jauni notikumi izdzēsīs no atmiņas iepriekšējās slepkavības. Šī metode darbojas nevainojami, un nav nekādas jēgas to mainīt.

Poļitkovskas slepkavība tika noorganizēta tik profesionāli, ka tas liecina par šaura profila speciālistu sagatavotu operāciju. Acīmredzot pasūtinātāji ir bijuši ļoti prasīgi un kļūdīšanos nebūtu piecietuši. Annas kolēģi sākumā aktīvi sadarbojās ar izmeklēšanas iestādēm, cerot, ka slepkavas tiks atrasti. Kā viņi varēja nesaprast, ka neatkarīgi no izmeklētāju centības šīm darbībām ir tīri dekoratīvs raksturs un mērķis ir novilkt laiku? Pilnīgi patstāvīga un neatkarīga žurnālistiska izmeklēšana uz karstām pēdām būtu bijusi daudz efektīvāka. Sasaistīti ar parakstu par izmeklēšanas noslēpumu neizpaušanu, viņi zaudēja laiku un palaida garām iespēju padarīt izmeklēšanu mazliet caurspīdīgāku. Tā kā šajā lietā noteikti iejauktas augsta ranga federālās amatpersonas, specdienesti vai asinskārie un nežēlīgie kolaboracionisti, vienīgais izmeklēšanas uzdevums bija maksimāli nojaukt pēdas. Tā saucamais "izmeklēšanas noslēpums" ir kļuvis par neatvairāmu ieroci tiem, kam "veikt izmeklēšanu" nozīmē nevis "atrast", bet gan "par katru cenu noslēpt".

Nejauši vai ar iepriekšēju nodomu (lai gan man negribas ticēt, ka nejauši), bet jauna traģēdija, kas aizēnoja "Poļitkovskas gadījumu" un nostūma to otrajā plānā, nebija ilgi jāgaida. Praktiski bez pārtraukuma vienam šokam sekoja nākamais. Londonā tika noslepkavots Aleksandrs Ļitviņenko. Šis visā pasaulē izskanējušais notikums visiem ir tik ļoti zināms, ka atgādināt detaļas nav jēgas. Personiskā, cilvēciskā plānā Annu un Aleksandru vieno tas, ka abi kļuva par atriebīgā režīma upuriem. Taču sabiedriskā plānā starp viņiem ir milzu atšķirība. Anna Poļitkovska savos uzskatos bija nevainojami konsekventa un godīga žurnāliste, pašaizliedzīgi nodevusies izvēlētajai profesijai. Aiz Aleksandra muguras ir diezgan tumša un ne pārāk pievilcīga biogrāfija — pilnīgi bez kompromitējošas vai pat netīras darbošanās par specdienestu pulkvedi nekļūst. Gods kam gods, viņš atrada sevī vīrišķību saraut sakarus ar pagātni un atteicās grimt tālāk purvā, kurā bija ievilkts. Viņš atrada drosmi atzīties savā pagātnē un atmaskot dienestus, kuriem ilgu laiku bija strādājis. Šo atzīšanos var izlasīt divās grāmatās, kas izdotas Rietumos un strikti aizliegtas "brīvajā" Krievijā: Izsaucu uguni uz sevi' un Lubjankas noziedznieku banda .

