Kaslers Klaivs

Izaicinājums

Klaivs Kaslers

Izaicinājums

PAGĀTNES RĒGS

1950. gada 15. aprīlis Plakangalvas ezera Montānā

Ta iznira no dzīlēm kā ļauns mezozoja laikmeta juras briesmonis. Vadītāja kabīni un tvaika katlu klaja zaļu gļotu kārta, pelecigi bruņas sanesas no ezera dibena slīdēja un krita no milzu riteņiem astoņdesmit vienu collu diametra, ar plunkšķi saviļņojot ezera auksto ūdeni. Leni celdamās virs tā virsmas, veca tvaika lokomotīve brīdi sastinga gaisa, karadamas pie liela krana lauvām, kas bija uzcelts uz koka baržas. Pilošie netīrumi nespēja noslēpt numuru zem kabīnes atvērtā loga. Tas bija 3025.

Radīta "Boldvina lokomotīvju rūpnīca" Filadelfijā, Pensilvānijas štata, lokomotīve ar šo numuru bija izripojusi no fabrikas tūkstoš deviņsimt ceturtā gada desmitaja aprīli. Kategorijas nosaukums Pacific apzīmēja parastos, lielos un jaudīgos tvaika dzinējus, kas spēja ilgi vilkt desmit pasažieru parvadašanai paredzētus tērauda vagonus ar ātrumu līdz pat deviņdesmit jūdzēm stunda. To devēja par "4-4-2", jo priekšā tieši aiz aizsarguztvereja bija platforma ar četriem riteņiem, zem tvaika kalla atradās vēl četri masīvi riteņi dzīšanai uz priekšu, bet zem kabīnes bija iebūvēti divi mazāki riteņi.

Baržas apkalpe ieplestam mutēm skatījās, kā krāna vadītājs kustina sviras un uzmanīgi nolaiž veco lokomotīvi uz galvena klaja. Tās svars lika baržai iegrimt trīs collas dziļāk ūdeni. Lokomotīve tā stāvēja gandrīz veselu minūti, līdz visi seši vīri parvareja savu aizgrabtibu un ataķeja tauvas.

-   Veca kundze ir apbrīnojami labi saglabājusies, kaut gan nosēdējusi zem ūdens gandrīz piecdesmit gadus, nomurminaja vecās, apdauzītās baržas, kas pali bija gandrīz tikpat sena kā lokomotīve, glabšanas pārraugs. Kopš divdesmitajiem gadiem laiva tika izmantota bagarēšanas operācijām ezerā un apkartejas pietekās.

Bobs Kaufmens bija liels, draudzīgs virs, gatavs smieties par visu, kas šķita kaul nedaudz uzjautrinošs. Sarkana seja pēc daudzam saules gaismā pavadītām stundām liecinaja, ka viņš strādā uz baržas jau divdesmit septiņus gadus. Tagad viņam bija septiņdesmit pieci, un viņš jau sen butu varējis aiziet pensijā, taču kamēr vien bagarēšanas kompānijā bija ar mieru viņu paturēt darbā, viņš grasījās turpināt strādāt. Boba izpratnē sēdēšana mājas un krustvārdu miklu veidošana nebija nekāda labā dzīve. Viņš nopētīja viru sev blakus, kurš, spriežot pēc izskata, bija nedaudz vecāks.

-    Ka jums šķiet? Kaufmens jautāja.

Virs pagriežas. Viņam bija gandrīz, astoņdesmit gadu, bet viņa stāvs vel bija stalts un slaids, mati biezi un sudraboti. Laiks bija atstajis grumbas viņa sejā. Viņš domīgi lūkojas uz lokomotīvi ar acīm, kam vēl nebija jāpaļaujas uz brillēm. Tas bija zilas, ar lavandas krasas atmirdzumu. Lielas, sudrabotas ūsas sedza viņa augšlupu, it kā būtu uz tās uztupinātās pirms daudziem gadiem. Tās bija pieskaņotas uzacīm, kas novecojot kļuvušas spurainas. Viņš noņēma no galvas dārgu panamu un ar kabatas lakatiņu noslaucīja pieri.

Piegājis pie izglābtas lokomotīves, kas droši stāvēja uz klāja, viņš pievērsa skatienu kabīnei. Pari tas kāpnēm lija ūdens un dūņas, notraipot laivas dēļus.

-    Lai cik netīra tā būtu, viņš beidzot ierunājās, tomēr vel joprojām priecē acis. Gan jau dzelzceļa muzejs pavisam driz atradis līdzekļus, lai to atjaunotu un izliktu apskatei.

-   Mums paveicās, jo vietējais zvejnieks pazaudēja savu piekaramo dzinēju un izbagarēja ezera dibenu, to meklēdams. Citādi lokomotīve te varētu gulēt vēl pusi gadsimta.

-Jā, tā bija liela veiksme, garais, sirmais virs leni novilka.

Kaufmens piegāja tuvāk lokomotīvei un parlaida plaukstu pār vienu no milzīgajiem riteņiem. Viņa seja paradijās nostalģija.

-    Mans lēlis strādāja par inženieri Union Pacific, viņš klusi noteica. Vienmēr apgalvoja, ka šis Pacific kategorijas lokomotīves bijušas labakas, ko viņam nācies vadīt. Dažreiz viņš ļāva man sēdēt kabīnē, iebraukdams vilcienu novietnē. Pacific parasti tika izmantotas pasažieru vagonu vilkšanai, jo bija tik ātras.

Uz platformas, kas tika celta augšā no aukstā ūdens klaja, staveja nirēju komanda kostīmos, kas bija veidoli no gumijas kārtās iespileta auduma. Galvā viņiem bija misiņa ķiveres, krūtis apjoza lielas, smagas joslas, un kājās bija uzvilkti trīsdesmit sešas mārciņas smagi nirēju zābaki ar audekla virsmu, misiņa purngalu un svina pazolēm. Viss kopējais nirēju aprīkojums svēra simt piecdesmit mārciņas. Viņi pavilka savas nabassaites, kas veda uz gaisa pumpi virspuse, un platforma virzījās uz klāja pusi. Tiklīdz šie nirēji nokāpa nost, nakama komanda jau uzrāpās pa kāpnēm un nostājās uz platformas, kas laidas lejup ezera ūdenī, vēl ledainā pēc ilgas Montanas ziemas.

Garais vīrs klusējot to visu vēroja, stavedams starp eļļainajās darba drēbes un kombinezonos tērpto baržas komandu. Viņam kājās bija glīti izgludinātās, bruņas bikses un mugurā dārgs kašmira džemperis, kam virsu uzmesta kašmira jaka. Viņa kurpes bija rūpīgi nospodrinātās un apbrīnojamā kārtā pamanījušās nezaudet spīdumu uz netīrā klaja starp rūsējošām metāla tauvam.

Viņš nopētīja biezos sanesu slāņus uz kabīnes kapnem un pievērsās Kaufmenam.

-   Sameklesim trepes, lai varam iekļūt iekšā.

Kaufmens deva pavēli kādam tuvāk stāvošam darbiniekam, un drīz vien paradijas trepes, kas tika atbalstītas pret kabīnes grīdas apmali aiz inženiera sēdekļa. Parraugs pa tām uzkapa pirmais, un viņam sekoja vecais novērotājs. No jumta šaltīm lija ūdens, bet izšķīdušas ogles sajaucās ar nogulsnējumiem, kas plūda iekšā pa kurtuves atvērtajām durvīm uz metāla grīdas.

No pirmā acu uzmetiena šķita, ka kabīne ir tukša. Vārstu, cauruļu un sviru labirints, kas uzbūvēts virs tvaika katla, bija klāts vairakam dubļu kārtām, un no tām uz augšu stiepās zaļas nezāles. Netīrumi uz kabīnes grīdas sniedzās vīriem līdz potītēm, bet garais, klusais novērotājs šķietami nemaz nepamanīja, ka tie nosedz viņa kurpes līdz pat augšai. Viņš pietupās un nopētīja trīs uzkumpumus, kas ceļas no dubļiem ka nelieli pakalni.

-    Inženieris un kurinātājs, viņš paziņoja.

-    Vai droši zināt?

Viņš pamaja.

-Jā. Inženieri sauca LI Hants. Viņam bija sieva un divi bērni, kas nu jau sasnieguši pusmužu. Kurinātāja vārds bija Roberts Kars. Viņš grasijas precēties pec ši brauciena.

-   Kas bija trešais?

-   To sauca Hibners Vids. Pasažieris, kam grūti izpatikt. Viņš piespieda Hantu un Karu darbinat lokomotīvi, tēmēdams tiem ar ieroci mugurā.

-   īpaši jauki šie neizskatas, Kaufmens nomurmināja, ieraudzīta šausmināts. Dīvaini, ka viņi nav kļuvuši par skeletiem.

-Ja viņi mirtu sālsūdenī, nekas no viņiem pāri nepaliktu, bet Plakangalvas ezera aukstais, svaigais ūdens palīdzējis viņiem saglabaties. Jus šobrīd redzat taukaudus. Iegremdēti ūdeni, tie ar laiku noārdās, piešķirot līķim it kā novaskotu, ziepjainu izskatu, ko dēvē par parziepjošanos.

-    būs jāpiezvana šerifam un jaatved šurp patologanatoms.

-    Vai tas aizkaves operāciju? svešinieks jautaja.

Kaufmens papurināja galvu.

-   Nē, tam nevajadzētu neko palēnināt. Tiklīdz otrā nirēju maiņa piestiprinās tauvas, mēs uzcelsim augšā arī ogļu tenderi.

-   Man noteikti jāredz, kas atrodas piekabinātajā vagonā.

-   Gan jau redzēsiet. Kaufmens uzlūkoja viru, veltīgi mēģinādams uzminēt ta domas. Labak vispirms ķerties pie tendera. Tas padarīs uzdevumu vienkāršāku. Ja visu uzmanību pievērsīsim vagonam, pirms tas atkabināts no tendera, var notikt nelaime. Vagons gan ir vieglāks par lokomotīvi, tomēr, ja nerīkosimies ļoti piesardzīgi, tas var sadalīties gabalos. Ši operācijā ir daudz grutaka. Turklāt bagažas vagona priekšgals atrodas zem tendera.

-   Tas nav bagāžas vagons. Tas ir preču jeb kravas vagons.

-   Kā jūs to zināt?

Novērotājs ignorēja jautājumu.

-Celiet ogļu tenderi. Jūs šeit esat galvenais.

Kaufmens lūkojās uz nepievilcīgajiem uzkalniem, kas reiz bijuši cilvēki.

-   Ka viņi šeit nokļuva? Ka vilciens varēja uz tik ilgiem gadiem pazust ezera vidu?

Garais virs lūkojas uz ramo, zilo ūdens klaju.

-   Pirms četrdesmit četriem gadiem prāmis veda ar malku piekrautos vagonus turp un atpakaļ pari ezeram.

-    Tas nu gan ir dīvaini, Kaufmens leni novilka. Laikraksti un dzelzceļa kompānijās pārstāvji ziņoja, ka vilciens ir nozagts. Ja nemaldos, tas notika tūkstoš deviņsimt sestā gada divdesmit pirmaja aprīli.

Vecais vīrs pasmaidīja.

-    Tas bija kompānijās izdomāts aizsegs. Vilcienu nenozaga. Dzelzceļa dispečers bija uzpirkts un izrakstīja lokomotīvi lietošanai.

-   Taja vagona noteikti bijis kaut kas vērtīgs, ja jau tā deļ nogalināti cilvēki, Kaufmens sacīja. Piemēram, zelta krava.

Vecais virs pamaja.

-   Klīda baumas, ka vilciens vedis zeltu. Patiesībā tā bija tikai skaidra nauda.

-   Četrdesmit četri gadi, Kaufmens domīgi noteica. Tas ir ilgs laiks. Varbūt nauda vēl ir vagonā.

-    Iespējams, garais vīrs atbildēja, lūkodamies aiz apvāršņa uz kaut ko, kas bija redzams tikai viņam. Iespējams, tur iekša mes atradīsim visas atbildes.

MIESNIEKBANDĪTS

.

1

1906. gada 10. janvāris bisbī, arizona

Visi, kas redzēja veco, nolaidušos žūpu, kurš tajā pēcpusdiena leni līgojas uz priekšu pa Mēness avēniju bisbī pilsētā, noturēja viņu par kaut ko tadu, kas viņš nebija, par vīru, kurš pāragri novecojis, strādājot raktuves, minerāliem bagātajos kalnos zem pilsētas. Viņa krekls bija netīrs, un viņš oda pec nemazgātas miesas. Viena bikšturu puse neļāva nokrist saplēstam, skrandainām biksēm, kas bija sabāztas apskrambātos, novalkatos zabakos, ko sen jau būtu vajadzējis iemest atkritumu grāvi aiz. pilsētas.

Sapinkājušies, taukaini mali krila viņam līdz pleciem un saplūda ar nekoptu bārdu, kas nokarājās līdz pal izspīlētajam vēderam. Viņa acis bija tik tumši brūnas, ka šķita gandrīz melnas. Tajas nebija nekādās izteiksmes; acis likās aukstas un gandrīz ļaunas. Darba cimdi noslēpa rokas, kas nekad nebija turējušas ne lāpstu, ne cērti.

Padusē viņš nesa vecu maisaudekla somu, kas izskatījās tukša. Uz netīrās kules bija nevīžīgi uzšņāpts "Duglasa barības un graudu kompānija, Omaha, Nebraska".

Vecais vīrs nolēma atpūsties un apsēdās uz soliņa vietā, kur krustojās Mēness avēnija un Kapakmens kanjona iela. Aiz viņa atradās gandrīz tukšais salons, jo bija dienas vidus un ta parastie klienti šobrīd smagi strādaja raktuves. Ļaudis, kas staigaja apkārt un iepirkās mazajā raktuvju pilsētiņā, veltīja viņam ne vairāk ka vienu ašu, riebuma pilnu skatienu. Kad tie gāja garām, viņš izvilka no bikšu kabatas viskija pudeli un ilgi dzēra, pirms uzskruveja vāku un nolika to atpakaļ. Neviens nevareja zināt, ka tā ir tēja, nevis viskijs.

Laiks bija jūnijam neparasti silts; pec viņa aplēsēm, temperatūra sasniedza vairak neka deviņdesmit grādus pēc Farenheita. Viņš atlaidās uz soliņa un vēroja ielas, kamēr viņam garām pabrauca tramvajs, ko vilka vecs zirgs. Bisbi vēl nebija parādījušies ar elektrību vadāmie tramvaji. Pārsvara uz ielām bija redzami tikai zirgu vilkti vagoni un vieglie rati. Pilsētā bija tikai daži automobiļi un kravas mašīnas, kas piegadāja preces, un neviena no tām nebija manama.

Viņš bija pietiekami labi izpētījis šo pilsētu, lai zinātu, ka tā dibināta tūkstoš astoņsimt astoņdesmita ja gadā un nosaukta tiesneša Devita Bisbi vārdā, kas bijis viens no Vara karalienes raktuvju finansētājiem. Prāvais iedzīvotāju skaits-divdesmit tūkstoši padarīja to par lielāko pilsētu starp Sanfrancisko un Sentluisu. Kaut gan taja dzīvoja daudz raktuvju strādnieku ģimeņu, kas mitinājās mazas, pieticīgās koka ēkās, tās ekonomika balstījās uz saloniem un nelielo vieglas uzvedības sieviešu armiju.

Vira galva nolaidās uz krūtīm; viņš izskatijas pēc dzērāja, kas aizsnaudies. Tomēr tas bija tikai tēlojums. Viņš redzeja ikvienu kustību tuvaka apkartne un ik pa brīdim uzmeta skatienu pari ielai uz Bisbi Nacionālo banku. Viņš caur puspievērtām acīm ieinteresets vēroja smago automašīnu ar ķēdēm un lieliem riteņiem, kas žvadzot piebrauca pie bankas. Tikai viens sargs izkāpa no mašīnas un ienesa iekša lielu maisu ar nupat nodrukātām banknotēm. Pec dažām minūtēm bankas kasieris palīdzēja viņam izstiept lauka smagu lādi un iecelt to mašīna.

Virs zināja, ka tas ir zelta sūtījums, daļa no trīs miljoniem unču, kas atrastas vietējās raktuvēs. Bet viņu neinteresēja zelts. Tas bija parak smags, un vienam cilvēkam butu parak riskanti no tā atbrīvoties. Uz Bisbi viņu bija atvilinājusi skaidrā nauda, nevis augstu vērtētais dzeltenais metāls.

Viņš skatijas, ka smaga mašīna aizgāzelējas un no bankas iznāk divi viri, kurus viņš atpazina kā milzīgā "Felpsa Dodža raktuvju kompānijās" apsargus. Tie bija atgadājuši naudu, kas nakamaja diena jāsamaksā kompānijas darbiniekiem. Viņš nemānāmi pasmaidīja, apzinādamies, ka Bisbi Nacionalas bankas līdzekļi nupat sasnieguši jaunus apmērus.

Viņš jau gandrīz divas nedēļas vēroja cilvēkus, kas gāja un nāca no bankas, līdz spēja tos pazīt pec izskata, ka arī bija piefiksējis laiku, kad tie ieradas. Pārliecināts, ka bankā vairs nav neviena, izņemot vienu kasieri un bankas īpašnieku, kas bija arī vadītājs, viņš palūkojas uz savu pulksteni un pamaja.

Vecais žūpa laiski piecēlās, izstaipījās un sāka iet pāri ķieģeļiem bruģētajai ielai un tramvaja sliedēm uz bankas pusi, par plecu pārmetis lielo, tukšo somu. Brīdī, kad viņš jau grasijas doties iekša, virām garam piepeši pagāja sieviete, kas veltīja viņam naidpilnu skatienu un iesoļoja bankā. Tas nebija plānots, tomēr viņš nolēma negaidīt un tikt ar to gala. Vēlreiz parlaidis skatienu ielai, viņš sekoja sievietei iekša.

Viņš aizvēra durvis. Kasieris atradas glabalavā, un sieviete viņu gaidīja pie letes. Zupa izvilka no zabaka trīsdesmit astotā kalibra automatisko koltu un ar stobru iesila sievietei pa skaustu, bezkaislīgi vērodams, ka viņa lēnām noslīgst uz koka grīdas. Tas notika tik piepeši un klusi, ka bankas īpašnieks no sava kabineta neko neredzeja un nedzirdēja.

Piedzērušais strādnieks, kas tik negaidīti bija kļuvis par laupitaju, bez pūlēm pārlēca pāri letei, iegaja īpašnieka kabineta un pielika tam pie galvas ieroča stobru.

-    Ja pretosieties, es jūs nošaušu, viņš klusi, bet izteiksmīgi noteica. Iesauciet kabineta kasieri.

Plikpaurainais, resnais un pārsteigtais īpašnieks palūkojas uz viņu ar bruņām, bailēs ieplestam acīm. Nepūlēdamies iebilst, viņš uzsauca:

-   Roj, panāc šurp.

-   Tūlīt, Kāsla kungs, Rojs atbildēja no glabātavas.

-    Pasakiet, lai viņš atstaj glabātavas durvis vaļa, laupītājs asi piebilda.

-    Roj, netaisi ciet durvis, Kasīs paklausīgi sacīja, pārgrieztām acīm vērodams stobru, kas bija piespiests viņam pie pieres.

Rojs iznāca no glabatavas, padusē pasitis rēķinu grāmatu. Viņš neredzēja zem letes bezsamaņa gulošo sievieti. Nerodoties nekādām aizdomam, viņš iegāja Kāsla kabinetā un spēji sastinga, ieraudzījis laupītāju, kas turēja ieroci viņa priekšniekam pie galvas. Laupītājs atvirzīja stobru no Kasla pieres un noradīja ar to uz glabātavu.

-   Jus abi, viņš rami noteica. Iekšā.

Neviens pat nedomāja pretoties. Kāsis pieceļas un iegaja glabatavā pirmais, bet laupītājs aši pietuvojās logam, gribēdams pārliecināties, vai neviens nenāk uz banku. Ara valdīja klusums, tikai dažas sievietes iepirkās un garām pabrauca alus rati.

Glabātava bija gaišs, jo no tērauda griestiem karājās Edisona misiņa lampa. Plauktus pildīja banknošu kaudzes, kas parsvara piedereja raktuvju kompānijām, un uz grīdas bija nolikta lāde ar zeltu. Laupītājs pameta somu uz kasiera pusi.

-    Nu tā, Roj, liec iekšā visus zaļos, kas jums ir.

Rojs paklausīja. Viņš drebošām rokām saka traust soma dažādas vērtības naudaszīmju kaudzes. Kad viņš bija beidzis, soma bija izspīlēta līdz šķiedru galējai robežai un izskatijas pec piebāztā veļas maisa.

-Tagad gulieties uz grīdas, laupitajs pavēlēja.

Kāsis un Rojs, uzskatīdami, ka laupitajs grasās bēgt, izstiepās uz grīdas, ar plaukstam apseguši pakausi. Laupītājs izvilka no kabatas biezu vilnas šalli un aptina to ap ieroča stobru. Tad viņš mierīgi iešāva abiem vīriem galvā. Skaņa vairāk atgādinaja divus skaļus blīkšķus neka šāviena spalgo troksni. Ne mirkli nekavēdamies, viņš pārmeta somu pār plecu un neatskatīdamies izgāja no glabatavas.

Viss tomēr vēl nebija izdarīts. Sieviete zem letes ievaidējās un pūlējās piecelties, atbalstoties uz elkoņiem. Laupitajs baisā vienaldzība pieliecās, nolaida ieroci un iešāva viņai galva tāpat kā bankas īpašniekam un kasierim. Viņš nejuta nožēlu, itin nekādu emociju uzplūdu. Viņam bija vienalga, ka šiem cilvekiem, iespējams, ir ģimenes. Viņš bija aukstasinīgi noslepkavojis trīs cilvēkus, izrādot tikpat maz intereses, it kā būtu uzkāpis skudru rindai.

Viņš pakavējās, meklēdams patronas čaulīti, ko domājās dzirdējis nokrītam uz grīdas no šalles, kas bija aptīta ap ieroci, tomēr neatrada to. Padevies viņš bezrūpīgi izgaja laukā, apmierināti secinādams, ka apslapētos šāvienus neviens nav dzirdējis.

Pār plecu pārmetis ar naudu piebāzto somu, vīrs gaja pa ielu aiz bankas. Iegājis nelielā nišā zem kāpnēm, kur neviens viņu nevaretu redzēt, viņš novilka netīras drēbes, noņēma peleko parūku un bardu un visu iemeta neliela ceļasomā. Atklājis skatienam dārgo, drebnieka šūto uzvalku, kas slēpās zem žūpas drānām, viņš uz galvas un glīti sasukatajiem, rudajiem matiem mundrā leņķi uztupināja katliņu. Uzlicis kaklasaiti un to sasējis mezglā, viņš iemeta ceļasoma ari apskrambātos zābakus. Viņš bija neliela auguma cilvēks, un zabaku zolēs un papēžos bija gandrīz sešu collu pacēlums. Kajas viņš uzvilka Anglija darinātas ādas kurpes ar līdzīgiem pacelumiem, kas darīja viņu garāku, un pievērsās lielam adas koferim, ko bija noslēpis zem brezenta blakus Ilarley Davidson motociklam. Ik pa brīdim uzmezdams skatienu ielai, viņš parlika lielo naudas kaudzi no audekla somas koferi, ko piesprādzēja uz bagāžas režģa virs motocikla pakaļējā riteņa. Ceļasomu, kura slēpās žūpas maska, viņš pieseja priekša.

Tajā pašā brīdi virs izdzirdēja kliedzienus no Kapakmens kanjona ielas. Kāds bija atklājis līķus Bisbi Nacionālaja bankā. Viņš bezrūpīgi pastūma motociklu uz priekšu un iedarbinaja trīs zirgspēku, divdesmit piecu kubikcollu un viena cilindra dzinēju. Pārmetis kaju pār sedekli, viņš brauca pa tukšām sānu ieliņām līdz dzelzceļa novietnei. Neviena neredzēts, viņš virzījās gar rezerves sliedem, kur bija apstājies kravas vilciens, lai uzņemtu ūdeni.

Laiks bija aprēķināts precīzi.

ļa viņš kavētos vēl piecas minūtes, kravas vilciens jau butu novirzīts uz galveno līniju un dotos uz Taksonu. Nerādīdamies acīs inženierim un bremžu uzraugam, kas vilka lielo cauruli nost no koka cisternas iekšā tenderi, lai ūdens radītu tvaiku, virs izņēma no vestes kabatas atslēgu un atvēra piekaramo slēdzeni pie kravas vagona, uz kura bija uzrakstīts "O'Braiena mēbeļu kompānija, Denvera". Viņš atbīdīja durvis. Vagona atrašanās šaja vietā un laikā nebija sagadīšanas. Tēlodams neīstas O'Braiena kompānijās pārstāvi, viņš bija samaksajis skaidra naudā, lai tas tiktu iekļauts kravas vilciena, kas brauca cauri Bisbi pa ceļam no Elpaso Teksasa uz Taksonu Arizona.

Viņš atbrīvoja platu dēli, kas bija piestiprināts pie vagona sāniem, un izmantoja to kā rampu, lai uzbrauktu augšā motociklu, lād viņš steigšus aizbīdīja ritošās durvis un iebaza roku nelielā luka, caur kuru atkal aizslēdza piekaramo slēdzeni bridi, kad dzinējs nosvilpās un vilciens saka virzīties uz galvenajām sliedēm.

No ārpuses vagons izskatijas tieši tapai ka visi citi, kas lietoti jau vairākus gadus. Krasa bija izbalojusi, koka sāni bija ielocīti un apskrambati. Tomēr izskats bija manīgs. Pat atslēga pie durvīm bija viltojums, radot iespaidu, ka vagons ir cieši noslēgts. Tomēr visneatbilstošākā bija iekšpuse. Tā nebija tukša un nebija piekrauta ar mebelem. Vagons bija grezni iekārtots, izsmalcināti veidols un aprīkots tikpat dižmanīgi kā privatais dzelzceļa pre7,identa vagons. Sienu un griestus sedza mahagonija paneļi. Uz grīdas bija izklāts biezs paklājs. Dekors un mēbeles bija ekstravaganti skaistas. Vagona bija bagatīga viesistaba, pils cienīga guļamistaba un laba virtuve ar visiem jaunākajiem līdzekļiem gardu mielastu pagatavošanai.

Nebija ne kalpotāju, ne pavadoņu, ne pavaru.

Vīrs strādāja viens, bez, līdzzinātājiem, kas varētu atklat viņa isto vardu un nodarbošanos. Neviens nezināja par viņa slepenajām banku aplaupitaja un slepkavas gaitam. Pat šis vagons bija uzbūvēts un iekārtots Kanādā un tikai tad slepus pārvests pari Amerikas robežai.

Taupītājs atlaidās uz mīksta ādas divaniņa, atvēra tūkstoš astoņsimt astoņdesmit ceturtā gada Chвteau la Houringue Bordeaux pudeli, kas bija atvesinata spaini, un ieleja to sev glāzē.

Viņš zināja, ka pilsētas šerifs steidzīgi organizes meklētāju grupu. Tomēr tie mēģinās atrast vecu, netīru raktuvju strādnieku, kurš dzēruma neprātā sācis slepkavot. Cilvēki izstaigās visu pilsētu, būdami pārliecināti, ka viņš ir pārāk nabadzīgs, lai viņam piederētu zirgs. Neviens no pilsētas iedzīvotajiem nebija redzējis viņu zirga mugurā vai ratos.

Juzdamies neizsakāmi apmierināts pats ar sevi, viņš malkoja vīnu no kristālā glazes un pētīja adas koferi. Vai šī bija viņa piecpadsmita vai sešpadsmita veiksmīga laupīšana? Viņš ne mirkli nedomāja par trīsdesmit astoņiem nogalinātajiem vīriešiem un sievietēm, kā arī diviem bērniem. Viņš lēsa, ka raktuvju algas kopa varētu sasniegt trīssimt divdesmit piecus vai trīsdesmit tukstošus dolāru. Vairums laupitaju nemūžam nespētu kaut aptuveni aprēķināt, cik daudz naudas ir koferi.

Bet viņam tas bija viegli, jo viņš pats bija baņķieris.

Šerifs, ta darbinieki un meklētāju grupa nemūžam neatradis slepkavniecisko laupītāju. Likās, ka viņš izkūpējis gaisa. Neviens neiedomājās saistīt viņu ar švītīgi ģērbto viru, kas brauca cauri pilsētai ar motociklu.

Drausmīgais noziegums kļūs par vienu no ilgstošākajiem Bisbi noslēpumiem.

2

1906. gada 15. septembris Misisipi upe pie Hanibālas, Misūri

Drīz pec divdesmita gadsimta sākuma tvaikoņu satiksme pa Misisipi saka pagaist. Bija maz pasažieru tvaikoņu, kas vēl saglabaja savu stilu. "Svētais Peteris" bija viena no pēdējām diženajām pasažieru laivām, kas pārdzīvojusi dzelzceļu uzbrukumu. Divsimt piecdesmit pēdas gara un septiņdesmit piecas plata, ta bija lielisks uzskates līdzeklis pils cienīgai elegancei ar izlocītām vitņkapnēm, greznam pasažieru kajītēm un apbrīnojamu ēdamistabu, kurā pasniedza lieliskas, gardežiem piemerotas maltītes. Dāmām bija iekārtoti ļoti skaisti saloni, kuros tas varēja atpūsties, kamēr vīrieši smēķēja cigārus un spēlēja kārtis pievilcīgajās telpas, ko rotāja spoguļi un gleznas.

Karšu speles uz tvaikoņiem, kas vagoja upi, bija bēdīgi slavenas ar izveicīgajiem spēlmaņiem. Daudzi pasažieri nokāpa no laivas nabagaki neka pirms tam. Pie viena no galdiņiem "Svētā Pētera" spēļu istaba, noslēpušies klusa stūri tālāk no aktivitātēm, divi viri bija iegrimuši pokera partija.

No pirmā acu uzmetiena ši aina šķita līdzīga visām pārejām šaja telpā, bet, ciešāk ieskatoties, atklājās, ka uz zaļā filca galda nav žetonu.

Džozefs Van Doms rāmi nopētīja savas kārtis un nolika divas no tām.

-    Labi, ka mēs to nedaram par naudu, viņš smaidot teica. Citādi es būtu tev parada astoņus tūkstošus dolāru.

Pulkvedis Henrijs Danclers, Amerikas Savienoto Valstu valdības Kriminālnoziegumu izmeklēšanas departamenta direktors, atbildēja uz šo smaidu.

-   ļa tu krāptos tapat ka es, viss izlīdzinātos.

Van Dorns bija labsirdīga izskata virs, apmēram četrdesmit gadus vecs. Viņa vaigi un zods bija apslēpti zem lieliskas, rudas vaigubardas, kas bija pieskaņota nedaudzajiem atlikušajiem matiem ap kailo pakausi. Uzkrītošākais vaibsts sejā bija romiskais deguns, un viņa brūnās acis šķita bēdīgas, melanholiskas, tomēr izskats un uzvedība bija mānīga.

īru ģimenē dzimušā vira vārds visā valsti bija pazīstams un cienits par izveicību slepkavu, laupītāju un citu noziedznieku tvarstīšanā. Tā laika kriminālā pasaule zināja, ka viņš tiem dzīs pēdas līdz pat pasaules malai. Viņš bija slavenas "Van Doma detektīvu aģentūras" dibinātājs un vaditajs, kas kopa ar saviem aģentiem bija novērsis pret politiķiem vērstus atentātus, sagūstījis daudzus no Rietumu nežēlīgākajiem ārpus likuma pasludinatajiem un palīdzējis veidot valsts pirmo izlūkdienestu.

-   Tu tik un ta sev iedalītu vairak dužu nekā man, viņš labsirdīgi noteica.

Danclers bija milzīga auguma cilvēks, garš un plats, un svēra nedaudz vairak par trīssimt mārciņām, tomēr spēja kustēties viegli ka tīģeris. Sals un piparu krasas mati bija nevainojami sakartoti un izsukāti, mirdzēdami gaismā, kas ieplūda pa laivas lielajiem logiem. Zaļgani zilas acis maigi spīdēja, tomēr šķita analizējam un piefiksējam visu, kas notika tuvēja apkartne.

Būdams spāņu un amerikāņu kara veterāns un varonis, viņš bija devies augšup pa Sanhuanas kalnu kopa ar kapteini Džonu Peršingu un ta melnajiem Desmitās kavalerijas "Bufalo kareivjiem", kā ari izcili dienejis Filipīnās, karojot pret morosiem. Kad kongress atbalstīja Kriminālnoziegumu izmeklēšanas departamenta izveidi, prezidents Rūzvelts lūdza viņu kļūt par ta pirmo direktoru.

Danclers atvaza liela kabatas pulksteņa vāku un bridi lūkojās uz rādītājiem.

-   Jūsu cilvēks kavējas piecas minūtes.

-   Aizaks Bells ir mans labakais aģents. Viņš vienmēr notver meklēto vīrieti vai sievieti. Ja viņš kavējas, tam noteikti ir labs iemesls.

-   Tu teici, ka viņš bija tas, kurš aizturēja slepkavu Ramosu Keliju, pirms tas paguva nošaut prezidentu Rūzveltu?

Van Dorns pamāja.

-    Un Misuri viņš iedzina lamatās Bartona bandu. Sašāva un nogalināja trīs no tiem, pirms abi pārējie padevās.

Danclers izbrīnīts skatījās uz slaveno detektīvu.

-   Un tu uzskati, ka viņš ir īstais, kurš apturēs mūsu masu slepkavu un banku laupitaju?

-Ja kads vispār ir spējīgs to izdarīt, tas ir Aizaks.

-   Kada ir viņa ģimenes vēsture?

-   Ļoti naudīga, Van Dorns atbildēja. Viņa tevs un vectēvs bija baņķieri. Vai esi dzirdējis par Amerikas Valstu banku Bostonā?

Danclers pamāja.

-   Ja gan. Man pašam tur ir rēķins.

-Aizaks ir ļoti labi nodrošināts. Vectēvs sava testamentā novēlēja viņam piecus miljonus dolāru, domadams, ka Aizaks reiz ieņems viņa vietu bankas vadītāja krēsla. Tas nenotika. Aizaks deva priekšroku detektīva darbam. Man paveicies, iegūstot tadu aģentu.

Danclers pamanīja čnu uz rokas. Pacēlis skatienu, viņš ielūkojās maigi zilās acīs ar nedaudz violetu nokrāsu, tas bija vērušās aiz apvāršņa un redzējušas visu, kas aiz ta slēpjas. Atstatais iespaids bija gandrīz hipnotisks, it ka šis acis ielūkotos dziļi Danclera domās.

Danclers spēja novērtēt cilvēkus tikpat prasmīgi kā zirgus. Atnācējs bija kalsnējs vīrietis, vairak neka sešas pēdas garš, bet svēra mazāk nekā simt septiņdesmit piecas mārciņās. Biezas, linu dzeltenas ūsas, kas sedza visu augšlupu, likās pieskaņotas kuplajiem, glīti apgrieztajiem, gaiši dzeltenajiem matiem. Viņa rokas un pirksti bija gari un lokani, bet šobrīd gandrīz nevērīgi karājās viņam gar sāniem. Šis cilvēks izskatijas pēc tāda, ar kuru nevar jokot. Pulkvedis sprieda, ka viņš dod priekšroku saturam un necieš ne muļķus, ne bezjēdzīgu, tēlotu vaļsirdību. Viņam bija apņēmīgs zods un draudzīgā smaidā izstieptas lupas. Danclers novērtēja viņu ka apmēram trīsdesmit gadus vecu.

Vīrs bija ģērbies nevainojami baltā lina uzvalkā, kam nebija nevienas krunciņas. No vestes kreisas kabatas nokarajas smaga zelta ķēde, piestiprināta pie liela zelta pulksteņa labaja kabata. Uz galvas bija cieši uzlikta cepure ar zemu virsu un platu apmali. Danclers gandrīz noturēja viņu par dendiju, bet elegances šķietamību nodeva apvalkati adas zabaki, kas bija pavadījuši daudzas stundas kāpšļos. Vīram roka bija neliela ceļasoma, ko viņš nolika pie galda.

-   Pulkvedi Dancler, sacīja Van Dorns. Šis ir aģents, par kurn jums stāstīju. Aizaks Bells.

Danclers pasniedza roku, bet no krēsla nepiecēlās.

-    Džo apgalvo, ka jūs vienmēr notverat savu vajājamo.

Bells viegli pasmaidīja.

-   Van Dorna kungs diemžēl pārspīlējis. Pirms trim gadiem es nokavēju desmit minūtes, toreiz Bučs Kesidijs un Harijs Longbo no Ņujorkas aizkuģoja uz Argentīnu. Viņu laiva atravas no mola, pirms paguvu viņus aizturēt.

-   Cik aģentu vai policistu bija jums līdzi?

Bclls paraustīja plecus.

-    Es grasījos visu nokārtot viens pats.

-    Vai Longbo nebija Saulesdejas puika? Danclers painteresējās.

Bells pamāja.

-    Viņš šo iesauku ieguva, kad mēģinaja nozagt zirgu Saulesdejas pilsēta Vaiomingas štatā. Tur viņu noķēra, un viņam nācās pavadīt astoņpadsmit menešus cietuma.

-   Jūs taču nedomājat, ka viņi padosies bez cīņas.

-    Manuprāt, var droši apgalvot, ka viņi pretotos, Bells apstiprinaja, nepaskaidrodams, ka būtu vienatne notvēris bēdīgi slavenās Mežoņu bandas bijušos locekļus.

Van Dorns atlaidas krēslā, neko nepiebildis, un uzmeta pulkvedim apmierinātu skatienu.

-    Apsēdieties, Bella kungs, un pievienojieties mūsu mazajai spēlei.

Bells jautajoši palūkojas uz tukšo galdu un pacēla acis uz Dancleru.

-    Izskatas, ka jums nav žetonu.

-    Tā ir pavisam draudzīga partija, Van Dorns noteica, sajaukdams kārtis un izdalīdams trīs komplektus. Līdz šim esmu paspēlējis pulkvedim astoņus tukstošus dolāru.

Bells apsēdas, un izbrīnu viņa sejā nomainīja sapratne. Ši spēle nebija īsta. Viņa priekšnieks un pulkvedis sēdēja stūri tālu prom no pārējiem spēlmaņiem un izlikās, ka iegrimuši nopietna spēlē. Viņš nolika cepuri uz ceļiem, paņēma savas kārtis un tēloja iedziļināšanos pārdomās.

-    Vai jus esat informēts par banku aplaupīšanu un slepkavību vilni, kas pēdējo divu gadu laika pārņēmis Rietumu štatus? Danclers jautaja.

-    Esmu tikai šo to dzirdējis, Bells atbildēja. Van Dorna kungs mani nodarbinaja ar citām lietām.

-   Ko jūs vispār par šiem noziegumiem zināt?

-Tikai to, ka laupītājs nogalina visus, kas atrodas bankā, nozūd ka rēgs un neatstāj nevienu pierādījumu, kas varētu viņu nodot.

-   Vai ir vēl kas? Danclers jautāja.

-   Lai kas viņš butu, šis cilvēks ir ļoti, ļoti prasmīgs, Bells sacīja. Nav neviena pavediena, un izmeklešana neko neatklāj. Apklusis viņš paskatījās uz Van Domu. Vai tāpēc jus mani izsaucāt?

Van Doms pamāja.

-   Es vēlos, lai tu pārņem šo lietu savā ziņā un kļūsti par galveno izmeklētāju.

Bells nometa kārti, paņēma citu, ko iedalīja Danclers, un iebīdīja to vēdekli, ko turēja kreisajā rokā.

-    Vai jūs esat kreilis, Bella kungs? Danclers tikai ziņkārības dēļ painteresejas.

-    Nē. Patiesībā esmu labrocis.

Van Dorns klusi iesmējās.

-   Aizaks spēj izvilkt no cepures pistoli un nospiest gaili, pirms pagūsiet pamirkšķināt acis.

Sarunas laikā Danclers sāka just arvien lielāku cieņu pret Bellu. Viņš pavilka nost meteli un atklaja skatienam tūkstoš deviņsimt treša gada ražojuma trīsdesmit astotā kalibra automatisko koltu.

-   Es noticēšu Džo uz vārda, bet būtu interesanti pārbaudīt… Danclers vēl nebija pabeidzis teikumu, bet jau lūkojās abos miniatūras divstobru pistoles caurumos.

-    Vecums licis tev kļūt lēnākam, I lenrij, Van Dorns noteica. Vai ari izklaidīgam.

-   Jaatzist, viņš tiešam ir atrs, Danclers sacīja, redzami iespaidots.

-    Kurā biroja es strādāšu? Bells jautaja Van Dornam, paslēpdams pistoli cepure, kur bija ierīkota neliela kabatiņa.

-   Noziegumi pastrādāti teritorijā no Pleiservilas Kalifornijā rietumos līdz Tērlingai Teksasa austrumos, Van Dorns atbildēja. Un dienvidos no Bisbī Arizonā līdz Bozmenai Monlānā ziemeļos. Domāju, ka tev vislabak darboties centrā.

-Tātad Denverā.

Van Dorns pamāja.

-   Tu jau zini, ka tur mums ir birojs ar sešiem pieredzējušiem aģentiem.

-   Ar diviem no tiem es strādāju pirms trim gadiem, Bells sacīja. Kērtiss un Ervins ir labi vīri.

-   Jā, biju aizmirsis, Van Dorns atcerejies atsaucās. Pulkvedi, varu piebilst, ka Aizaks aizturēja Džeku Kečemu, ko velak pakāra par divām slepkavibam vilciena laupīšanas laikā. Viņš apklusa, pasniedzās zem galda un izvilka ceļasomu, kas bija tieši tāda pati ka tā, ko Bells ienesa spēļu salonā. Tas savukart pasniedza tukšo somu Van Dornam.

-   Iekša ir ziņojumi par visiem noziegumiem. Visi pavedieni līdz šim noveduši strupceļa.

-    Kad man jasak?