Aizbēgot uz Rietumiem, Ļitviņenko bija izdevies izsprukt no I 1)1) nagiem un Putina "taisnīgās tiesas". Nav zināms, vai tā bija specdienestu nolaidība, paša darbā iegūtās prasmes iznākums vai palīdzība "no ārpuses". Taču fakts ir tāds, ka viņš kopā ar sievu un dēlu atradās ārpus tiešas sasniedzamības zonas. Lai kļūdu labotu, atriebējiem bija jāparāda, ka uz zemes viņiem neaizsniedzamas vietas nav. Kremļa rīcību noteica vēl kāds apstāklis, kas būtu jāņem vērā, — Ļitviņenko bija satuvinājies ar Borisu Berezovski, kuru viņš bija izglābis no izrēķināšanās, atsakoties akli izpildit saņemtās pavēles. Ne personīgā, ne politiskā ziņā viņam neviena cita, uz kuru paļauties trimdā, nebija un neviens cits viņam nebija pateicību parādā. Taču Berezovskis bija zvērināts Putina ienaidnieks, lai gan, pateicoties tieši viņam, pašreizējais prezidents atrodas Kremlī. Kā zināms, no mīlas līdz naidam ir tikai viens solis, un Putina naids pret Berezovski emocionālā plānā atgādina Staļina naidu pret Trocki. Ļitviņenko liktenis tātad bija izlemts, kaut vai tikai tāpēc, ka viņa finansiālās iespējas un prāta spējas, kā arī naivums un vieglprātība nevarēja viņam nodrošināt tādu fizisko aizsardzību, kādu baudīja Berezovskis. Faktiski viņš bija nolemts nāvei — jautājums bija vienīgi par to, kad un kādā veidā viņu nogalinās.

Kamēr britu ārsti cīnījās par viņa dzīvību, pirmā Krievijas varas iestāžu reakcija uz Ļitviņenko saindēšanu bija liekulīgi novēlējumi pēc iespējas ātrāk atveseļoties. Tūlīt pat tika pausti tradicionālie argumenti, kam vajadzēja novērst jebkādas aizdomas no Lubjankas: Ļitviņenko rīcībā neesot bijusi nekāda slepena informācija, kuras dēļ būtu vērts nogalināt bijušo specdienestu virsnieku, kas bijis parasts miesassargs un nevis kāds tur izlūks. "Šī persona nav tā vērta, lai bojātu labās Krievijas attiecības ar Lielbritāniju," Reuter aģentūrai paziņoja ārējās izlūkošanas pārstāvis. It kā nepastāvētu citi slepkavības motīvi kā vien bīstamas informācijas avota likvidēšana. It kā visas slepkavības tiek paveiktas vienīgi pēc auksta, matemātiski izskaitļota aprēķina — ir lietderīgi vai nav. It kā tik sens un pazīstams iemesls kā atriebība nevarētu vadīt slepkavas roku! Kā zināms no vēsturiskās pieredzes, lielajai politikaj nepavisam nav svešas stipras kaislības, un šā stāsta galveno varoņu psiholoģiskās īpasības ir sen zināmas: kādam no viņiem atriebības alkas un ļaunatminība ir visai sarežģītā rakstura neatņemama sastāvdaļa.

Nejūtos tiesīgs apsūdzēt kādu personīgi, jo manā rīcībā nav nedz tiešu pierādījumu, nedz arī atbilstīga netiešo pierādījumu kopuma. Neizteikšos arī par pārliecinošajiem Skotlendjarda savāktajiem pierādījumiem attiecībā uz personīgu Lugovoja un Kovtuna (īpaši Lugovoja) iesaisti slepkavības lietā — šo pierādījumu analīze un apstiprināšana lai paliek tiesas ziņā.

Turklāt, kā jau minēju, zināt to, kurs un Katia vciua nomucia yuii^jjM>, nav tik svarīgi. Daudz vērtīgāk būtu uzzināt nozieguma pasūtinātājus un saprast tā īstenošanas veida izvēli. Par to, starp citu, var gūt visai ticamu nojausmu ar elementāras loģikas palīdzību — ja ir zināšanas padomju un postpadomju valsts terorisma garajā vēsturē.