-    Nakamā pietura ir Klārksvila. Tur tu izkāpsi un iesēdīsies pirmaja vilciena, kas ved uz Neatkarības pilsētu. Tur tev liks piešķirta biļete Union Pacific ekspresī uz Denveru. Pa ceļam varēsi izlasīt un izpētīt visus nelielos pavedienus un pierādījumus, ko mums izdevās savakt. Kad nonāksi gala, ķersies pie tā slepkavnieciska nelieša tvarstīšanas. Van Dorna bruņas acis satumsa dusmas un bezspēcīgā niknuma. Piedod, es nedevu tev iespeju sakravat mantas, kad izbrauci no Čikagas, bet gribēju, lai tu sac darbu pēc iespējas ātrāk.

-   Neraizejieties, ser, Bells noteica, viegli pasmaidījis. Es sapakoju divas somas, ar to man pietiks.

Van Dorns sarauca uzacis.

-   Tu zināji?

-   Varētu teikt, ka es uzminēju.

-    Ziņojiet mums par vajāšanas gaitu, Danclers sacīja. Ja jums nepieciešama valdības palīdzība, es darīšu visu iespējamo, lai to sniegtu.

-   Pateicos, ser, Bells atbildēja. Es ar jums sazināšos, tiklīdz būšu aptvēris situāciju.

-   Es strādāšu Čikagas birojā, sacīja Van Dorns. Tā ka kontinenta telefonu sakari vel nav ieviesti no Sentluisas pāri prērijai līdz Denverai un Kalifornijai, tev vajadzēs man sūtīt telegrāfiskus ziņojumus.

-   Ja tādi būs, Danclers sarkastiski nomurminaja. Jums jāstājas pretī visveiklākajam noziedzniekam, kads darbojies šajā valstī.

-   Apsolu, ka nerimšos, līdz bušu notvēris atbildīgo par šiem drausmajiem darbiem.

-   Veļu tev veiksmi, Van Dorns no sirds sacīja.

-Atvainojiet, ka mainu tematu, bet… Danclers apmierināts

ierunājās, nolikdams savas kārtis uz zaļa filca. Man ir trīs dāmas.

Van Dorns paraustīja plecus un nometa savas kārtis.

-   Mani esi uzveicis.

-   Un jums, Bella kungs? Danclers jautāja, viltīgi smaidīdams.

Aizaks Bells leni citu pec citas nolika savas kārtis uz galda.

-   Pilns masts, viņš mierīgi noteica, piecēlās un mundri izgaja laukā no salona.

3

Rīta otraja puse kāds virs garām kapsētai pie Raiolaitas pilsētas Nevadas štatā vadīja vecus ratus, kuros bija iejūgti divi muli. Ap kapiem bija vienkārši koka žogi, un koka piemiņas plāksnēs bija iegrebti mirušo vārdi. Daudzi no tiem bija no tīfa vai holēras miruši bērni, raktuvju pilsētas skarbās ģimenes dzīves nomocīti.

Jūlija karstums Mohaves tuksnesī zem tiešajiem saules stariem bija neizturams. Ratu kučieris sēdēja zem noskranduša parvalka, kas bija piestiprināts pie sēdekļa. Melnie mati krita virs kakla, tomēr neaizsniedza plecus. Viņa galvu sargāja nospeķota meksikāņu sombrero. Nejaušam skatienam neredzamās acis lūkojās caur briļļu zilganajiem stikliem, un sejas apakšdaļu slēpa mutauts, kas neļava vīram ieelpot mūļu pakavu saceltos putekļus. Veids, kada viņš bija saliecies, neļava noteikt vira miesasbuvi.

Jādams garam kada raktuvju strādniekā uzceltajai mājai no atkritumos izmestam salonu alus pudelēm, kas iestiprinātas mala, viņš ar interesi to nopētīja. Pudeļu dibeni bija vērsti uz aru, bet kakli uz iekšu, zaļajam stiklam istabas metot dīvainu gaismu.

Viņš nonaca pie dzelzceļa sliedēm un vadīja mūļus pa ceļu tām blakus. Sliežu virsma kvēlajā saule mirdzēja ka divi šauri spoguļi. Tas bija Lasvegasas un Tonopas dzelzceļš, kas stiepās cauri pilsētas apdzīvotajai daļai.

Rali lēni Ilgojās garam vairāk neka astoņdesmit vagoniem uz sānu atzara. Atvestā krava jau bija izvāktā, un tagad tos piepildīja ar rudu, kas jāved uz rūpnīcām. Kučieris uzmeta īsu skatienu vagonam, kas tika pieāķets pie trīsdesmit tādiem pašiem. Burti sānos vēstīja "O'Braiena un dēlu mēbeļu kompānija, Denvera". Viņš ielūkojas sava lētā kabatas pulksteņa ciparnīca viņam līdzi nebija nekā, kas varētu nodot viņa personību, un secināja, ka vilcienam jadodas uz Lasvegasu pec četrdesmit četrām minūtēm.

Nobraucis vēl ceturtdaļjūdzi, viņš nonāca pie Raiolaitas dzelzceļa stacijas. Iespaidīgā ēka bija būvēta, jaucot gotiku ar agrīno spāņu stilu. Greznais nams bija celts no akmens, kas sagriezts Lasvegasā un no turienes ari atvests. Pie platformas stāvēja pasažieru vilciens, attraucies no Sanfrancisko. Pasažieri jau bija izkāpuši, pavadoņi notīrījuši sēdvietas, un tagad iekšā plūda ļaudis, kas devās atpakaļ uz piekrasti.

Kučieris sasniedza pilsētas centru, kur ielās kūsaja dzīvība. Viņš pagriežas un skatījās uz lielu tirgotavu, "HD&amp;LD Portera" veikalu. Zem izkārtnes uz dēļa, kas karajās virs galvenās ieejas, bija uzrakstīta devīze: "Mums ir viss, izņemot viskiju."

Tūkstoš deviņsimt ceturta gada zelta drudzis bija radījis nelielu, bet ievērojamu pilsētu ar pamatīgām ēkam, būvētām ta, lai izturētu laika zoba pieskārienu. Tūkstoš deviņsimt sestaja gada Raiolaita bija plaukstoša viela ar vairāk neka sešiem tūkstošiem iedzīvotāju. Tā bija strauji attīstījusies no rosīgas telšu apmetnes līdz nozīmīgai pilsētai, kam paredzēts pastavet vel ilgi.

Galvenās ēkas bija būvētas no akmens un cementa, padarot nelielo Raiolaitu par Nevadas dienvidu lielāko pilsētu. Skatienam pavērās bankas nams ar četriem stāviem, skaista māja, kas radīja iespaidu par drošību un bagatibu. Puskvartala attāluma tika celta akmens biroju eka ar trim stāviem.

Pilsētā bija ari pasta kantoris, operas nams, slimnīca ar divdesmit gultas vietām, ērti viesu nami, divas baznīcas, trīs bankas un liela skola. Raiolaita gaja līdzi laikam, lepojās ar labu telefonu sistēmu un pati savu elektrības ražošanas rūpnīcu. Taja bija ari plaukstošs sarkano lukturu rajons, četrdesmit saloni un astoņas deju zāles.

Ratu kučieri no visa pilsētas piedāvātā interesēja tikai daži Džona S. Kuka bankas līdzekļi. Viņš zinaja, ka iebūvētajā seifa var glabāt vairak nekā miljonu dolāru sudraba monētas. Tomēr daudz vienkāršāk bija aiznest skaidro naudu, kas paredzēta raktuvju strādnieku algām, un viņš vēl nekad nebija paņēmis nevienu sudraba vai zelta gabalu. Apkārtējos kalnos ar izrakumiem nodarbojās astoņdesmit piecas kompānijas, tāpēc viņš sprieda, ka algām jabut iespaidīgām.

Kā jau vienmēr, viņš bija labi sagatavojies un mitinājās raktuvju strādniekiem paredzētā viesu namā, ka ari jau vairakas reizes bija iegājis Kuka bankā, lai noguldītu nedaudz naudas rēķina, ko bija atvēris ar izdomātu vardu. Izveidojas neliela draudzība ar bankas vaditāju, kuram lika iedvests, ka jaunpienācejs ir raktuvju inženieris. Vīrieša izskats bija mainīts ar melnu parūku, usam un smailu bardu. Viņš staigāja pieklibodams un skaidroja, ka raktuvēs iekļuvis nelaimes gadījuma. Ta izrādījās nevainojama maskēšanas, ar kuras palīdzību izpetil pilsoņu paradumus bankā un brīžus, kad tā bija tukša.

Vadīdams ratus un mūļus pilsēta uz Kuka bankas pusi, viņš savu izskahi bija mainījis velreiz, šoreiz tēlojot mazo kravu parvadālāju uz raktuvēm. Viņš izskatijas tapai ka visi pilsētas kučieri, kas pūlas nopelnīt maizi tuksneša vasaras mokošajā karstuma. Apstādinājis muļus aiz staļļa, viņš pārliecinājās, ka neviens neskatās, pacēla manekenu, kas bija apģērbts tieši tapai ka viņš pats, un piesēja to pie ratu bukas. Tad viņš aizvadīja mūļus atpakaļ uz Brodveju, galveno ielu, kas stiepās cauri pilsētai. Vel nesasniedzis cementēto taciņu pie ieejas banka, viņš uzsita mūļiem pa sāniem un aizsūtīja tos vilkt ratus cauri pilsētas centram. Manekens sēdēja uz bukas, taisni izslejies, un turēja grožus.

Viņš pameta skatienu apkart, meklēdams klientus, kas tuvotos bankai. Nelikās, ka apkartējie ļaudis grasitos doties šajā virziena. Viņš palūkojas augšup uz četrstāvu ēku, aplūkodams zelta burtus augšēja stāva logā, kas informēja par zobārsta un ģimenes arsta pakalpojumiem. Cita zīme ar lejup pavērstu plaukstu norādīja, ka pagraba atrodas pilsētas pasta kantoris.

Viņš iesoļoja banka un aplūkoja vestibilu. Tajā stavēja tikai viens virs, kas patlaban izņēma naudu no sava rēķina. Viņš paņēma kasiera pasniegto naudu, pagriežas un izgāja laukā, neuzmezdams skatienu svešiniekam.

Tas nodomāja, ka vīram paveicies.

Ja klients butu papulejies pamanit laupītāju, tad butu saņēmis lodi krūtis. Viņš nekad neatstaja aiz sevis nevienu, kurš varētu sniegi kaut vissīkākās ziņas. Un vienmer pastavēja iespēja, kaut arī neliela, ka kads varētu redzēt cauri viņa maskai.

Apkārtējos salonos viņš sarunu gaita bija noskaidrojis, ka banku uzrauga tas vaditajs, kas strādā pie vīru kompānijas, kam pieder ši apvidus ražīgākās raktuves, it īpaši "Montgomerija-Sošones raktuves", kuru sākotnējais pieteikums bija ienesis gandrīz divus miljonus dolāru.

Tiktāl viss norit labi, laupītājs nodomāja, parlekdams pari letei un nolaizdamies blakus iztrūcinātajam kasierim. Viņš izvilka no zabaka automatisko ieroci un piespieda stobru kasierim pie galvas.

-    Nekusties un pat nedoma uzkāpt uz. tas trauksmes pogas zem letes, citādi es izšķaidīšu lavas smadzenes pa sienu.

Kasieris nespeja noticēt notiekošajam.

-   Vai ši tiešam ir laupīšana? viņš izslomija.

-   Tiešam gan, laupītājs atbildēja. Tagad ļoti lēnām ieej vadīlāja kabineta un izliecies, ka nekas nav noticis.

Pārbiedētais kasieris virzījās uz kabineta aizvērtajām durvīm, aiz kuru gravētā stikla nekas nebija redzams. Viņš pieklauvēja.

-   Ja, ienāciet, no otras puses atskanēja balss.

Kasieris pagrūda durvis vaļa un saņēma sparīgu grūdienu mugura, kas lika viņam ieklupt kabinetā, zaudējot līdzsvaru un pārkrītot pari vadītāja galdam. Zīme ar vardu "Herberts Vilkinss" tika notriekta zemē. Vilkinss atri novērtēja situāciju un sniedzās pec revolvera, kas bija paslēpts zem galda. Viņš nokavēja piecas sekundes. Laupītājs par ieroci bija uzzinājis no vaditaja paša, uzsakot sarunu tuvēja salonā.

-    Nepieskaries ierocim, laupitajs uzšņāca, it ka spētu lasīt domas.

Vilkinss nebija viegli iebiedējams. Viņš lūkojas uz laupītāju, iegaumēdams katru sīkumu tā izskata.

-   Tev tas nemūžam neizdosies, viņš nicīgi noteica.

Laupītājs skarba, rāmā balsi atbildēja:

-    Esmu to darījis jau iepriekš un darīšu vēl. Viņš norādīja uz iespaidīgo seifu, kas bija astoņas pēdas augsts. Ver vaļā!

Vilkinss ieskatījās laupītajam acīs.

-   Nē, nedomāju vis.

Laupitajs ilgi nekavējās. Viņš ietina automātiskā ieroča stobru dvieli un iešāva kasierim Fredam starp acīm. Tad viņš pievērsās Vilkinsam.

-    Varbūt es no šejienes aiziešu bez centa kabata, bet tu to nepiedzīvosi.

Vilkinss stāvēja, šausmās sastindzis, un lūkojas lejup uz asiņu peļķi, kas pletās ap Freda galvu. Viņš uzmeta skatienu gruzdošajam dvielim vietā, kur tam cauri iztraukusies lode, apzinadamies, ka neviens visā ēkā droši vien nav dzirdējis šāvienu. Kustēdamies ka transā, viņš piegaja pie seifa un saka griezt šifra atslēgu uz attiecīgajiem cipariem. Pēc trīsdesmit sekundēm viņš pavilka sviru lejup, un lielas tērauda durvis atvērās.

-   Ņem visu un esi nolādēts! viņš nošņaca.

Laupītājs tikai pasmaidīja un iešāva Vilkinsam deniņos. Bankas vaditaja līķis vel nebija pieskāries grīdai, bet laupitajs jau aši piegaja pie parādes durvīm, aizcirta tas, izkara logā zirni "Slēgts" un nolaida aizsegus. Tad viņš sistemātiski izņēma no seifa visas banknotes, salikdams tas veļas soma, ko nēsāja zem krekla apsietu ap vidukli. Kad somai jau gandrīz sprāga pušu vīles, viņš atlikušas naudaszīmes sabāza bikšu kabatās un zabakos. Izņēmis no seifa pilnīgi visu naudu, laupitajs brīdi skatījās uz zelta un sudraba monētām un beigās paņēma tikai vienu zelta suvenīru.

Bankai bija sētas ieeja ar smagam dzelzs durvīm, kas atvērās šaura ielā. Laupitajs atslēdza iekšējo atslēgu, nedaudz pavēra durvis un nopētīja ielu. Tās otra pusē slējās dzīvojamās majas.

Kvartāla attalumā no bankas vairāki zēni spēlēja beisbolu. Tas nebija labi. Laupītājs nepavisam nebija to gaidījis. Viņš bija pavadījis daudzas stundas, vērojot ielas apkart Kuka bankai, bet šī bija pirmā reize, kad viņš ieraudzīja bērnus spēlējamies aiz tās. Laiks bija rūpīgi aprēķinats, un viņam pec divpadsmit minūtēm bija jābūt dzelzceļa pagalmā, sava slepenajā vagonā. Uzmetis somu pleca ta, lai tā aizsegtu viņa seju no labās puses, viņš apgāja apkart spēlētājiem un devās prom, drīz vien ienirdams kada sānu ieliņa.

Gandrīz visi zeni viņu ignorēja. Tikai viens skatījās uz nabadzīgi ģērbto viru ar lielo maisu uz labā pleca. Zēnam šķita dīvaini, ka šis cilvēks nesā meksikāņu sombrero, kas Raiolaita bija redzama reti. Vairums pilsētas vīru nēsāja filca platmales, katliņus vai raktuvju strādnieku mices. Noskrandušaja cilvēkā bija vel kaut kas… bet tad kads no rotaļas biedriem iekliedzās, un zēns pieversa uzmanību spelei tieši laika, lai noķertu lidojošo bumbu.

Laupītājs apsēja somu ap pleciem ta, ka tā atradas viņam uz muguras. Velosipēds, ko viņš bija novietojis aiz zobārstā kabineta, atradas turpat aiz mucas, kas bija nolikta, lai uztvertu ūdeni no ēkas notekcaurules. Viņš uzsēdās uz sēdekļa un saka braukt pa Armagosas ielu garam sarkano lukturu rajonam, līdz nokļuva pie dzelzceļa pagalma.

Bremžu uzraugs gaja gar sliedēm, virzīdamies uz pēdējo vagonu, kas paredzēts apkalpei. Laupītājs klusībā sodījās par neveiksmi. Lai cik rūpīgi viņš visu bija izplānojis, liklenis bija iedalījis sliktas kārtis. Atšķirībā no pārejām laupīšanām un slepkavibam šoreiz viņu bija pamanījis sīks, stulbs zeņķis. Un tagad vēl bremžu uzraugs. Nekad vēl viņam nebija nācies sastapties ar tik daudziem acu pāriem, kas varētu novērot viņa aizbēgšanu. Nebija iespējams darīt neko citu, ka vien nogaidīt.

Par laimi, bremžu uzraugs nepalukojās laupītāja virzienā. Viņš virzījās no viena vagona pie cita, pārbaudīdams, vai sliedes un riteņu asis ir pietiekami labi ieziestas. Ja misiņa uzmava, kas griezās bukse, nebija pienācīgi saeļļota, berze bīstami sakarsētu ass galu. Vagona svars tada gadījuma spētu nolauzt asi un izraisīt traģisku avāriju.

Kad garām pabrauca laupītājs, bremžu uzraugs pat nepapūlējās pacelt skatienu. Viņš tikai turpināja savu darbu, cenzdamies pabeigt izpēti, pirms vilciens aties ceļā uz Tonopu un no turienes tālāk uz Sakramento.

Inženieris jau bija sācis aplūkot savas merierīces, lai pārliecinātos, vai viņam pietiek tvaika smaga vilciena izkustināšanai. Laupītājs cereja, ka bremžu uzraugs nepagriezfeies un neieraudzīs, kā viņš iekāpj sava personiskajā vagonā. Viņš steidzīgi to atslēdza un atbīdīja durvis. Iemetis velosipēdu iekšā, viņš uzkāpa pa nelielam trepītem līdz durvīm un pārvilka par slieksni smago naudas maisu.

Paslēpies iekšā, laupitajs uzmanīgi pārlaida skatienu parējai rindai. Bremžu uzraugs patlaban kapa apkalpei paredzetaja vagonā. Nekas neliecinaja, ka viņš pamanījis laupītāju iekapjam kravas vagona.

Droši patvēries savos greznajos apartamentos, laupītājs nomierinājās un izlasīja Raiolaitas Iīerald eksemplāru. Viņš nespēja atturēties no domam, kas avīze tiks rakstīts nakamaja dienā par bankas aplaupīšanu un abam slepkavībam. Tāpat ka jau daudzas reizes iepriekš, viņš nejuta nekādu nožēlu un nekad vairs nedomaja par šīm navem.

Velak neizprotamajai laupitaja un slepkavas bezvēsts pazušanai pievienojās vel viens noslēpums rati, kas tika atrasti ārpus pilsētas uz ceļa, kas veda uz Bulfrogu. Tie bija tukši, un šķita, ka tos vadījusi lelle. Vajataji, kas ratus atrada, neko nesaprata.

Šerifs Džošs Millers gan prata saskatīt saistību, tomēr viņa prātojumi nekur neveda. Nekas nelikās skaidrs. Laupitajs neatstāja nevienu pavedienu.

Laupīšana un slepkavības Raiolaitā kļuva par vel vienu neatrisinātu mīklu.

4

Vasaras saule paspilgtinaja krāsu kontrastu jūdzi augstajā Kolorado. Debesīs nebija neviena mākoņa, un to krāšņais zilganums sedza Denveru kā sega. Gaisa temperatūra bija patīkama ap astoņdesmit grādiem.

Aizaks Bells aizvēra savas atsevišķas kupejas durvis un atstāja vilcienu, nokapdams no skatu platformas Pullman vagona aizmugurēja daļa. Viņš bridi pakavējas, lai uzmestu skatienu gotiskā stila veidotajam stacijas pulksteņa tornim. Iespaidīgā trīsstāvu ēka, būvēta no akmens, kas vests no Klinšu kalniem, aptvēra ceturldajjudzi plašu laukumu.

Liela pulksteņa rādītāji bultas formā liecināja, ka šobrīd ir četrdesmit minūtes pēc vienpadsmitiem. Bells izņēma savu nebūt ne mazo zelta pulksteni no drēbnieka šūta linu uzvalka vestes kabatas un palūkojās uz rādītajiem, kas vērsās pret romiešu cipariem. Šis laiks bija četrdesmit trīs minūtes pec vienpadsmitiem. Viņš apmierināts pasmaidīja, droši zinādams, ka lielais torņa pulkstenis kavējas par trim minūtēm.

Viņš gaja pa sarkano ķieģeļu platformu pie bagažas vagona, atrada savus koferus un ar mājienu pasauca nesēju.

Mans vārds ir Bells. Vai jūs varētu parūpēties, lai mana bagaža tiktu nosūtīta uz viesnīcu "Brauna pils"?