Šajā grāmatā esmu aprakstījis, kā attīstījās un pilnveidojās Lubjankas izstrādātā slepkavību tehnika. Viens no indes laboratorijas uzdevumiem bijā pastāvīgi variēt ar metodēm — katrai nākamajai slepkavībai bija jābūt atšķirīgai no iepriekšējās ne tikai ar izmantoto toksisko vielu, bet arī ar tās ievadīšanas mehānismu upura organismā. Tas apgrūtināja patieso nāves cēloņu noskaidrošanu un ievērojami kavēja indīgās vielas identifikācijas procesu. No 1930.—1950. gadu dokumentiem, kas ir mūsu rīcībā, skaidri redzams, ka šī stratēģija nemainījās un sevi attaisnoja. Satriecošs jauninājums, kuram agri vai vēlu vajadzēja parādīties, ir kodolieroču (polonijs 21 d) izmantošana mērķētajam teroram. Pieredzes trūkuma un tiešo izpildītāju diletantisma dēļ tika atstāts ļoti daudz pēdu, kas atviegloja atmas-košanu. Fakts, ka Lugovojs un Kovtuns paši tūlīt devās uz slēgtu slimnīcu ārstēties no radiācijas, liecina par to, ka jaunā superieroča radītāji bija iepriekš nodrošinājušies ar pretindi, kuras iegūšana nesagatavotiem speciālistiem būtu prasījusi ļoti daudz laika.

Ir pilnīgi skaidrs, ka šādas toksiskas vielas izgatavošana, kam ne-pieciešams kodolreaktors un ļoti daudz naudas, ir iespējama vienīgi valsts' struktūrām, kuru rīcībā ir vajadzīgā tehnika, speciālisti un neierobežoti naudas līdzekļi. Meklējumi noveda pie Sarovas atomstacijas Ņižegorodskas apgabalā, kur vēl no padomju laikiem atrodas Krievijas kodolieroču centrs. Pēc Krievijas kodolenerģijas speciālistu domām (viņi vēlējās palikt anonīmi), kodolcentrā attiecīgām vajadzībām izgatavotais polonijs, visticamāk, ir glabājies zinātniski pētnieciskajā centrā Nr. 2, kas pieder specdienestiem un atrodas Maskavā, Akadēmiķa Vargas ielā. Pēc tam ar Maskavas Domoģedovas lidostas drošības dienestu (kas ir FDD pakļautībā) palīdzību polonijs kontrabandas ceļā nogādāts aviosabiedrības British Airways lidmašīnā, ar kuru uz Lielbritānijas galvaspilsētu devās Andrejs Lugovojs. Tiek minēts pat augstu stāvošs Lubjankas ģenerālis, kurš personīgi vadīja visu operāciju, — FDD direktora vietnieks Aleksandrs Bortņikovs.

Taču noziedzīgās operācijas dalībnieku konkrētie vārdi nav tik svarīgi,, lai saprastu realitāti, kādā pēc Ļitviņenko slepkavības atrodas pasaule, — un vēl jo vairāk tāpēc, ka starptautiskajai tiesai viņi nav pieejami, lai arī kurš būtu iesaistīts šajā akcijā. Būdami pie varas, slepkavas ir neaizskarami — ja nu vienīgi pati vara vēlāk nolemj no viņiem atbrīvoties, kā tas ne reizi vien ir noticis Staļina laikā. Tas, ka Ļitviņenko slepkavas pēc metodēm un apziņas normālu, ar Lubjankas mentalitāti neaplipinātu cilvēku acīs daudz, neatšķiras no bin Lādena, ir vairāk nekā acīmredzams. Taču vēl skaidrāks un šausmīgāks ir kas cits — tieši tāpēc Ļitviņenko nāve bija iestudēta kā šaušalīga izrāde —, proti, pasaulei tika nosūtīts ļoti skaidrs vēstījums: "Ja kaut viens pret mums sacelsies, mēs viņu dabūsim rokā jebkurā planētas malā un viņš mirs ilgi un mokoši, bet mēs tīksmi klausīsimies reportāžās par viņa agoniju."

Lugovojs netiks izdots britu varas iestādēm nevis tāpēc, ka Kremlim vai Lubjankai (kam tagad viena adrese) būtu žēl mora, kurš savu ir padarījis, — Maskavas pragmatiķiem sentimentālisms ir svešs. Un arī ne tāpēc, ka to liedz Krievijas konstitūcija, kurā, starp citu, ir teikts, ka varas iestādēm IR TIESĪBAS neizdot savu pilsoni, nevis PIENĀKUMS tā darīt. Ja vien būtu vēlēšanās, nekāds likums netiktu pārkāpts. Taču viņu neizdos, jo pat ar vislabāko advokātu palīdzību Lugovojs nebūs spējīgs stāties pretī britu Temīdai atklātā tiesas procesā, neatklājot slepkavības organizatoru vārdus un neatkārtojot Lubjankas sagatavoto nesaturīgo argumentāciju, kuru viņš ar koka ģīmi jau nolasīja no lapiņas savā preses konferencē Maskavā.