Nesējs plati pasmaidīja, ieraudzījis zelta monētu, ko Bells ielika viņam plaukstā, un gandrīz vai godbijīgi pagrozīja to pirkstos.

-   Jā, ser, es pats to aizvedīšu.

-   Es gaidu arī lielu koka konteineru vilcienā, kas pienāks vēlāk. Vai varu ticēt, ka jūs parūpēsieties par tā aizvešanu uz Union Pacific kravas noliktavu?

-   Ja, ser, es to nokārtošu. Neizlaizdams zelta monētu no rokas, nesejs priecīgs smaidīja.

-   Es būtu ļoti pateicīgs.

-    Vai varu paņemt ari to? nesējs jautāja, ar mājienu noradīdams uz somu Bellam rokā.

-   To es paturēšu, pateicos.

-   Vai man izsaukt jums taksometru?

-Tas nebūs nepieciešams. Es braukšu ar tramvaju.

Bells gāja cauri depo greznajam vestibilam ar augstiem griestiem un majestātiskām lustrām, garam ozolkoka soliem ar augstu atzveltni līdz galvenajai ieejai, kam abās pusēs slējās vienādas grieķu kolonnas. Viņš šķērsoja Vinkopa ielu, nonāca uz Septiņpadsmitās ielas un izgāja cauri nesen uzslietajai Mizpah arkai, vārtiem līdzīgai būvei ar diviem Amerikas karogiem augšgalā. Ta bija uzcelta, lai sveicinātu un atvadītos no vilciena pasažieriem. Bells zinaja, ka senajā ebreju valodā mizpah apzīmē sargtorni.

Garam pabrauca elektriska, ar bateriju darbinama mašīna, kura sedeja divas damas vieglas vasaras kleitas, rokās uzvilkušas pirkstaiņus un galvā uzlikušas smalkas, puķēm rotātās cepures. Bells pacēla cepuri, un sievietes ar galvas mājienu un smaidiem pieņēma izskatīga vīrieša uzmanību, rucinadamas mašīnu pa Septiņpadsmito ielu uz valdības ēkas pusi.

Zirgu vilktie rati un karietes vel joprojām bija redzamas vairak nekā nedaudzie automobiļi, kas ducinaja pa pilsētas ielām. Ap stūri no Veizas ielas klabēdams izbrauca Denveras Tramvaju kompānijas vagons un tuvojās kvartāla galam, kur apstājās, lai izlaistu un uzņemtu pasažierus. Zirgu vilktie vagoni piedereja pagātnei, un ielas valdīja elektriskie tramvaji, kas aizsniedza visus Denveras apgabalus.

Bells uzkapa pa kāpnēm un pasniedza vadītajam desmit centus. Tika nošķindināts zvans, un lielais, sarkanais vagons grabēdams virzījās uz priekšu pa Septiņpadsmito ielu. Nakamos četrpadsmit kvartālus aizņēma ķieģeļu ēkas ar trim un četriem stāviem. Ietves bija pilnas ar cilvekiem, kā jau tipiskā darba diena. Vīriešiem mugura bija melni vai pelēki uzvalki un ap kaklu apsietas kaklasaites, bet sievietes valkaja garas kleitas, kas beidzas nedaudz virs potītēm. Vairumam šo sieviešu galvā bija spilgtas cepures un rokā lietussargi.

Aizaks Bells ieinteresēts apskatīja veikalu, kas tirgojās ar Cadillac mašīnām. Bija uzvilktas audekla nojumes, kas apēnoja logus un atklaja skatienam automobiļus telpās. Viņš ar skatienu sameklēja ielu nosaukumus, lai varētu atcereties šo vietu. Bells aizrāvās ar mašīnām un bija iegādājies locomobile sacīkšu automobili, ko bija vadījis Džo Treisijs tūkstoš deviņsimt piektā gada Vanderbilta kausa sacīkstēs Longailendā, Ņujorka, iegūstot trešo vietu. Bells bija to pielāgojis braukšanai pa ielām, pieliekot režģus un lukturus.

Viņam piederēja ari koši sarkans motocikls, jaunakais sacīkšu modelis, kura dzinējam bija trīsarpus zirgspēki. Tam bija ari jaunizgudrota pagriežama gāzes svira, tas svēra tikai simt divdesmit mārciņās un spēja joņot pa ceļiem ar gandrīz sešdesmit jūdžu lielu ātrumu stundā.

Kad tramvajs klabēdams apstājas uz Kalifornijas un Septiņpadsmitās ielas stūra, Bells nokāpa leja līdz bruģim un nesteidzīgi aizsoļoja uz. apmales pusi. Bija pagajuši trīs gadi kopš viņa pēdējās viesošanas Denvera. Gandrīz uz katra stūra slejas augstas ēkas, un būvdarbi nemitējas ne mirkli. Viņš nogāja vienu kvarlalu līdz Kolorado namam, smilšakmens ēkai ar astoņiem stāviem vietā, kur krustojas Sešpadsmita un Kalifornijas iela.

Logi bija augsti, un tos sedza sienu brūnajai nokrāsai pieskaņotas nojumes. Jumta parkare stiepās gandrīz desmit pēdas virs ietves tālu leja. Pirmo slavu aizņēma Hedgecock&amp;Jones un "Brāmena apģērbu kompānija". Virs tiem bija izvietojušies vairaki citi uzņēmumi, ari "Ugunsdzēsēju fondu apdrošināšanas kompānija" un "Van Dorna detektīvu aģentūra".

Bells nogriezās uz vestibila pusi un izgāja cauri darbaļaužu pūlim, kas plūda lauka no ēkas, dodoties pusdienu pārtraukumā. Grīda, sienas un griesti bija no ļoti skaista, zaļa Italijas marmora nefnta krāsā. Viņš iegāja lifta kabīnē aiz divām jaunam, skaistām dāmām un nostājās tās dziļuma, kalpotajam aizverot tērauda režģa durvis. Ievērojot tradīcijas, Bells uzvedas kā džentlmenis un noņēma savu platmali.

Kalpotajs pagrieza izliekta gāzes sviras apvalka rokturi, likdams liftam nesteidzīgi pacelties uz augšējiem stāviem. Sievietes izkapa piektaja stāvā, priecīgi pļapādamas. Abas pagriežas un uzmeta Bellam biklu skatienu, pirms nozuda gaitenī.

Kalpotājs apturēja liftu un atvēra durvis.

Astotais stāvs, un lai jums laba diena, ser, viņš mundri noteica.

-Jums tapat, Bells atbildēja.

Viņš izgaja gaiteni, kas bija nokrāsots pieklusināta meksikāņu sarkanaja tonī, bet sienas līdz pusei sedza valrieksta koka paneļi. Pagriezies pa labi, viņš nonaca pie durvīm ar stikla virskārtā iegravētiem burtiem, kas vēstīja: "Van Dorna detektīvu aģentūra." Zemāk bija aģentūras devīze: "Mēs nepadodamies nekad . Nekad."

Priekšnams bija nokrāsots balts, un tajā atradas divi polstereti koka krēsli un galds, aiz kura grozāmā krēsla, taisni izslējusies, sedeja sieviete. Van Dorns nepiederēja pie tiem, kas šķiež naudu par ārišķīgiem rotājumiem. Vienīga greznība bija īpašnieka fotogrāfijā pie sienas sekretārei aiz. muguras.

Viņa pacēla skatienu un jauki pasmaidīja, apbrīnodama labi ģērbto vīrieti sev priekša. Sekretāre bija skaista sieviete ar maigam, brūnam acīm un platiem pleciem.

-   Vai varu jums palīdzēt, ser?

-   Jā. Es vēlētos satikt Arturu Kertisu un Glenu Ervinu.

-    Vai viņi jūs gaida?

-    Ludzu, pasakiet, ka ieradies Aizaks Bells.

Viņa asi ievilka elpu.

-   Ak, Bella kungs! Man jau vajadzēja to saprast. Kērtisa un Ervina kungi jus gaidīja tikai rītdien.

-   Man izdevās noķert agraku vilcienu no Neatkarības pilsētas Misuri štatā. Bells palūkojas uz plāksnīti ar viņas vārdu, kas bija novietota uz galda. Vai jUs esat Agnese Merfijas jaunkundze?

Viņa pacēla kreiso roku, atklājot skatienam laulības gredzenu.

-   Mērfija kundze.

Bells uzsmaidīja savu valdzinošo smaidu.

-   Ceru, ka neiebildīsiet, ja saukšu jus par Agnesi, jo es šeit kādu laiku strādāšu.

-   Nepavisam.

Viņa pieceļas, un Bells ieraudzīja, ka pie baltas, kuplās blūzes ir zili kokvilnas svārki ar ielocēm. Viņas mati bija sakartoti augstā frizūra Gibsona meitenes stila, kas tobrīd bija ļoti iecienīts. Nočaukstot apakšsvārkiem, viņa iegaja pa durvīm, kas veda uz kabinetu zonu.

Mūžam ziņkārīgais Bells apgāja apkārt galdam un palūkojas uz vēstuli, ko Mērfija kundze bija drukājusi uz Remington rakstammašīnas. Tā bija adresēta Van Domam un pauda aģentūras rietumu štatu filiāles vadītāja neapmierinātību ar Bella ierašanos, lai pārņemtu sava ziņa neatklāto lietu. Bells nebija ticies ar Nikolasu Aleksanderu, kurš vadīja biroju Denverā, tomēr apņemas izturēties laipni un pieklājīgi, nepievēršot uzmanību naidīgumam.

Bells atgaja nostāk no Mērfijas kundzes galda un nostājās pie loga, lūkodamies pāri pilsētas jumtiem. Drīz vien priekšnamā iznāca Aleksandcrs. Viņš vairak izskatījās pēc apbedītāju biroja grāmatveža neka galvena izmeklētāja, kas atšķetinājis daudzus noziegumus un licis noziedzniekiem stāties taisnas tiesas priekšā. Viņš bija maza auguma vīrs, kura galva tik tikko sniedzās Bellam līdz pleciem. Mugurā viņam bija pārāk liels mētelis un kajas platas bikses. Uz krekla augstas apkakles bija manāms apdilums un sviedru traipi. Galva bija gandrīz kaila, izņemot deniņus un pakausi; uzacis bija glīti apcirptas. Uz virsdegunes bija uztupināts pensnejs, kas aizsedza gandrīz skumīgas, pelēkzajas acis.

Aleksanders pastiepa roku, un viņa lupas parādījās smaids, kurā nebija ne miņas no humora.

-   Bella kungs, jūtos pagodināts, iepazīstoties ar Van Dorna labāko aģentu.

Bells nenoticēja komplimentam, jo taja neskanēja neviena silta nots.

-    Pagodināts jutos es pats, viņš atbildēja, tik tikko valdīdamies, lai neiekostu sev mēlē. Bija skaidri redzams, ka Aleksanders Bellu uzskata par iebrucēju viņa personiskajā teritorija.

-    Lūdzu, nāciet iekšā. Pirms paradīšu jums jauno kabinetu, mēs aprunāsimies.

Aleksanders spēji pagriežas un stīvi iesoļoja aiz durvīm, kas veda uz kabinetiem. Mērfija kundze pakāpas mala un maigi pasmaidīja, kad abi pagāja viņai garām.

Vaditaja kabinets atradas vienīgajā stun ar panorāmas skatu uz kalniem; pārējie kabineti bija mazi un bez logiem. Bells pamanīja, ka tiem nav ari durvju, tādējādi liedzot iemītniekiem iespēju nošķirties no pārējiem. Aleksandera valstību greznoja govs adas dīvāni un krēsli. Apses koka galds bija milzīgs, un uz ta nebija neviena dokumenta. Aleksandera uzvalks gan pieguleja slikti un bija saburzīts, tomēr darba viņš bija pedantisks.

Viņš apsēdās uz krēsla ar augstu atzveltni aiz galda un ar mājienu lika Bellam ieņemt cietu koka krēslu otrā puse. Bells nodomaja, ka vienīgais trūkstošais iebiedēšanas instruments ir pacēlums zem Aleksandera darba vietas, lai viņš varētu lūkoties lejup uz darbiniekiem un viesiem ka Olimpa dievs.

-    Nc, pateicos, Bells klusi sacīja. Divas dienas nosēdējis vilciena, es šobrīd dotu priekšroku kaut kam mīkstākam. Viņš atlaidas uz viena no dīvāniem.

-    Ka velaties, Aleksanders noteica, neapmierināts ar Bella izveicību.

-    Es jus nesastapu pirms trim gadiem, kad šeit strādāju pie kadas lietas.

-Nē, es ierados pēc sešiem mēnešiem, kad saņemu paaugstinajumu no musu biroja Sietla.

-    Van Doma kungs jūs ļoti slavē, Bells meloja. Van Dorns nebija pat pieminejis šo vīru.

Aleksanders salika plaukstas kopā un pieliecās virs milzīgās galda virsmas.

-   Viņš jums noteikti visu ir pastāstījis par slepkavu un ta darbiem.

-    Mēs par to nerunājam. Bells pacēla savu somu. Tomēr viņš man iedeva vairakus ziņojums, ko es izpētīju vilcienā. Saprotu, kāpēc ir tik grūti atrast vīru, kas atbildīgs par laupīšanām un slepkavībam. Viņš savus noziedzīgos darbus plāno ļoti rūpīgi, un viņa metodes šķiet nevainojamas.

-   Tieši tāpēc viņam izdodas palikt nenotvertam.

-   Izlasījis ziņojumus, es uzskatu, ka ši tieksme apdomal visus sīkumus novedīs pie viņa darbības beigām, Bells domīgi noteica.

Aleksanders uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu.

-Ja drīkstu vaicat, kas licis jums nonākt pie tada secinājumā?

-   Viņa darbi ir pārāk nevainojami, parak rūpīgi saskaņoti. Viena neliela kļūme aprēķinos varētu bul ari pēdēja.

-   Ceru, ka mums izdosies veidot labas attiecības, Aleksanders slēptā naidīgumā noteica.

-    Piekritu, Bells atsaucas. Van Dorna kungs teica, ka es varu pieņemt sava komanda Artu Kērlisu un Cienu Ervinu, ja neiebilstai.

-    Tas nesagādās problēmas. Man pat neienāktu prata neuzklausīt Van Dorna kunga vēlmes. Turklāt viņi man teica, ka pirms dažiem gadiem jau strādājuši kopa ar jums.

-   Ja, es uzskatu viņus par labiem aģentiem. Bells piecēlās kājās. Vai varu aplūkot savu kabinetu?

-    Protams.

Aleksanders apgaja apkārt galdam un devās uz gaiteni.

Bells pamanīja, ka visi kabineti ir šauri un vienkārši. Mēbeļu bija maz, un pie sienam nebija nekādu attēlu. Visa birojā bija vel tikai viens aģents, Bellam nepazīstams, un Aleksanders ari nepūlējas viņus iepazīstināt.

Pirms Aleksanders paguva norādīt uz kadu skapim līdzīgu kabinetu, Bells nevainīgi painteresējās:

-    Vai jums ir sapulču zale?

Aleksanders pamaja.

-   Jā, gaiteņa otrā pusē pretī kabinetiem. Viņš apstājas, atvēra durvis un pakapās mala, ļaujot Bellam ieiet iekša.

Sapulču zāle stiepās gandrīz trīsdesmit pedu garuma un piecpadsmit pēdu platuma. Zem divām masīvam, apaļam lustrām atradās garš, tumšs priedes koka galds ar pulētu virsmu. Tam apkārt vienādos atstatumos bija izvietoti astoņpadsmit adas krēsli. Sienas bija apšūtas ar priedes koka paneļiem, saskaņotiem ar galdu, un grīdu sedza tumši sarkans paklajs. Viena no sienām bija ierīkoti augsti logi, kas ļāva agras pēcpusdienas gaismai apspīdēt katru telpas stūri.

-    Ļoti skaisti, Bells apbrīna noteica. Patiešām.

-Ja gan, Aleksanders piebalsoja, un viņa asinssuņa acis iemirdzējās lepnums. Es to regulāri izmantoju, kad tiekos ar politiķiem un pilsētas ietekmīgajiem ļaudīm. Šī zale piešķir Van Dorna detektīvu aģentūrai cienīgumu un rada iespaidu par tas varu.

-    Tā man lieliski deres, Bells lietišķi noteica. Es strādāšu šeit.

Aleksanders asi palūkojās uz Bellu, acīm dusmās iegailoties.

-Tas nav iespejams. Es to nepieļaušu.

-    Kur ir tuvakais telegrāfa punkts?

likās, ka Aleksanders apjūk.

-   Divus kvartalus talak uz Sešpadsmitās un Čeimpas ielas stūra. Kapec jautajai?

-   Es nosutišu ziņu Van Dorna kungam ar lugumu ļaut izmantot jusu sapulču zāli par operācijās vadības centru. Ņemot verā lietas nozīmīgumu, domāju, ka viņš sniegs savu svētību.

Aleksanders zinaja, ka ir uzveikts.

-   Novēlu jums veiksmi, Bella kungs, viņš padevas. Es sadarbošos, kā vien varēšu. Tad viņš pagriezās un pameta Bellu vienu, lai dotos atpakaļ uz savu stūra kabinetu. Durvis viņš apstājas. Ak ja, starp citu, esmu jums rezervējis istabu viesnīcā "Olbani".

Bells pasmaidīja.

-    Tas nebūs nepieciešams. Es jau pasūtīju apartamentus "Brauna pilī".

Aleksanders šķita samulsis.

-    Nespēju noticēt, ka Van Dorna kungs piešķīris jums tādus līdzekļus.

-   Viņš to nedarīja. Es par to maksāju pats no savas kabatas.

Nezinādams neko par Bella finansialo stāvokli, Rietumu štatu

filiāles vaditajs izskatījās pavisam apmulsis. Nespedams izprast notiekošo un nevēlēdamies ari uzdot jautājumus, viņš aizmiglotam acīm atgriežas savā kabinetā un, galīgi sakauts, aizvēra durvis.

Bells atkal pasmaidīja un saka izlikt ceļasoma nestos dokumentus uz sapulču zāles galda. Tad viņš izgāja priekšnama un atrada Agnesi Mērfiju.

-   Agnese, paziņo man, ludzu, kad ieradīsies Kertiss un Ervins, labi?

-   Es viņus gaidu tikai rit no rīta. Viņi devas uz Bolderu izmeklet bankas apkrapšanas lietu.

-   Nu labi. Tad piezvani ēkas apsaimniekotajam un palūdz, lai viņš uznāk augša. Man šis tas japamaina sapulču zālē.

Sekretāre izbrīnīta palūkojas uz viņu.

-   Vai jūs pieminējāt sapulču zaļi? Aleksandera kungs ļoti reti ļauj darbiniekiem tur ieiet. Viņš to parsvarā izmanto pilsētas svarīgo vīru izklaidēšanai.

-   Kamēr būšu šeit, tas būs mans kabinets.

Agnese uzlūkoja Bellu ar nupat radušos cieņu.

-   Vai jus apmetīsieties viesnīcā "Olbani"? Tur parasti nonāk visi aģenti, kas ierodas pie mums.

-Ne, "Brauna pili".

-   Vai Aleksandera kungs piekrita tādiem tēriņiem? viņa neticīgi jautāja.

-    Viņa viedoklis nebija nepieciešams.

Agnese Mērfija blenza uz viņu, it ka butu savā priekša ieraudzījusi Mesiju.

Aizaks Bells atgriežas savā jaunaja kabinetā un pārkartoja krēslus ap galdu tā, lai viena galā izveidotos plašs laukums darbam. Pec dažām minūtēm ieradās apsaimniekotājs. Bells paskaidroja, kadas izmaiņas veļas veikt. Gala siena bija jaapklāj ar mīkstu materialu, lai pie tā varētu piespraust karti ar rietumu štatiem un pilsētām, kurās darbojies slepkava. Vēl viena tada pati kārta bija jāpieliek pie iekšējās sienas informācijai, fotogrāfijām un zīmējumiem. Apsaimniekotājs, ieraudzījis Bella piedāvāto divdesmit dolāru zelta monētu, apsolīja visu izdarīt līdz nakamas dienas vidum.

Atlikušo dienas daļu Bells nodarbojas ar organizēšanu un plānu kalšanu savām banku slepkavas medībām.

Precīzi piecos Aleksanders, kurš devas majas, pabāza galvu durvis.

-   Vai jus esat labi iekārtojies? viņš ledaina toni painteresējās.

Bells pat nepapūlējās pacelt skatienu.

-   Ja, pateicos. Tad viņš tomēr ielūkojās Aleksandera dusmīgajās acis. Ak ja, starp citu, es šo to zalē pamainīšu. Ceru, ka neiebilstat. Apsolu pec lietas pabeigšanas visu atstāt tieši tadā paša stāvokli, kāds te valdīja.

Jā, lūdzu, dariet ta. Aleksanders nevērīgi pameta ar galvu un aizgāja.

Bells nepriecājās par naidīgajam attiecībām ar Aleksanderu. Viņš nebija domājis iesaistīties ķilda ar aģentūras filiāles vadītāju, tomēr zināja, ka Aleksanders noslaucītu viņā kajas, ja viņš nebulu meties uzbrukumā.

5

Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit otraja gadā Henrijs S. Brauns uzbūvēja viesnīcu vietā, kur pirms bagatības iegūšanas bija ganījis savu govi, un tagad ta bija atbilstoši nosaukta par "Brauna pili" šaja pilsētā, ko deveja par "līdzenumu karalieni". No sarkana granīta un smilšakmens veidotā eka pēc formas atgadināja kuģa priekšgalu. Šeit apmetās ar zeltu un sudrabu bagatibu ieguvušie viri kopa ar sievām, kas dzēra pēcpusdienas teju, un meitām, kas visu nakti dejoja krāšņās balles. Te bija viesojušies prezidenti Makkinlijs un Ruzvelts, kā ari daži imperatori, karaļi un svešzemju karalisko ģimeņu locekļi, nemaz nerunājot par tālaika slavenībām, it īpaši pazīstamiem aktieriem un aktrisēm. "Brauna pili" atzina gan vietejie, gan viesi, jo tā kalpoja par enkuru pilsētas rosīgajam finanšu un kulluras rajonam.

Bija jau gandrīz tumšs, kad Bells iegaja viesnīcā pa ieeju no Septiņpadsmitās ielas. Viņš paziņoja par savu ierašanos viesu pieņēmējam un parlaida skatienu pār apbrīnojamo vestibilu, izvietotu iekšējā pagalmā, kas slejas augšup līdz devītajam stavam. Pīlāri un paneļi, ievesti no Meksikas pa dzelzceļu un izgrebti no zeltaina oniksa, atspoguļoja pasteļkrāsas gaismu, kas iespideja caur smagajiem stikla griestiem. Balkona margas, kas ieskava vestibilu augšējos stāvos, rotāja vairak nekā septiņi simti dzelzs paneļu.

Ne visi zinaja, ka pretējās ielas puses viesnīcas un restorānā "Navarra" īpašnieks bija licis izrakt pazemes sliežu ceļu no "Brauna pils" līdz savai iestādei, lai varētu uzņemt džentlmeņus, kas veļas baudīt augšējā stava bordeļa damu uzmanību, nemanīti atnakot un aizejot.

Bells saņēma atslēgu un iegaja liftā, nosaukdams ta apkalpotājam stava numuru. Viņam līdzi ienāca sieviete. Viņa apstājās pie spoguļiem klātās sienas, pagriezās un pieversa seju durvīm. Mugurā viņai bija garš, zils zīda tērps ar lielu pušķi aizmugurē. Ugunīgi sarkanie mati bija smalki un zīdaini, savilkti mezgla uz pakauša, no kura lejup krita cirtas. Matos bija iespraustas divas lielas spalvas. Šai sievietei piemita valdzinoša burvība. Viņa stavēja, stalti izslejusies, bet likās gracioza, un Bells viņas vecumu novērtēja starp divdesmit pieciem un divdesmit septiņiem gadiem, varbūt arī mazāk, spriežot pēc gulbja kakla un alabastram līdzīgās, gludas ādas. Acis bija zeltaini brūnas. Bellam viņa šķila neparasti pievilcīga varbūt ne gluži skaista, tomēr pēc jebkura cilvēka gaumes ļoti glīta. Viņš ari pamanīja, ka sievietei pirkstā nav laulības gredzena.

Bells sprieda, ka viņa ģerbusies ta, it kā grasitos apmeklet viesības kāda no viesnīcas balles zālēm. Kā parasti, viņam bija taisnība. Lifts apstajās otraja stāvā, kura atradās zāles un deju grīdas. Viņš pakapās mala, turēdams rokā cepuri, un viegli paklanījās, kad viņa izgāja lauka.

Sieviete veltīja viņam pārsteidzoši siltu smaidu, palocīja galvu un klusa, piesmakušā balsi sacīja:

-   Pateicos, Bella kungs.

Pirmajā mirkli Bells neko nepamanīja, bet tad atskarsme iesila viņam pa galvu kā āmurs. Sieviete viņu pazina. Bellu tas ārkārtīgi izbrīnīja, un viņš jutas pārliecināts, ka nekad nav šo būtni saticis. Viņš saķēra lifta apkalpotāja roku.

-   Paturiet durvis brīdi vaļā, lūdzu.

Viņa jau bija iejukusi puh, kas plūda caur viesnīcas lielas balles zāles durvju arku. Sievietēm mugura bija satriecoši tērpi spilgtās krasās asinssarkana, pāva astes zilā, smaragdu zaļa un matos iepītas lentes, zariņi, spalvas. Vīrieši bija ģērbušies labākajas vakara drebēs. Virs durvīm bija izkārts uzraksts "Labdarības balle Sentdžona patversmes bāreņiem".

Bells atkāpas un pamaja apkalpotajam.

Pateicos. Lūdzu, vediet mani augšā.

Atslēdzis sava numura durvis, Bells atrada aiz tām kabinetu, dzīvojamo istabu, greznu vannasistabu un guļamistabu ar baldahīna gultu. Viss bija iekārtots ar karalienes Viktorijas laikam raksturīgu eleganci. Istabene bija atvērusi viņa somas, salikusi drēbes kumodē un skapī. Šis pakalpojums tika piešķirts tiem, kas rezervēja numurus. Somas vairs nebija redzamas. Tas bija aizvaktas no istabas un uzglabātas pagraba noliktava. Bells nešķieda laiku velti un ātri nomazgājas vannā, pec tam arī noskuvās.

Viņš atvāza pulksteni un nolasīja laiku. Bija pagājušas trīsdesmit minūtes, kopš viņš izgaja no lifta. Vajadzēja vēl piecpadsmit minūtes, lai apsietu melno kaklasaiti, sapogātu kreklu un ievietotu aproču pogas, kam parasti tika izmantotas četras rokas. Tā bija viena no retajam reizēm, kad viņš velējās, kaut būtu apprecējies. Pec tam bija jāuzvelk melnas zeķes un kurpes. Viņš izvēlējās melnu vesti ar zelta ķēdi, kas caur pogcaurumu stiepās no kreisas kabatas līdz lielajam zelta pulkstenim labaja. Pašās beigās viņš uzvilka melnu žaketi ar salīna atlokiem.

Uzmetis pēdējo skatienu savam atspulgam septiņas pēdas augsiaja spoguli, viņš jutās gatavs vakaram, lai ko tas atnestu.

Labdarības balle jau norisinājās pilna sparā, kad viņš iegaja lielajā zale un neuzkrītoši nostājās aiz augstas palmas puķupodā. Zale bija plaša un majestatiska. Deju grīdas parkets bija izklāts smalkā saules staru rakstā, un griestus rotaja krāsaini gleznojumi. Viņš pamanīja noslēpumaino sievieti, kura sēdēja ar muguru pret viņu pie sestā galdiņa kopa ar trim pāriem. Šķita, ka viņa ir viena, bez pavadoņa. Bells uzmanīgi piegāja klat viesnīcas direktoram, kas uzraudzīja pasākumu.

-   Atvainojiet, Bells ieminējās, draudzīgi smaidīdams. Vai jūs man nevarētu pateikt, kā sauc damu zilajā kleita pie sestā galdiņa?

Direktors vīzdegunīgi izslējās.

-Atvainojiet ser, mēs neatbalstam informācijas izpaušanu par saviem viesiem. Turklāt es nepazīstu visus, kas ierodas uz balli.

Bells pasniedza viņam desmit dolāru naudaszīmi.

-    Vai šis varētu atsvaidzināt jusu atmiņu?

Neteicis ne varda, direktors pacēla plānu, ada iesietu gramatiņu un ar acīm parskrēja ierakstiem.

-    Dāma bez pavadoņa pie galdiņa ir Roza Mentikas jaunkundze, ļoti turīga dama no Eosandželosas, kuras ģimenei pieder liels rančo. Vairak neko nevaru jums pateikt.

Bells uzsita direktoram uz pleca.

-    Pateicos.

Direktors plati pasmaidīja.

-   Veļu veiksmi.

Orķestris spēlēja dažādu regtaima un moderno deju melodiju sajaukumu. Pāri dejoja, skanot dziesmai "Atnāc pie manis uz. mājām".

Bells tuvojās Rozai Mentīkai no aizmugures un iečukstēja ausi:

-   Vai jūs būtu tik laipna un dāvātu man šo deju, Mentīkas jaunkundze?

Viņa pagriežas un pacēla skatienu. Zeltaini brūnas acis ielūkojas hipnotizējoši zilās. Viņa spēja saglabat paškontroli, tomēr Bells redzēja, cik ļoti sievieti satriec viņa piepešā paradīšanas svinību drēbes. Viņa nolaida acis un steidzīgi savaldījās, tomēr nepaguva noslēpt piesārtumu.

-   Piedodiet, Bella kungs. Es jūs negaidīju tik drīz.

-   Tik drīz? viņš atkartoja un nodoma ja, ka tas ir dīvains paziņojums.

Viņa atvainojas cilvēkiem, kas sēdēja pie galda, un piecēlās. Bells maigi satvēra viņas roku un aizveda sievieti uz deju grīdas pusi. Aplicis roku ap viņas vidukli, Bells saņēma viņas plaukstu un sāka eleganti spert dejas soļus.

-   Jtis esat ļoti labs dejotājs, sieviete ieminējās pēc vairākiem apļiem.

-   Rezultāts visiem tiem gadiem, kad māte piespieda mani mācīties dejot, lai varu atstāt iespiedu uz musu pilsētas debitantēm.

-   Jtis ari ģerbjaties neparasti pieklājīgi, ņemot vēra faktu, ka esat detektīvs.

-   Es uzaugu pilsētā, kur pārtikušie vīrieši dzīvoja smokingos.

-   Ta bija Bostona, vai ne?

Pirmo reizi visu izmeklētāja darba pavadīto gadu laikā Bells apjuka, tomēr ātri atguvas.

-   Un jūs esat no Losandželosas.

Viņa bija gudra un pat nesamirkšķinaja acis.

-   Jus esat zinošs, viņa noteica, nespēdama nolasīt vīrieša acu izteiksmi.

-   Salīdzinājumā ar jums nepavisam. Kas tieši jus interesē? Ka jus par mani tik daudz zināt? Vai ari jajauta kāpēc?

-    Man bija radies iespaids, ka jums patīk atklāt noslēpumus. Viņa meģinaja skatīties vīrietim pari plecam, tomēr jutas kā slīkstam šajas neiedomājamas acis. Viņa nebija rēķinājusies ar tādu izjūtu pamošanos.

Viņa bija redzējusi fotogrāfijas, tomēr tas nespēja sacensties ar pašu vīrieti. Viņš bija daudz pievilcīgāks, nekā Roza bija iztēlojusies. Turklāt šķita ari ļoti gudrs. To gan viņa jau bija gaidījusi un saprata, kāpēc viņš kļuvis tik slavens ar savu intuīciju. I ,ikas, ka viņš izseko Rožu tapat, ka viņa izseko Bellu.

Mūzika apklusa, un viņi abi kopa stāvēja uz deju grīdas, gaidīdami, kad orķestris sāks nakamo melodiju. Bells atkāpas un parlaida skatienu sievietei, sakot no kurpēm un beidzot ar skaisti sakārtotajiem matiem.

-   Jūs esat ļoti glīta dama. Kas licis jums ieinteresēties par mani?

-   Jūs esat pievilcīgs vīrietis. Es gribēju jūs labak iepazīt.

-   Jūs zinājāt manu vārdu un dzimto pilsētu, vēl pirms sastapat mani lifta. Mūsu tikšanās acīmredzami bija sarīkota.

Pirms sieviete paguva atbildēt, orķestris sāka spēlēt "Vecās ābeles enā", un Bells veda viņu apkārt deju grīdai fokstrota. Viņš turēja Rozu sev cieši piespiestu klāt, satvēris viņas roku savējā. Viņas viduklis bija tievs, un korsete to padarīja vel tievāku. Viņas pakausis sniedzās Bellam līdz zodam. Viņš juta kārdinājumu piespiest lupas pie sievietes mutes, tomēr pardomāja. Šis nebija īstais laiks un vieta. Un viņam prāta nebija mīlas dēka. Šī sieviete viņu izspiegoja. Tas bija pilnīgi skaidrs. Viņa prāts centās izskaitļot iemeslu. Kāpēc lai par viņu interesētos pilnīgi svešs cilvēks? Vienīga iespēja, kas viņam nāca prātā, bija ta, ka sievieti nolīdzis kāds no daudzajiem noziedzniekiem, ko viņš bija iemetis aiz restēm, nošāvis vai redzejis pakārtu. Radinieks vai draugs, kas vēlas atriebties? Viņa nešķita piederīga tiem, kas tiekas ar tādiem neģeļiem, kādus viņš pēdējo desmit gadu laika bija aizturējis.

Mūzika beidzās, un sieviete atkapas, palaizdama vaļā viņa roku.

-   Atvainojiet mani, Bella kungs, man jāatgriežas pie draugiem.

-    Vai mes vēl tiksimies? viņš jautaja, silti smaidīdams.

Viņa viegli papurināja galvu.

-    Nedomāju.

Viņš nepievērsa uzmanību noliedzošajai atbildei.

-    Ļaujiet man rit uzaicināt jūs vakariņas.

-    Piedodiet, esmu aizņemta, viņa vīzdegunīgi atcirta. Un pat šaja greznaja smokinga jūs nespētu iekļūt Rietumu Baņķieru balle Denveras lauku klubā, ka jus šovakar iekļuvat Sentdžona bāreņu patversmes labdarības pasakuma. Viņa izaicinoši izstiepa zodu, sacēla uz augšu garos svārkus un atgriežas pie galda.

Apsēdusies viņa pameta skatienu atpakaļ, meklejot Bellu, bet viņš vairs puli nebija redzams. Detektīvs bija izgaisis.

6

Nākamajā rīta Bells birojā ieradas pats pirmais, izmantodams mūķīzeri, kas varēja atvērt deviņdesmit durvis no simta. Kad sapulču zālē iesoļoja Arturs Kērtiss un Glens Ervins, viņš patlaban kārtoja banku aplaupīšanu ziņojumus garā galda galā. Ieraudzījis aģentus, viņš pieceļas un sarokojās ar tiem.

-Art, Glen, priecājos jūs abus atkal redzēt.

Kērtiss bija īsa auguma, tukls virs ar apaļu vēderu, kas bija glīti ietūcīts vestē, izstiepjot pogcaurumus līdz galējai robežai. Viņam bija pašķidri smilškrasas mati, platas, skaļruņiem līdzīgas ausis, zilas acis un smaids, kas atklaja visu zobu rindu, padarot jebkuru telpu gaišaku.

-   Mes neesam tikušies, kopš noķērām Lielkāji Kasieru pec bankas aplaupīšanas Goldena.

Ervins novietoja cepuri uz mēteļu statīva, atkladams skatienam biezus, nesukātus brunus matus.

-   Ja pareizi atceros, garais, kalsnais virs, kas atgādinaja putnubiedēkli, ieminējās, tu aizvedi mūs tieši pie tas alas, kurā viņš slēpās.

-   Tā bija vienkārša dedukcija, Bells atbildēja, skopi pasmaidīdams. Es pajautaju diviem zēniem, vai viņiem zinama kada vieta, kur viņiem patīk uz dažam dienam paslepties no vecākiem.

Ala bija vienīgais lāds punkts divdesmit jūdžu rādiusa, pietiekami tuvu pilsētai, lai Kaslers varētu slepus sadabūt krājumus.

Kērtiss nostājās pie lielas kartes, kas attēloja Savienoto Valstu Rietumu štatus, un domīgi nopētīja sīkos karodziņus vietās, kur bija darbojies slepkava. To bija sešpadsmit.

-    Vai intuīcija tev kaut ko vēsta par Miesniekbandītu?

Bells uzmeta viņam ieinteresētu skatienu.

-    Miesniekbandītu? Vai tā viņu sauc?

-    To izdomaja kads žurnālists no Bisbi Bugle. Pārējas avīzes to uzķēra un izplatīja pa visu apkārtni.

-    Mūsu mērķim tas nenāks par labu, Bells domīgi noteica. Ja visiem uz lupām ir šis vārds, likumam paklausīgie pilsoņi smagi kritizēs Van Dorna aģentūru par noziedznieka nenotveršanu.

-Tas jau ir sācies, Kērtiss paziņoja, nolikdams Bellam priekšā uz galda Rocky Mountain Niru&gt;s. Viņš skatījās uz pirmo lapu.

Galvenā sleja bija veltita laupīšanai un slepkavibam Raiolaita. Pusi slejas aizpildīja jautajums: "Kāpēc tiesibsargājošās institūcijas neko nav panakušas un noķērušas Miesniekbandītu?"

-Sākas spiediens, Bells strupi noteica.

-   Turklāt vērsts pret mums, Ervins piebilda.

-   Tātad kas mums ir? Bells jautaja, noradīdams uz divas pēdas augstu kaudzi, kura bija sakravis ziņojumus par banku laupīšanām. Es izlasīju šos dokumentus vilcienā, kamēr braucu uz šejieni. Šķiet, mes zinām tikai to, ka musu pretinieks nav tipisks par banku laupītāju pārvērties kovbojs.

-   Viņš darbojas vienatnē, Kērtiss sacīja, ir velnišķīgi gudrs un ļauns. Bet viskaitinošākais ir tas, ka viņš nekad neatstāj aiz sevis pēdas, kurām varētu sekot meklētāju komanda.

Ervins piekrītoši pamaja.

-    Liekas, ka viņš nozūd ellē, no kuras iznācis.

-    Nekad netiek atrastas pēdas, kas ved uz apkārtējiem laukiem? Bells jautāja.

Kērtiss papurinaja galvu.

-   Vislabakie pēddziņi kairu reizi atgriezušies tukša.

-    Vai kaut kas liecina, ka viņš noslēpies pilsēta, līdz kņada pierimst?

-    Nekas nav atrasts, Kērliss atbildēja. Pēc laupīšanām neviens viņu vairs nav redzējis.-

-   Spoks, Ervins nomurminaja. Mūsu pretinieks ir spoks.

Bells pasmaidīja.

-   Nē, viņš ir cilvēks, toties sasodīti gudrs. Viņš apklusa un izklaja mapes vēdeklī uz liela galda. Izvēlējies vienu, viņš to atvēra ziņojumu par laupīšanu Raiolaitā, Nevadas štata. Šim cilvēkam ir dzelžains plāns, kas viņu vada katra laupīšanas reize. Mēs uzskatam, ka viņš vairākas dienas pirms tam gatavojas, iepazīdams pilsētu un tās iedzīvotājus, pirms dodas aplaupīt banku.

-   Viņš ir vai nu azartisks spēlmanis, vai riska cienītājs, Kērtiss sacīja.

-    Abi pieņēmumi ir nepareizi, Bells paziņoja. Šis laupītājs ir drosmīgs un viltīgs. Varam pieņemt, ka netīro darbu viņš paveic maskējies, jo visas pilsētās ļaudis nekad neapraksta vienu un to pašu aizdomīgo svešinieku.

Ervins sāka merit soļiem sapulču zāli, ik pa brīdim uzmezdams skatienu kadam karodziņam kartē.

-   Pilsētu iedzīvotāji atceras redzējuši piedzērušos klaidoni, formastērpā ģērbušos kareivi, turīgu tirgotāju un sīkas kravas parvadataju. bet neviens nespēja sasaistīt šos cilvēkus ar slepkavībam.

Kērliss iedūra skatienu grīdas paklājā un paraustīja plecus.

-   Cik dīvaini, ka nav liecinieku, kas varētu sniegt ticamu aprakstu.

-Tur nav nekā dīvaina, Ervins iebilda. Viņš tos visus nogalina. Miroņi nerunā.

Bells šķietami nepievērsa sarunai uzmanību, izskatīdamies iegrimis domās. Tad viņa skatiens pievērsās kartei, un viņš leni sacīja:

-    Šobrīd man prata grozās viens liels jautajums kāpēc viņš zādzībās laika nogalina visus, kas atrodas bankā. Pat sievietes un bērnus. Ko viņš iegūst ar šīm slepkavībām? Nevar but, ka viņš tikai nevēlas pamest lieciniekus, jo viņš taču parādījies pilsētā maskējies… ja vien… Bells brīdi klusēja. Psihologi radījuši jaunu terminu, kas apzīmē slepkavas, kuri nogalina tikpat vienaldzīgi kā tīra zobus. Tagad viņus sauc par sociopātiem. Mūsu pretinieks spej nogalinat bez nožēlas. Viņam nav jūtu, viņš nemāk smieties un mīlēt, viņa sirds ir auksta ka aisbergs. Viņam nošaut mazu bērnu ir tikpat viegli ka nošaut balodi.

-   Grūti noticēt, ka pasaule dzīvo tik nežēlīgi ļaudis, Ervins riebuma nomurmina ja.

-   Daudzi bandīti un ieroču mīļotāji bijuši sociopati, Bells sacīja. Viņi nogalinaja cilvēkus šķaudīdami. Džons Veslijs I lārdins, slavenais Teksasas ļaundaris, reiz nošāva kadu viru par krākšanu.

Kertiss uzlukoja Bellu.

-   Vai tev tiešām šķiet, ka viņš nogalina visus banka tāpēc, ka viņam tas patīk?