Nekādu izmeklēšanu Ļitviņenko lietā Maskava, protams, neveiks, jo kompetentām iestādēm un personām visa patiesība ir labi zināma, un te vairs nav nekā, ko atklāt. Pilnīgi pietiek jau ar to izmeklēšanas imitāciju, kas it kā tiek veikta Annas Poļitkovskas slepkavības lietā. Ir pagājis vairāk nekā gads kopš viņas barbariskās nogalināšanas, bet nekādas, pat vismazākās, informācijas par izmeklēšanas rezultātiem nav, izņemot kārtējos apgalvojumus, ka tā norit un turklāt visai veiksmīgi. Annas kolēģi, nenogurdināmie žurnālisti, kas atrodas pastāvīgā kontaktā ar prokuratūru un ar saviem ierobežotajiem līdzekļiem veic paralēlu izmeklēšanu, arī nevar pateikt ne vārda: viņus saista paraksts par "izmeklēšanas noslēpumu neizpaušanu". Viss ir pārdomāts — patiesība nedrīkst izspraukties nekādā gadījumā!

Būtu tikai loģiski, ja starptautisko skandālu ar Lielbritānijas pilsoņa noslepkavošanu izdzēstu no atmiņas (šausmīgi pat iedomāties!) kārtējais šāda veida tikpat baiss notikums pašu valstī. Atliek cerēt, ka slepkavu asiņainā loģika nenostrādās. Dzīvosim — redzēsim…

2007. gads

Avoti un bibliogrāfijā

Krievijas Federācijas prezidenta arhīvs: 3. fonds, apraksts 22, lieta nr. 307; 24. fonds, lieta nr. 301.

Krievijas Federācijas FDD arhivs: lietas nr. 18856, 101257 (ipašais rīkojums), 957826.

Valsts sociālpolitiskās vēstures arhīvs (RGASPI): 12. fonds (apraksts 1, lieta nr. 914); 17. fonds, apraksts 100 (visas lietas) un apraksts 120 (G. Dimitrova sekretariāta dokumenti); 124. fonds, apraksts 1, lieta nr. 1198; 495. fonds, apraksts 3.

Galvenās kara prokuratūras arhīvs: lietas nr. 0029 (īpašais rīkojums), nr. 54480; nr. 3975026.

PSRS Augstākās Tiesas Kara kolēģijas arhīvs: lieta nr. 0085 (īpašais rīkojums).

Autora personiskais arhīvs (liecību audio ieraksti; dokumenti no personīgajiem arhīviem, kuru dāvinātāji vēlas palikt anonīmi).

BIBLIOGRĀFIJA KRIEVU VALODĀ

Soveršenno sekretno, ikmēneša preses izdevums, 1992, nr. 12. Agabekovs, Georgijs, Sekretnij teror, Maskava, Sovremeņņik, 1996. Arutjunovs, Akims, Dosje Ļeņina bez retuši, Maskava, Veče, 1999. Berežkovs, Valentīns, Kak ja stal perevodčikom Staļina, Maskava, Novosti, 1993. Berija, koņec karjeri, kolektīvs darbs, Maskava, Poļitizdat, 1991.

Berija Sergo, Moi otec — 1.avrentij Berija, Maskava, Sovremeņņik, 1994 (Berija — mans tēvs.

Kremļa aizkulisēs, Rīga, Atēna, 2006) Bobreņevs, Vladimirs, Doktor Smertj, iļi Varssonofjevskije prizraki, Maskava, Vojcnizdat, 1997.

Bortņevskis, V. G., Zagadka smerti ģenerālā Vrangeļa, Sanktpēterburga, Ņeva, 1996.

Sarapovs, E. I'., Karajuščij meč Staļina, Sanktpēterburga, Ņeva, 2003.

Kontinent, preses apskars krievu valodā, Parīze, 1989, nr. 60.

Daņilkins, V., KGB protiv OUN: istorija poļitičeskib ubijstv, Maskava, Veče, 2002.

Dimitrovs, Georgijs, Dņevņik, Sofija, Kliment Ohridski, 1997.

Girenko, J. S., Staļin — Tito, Maskava, Poļitizdat, 1991.

Kalugins, OJegs, I'roščai, I.ubjanka, Maskava, Olimp, 1995.

Karpovs, Vladimirs, Rasstreļannije maršali, Maskava, Mir, 1999.

Kolpakidi, Vladimirs, Prohorovs, Dmitrijs, KGB: specoperaciji sovetskoj razvedkt, Maskava, OlimpAstrel, 2000.

Kumaņevs, V. A., Kuļikova I. S., Protivostojaņije Krupskaja — Staļin, Maskava, Nauka, 1994. Krivickis, Valters, ja bil agentom Staļina, Sovremeņņik, 1991. Ļičnoje mņeņije, rakstu krājums nr. 3, Maskava, Novosti, 1990.

l,,itviņcnko, Aleksandrs, Vizivaju sebja na dopros — l.ubjanskaja prestupnaja grupirovka.

Elektroniskā versija ir pieejama internetā. Krievijā grāmata ir aizliegta. Lurje, V. M., Kočiks, V. J., GRV:ģela iļuģi, Sanktpēterburga, Ņeva, 2003. Mikojans, A. I., Tak bilo, Maskava, Vagrius, 1999. Mļečins, Leonīds, Osobaja papka, Maskava, Eksmo, 2003. Ogoņok, nedēļas preses izdevums, 1989, nr. 15.

Orlovs, Aleksandrs, Tainaja istorija staļinskih prestupļeņij, Maskava, Sovremeņņik, 1990.

Očerki istoriji rosijskoj vņešņej razvedki v 6 tomah, Maskava, Meždunarodnije otnošeņija, 1995.—2000.

I'etrovs, N. V., Skorkins, K. V., Kto rukovodil NKVD. 19.14—1941, Maskava, Zveņja, 1999.

Prohorovs, N. V., Kolpakidi A., KGB. Prikazano likvidirovatj, Maskava, OlinaPress, 2003.

Raskoļņikova, Muza, Teņ bistrotečnoi žižņi, Maskava, Novosti, 1991.

Sudoplatovs, Pāvels, Sudoplatovs, Anatolijs, Specoperaciji. Lubjanka i Kremļ, Maskava, Geja, 1997.

Sudoplatovs, Pāvels, Pobeda v tainoi voiņe. 1941—194 Maskava, OlmaPress, 2005.

Stepakovs, V. N., N ar koni Smerša, Sanktpēterburga, 2003. Pavel Sudoplatov — geņij terrora, Sanktpēterburga, Ņeva, 2003.

Topoļanskis, Viktors, Voiģi v zakotie, Maskava, Prava čeloveka, 1996.

Viktorovs, B. A., Bez grifa "Sekretno", Maskava, Vojeni.dat, 1993.

Viltons, Roberts, Zlodejaņije nad carskoi semjoi, soveršennoje bolševikami i ņemcami (tulk. no angļu valodas: Vt'ilton, Robert, The last days of tbe Romanovs, 1920), Maskava, Šota Čikovani, 2005.

Zenkovičs, Nikolajs, Na KGB rabotali star i mlad, Maskava, Veče, 2003.

BIBLIOGRĀFIJA CITĀS VALODĀS

Andrew, C., Mitrokhin, V., The Mitrokhin Arcbive. The KGB in l.urope and in tbe West,

London, Basic Books, 1999. Barron, John, KGB. The Secret Work of Soviet Secret Aģents, Bantham Books, London, 1974. Bartosck, Karel, Les Aveux des archives, Paris, Ēd. du Scuil, 1996.