-   Jā, Bells klusi apstiprināja. Bandīts gūst savadu apmierinājumu no saviem asiņainajiem noziegumiem. Vēl viens interesants sīkums. Viņš aizbēg, pirms pilsētas iedzīvotāji, ieskaitot šerifu, saprot, kas noticis.

-    Un ko tas nozīme mums? Ervins jautāja. Pa kādiem ceļiem mums iet?

Bells pievērsās aģentam.

-   Viens no viņa paradumiem ir ignorēt zeltu un paņemt tikai skaidro naudu. Glen, tavs uzdevums ir pārbaudīt aplaupītās bankas un izpētīt, kadi bijuši nozagto banknošu sērijas numuri. Sāc ar Bozmenu Montānā.

-   Raktuvju pilsētu bankam nav paraduma pierakstīt visu naudaszīmju numurus, kas iziet cauri viņu rokam.

-    Varbūt tev paveiksies un atradīsies banka, kas pierakstījusi naudas numurus, saņemot sūtījumu no kadas lielas pilsētas bankas, lai samaksatu raktuvju strādniekiem. Ja tā notiks, mēs varēsim tām izsekot. Laupītajam nauda vai nu jāiztērē, vai ari jaapmaina, noguldot to kāda bankā un pēc tam izņemot. Šādas pēdas viņš nevarēs nosegt.

-    Varbūt viņš apmainījis naudu kada finanšu iestāde ārvalstis.

-    Iespējams, bet tad viņam ta būtu jaterē otra pasaules mala. Viņš pārāk riskētu, ja atvestu naudu atpakaļ. Varu derēt, ka viņš savu laupījumu atstājis šajā valsti.

Tad Bells pievērsās Kērlisam.

-Art, parbaudi visus pasta ratu un vilcienu grafikus, meklējot tos, kas aizbraukuši no aplaupītajām pilsētām taja paša dienā. Ja meklētāju grupa laupitaju nav atradusi, tas nozīmē, ka viņš varētu bēgšanai izmantot vilcienu vai ratus. Sāc ar Pleiservilu Kalifornijā.

-   Tiks izdarīts, Kērtiss apņēmīgi paziņoja.

-    Vai tu paliksi šeit un būsi bāzes vieta? Ervins painteresējas.

Bells papurinaja galvu un plati pasmaidīja.

-    Ne, es došos medības un izpētīšu laupīšanas pēdas, sakšu ar Raiolaitu. Lai cik prasmīgs ir slepkava un lai cik labi izplāno savus noziegumus, jabut kādam punktam uz "i", ko viņš aizmirsis uzlikt. Noteikti ir pierādījumi, kas nav pamanīti. Es iztaujāšu raktuvju pilsētu iedzīvotājus, kas varbūt kaut ko redzējuši, lai cik maznozīmīgs tas būtu, un neko nav ziņojuši šerifam vai policijas priekšniekam.

-   Vai tu paziņosi mums savu grafiku, lai varam sazinaties pa telegrāfu, ja kaut ko noskaidrojam? Kertiss jautaja.

-Jau rit jums to iesniegšu, Bells atbildēja. Es apbraukāšu ari raktuvju pilsētas, kur algas izmaksa lielas summas, ko mušu laupītājs vel nav pievads. Varbūt, tikai varbūt es varētu uzminēt ši miesnieka nākamo gājienu, uzstādīt lamatas un pievilināt viņu kadai bankai musu teritorijā. Viņš atvēra atvilktni un pasniedza abiem aģentiem katram vienu aploksni. -Šeit ir pietiekami daudz naudas, lai nosegtu jusu ceļojuma izdevumus.

Aģenti šķita izbrinīti.

-   Mums vienmēr bijis jāceļo trešaja klase, jāizmanto sava nauda un pēc tam jāiesniedz rēķini un kvītis, Kērtiss sacīja. Aleksanders pieprasīja, lai apmetamies netīrās viesnīcās un ēdam lētu pārtiku.

-   Šī lieta ir parak svarīga, lai skopotos. Ticiet man, Van Dorna kungs apstiprinas visus manis pieprasītos līdzekļus, bet tikai tāda gadījuma, ja mes varēsim uzradīt rezultātus, bandīts licis visiem noticēt, ka ir neuzvarams un nenoķerams, tomēr viņam ir savi trūkumi, tapat kā mums visiem. Viņu iegāzis kada maza, nenozīmīga kļūme, kam viņš nav pievērsis uzmanību. Un tas, kun gi, ir mūsu uzdevums: atrast šo kļūmi.

-    Mēs darīsim visu iespējamo, Ervins apliecinaja.

Kērtiss piekrītoši pamāja.

-   Runājot nuisu abu vārdā, ļauj pateikt, ka mēs tiešām priecājamies atkal strādāt kopa ar tevi.

-   Es jutos pagodinats, Bells neviltotā priekā atzinās. Viņš bija apmierinats par šo iespeju sadarboties ar tik sapratīgiem un pieredzejušiem aģentiem, kuri pazīst rietumu ļaudis un zemi.

Kad Bells izgaja no konferenču zāles, saule rieteja virs Klinšu kalniem. Nekad nezaudēdams piesardzību, viņš aizvēra un aizslēdza durvis. Iedams pa gaiteni, viņš uzskrēja virsu Nikolasam Aleksanderam, kurš izskatījās kā nupat iznācis no darga drēbnieka darbnīcas, l'arastais, noplukušais uzvalks bija pazudis, un la vietas bija elegants smokings. Aleksanderam nepadevas ši jauna, cienījama teļa valkašana. Viņam nepiemita dabiskā elegance, kas tam nepieciešama.

-   ļus izskataties ļoti labi, Aleksandera kungs, Bells pieklājīgi noteica.

-   Ja, es šovakar vedu sievu uz smalkām viesībām I X&gt;nveras lauku klubā. Man šeit, vai zināt, ir daudz ietekmīgu draugu.

-   Esmu par to dzirdējis.

-   Žēl, ka jūs nevarat ierasties, viesības paredzētas tikai ieredzētiem kluba locekļiem.

-   Es lieliski saprotu, Bells noteica, rūpīgi slēpdams sarkasmu.

Tiklīdz viņi šķiras, Bells aizgāja līdz telegrāfa kantorim un nosūtīja Van Dornam telegrammu.

Sastādīju izirieklē$anas grafiku sev, Kērtisam un Ervinam. Ziņoju, ka musu vidū ir spiegs. Sveša sieviete tuvojas man viesnīcā un nosauca mani vārdā, zināja manu pagātni, likās informēta par iemeslu manai klātbūtnei Denvera. Viņas vārds ir Roza Mentīka, un tiek pieņemts, ka viņa nāk no bagātas rančo īpašnieku ģimenes Losandželosā. Lūdzu, pieprasiet ziņas no bosandželosas bimja. Turpināšu ziņot par notikumu attīstību šajā pusē.

Bells

Nosūtījis ziņu savam priekšniekam, Bells devas pa rosīgo ielu uz "Brauna pili". Pārmijis dažus vārdus ar durvju sargu, kas pagadāja viņam pilsētas karti, viņš pavadoņa vadība devas lejup uz noliktavu un kurtuves telpu zem vestibila, kur viņu sagaidīja viesnīcas apkopes tehniķis. Labsirdīgais, netīra kombinezonā tērptais virs pieveda Bellu pie koka konteinera, kas jau bija izjaukts. Nonācis zem vienīgās gaišas spuldzes, kas karajās pie griestiem, tehniķis, noradīja uz motociklu, kas stāvēja uz. platformas blakus konteineriem un mirdzēja žilbinoši sarkans.

-   Te nu viņš ir, Bella kungs, tehniķis apmierinats noteica. Gatavs ceļam. Es pats viņu nopulēju.

-   Pateicos, kungs…

-   Bombergers. Džons Bombergers.

-    Es parūpēšos par atlīdzību, kad pametīšu viesnīcu, Bells apsolīja.

Priecājos, ka varētu palīdzēt.

Bells devās uz savu numuru un atrada skapi karājamies smokingu, ko viesnīcas personāls diena bija iztīrījis. Airi nomazgājies vanna, viņš apģērbās, izņēma no skapja garu auduma mēteli un uzmeta to uz pleciem, apakšmalai krītot līdz pat spoži nospodrināto kurpju augšai. Pēc tam viņš uzmauca kajas aizsargus, lai nenotraipītu smokinga bikses ar eļļaino šķidrumu, kas bieži vien lija lauka no dzinēja. Pašās beigās viņš uzlika galva naģeni ar aizsargbrillēm.

Atradis sētas puses kāpnes, viņš devas lejup uz noliktavu. Sarkanais motocikls ar baltajām gumijas riepām staveja kā ērzelis, kas gaida, kad varēs nest savu jātnieku pretī cīņai. Viņš ar kāju aizspēra atbalstu līdz aizmugurējam režģim, satvēra rokturus un uzdzina visas simt divdesmit mārciņas augšup pa rampu, ko parasti izmantoja rati, kas veda viesnīcas gultasveļu uz tīrītavu, vai tirgotāji, kas veda edienu restorāniem un istabu apkalpošanas virtuvēm.

Nobraucis no rampas, Bells nonaca Brodvejas ielā, kas stiepās garam domes ēkai ar zelta kupolu. Viņš nosēdās uz cietā, šaura sedekļa, kas slējās pari kuprainajai degvielas bākai virs aizmugurēja riteņa. Motocikls bija gatavots sacīkstēm, tāpēc sēdeklis atradas viena līmenī ar rokturiem un viņam nācās saliekties gandrīz horizontāli, lai varētu braukt.

Viņš novilka brilles pār acīm, pasniedzas lejup un atskrūvēja ventili, kas java degvielai gravitacijas iespaida tecet lejup no bākas uz karburatoru. Tad viņš uzlika kajas uz pedāļiem, kas atgādinaja velosipēdu, un mijās uz priekšu, ļaudams elektriskajai strāvai no trim akumulatoriem plūst uz spoli, uzšķiļot augstas voltāžas dzirksteli, kas aizdedzināja degvielu cilindros. Viņš bija pieveicis tikai desmit pēdas, kad dzinējs atdzīvojas un izplūdes gāzes augsti iešņācās.

Apvijis labo plaukstu ap gaz.es sviru un pagriezis to līdz pusei, Bells juta, ka sacīkšu motocikls paraujas uz priekšu, rotējošas ķēdes dzīts, un drīz vien jau brauca pa Brodveju ar trīsdesmit judžu ātrumu stunda garam zirgu vilktam karietēm un reti sastopamiem automobiļiem.

Sacīkstēm paredzētajam motociklam nebija priekšejā luktura, bet debesis spīdēja pusmēness, un gar ielas malām bija saliktas elektriskas laternas, sniedzot pietiekami daudz gaismas, lai viņš saskatītu zirga meslu čupu un spētu no tās izvairīties.

Nobraucis apmēram divas jūdzes, viņš apstājās zem kadas laternas un ielūkojas karte. Pārliecinājies, ka brauc pareizajā virzienā, viņš turpinaja to darīt, līdz sasniedza Spīra avēniju, pie kuras nogriezās uz rietumiem. Vēl pēc divām jūdzēm viņš ieraudzīja Denveras lauku klubu.

Liela eka ar augsto jumtu peldejās gaisma, kas plūda no neskaitāmiem taisnstūrveida logiem visapkart namam. Piebraucamais ceļš pie parades ieejas bija pilns ar karietēm un automobiļiem, kuru kučieri un šoferi stāvēja grupiņās, sarunājās un smēķēja. Divi vīrieši frakas pārbaudīja ienākošo ļaužu ielugumus.

Bells bija pārliecināts, ka piesaistītu pārak daudz uzmanības, ja piebrauktu pie durvīm ar motociklu. Turklāt bez ielūguma bija maz cerību iekļūt iekšā blefojot, kaut gan viņš bija attiecīgi ģērbies. Vadīdamies pec pusmēness blāvas gaismas, viņš pagrieza rokturus un nakts aizsegā iebrauca golfa laukumā. Piesargādamies, lai paliktu uz. zaļās zāles un izvairītos no smilšu lamatam, viņš apmeta plašu loku un tuvojās aprīkojuma noliktavai, kas alradas aiz galvenās ēkas netālu no pirmā mērķa. Iekšā valdīja tumsa, un buda neviena nebija.

Viņš izslēdza dzinēju un novietoja motociklu krūmu pudurī blakus namiņam. Atbalstījis motociklu pret statni, viņš novilka garo auduma mēteli, pārmezdams to pari rokturiem. Tad viņš noņēma kaju aizsargus, cepuri un brilles. Atglaudis atpakaļ melnos matus, Bells iegāja gaismas loka un saka soļot pa taku, kas veda no noliktavas uz stalto kluba ēku. Visu apkārtni izgaismoja spožas elektriskās lampas logos un augstas laternas pie šaura ceļa, kas veda no ielas uz, lauku kluba sētas pusi. Zem platām kapnem pie aizmugurējās ieejas staveja vairākas kravas automašīnas. Sagādnieki zilos militāra tipa formastērpos nesa paplātes ar šķīvjiem un ēšanas piederumiem no mašīnām uz virtuvi.

Uzkāpis augša pa kapnem, Bells iespraucās pa vidu diviem sagādniekiem un iegaja virtuvē ta, it kā viņam tā piederētu. Neviens no pavāriem un viesmīļiem, kas skraidīja iekša un ara pa ēdamzāles durvīm, nesot paplates ar ēdienu, nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību. Gara auguma vīrietis smokinga varētu but kads no kluba vadītajiem. Visas problēmas, kas varētu rasties, mēģinot tikt ēdamzālē, tika izgaisinātas viena mirkli. Viņš tikai atgrūda virtuves durvis un iejuka kluba ieredzēto locekļu puli, staigadams starp galdiņiem un ar skatienu mekledams Rozu Mentiku.

Pavadījis divas minūtes, aplūkojot galdiņus, viņš pamanīja sievieti uz deju grīdas.

Bells saspringa.

Roza dejoja ar Nikolasu Aleksanderu.

Viņš uz bridi iedomājās, ka varētu papriecāties par abu sejām, pienākot klāt un uzlūdzot sievieti uz deju. Tomēr prātīgāk bija saglabāt piesardzību, nevis apmierināt savu ego. Viņš bija ieraudzījis pat vairak, nekā cereja. Tagad viņš zinaja, kas ir spiegs. Tomēr Bells bija pārliecināts, ka Aleksanders nav Miesniekbandīta un skaistās okšķeres apmaksats aģents. Viņš bija tikai muļķis, kas uzķeries uz glītas sejiņas. Bells priecājās, ka neviens no abiem nav viņu pamanījis.

Viņš uzklaja uz rokas salveti un paņēma kafijas kannu, it ka apkalpotu pie galda sēdošos, zinādams, ka varēs pacelt kannu priekša sejai, ja Roza vai Aleksanders palūkosies uz viņa pusi. Muziķa apklusa, un viņš vēroja abus atgriežamies pie galda. Viņi sēdēja kopa, un Aleksanders bija iespiests starp Rozu un pavecāku sievieti ar smagnēju žokli, kas droši vien bija aģenta sieva. Tas vismaz pierādīja, ka abi nav nejauši satikušies deju zalē. Sēdēšana blakus nozīmēja, ka galdiņš bijis iepriekš rezervets. Viņi bija pazīstami.

Bells atklāti skatījās uz Rozu. Viņai mugurā bija sarkans zīda tērps, kas lieliski piestāvēja liesmainajiem matiem. Šovakar tie bija saņemti mezgla uz pakauša, bet sānos un priekša bija atstātas brīvas cirtas. Viņas krūtis bija piespiestas pie zīda apmales, kas vijas gar tērpa ņieburu, un veidoja divus baltus, vienādus uzkalnus. Šī sieviete bija skaista no galvas līdz pat kaju pirkstiem.

Viņas lupas bija pavērtas priecīgos smieklos, zeltaini bruņās acis līksmē mirdzēja. Viņas plauksta uzgula Aleksandera rokai, apliecinot, ka viņai patīk pieskārieni. Sievietei apkart virmoja sajūsma, kas aplipinaja ari pārējos pie galda sēdošos. Viņa bija apburoša, sabiedriska un daiļa, tomēr Bellu šī aura atstaja vienaldzīgu. Viņš nejuta nekādu kvēli, nekādu iekāri vai uzbudinājumu pret Rozu Mentīku. Vīrieša analītiskajā prāta viņa bija ienaidniece, nevis kaisles objekts. Viņš redzēja cauri skaistuma caurspīdīgajam plīvuram, zem kura slepas viltība un ļauni nodomi.

Bells nolēma, ka ir redzējis pietiekami. Viņš aši paslēpas aiz viesmīļa, kas devas atpakaļ uz virtuvi, un gaja tam blakus, līdz abi nonāca durvju otrā pusē.

Uzvilkdams virsdrēbes, ko bija atstajis karājamies uz. motocikla, Bells pratoja, ka viņam ir paveicies. Šovakar viņš netīšām bija atklajis situāciju, ko nebija gaidījis, toties varēs to izmantot, braukdams atpakaļ uz. "Brauna pili", viņš zināja, ka visa informācija, ko viņš sniegs Aleksanderam, bus neīsta un izdomāta. Varbūt viņš pat sagudros kadu viltību, lai apmānītu Rozu Mentīku.

Šī plana daļa viņu pašu ļoti ieintereseja. Viņš jau julas ka guvis priekšrocības ciņa ar izmanīgu lauveni.

7

Nākamaja rīta drīz pēc Bella ierašanas biroja telegrāfā kantora kurjers atnesa viņam telegrammu no Van Doma.

Mans galvenais aģents Losandželosā ziņo, ka nevar atrast nevienu pavedienu par Rožu Menttku. Nevienai ģimenei ar tādu vardu nepieder rančo divsimt judžu rādiusā no pilsētas. Izskatas, ka ši dama aizmiglojusi Tev acis. Vai viņa ir glita?

Van Qorns

Bells pasmaidīja. Iebāzis telegrammu kabatā, viņš devas uz Aleksandera kabinetu un pieklauvēja pie durvīm.

-    Ienāciet, Aleksanders klusi atsaucās, it ka runātu ar kadu savā kabineta.

Tik tikko sadzirdējis šo vardu, Bells iegāja iekša.

-    Pieņemu, ka esat ieradies kaut ko ziņot, bez aplinkiem sacīja Denveras biroja vaditajs.

Bells pamaja.

-   Veļos jums pavēstīt par mūsu darbību.

-    Es klausos, Aleksanders noteica, nepaceldams skatienu no dokumentiem uz galda un nepiedavadams Bellam apsēsties.

-   Es nosūtīju Kertisu un Ervinu iztaujāt tiesībsargājošos darbiniekus un iespējamos aplaupīšanu un slepkavību lieciniekus, Bells meloja.

-    Ir maz ticams, ka viņi atradis kaut ko tadu, ko vietejie policisti jau nav mums pavēstījuši.

-    Es pats grasos ar nākamo vilcienu braukt uz Losandželosu.

Aleksanders pacēla acis, kurās vidēja aizdomas.

-    Losandželosu? Kāpēc jūs gribat doties tur?

-    Es to negribu, Bells atbildēja. Es izkāpšu Lasvegasā un pa piebrauktuvi tikšu lidz Raiolaitai, kur grasos pats aprunāties ar visiem iespejamiem lieciniekiem.

-   Gudrs plāns. Aleksanders izskatījās gandrīz atvieglots. Es uz bridi nodomāju, ka jus dodaties uz Losandželosu Mentikas jaunkundzes dēj.

Bells izlikās pārsteigts.

-   Vai jūs viņu pazīstat?

-   Viņa sēdēja pie galdiņa kopā ar manu sievu lauku kluba viesības un deju vakarā. Esam tikušies ari citreiz. Viņa teica, ka jus abi esat tikušies Bāreņu ballē, un šķita ieinteresēta jūsu darba un pagātne. It īpaši viņu aizrava banku laupītājs un slepkava.

Nu, protams, viņu interesē mans darbs, Bells nodomaja, bet skaļi teica:

-    Es nezināju, ka esmu atstājis uz šo jauno darnu tadu iespaidu. Viņa mani diezgan veiksmīgi atraidīja.

-   Manai sievai šķiet, ka Mentīkas jaunkundze ir ar jums aizrāvusies.

-    Šaubos gan. Es uzzināju tikai to, ka viņai ir turīga ģimene Losandželosā.

-Tā ir taisnība, Aleksanders atbildēja, acīmredzami pats tam ticēdams. Viņas tēvam pieder liels zemes gabals ārpus pilsētas.

Bells pavisam skaidri noprata, ka Aleksanders nav izmeklejis Rozas pagatni un nav papūlējies just aizdomas par viņas uzdotajiem jautajumiem attiecībā uz Bellu un Miesniekbandīta lietu.

h&lt;-&gt;

-   Kad jus domājāt atgriezties? Aleksanders jautaja.

-    Ar piecām dienam vajadzētu pietikt, lai beigtu izmeklēšanu Raiolaitā.

-    Bet Kērtiss un Ervins?

-   No desmit dienam līdz divām nedēļām.

Aleksanders atkal pieversas dokumentiem uz galda.

-   Labu veiksmi, viņš strupi novēlēja, atlaizdams Bellu.