Beaune, Daniele, L'b.nl'evement du general Koutepoff. Documents et commentaires,

AixenProvence, Ēd. de l'universitē de Provence, 1998. Brossat, Alain, Aģents de Moscou. Le Stalinisme et son ombre, Paris, Gallimard, 1988. Con<]uest, Robert, La Grande Terreur, Paris, Robert Laffont, 1968.

Courtois, Stēphane, Werth, Nicolas, Pannč, JeanI.ouis et al., l.e Livre noir du comrnunisme.

Crimes, terreur, repression, Paris, Robert Laffont, 1997. Dedijer, Vladimir, Ugubena bitka j. V. Staļina, Belgrade, Prosveta, 1969. Faligot, Roger, Kauffcr, Remi, Astu vu Cremet?, Paris, Fayard, 1991.

Gross, Babett, Miinzcnberg, Vt'illi, Eine politische biographie, Stuttgart, Deutsche VerlagsAnstalt, 1967.

Kalugin, Oļeg, Tbe First Directorate. My 32 years in intelligence and espionage against tbe

West, New York, Saint Martin's Press, 1994. Poretski, Elizabeth, l.es Nātres, Paris, Denoel, 1985. VColton, Thierry, Le KGB en France, Paris, Grasset, 1986.

1 Vissavienības Ārkārtas komisija — VAK (Vsesojuznaja Črezvičainaja Komisija, VČK) tika izveidota 1917. gada 7. decembrī un to vadīja Fēlikss Dzeržinskis. Pirmā politiskā policija, GPU, NKVD un VDK priekštece.

1 Šī iestāde, starp citu, joprojām tiek saukta par Frunzes Akadēmiju.

1 Arkādijs Vaksbergs, Gorku noslēpumi, Parīze, Albin Michel, 1997.

2 Viens no vecajiem boļševikiem, kurš bija atbalstījis Staļinu 1920. gados, taču kura popularitāte viņu padarīja par "traucēkli".

1 Sk. Arkādijs Vaksbergs, Viesnīca Lux, op. cit. (191.—192. Ipp.)

1 lļja Ērenburgs, Gadi un cilvēki, Parīze, Gallimard, 1962.

1 No kāda cita arhīva dokumenta noprotams, ka joprojām guļošais Millers tika ielikts lielā koka kastē, iekrauts kravas mašīnā un nogādāts uz kuģa Marija Uļjanova. Kuģis devās starptautiskajos ūdeņos, kaut nebija izkrautas aitādas no kuģa kravas telpas.

1 Droši vien kāds Lubjankas priekšnieks, kurš viņam tika stādits priekšā ar šādu vārdu.

1 Pārvaldes vadītāji, kuru pakļautībā bija ari laboratorija.

2 Izcēlums mans.

1 Tā profesors sauca barbariskās eksekūcijas upuri.

' Tas nozīmē, ka viņa bija satikusi Beriju arī 1941. gada rudenī, jo 1941. gada janvārī šis jautājums netika skarts.

1 Izcēlums mans.

1 Krievu zemūdene Kursk nogrima Barenca jurā 2000. gada 12. augustā.

2 Editions Grani, Ņujorka, 2002.

Content

Vaksbergs Arkādijs Indes laboratorija. No Ļeņina līdz Putinam

Saturs

Ievads Visstiprākā tiesības

1 Visiem pārgriezt rīkli!

2 Pavēle bija mirt

3 Dakteris Nāve un viņa slepkavas

4 Dzelzs maskas

5 Tirāns izklaidējas

6 Ģimenes nasta

7 Daudz laimes dzimšanas dienā

8 Lēciens bezdibenī

9 Sirds mazspēja

10 Terora virtuozi

11 Slepkavas atstāj pēdas

12 "Stagnācijas " pēdējā agonija

13 Medību sezonas atklāšana

14 Partijas zelts

15 Apglabāts ar militāru godu

16 Bailes no cilvēka, kurš nebija zaķpastala

17 Indes eksportam

Turpinājums sekos..

Avoti un bibliogrāfijā

BIBLIOGRĀFIJA KRIEVU VALODĀ

BIBLIOGRĀFIJA CITĀS VALODĀS