Atgriezies sapulču zale, Bells apsēdās grozāmaja krēsla un uzlika kajas uz garā galda. Viņš iemalkoja kafiju no tasītes, ko bija atnesusi Mērfija kundze. Tad viņš atlaidās un lūkojās griestos, it ka redzēdams kaut ko augšēja stava.

Tātad viņa aizdomas attiecība uz Rozu Mentīku izrādījušas pareizas. Viņa bija ne tikai krāpniece, bet ari kaut kā saistīta ar Miesniekbanditu un atsūtīta noskaidrot visu iespējamo par Van Dorna aģentūras izmeklēšanu. Nedriksteja novērtēt par zemu Bella pretinieku. Tas nebija parasts bandīts. Skaistas spiedzes nolīgšana bija tada vira darbs, kurš rūpīgi pārdomā savas operācijas. Roza vai kā nu viņu patiesībā sauca bija prasmīga. Viņai nebija grūti kļūt par Denveras biroja direktora uzticības personu. Viņas pagātne bija labi izstrādātā. To acīmredzami bija paveicis profesionālis. Šāda krāpnieciba nozīmēja, ka bandīta rīcība ir pirmšķirīgi resursi un sakaru tikls, kas iekļauj sevī arī valdību un biznesa sfēru.

Atgriezies "Brauna pili", Bells piegāja pie reģistratūras galda un palūdza Rozas Mentīkas istabas numuru. Klerks ļoti cienīgi paziņoja:

-    Man ļoti žel, ser. Mēs nedrīkstam nosaukt viesu istabu numurus. Tad viņa seja parādījās lepns smaids. Bet es varu jums pateikt, ka Mentīkas jaunkundze dienas vidu izrakstījās no viesnīcas.

-    Vai viņa pateica, uz kurieni dodas?

-    Nē, bet viņas bagaža tika aizvesta uz Savienības staciju un ievietota vilciena uz Feniksu un Losandželosu, kas atiet vienos.

Kaut ko tadu Bells nebija gaidījis. Viņš dusmojās uz sevi, ka jāvis viltniecei izsprukt no saviem nagiem.

Kas patiesība bija Roza Mentika? Kāpēc lai viņa ar vilcienu brauktu uz. Losandželosu, ja nav ziņu, ka viņa tur dzīvo?

Tad Bellu saka mocīt jauna doma. Kas bus nākama vieta, kur paradisies viņa ienaidnieks? Prata nenāca neviens minējums, un tas viņu kaitinaja. Visas iepriekšējās izmeklēšanās viņš vienmer bija juties ka situācijas noteicējs. Šoreiz, bija citādi. Pavisam citādi.

8

Blondais vīrietis ar biezajam, dzeltenīgi brūnajām un pomadi saziestajam ūsām izskatījās turīgs.

Izgājis cauri vilcienu stacijai, viņš iekārtojas "N" modeļa Ford taksometra aizmugurējā sēdeklī un priecājas par jauko, skaidro dienu, vērodams zem Vasači kalniem iekārtojušās Soltleiksitijas ainavas. Viņš bija ģērbies kārtigaja dendija stilā, kas tobrīd bija moderns, bet bija piešķīris tam ari izsmalcinātu lietišķuma noti. Galvā viņam bija zīda cilindrs, mugurā melni svārki ar vesti un augstu, apaļu apkakli, kā ari kaklasaite. Plaukstas sedza pērļu peleki pirkstaiņi, un tiem pieskaņotas getras sedza kajas nedaudz pari potītei virs kurpēm.

Mazliet pieliecies, viņš lūkojās lauka pa logu, rokās žņaudzīdams lira sudraba spieķi ar ērgļa galvu, kam bija liels knābis. Tas gan izskatījās pavisam nevainīgs, tomēr patiesība bija ierocis ar garu stobru un gaili, kas iznaca āra, ja tika nospiesta īpaša podziņa. Iekšā bija četrdesmit ceturtā kalibra lode, kuras čaulīte tika izmesta pa nelielu atveri ērgļa aste, kur varēja ievietot arī jaunu lādiņu.

Taksometrs pabrauca garām Pedejo dienu svēto baznīcai templim, tabernakulam un draudzes zālei. Laika posma no tūkstoš astoņsimt piecdesmit treša līdz deviņdesmit trešajam gadam buvētās pelēka granīta sienas sešu pēdu biezumā slejas pretī debesīm ar sešiem torņiem, un augstākais nesa eņģeļa Moroni vara statuju.

Pametis Tempļa laukumu, taksometrs nogriezās Trīssimtajā dienvidu ielā un apstajas pie-viesnīcas "Pīrijs". Pavisam nesen raktuvju buma laikā uzceltais nams Eiropas arhitektūras stila bija Soltleiksitijas lielākais viesu nams. Kad šveicars izcēla no taksometra aizmugures bagāžu, vīrs pavēlēja šoferim pagaidīt. Tad viņš caur stikla divviru durvīm iegaja greznajā vestibila.

Reģistrācijas apkalpotājs pasmaidīja un palocīja galvu. Palūkojies uz lielu pulksteni, kas stāvēja vestibilā, viņš ierunājas:

-   Ja nemaldos, Elija Raskina kungs?

-   Jus nemaldāties, vīrietis atbildēja.

-   Divi un piecpadsmit minūtes. Jūs esat ieradies tieši laikā, ser.

-   Mans vilciens beidzot pienaca precīzi.

-    Ludzu, parakstieties viesu grāmata.

-   Man jadodas uz tikšanos. Parūpējieties, lūdzu, lai mana bagāža tiklu aiznesta uz istabu un drebes saliktas skapjos un atvilktnēs.

-   Protams, Raskina kungs. Es visu nokārtošu. Kalpotājs pārliecās pari galdam un ar galvas mājienu noradīja uz lielo adas ceļasomu, kas bija droši novietota Raskinam starp kājām. Vai man aizsūtīt jūsu somu uz. numuru?

-    Nē, pateicos. Es to ņemšu līdzi.

Raskins pagriežas un devās atpakaļ uz ietvi, vienā rokā satvēris spieķi, otra ceļasomas rokturi, kas ar savu svaru vilka viņa labo plecu lejup. Viņš iegrūda somu taksometrā un atkal apsēdas aizmugures sedekli.

Kalpotājam šķita dīvaini, ka Raskins nav atstajis somu mašīna. Viņš nesaprata, kapec Raskins stiepis tik smagu somu vestibila un pēc tam nesis to atkal ara. Varbūt tajā bija kaut kas vērtīgs. Šīs domas aizmirsās, kad pie galda parādījās cits reģistrēties gribētājs.

Pēc astoņām minūtēm Raskins izkapa no mašīnas, samaksaja šoferim un iegaja Soltleiksitijas Trasta bankas vestibilā. Viņš tuvojās apsargam, kas sēdēja krēslā pie durvīm.

-    Man sarunata tikšanās ar Kardosas kungu.

Apsargs pieceļas kājās un noradīja uz matēta stikla durvīm.

-    Kardosas kungs ir, lūk, tur.

Raskinam nebija nekāda iemesla jautāt apsargam, uz kurieni

jāiet. Viņš lieliski redzēja bankas vadītāja kabineta durvis. Apsargs nepamanīja, ka Raskins viņu rūpīgi nopētījis, izdarot secinājumus par viņa kustībām, vecumu un uz gurna novietoto ieroča maksti, kura bija jauna četrdesmit piektā kalibra 1905. modeļa Colt Brouming automātiska pistole. Neskaitāmās dienas, kad klienti naca un gāja, neradot nekādus sarežģījumus, bija padarījušas viņu vienaldzīgu un garlaikotu. Likās, viņam Raskina lielā soma nemaz nešķiet interesanta.

Bankā aiz letes savas kabīnēs strādāja divi kasieri. Vienīgie darbinieki, neskaitot apsargu, bija Kardosa un viņa sekretāre. Raskins nopētīja noliktavas lielas tērauda durvis, kas bija atvērtas, lai atstātu iespaidu uz apmeklētājiem un apliecinātu, ka viņu ietaupījumi atrodas drošas, spēcīgas rokās.

Viņš piegaja klat sekretārei.

-    Labdien, mani sauc Elija Raskins, man pustrijos norunāta tikšanas ar Kardosas kungu.

Paveca, apmēram piecdesmit gadus sasniegusi sieviete ar sirmiem matiem pasmaidīja un klusējot piecēlās. Viņa piegāja pie durvīm, uz kuru matētā stikla augšējās daļas bija uzkrāsots "Alberts Kardosa, vadītajs", un pabaza galvu iekša.

-    Pie jums ieradies Elija Raskina kungs.

Kardosa steidzīgi piecēlās un apgāja apkart galdam, lai varētu dedzīgi pakratīt Raskina roku.

-   Tas ir liels gods, ser. Es gaidīju jūs. Ne jau katru dienu mums izdodas uzņemt Ņujorkas bankas pārstāvi, kas nogulda tik ievērojamu summu.

Raskins uzcēla somu uz Kardosas galda, atslēdza slēģus un atvēra vaku.

-Te nu tie ir, pusmiljons dolāru skaidra nauda, ko mēs vēlamies noguldīt pie jums, līdz nolemsim izņemt.

Kardosa godbijīgi blenza uz glīti sakārtotajam un apsietajām piecdesmit dolāru banknotēm, it kā ta butu pase uz baņķieru paradīzi. Tad viņš pieaugošā pārsteigumā pacēla skatienu.

-   Es nesaprotu. Kāpēc jus neatnesāt iekasēta ja čeku, bet gan piecsimt tūkstošus dolāru naudaszīmes?

-    Hadsonriveras bankas direktoriem labāk patīk rīkoties ar skaidru naudu. Kā jau jums zināms no vēstulēm, mēs grasāmies atvērt filiāles rietumos visas pilsētas, kuras uzskatam par izaugsmes spējīgām. Mūsuprāt, atverot durvis, labak ir turēt pie rokas skaidru naudu.

Kardosa nopietni uzlūkoja Raskinu.

-   Es ceru, ka jūsu direktori negrasās atvērt konkurējošu banku Soltleiksitijā.

Raskins atplauka smaida un papurinaja galvu.

-    Finiksa Arizona un Rino Nevada būs pirmās pilsētas rietumos, kur liks atvērtas Hadsonriveras bankas filiāles.

Kardosa izskatījās atvieglots.

-    Einiksa un Rino patiešām plaukst un zeļ.

-   Vai Soltleiksitijā ir notikusi kada bankas aplaupīšana? Raskins nevērīgi painteresējas, lūkodamies uz glabatavu.

Kardosa neizpratnē skatijas uz viņu.

-Tikai nešaja pilsēta. Iedzīvotāji to nepieļautu. Soltleiksitijā noziegumu ziņa ir viena no drošākajām pilsētām visā valsti. Pēdējo dienu svetie ir kārtīgi un reliģiozi ļaudis. Ticiet man, Raskina kungs, neviens bandīts neuzdrošinātos mēģināt aplaupīt šo banku. Jusu nauda bus pilnīga, simtprocentīgā drošībā, tiklīdz to ieslēgsim musu glabātavā.

-    Es lasīju par kadu Miesniekbanditu, kurš laupa un slepkavo visos Rietumu štatos.

-   Neraizējieties, viņš uzklūp tikai nelieliem raktuvju ciematiem un pievāc strādnieku algas. Viņš nav tāds muļķis, lai uzdrošinātos aplaupīt banku tik lielā pilsēta, kāda ir Soltleiksitija. Viņš netiktu pat līdz pilsētas robežai, kad policija viņu jau būtu nošāvusi.

Raskins ar galvas mājienu noradīja uz glabatavu.

-    Ļoti iespaidīgs seifs.

-    Pats labakais uz rietumiem no Misisipi, būvēts īpaši mūsu vajadzibam Filadelfijā, Kardosa lepni paziņoja. Iekša nevarētu ielauzties pat vesela armija ar lielgabaliem.

-   Darba laikā tas tiek turēts vaļā?

-   Un kāpēc gan ne? Musu klientiem patīk redzet, cik labi tiek aizsargati viņu noguldītie līdzekli. Un es jau minēju, ka Soltleiksitija neviena banka nekad nav aplaupīta.

-    Kurš laiks diena ir vislēnakais?

Kardosa izskatijas pārsteigts.

-    Vislēnakais?

-    Kad ierodas vismazāk klientu?

-    Starp pusdiviem un diviem. I.ielaka daļa mūsu klientu tad ir atgriezušies birojos pec pusdienu pārtraukuma. Un, ta kā mēs slēdzam banku trijos, daudzi ierodas ap to laiku. Kapec jūs tā jauta jat?

-Tikai gribēju salīdzināt darbu šeit ar mūsu banku Ņujorka. Šķiet, ka viss notiek līdzīgi. Viņš paklapēja pa somu. Fs atstašu naudu šeit un rit paņemšu somu.

-    Drīz banka tiks slēgta, bet es likšu galvenajam kasierim to pārskaitīt rit no paša rīta.

Kardosa atvēra galda atvilktni, izņēma ada iesietu gramatiņu un izrakstīja noguldījuma kvīti par pusmiljonu dolāru. Viņš pasniedza to Raskinam, kurš to ielika liela maka mēteļa krušu kabatā.

-   Vai drīkstu lūgt pakalpojumu? Raskins painteresējās.

-    Protams. Visu, ko vien vēlaties.

-    F,s gribētu bul klat, kad jūsu kasieris skaitīs naudu.

-Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, bet esmu pārliecināts, ka jūsu banka ir visu izdarījusi pareizi.

-    Pateicos par uzticību, tomēr es vēlētos ierasties. Katram gadījumam.

Kardosa paraustīja plecus.

-   Ka vēlaties.

-    Ir vēl viens lūgums.

-Jums tas tikai japasaka.

-   No rīta man ir veicamas vēl dažas darīšanas, tapec es nevarēšu atgriezties līdz pat pusdiviem. Un, tā ka tad šeit ir vismierīgākais laiks, tas būtu lieliski piemērots skaitīšanai.

Kardosa piekrītoši pamāja.

-    Jums taisnība. Viņš piecelās un izstiepa roku. Līdz rītdienas pēcpusdienai. Ls ar prieku gaidīšu musu tikšanos.

Raskins atvadoties pacēla spieķi un izgaja no kabineta. Viņš pasoļoja garām apsargam, kurš pat nepaskatījās uz viņu, un šūpoja spieķi kā zizli, atgriezdamies uz ietves.

Viņš nemānāmi smaidija, apzinadamies, ka nakamreiz bankā ieradīsies ar pavisam citiem nodomiem, ne jau pārskaitīt ceļasomas saturu.

9

Nakamas dienas pecpusdienā Raskins piegaja pie bankas, parūpēdamies, lai garamgajeji viņu redzetu uz ielas, un iegriezās veikalos, kur nopētīja preces un aprunājās ar tirgoņiem. Savu šaujošo spieķi viņš nēsāja vairāk kā dekorāciju nevis aizsardzības līdzekli.

Pusdivos nonācis pie Soltleiksitijas Trasta bankas, viņš iegāja iekšā un, pat nepaskatījies uz apsargu, pagrieza atslēgu parādes durvis, tas aizslēgdams. Tad viņš apgrieza otrādi izkārtni logā, lai no ielas puses tā vēstītu "Slēgts", un novilka leja žalūzijas, kamēr apsargs sēdēja garlaikota vienaldzībā, nesaprazdams, ka banka tūlīt tiks aplaupīta. Ne Alberta Kardosas sekretāre, ne kasieri, ne kliente, kas stāvēja pie letes, neievēroja ienācēja neparasto uzvedību.

Apsargs beidzot atguvas un saprata, ka Raskins neizturas ka parasts bankas apmekletajs un viņam padoma varētu būt kaut kas slikts. Virs piecēlās kajas, tuvinādams roku makstij, kura glabajas Colt Browning, un truli jautaja:

-   Ko jus darat? Tad viņa acis izbīli iepletās, ieraugot, ka viņš lūkojas Raskina trīsdesmit astota kalibra Colt stobra.

-   Nepretojies un lēnam aizej aiz letes! Raskins pavēlēja, aptīdams ierocim apkart vecu, biezu vilnas šalli ar deguma caurumiem taja. Viņš aši apgaja apkārt letei, pirms kasieri savās kabīnes paguva satraukties un paķert bises, kas gulēja tiem pie kājām. Ta ka neviens nebija gaidījis bankas aplaupīšanu, visi apmulsuši vilcinājās.

-   Pat nedomājiet ņemt ieročus! Raskins nošņāca. -Gulieties zemē, citādi dabūsiet lodi smadzenēs. Viņš ar spieķi pamāja pārbiedētajai klientei. Nac šurp, gulies zeme kopa ar kasieriem, un tev nekas nenotiks, viņš auksta balsi pavēlēja un ar ieroci pamāja Kardosas sekretārei. Tu ari! Zemē!

Kad visi bija apgūlusies uz nopulētās mahagonija grīdas ar seju uz leju, viņš piedauzīja pie Kardosas kabineta durvīm. Nevarēdams saklausīt balsis ārpuse, bankas vadītajs neko nezināja par drausmīgajiem notikumiem savā banka. Viņš, kā jau pieradis, gaidīja, kad ienāks sekretāre, bet ta neparādījās. Beidzot, aizkaitinats par traucējumu, viņš atgāja nost no sava galda un atvēra durvis. Pagāja veselas desmit sekundes, līdz viņš saprata, kas notiek. Viņš izbrīnījies blenza uz Raskinu un ieroci tam rokā.

' rKo tas nozīmē? viņš noprasīja. Palūkojies uz zeme gulošajiem cilvēkiem, viņš, pavisam apjucis, atkal pievērsās Raskinam. Es nesaprotu. Kas notiek?

-    Pirmā bankas aplaupīšana Soltleiksitija, Raskins atbildēja, šķietami uzjautrināts.

Kardosa nekustējās. Viņš bija sastindzis šausmas.

-   Jus vadat cienījamu Ņujorkas banku. Kapec jus ta rīkojaties? Tam nav jēgas. Ko jus cerat panakl?

-   Man ir savi iemesli, Raskins auksta, bezkaislīga balsi sacīja. Es gribu, lai jus izrakslat bankas vekseli par četrsimt septiņdesmit pieciem tūkstošiem dolāru.

Kardosa lūkojās uz laupitaju ka uz jukušu.

-   Kam to adresei?

-   Elijam Raskinam, protams, viņš atbildēja. Un pasteidzieties.

Nespēdams attapties no apjukuma, Kardosa atvēra atvilktni, izņēma grāmatiņu ar bankas čekiem un steidzīgi vienu aizpildīja, ierakstot Raskina pieprasīto summu. Pēc tam viņš pasniedza to Raskinam, kurš ieslidināja papīra gabaliņu krušu kabatā.

Tagad gulieties uz grīdas kopa ar pārējiem.

Kardosa leni nometās lejup blakus savai drebošajai sekretārei, kustēdamies ka cilvēks, kas atrodas murgu vara.

-Tagad nekustieties, pat neraustielies, līdz es teikšu ko citu.

Raskins klusēdams iegaja glabātavā un sāka likt bankas skaidro naudu adas maisos, kurus iepriekš bija redzējis sakrautus uz plaukta aiz milzīgajam, piecas tonnas smagajām durvīm. Viņš piepildīja divus, aptuveni rēķinādams, ka ieguvums ir divsimt trīsdesmit tūkstoši dolāru lielās naudaszīmēs, no kuram neviena nebija mazāka par desmit dolāriem. Viņa plāns bija veiksmīgs. banku starpa cirkulējošā informācija bija viņam pavēstījusi, ka šī Soltleiksitijas banka saņēmusi lielu skaidrās naudas sūtījumu no Cikagas Kontinentālās un komerciju nacionalas bankas, lai papildinatu rezerves. Somu ar savu paša naudu viņš atstāja cita glabātavas plaukta.

Nolicis maisus uz grīdas, viņš aizvēra glabatavas durvis. Tās aizcirtās tikpat viegli kā skapja durvis. Tad viņš pagrieza riteni, kas iedarbinaja iekšpuses atslēgas, un uzlika laika atslēgu uz deviņiem nākamajā rīta.

Nesteidzīgi sperdams soļus, it ka pastaigatos parkā, viņš apgāja apkart letei un bez žēlastības iešāva visiem zemē gulošajiem cilvēkiem pakausi. Apslāpētie šāvieni atskanēja tik drīz cits pec cita, ka neviens nepaguva apzinaties notiekošo un iekliegties. Tad viņš pacēla bankas žalūzijas, lai garāmgajeji redzētu aizvērto glabatavu un izdarītu secinājumu, ka banka ir slēgta. Līķi bija ļoti izdevīgi paslēpti aiz letes.

Raskins pagaidīja, līdz uz ielas nebija redzams neviens gājējs un transporta līdzeklis, un bezrūpīgi izgaja no bankas, aizslēdza durvis un laiskā pastaigas soli pameta eku, šūpodams spieķi. Četros viņš jau bija atgriezies viesnīcā, nomazgajies vannā un devies leja uz restorānu, kur izgaršoja lielu kūpinātā laša plati ar diļļu krējumu un kaviāru, klāt piedzerdams Francijas Chos de lu Roche, tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītā gada burgundieti. Tad viņš stundu vestibila nodarbojās ar lasīšanu, devas uz savu numuru un gulēja ka nosists.

Rita otraja puse Raskins ar taksometru aizbrauca līdz bankai. Pie parades durvīm bija sapulcējušies cilvēki, un patlaban prom devās neatliekamas palīdzības mašīna. Apkārt bija daudz formastērpos ģērbtu policistu. Viņš izspiedās cauri pūlim, ieraudzīja vīru, kas bija ģerbies kā detektīvs, un versas pie tā.

-    Kas šeit noticis? viņš pieklājīgi painteresējās.

-    Banka ir aplaupīta un pieci cilvēki nogalināti.

-     Laupīšana, slepkavība? Tas ir drausmīgi. Es vakar šeit noguldīju pusmiljonu dolāru skaidra nauda savas Ņujorkas bankas vārdā.

Detektīvs pārsteigts uzlūkoja viņu. "•• '-Pusmiljonu dolāru? Skaidra naudā?

-Ja, luk, mana kvīts. Raskins noplivināja kvīti detektīvam seja. Detektīvs to bridi pētīja un jautaja:

-    Vai jūs esat Elija Raskins?

-   Ja, es esmu Raskins. Es pārstāvu I ladsonriveras banku Ņujorka.

-    Pusmiljons dolāru skaidra naudā! detektīvs noelsās. Tad jau nav jābrīnās, ka banka tika aplaupīta. Jums būtu jāienāk iekša, Raskina kungs, un jāaprunajas ar Remsdela kungu, vienu no bankas direktoriem. Es esmu kapteinis Džons Kasale no Soltleiksitijas policijas departamenta.

Līķi jau bija aizvesti, bet mahagonija grīda noklātā ar lieliem sažuvušu asiņu pleķiem. Kapteinis Kasale veda Raskinu pie liela, resna vīra ar apaļu vēderu, iespīlētu vestē, kam pari stiepās masīva pulksteņķēde. Vīrs sēdēja pie Kardosas galda un pētīja noguldījumu dokumentus. Bruņās acis plikajā galvā likās mulsuma pilnas. Viņš pacēla skatienu un lūkojās uz Raskinu, aizkaitinats par traucējumu.

-   Šis ir Elija Raskina kungs, detektīvs paziņoja. Viņš apgalvo, ka vakar noguldījis pie Kardosas kunga pusmiljonu dolāru.

-   Man ļoti žēl, ka jatiekas tik traģiskos apstākļos. Es esmu Ezra Remsdels, bankas direktors. Remsdels piecēlās un paspieda Raskinam roku. Drausmīgs, drausmīgs notikums, viņš nomurmināja. Miruši pieci cilvēki. Nekas tads Soltleiksitija vēl nekad nav noticis.

-    Vai jus zinājāt, ka Kardosas kungs glaba manas bankas naudu? Raskins vēsi painteresējās.

Remsdels pamaja.

-    Ja, viņš man piezvanīja un ziņoja, ka jus ieradāties un noguldījāt savas bankas naudu mūsu glabatava.

-   Ta ka Kardosas kungs, lai Dievs mielo viņa dvēseli, man izrakstīja kvīti, mani direktori uzskatīs, ka jūsu banka atlīdzinās zaudējumus.

-   Pasakiet direktoriem, ka viņi var nesatraukties.

-    Cik daudz skaidrās naudas laupītājs paņēma? Raskins jautaja.

-    Divsimt četrdesmit piecus tukstošus dolāru.

-    Un manu pusmiljonu, viņš piebilda, šķietami satraukts.

Remsdels uzmeta viņam dīvainu skatienu.

-   Kāda neizskaidrojama iemesla dēļ laupitajs jūsu naudu nepaņēma.

Raskins tēloja, ka ir pārsteigts.

-    Ko tas nozīme?

-   Naudaszīmes lielā, bruņa adas somā, kapteinis Kasale sacīja. Vai tas pieder jums?

-   Zelta sertifikāti? Ja, tie ir no manis pārstāvētās Ņujorkas bankas.

Remsdels un Kasale apmainījās dīvainiem skatieniem. Tad Remsdels paskaidroja:

-    Soma, ko jus un Kardosas kungs nolikāt glabatavā, vēl joprojām ir pilna ar naudu.

-    Es nesaprotu.

-   Tā nav aizskarta. Es pats to atveru un pārbaudīju. Jūsu nauda ir drošībā.

Raskins mēģināja radīt iespaidu, ka ir apmulsis.

-   Tam nav nekādas jēgas. Kāpēc gan paņemt jūsu naudu un atstāt manējo?

Kasale pakasīja ausi.

-   Manuprāt, viņš steidzies un gluži vienkārši ignorējis somu, nesaprazdams, ka ta ir pilna ar karalisku bagatibu.

-   Tas gan ir atvieglojums, Raskins paziņoja, noņemdams cilindru un noslaucīdams no pieres iedomātus sviedrus. Pieņemot, ka laupītājs neatgriezīsies, es naudu atstašu jusu glabātavā, līdz mums ta būs nepieciešama jauno banku atvēršanai Fīniksā un Rīno.

-   Mes esam ļoti pateicīgi. It īpaši šobrīd, kad musu pašu skaidras naudas rezerves ir iztukšotas.

Raskins uzmeta skatienu žustošajam asinīm uz grīdas.

-    Es ļaušu jums turpināt izmeklešanu. Viņš pamāja Kasalem. Esmu pārliecināts, ka jus noķersiet slepkavu un uzrausiet viņu pie karatavam.

-    Zvēru, ka mēs viņu atradīsim, Kasale pārliecināts atsaucas. Visus ceļus, kas ved no Soltleiksitijas, visas vilcienu stacijas pārmeklē policistu tīkls. Viņš nevarēs pamest pilsētu nepamanīts.

-   Vēlu jums veiksmi, Raskins noteica. Ceru, ka jūs drīz dabūsiet roka šo neģēli. Viņš pagriežas pret Remsdelu. Līdz rītdienas pēcpusdienai es vel bušu viesnīcā "Pirijs", ja jums no manis kaut kas nepieciešams. Četros kāpšu vilciena un došos uz Eīniksu pārraudzīt jaunas filiāles atvēršanu.

-   Jūs esat ļoti laipns, ser, Remsdels sacīja. Es sazināšos ar jums, tiklīdz mes atjaunosim bankas darbību.

-    Nav par ko. Raskins pagriezās, gatavodamies iet prom. Veiksmi jums, kapteini, viņš uzsauca Kasalem, iziedams lauka pa parādes durvīm.

Kasale skatījās ārā pa logu, vērodams Raskinu, kurš gāja pāri ielai uz taksometra pusi.

-   Dīvaini gan, viņš novilka. Ja nemaldos, nākamais vilciens uz Eīniksu aties tikai pēc trim dienam.

Remsdels paraustīja plecus.

-    Viņš droši vien saņēmis nepareizas ziņas.

-   Tomēr mani kaut kas šajā cilvēkā satrauc.

-    Kas tad?

-   Viņš neizskatijas prieka pārņemts, uzzinot, ka laupītājs nav paņēmis viņa naudu. It ka viņš zinātu, ka ta ir drošībā, pirms vēl ienāca pa durvīm.

-    Vai tam ir kāda nozīme? Remsdels jautaja. Raskina kungam vajadzētu priecāties, ka laupitajs nav pamanījis viņa pusmiljonu dolāru.

Detektīvs izskatījās domīgs.

-    Ka jus zinai, ka tur ir pusmiljons? Vai jiīs saškaitijat naudu?

-   To droši vien izdarīja Kardosas kungs.

-    Vai esat pārliecināts?

Remsdels saka virzīties uz glabātavas pusi.

-   Šis ir piemērots bridis, lai to izdarītu.

Viņš atvēra somu un saka kraut pirmo naudaszīmju paciņu slāni uz tuvākā plaukta. Tas sastavēja no divdesmit tūkstošiem dolāru zelta sertifikātu naudaszīmes. Pārējo somu pildīja kārtīgi sagrieztas un paciņās saliktas avīzes.

-   Mans Dievs! Remsdels aizžņaugti izdvesa. Tad, ka zibens spērienu dabūjis, viņš steidzās atpakaļ uz bankas vadītāja kabinetu un atvēra grāmatu, kas atradas uz galda. Tajā bija bankas čeki, bet pēdējais bija izrauts un neierakstīts kopējā sārakstā. Viņš nobaleja kā knts.

-Tas neģēlīgais slepkava piespiedis Kardosu izrakstīt bankas vekseli par pusmiljonu. Banka, kurā viņš to uzrādīs, pieņems, ka esam to atzinuši, un pieprasīs samaksu no mums. Likums vēsti, ka mums tā jāizsniedz. Pretējā gadījumā sāksies tiesas pravas, valsts kases aģenti mūs sodīs… Mums būtu jāslēdz savas durvis.

-    Raskins nav tikai blēdis, Kasale stingri paziņoja. Viņš bija tas, kurš aplaupīja jūsu banku, nogalinādams darbiniekus un klienti.

-    Es nespēju tam noticēt, Remsdels apjucis murminaja. Jums viņš jāaptur. Jānotver, pirms viņš izrakstās no viesnīcas.

-   Es nosūtīšu turp savus vīrus, Kasale apsolīja. Bet šis vīrs nav muļķis. Viņš droši vien metas bēgt, tiklīdz izgāja lauka pa durvīm.

-   ļus nedrīkstat pieļaut, ka viņš paliek nesodīts par tadu neģēlību.

-   ja viņš ir bēdīgi slavenais Miesniekbandits, tad viņš ir viltīgs padauzas bērns, kas prot izkūpēt gaisā.

Remsdela acīs paradījās viltīgs spīdums.

-    Viņam kaut kur jāuzrada bankas vekselis. Es nosūtīšu telegrammu visām musu valsts bankam, lai tie uzmanās un ziņo policijai, pirms apmaksa Elijam Raskinam izrakstītu vekseli par pusi miljona dolāru. Viņam nekas neizdosies.

-   Es par to neesmu tik pārliecināts, Džons Kasale klusi noteica. Nemaz.

10

Vilcienam palēninot gaitu un apstajoties Raiolaitas stacijā, Bells nodomāja, ka Miesniekbandīts ir viņam neskaitamus soļus priekša. Viņš bija saņēmis no Van Dorna garu telegrammu ar ziņām par Soltleiksitijas slaktiņu, kā tas bija iesaukts. Uzbrukums bankai tik lielā pilsēta bija pavisam negaidīts, Bells bija paredzējis doties turp tūlīt pec Raiolaitas.

Viņš izkāpa no vilciena, nesdams ādas somu, kura glabaja visus ceļojuma laika nepieciešamos priekšmetus. Tuksneša svelme ietriecās viņam seja kā krāsns versme, bet mitruma trūkums jneļava viņa kreklam izmirkt sviedros.

Saņēmis norādījumus no stacijas uzrauga, viņš devās uz šerifa kantora un cietuma pusi. Šerifs Mārvins I ljuijs bija vidēja auguma virs ar izspūrušiem, sirmiem matiem. Viņš pacēla skatienu no meklējamo noziedznieku plakatu kaudzes un ar maigam, brūnam acīm lūkojas uz kabinetā ienākušo Van Dorna aģentu.

-    Šerif Hjūij, es esmu Aizaks Bells no Van Dorna detektīvu aģentūras.

Hjuijs nepiecēlās kajas un nepasniedza roku, tikai iespļāva spļaujamtraukā struklu košļājamās tabakas sulas.

-    ļa, Bella kungs, man jau ziņoja, ka ieradīsieties ar vilcienu desmitos. Kā jums patīk mūsu siltais laiks?

Bells apsēdās uz krēsla Hjūijam pretī, negaidot uzaicinājumu.

-   Es dodu priekšroku Denveras vēsumam.

Šerifs viegli pasmaidīja, manīdams Bella nepatīkamas izjūtas.

-   Ja jūs šeit pietiekami ilgi padzīvotu, varbūt jums tas iepatiktos.

-   Es jums nosūtīju telegrammu, pavēstot par savu izmeklēšanu, Bells sacīja, mezdams pie malas tukšās sarunas. Vēlos iegūt visu iespejamo informāciju, kas palīdzētu notvert Miesniekbandītu.

-   Ceru, ka jums veiksies labak nekā man. Pec slepkavībām mes atradām tikai sadragātus, pamestus kravas ratus un zirgus, ar kuriem viņš bija iebraucis pilsēta.

-   Vai kadam izdevās viņu aplūkot?

I Ijuijs papurināja galvu.

-    Neviens viņam nepievērsa uzmanību. Trīs cilvēki sniedza dažadus aprakstus. Tie nesakrita. Es zinu, ka mani izmeklētāji neatrada nekādās ratu, zirga vai automobiļa pēdas ārpus pilsētas.

-   Un dzelzceļš?

Hjūijs atkal noraidoši pašūpoja galvu.

-   Neviens vilciens neizbrauca no stacijas vēl astoņas stundas pec laupīšanas. Es nosūtīju turp vīrus, kas pārmeklēja pasažieru vagonus, pirms vilciens devas prom, bet viņi neatrada nevienu aizdomīgu indivīdu.

-    bet kravas vilcieni?

-   Mani vietnieki pārmekleja vienīgo kravas vilcienu, kas todien aizbrauca. Ne viņi, ne vilciena inženieris, kurinātājs vai bremžu uzraugs neredzēja nevienu slēpjamies uz vai aiz vagoniem.

-   Kada ir jūsu teorija attiecībā uz šo bandītu? Bells painteresējas. Ka jums šķiet, ka viņam izdevās tikt prom?

I Ijuijs bridi klusēja un velreiz. iespļava tabakas siekalas misiņa spļaujamtraukā.

-   Es padevos. Man nav palikami to teikt, bet man nav ne jausmas, ka viņš pamanijas izvairīties no manis un maniem vietniekiem. Patiesību sakot, mani tas mulsina. Es strādāju jau trīsdesmit gadus un nekad vēl neesmu pazaudējis pēdas.

-    Varat smelties mierinājumu apziņa, ja neesat vienīgais šerifs un policijas priekšnieks, kas nav viņu notvēris pēc pilsētas bankas aplaupīšanas.

-    Es tik un tā nevaru ar to lepoties, Hjuijs nomurmināja.

-Ja atļausiet, es labprāt nopratinātu tos trīs lieciniekus.

-   Jūs velti izšķiedīsiet savu laiku.

-   Vai es varētu uzzināt viņu vārdus? Bells neatkāpās. Man jādara savs darbs.

I Ijūijs paraustīja plecus un uz viena no plakatiem uzrakstīja trīs vārdus un adreses, kur to īpašnieki atrodami. Viņš pasniedza papīru bellam.

-    Es pazīstu visus šos ļaudis. Tie ir labi, godīgi pilsoņi, kas tic redzetajam, pat ja tas nesaskan ar pārējo.

-   Pateicos, šerif, bet mans darbs ir izpētīt katru pavedienu, lai cik nenozīmīgs tas bUtu.

-   Ziņojiet, ja varu jums vel ka palīdzēt, I Ijūijs atmaidzis noteica.

-    Vajadzības gadījumā ziņošu, Bells atbildēja.

I jēlāko daļu nākama rīta Bells pavadīja, meklēdams un nopratinādams cilvēkus no šerifa 1 Ijūija iedotā saraksta. Bells bija izslavēts ka prasmīgs liecinieku iztaujatājs, bet šoreiz viņam nekas neizdevās. Neviens no visiem trim divi vīrieši un viena sieviete nesniedza aprakstu, kas saskanētu ar pārējiem. Šerifam I Ijūijam bija taisnība. Viņš atzina sakavi, atgriezās viesnīcā un gatavojas doties uz nakamo pilsētu, kas bija cietusi līdzīga traģēdijā, Bozmenu, Montanas štata.

Viņš patlaban sedeja viesnīcas restorāna un eda agras vakariņas, kas sastāvēja no jera gaļas sautējuma, kad ienāca šerifs un apsēdās viņam blakus.

-   Vai varu jums kaut ko pasūtīt? Bells pieklājīgi jautāja.

-   Nē, pateicos. Es ierados, jo atcerējos par Džekiju Raglsu.

-  Kas viņš ir?

-   Apmēram desmit gadus vecs zens. Viņa tevs strādā raktuvēs, mate mazga veļu. Viņš paziņoja, ka laupīšanas diena redzējis dīvainu viru, bet es viņa sniegto aprakstu neņēmu verā. Viņš nav pilsētas gudrākais puika. Nolēmu, ka viņš gribējis atstāt iespaidu uz pārejiem zēniem ar apgalvojumu, ka redzējis bandītu.

-    Es viņu labprāt iztaujātu.

-   Ejiet pa Trešo ielu līdz Meņlo. Tad pagriezieties pa labi. Viņš dzīvo otrajā majā pa kreisi, diezgan noplukuša nama, kas izskatās ta, it kā kuru katru brīdi draudētu sabrukt, tāpat ka gandrīz visas pārējas mājas taja puse.

-    Pateicos.

-   Jūs no Džekija nedzirdesiet neko daudz vairak kā no pārējiem, varbūt pat mazak.

-    Man jalūkojas uz notiekošo no gaišās puses, Bells sacīja. Ka jau teicu, mums jāpārbauda ikviens pavediens, lai cik mazticams tas būtu. Van Dorna detektīvu aģentūra veļas šo slepkavu notvert tikpat ļoti kā jus.

-   Jus varētu iegriezties veikala un nopirkt dažas želejas konfektes, šerifs I Ijuijs piebilda. Džekijs dievina želejas konfektes.

-    Pateicos par padomu.

Raglsu nams bija tieši tāds, ka 1 Ijuijs to aprakstīja. Koka māja bija nošķiebta uz vienu pusi. Pēc vel divām collām ta noteikti nogāztos uz. ielas, Bells saka kapt pa ļodzīgajām kāpnēm, bet no parades durvīm tajā paša bridi izšāvās mazs zēns un metas uz ielas pusi.

-    Vai tu esi Džekijs Raglss? Bells jautāja, saķerdams zēnu aiz rokas, pirms tas aizjoza prom.

Zēns itin nemaz neizskatījās iebiedēts.

-    Kas grib zināt? viņš noprasīja.

-    Mani sauc Bells. Es strādāju Van Dorna detektīvu aģentūrā. Gribēju pavaicāt, ko tu redzēji diena, kad aplaupīja banku.

-   Van Doms, Džekijs apbrīna atkartoja. Deviņi pērkoni, jūs taču esat slaveni. Detektīvs no Van Dorna aģentūras grib runāt ar mani?

-   Tieši tā, Bells apstiprināja, pamanīdams izdevību. Vai vēlies želejas konfektes? Viņš pastiepa mazu maisiņu, ko nupat bija iegādājies veikala.

-    Paldies, kungs. Džekijs Raglss lieki laiku netēreja, paķerdams maisiņu un uzcienādamies ar zaļu konfekti. Viņam mugurā bija kokvilnas krekls, kajas bikses, nogrieztas virs ceļgaliem, un novalkātas ādas kurpes, kas droši vien bija mantotas no vecāka braļa. Drēbes bija salīdzinoši tīras, ka jau tiklu gaidīts no mātes, kas nodarbojas ar veļas mazgašanu. Zens bija izkāmējis ka slotas kats, un viņa zēniskos vaibstus klaja vasaras raibumi, bet galvu sedza neķemmēts, sprogains, gaiši brūns matu ērkulis.

-   Šerifs Hjuijs man teica, ka tu redzēji laupitaju.

Zēns atbildēja, vel joprojām košļādams konfekti:

-    Kā nu ne! Tikai man neviens netic.

-    Es tev ticu, Bells apliecināja. Pastāsti man, ko redzeji.

Džekijs jau grasijas iegrābties maisiņā pēc vēl vienas konfektes, bet Bells viņu apturēja.

-    Varēsi tas apēst pec tam. Vispirms stāsti, ko zini.

Zens izskatījās neapmierināts, tomēr paraustīja plecus.

-    Es spēlēju beisbolu uz ielas ar draugiem, un tad tāds vecis…

-   Cik vecs?

Džekijs nopētīja Bellu.

-    Apmēram jusu vecuma.

Bells nekad nebija uzskatījis, ka trīsdesmit gadi ir daudz, bet desmitgadīgam zēnam viņš droši vien šķita mūžsens.

-   Turpini.

-    Viņš bija ģerbies tapat ka visi raktuvju strādnieki, kas šeit dzīvo, bet galva viņam bija liela cepure kā meksikāņiem.

-   Sombrero.

-    Ja, laikam ta to sauc. Un uz pleca viņš nesa smagu maisu. Tas izskatījās pilns ar kaut ko.

-   Vai tu redzeji vēl ko citu?

-    Vienai rokai trūka mazā pirkstiņa.

Bells sastinga. Tas bija pirmais pavediens slepkavas identificēšanai.

-    Vai tu esi pārliecināts?

-   Tikpat droši, kā te stāvu, Džekijs atbildēja.

-   Kurai rokai? Bells jautaja, apvaldīdams pieaugošo satraukumu.

-    Kreisajai.

-Tev nav nekādu šaubu, ka ta bija tieši kreisa roka?

Džekijs tikai pamaja, ilgpilni uzlūkodams maisiņu ar želejas konfektēm.

-    Kad viņš ieraudzīja, ka es skatos, viņš izskatījās ļoti dusmīgs.

-    Kas notika pec tam?

-    Man bija jānoķer bumba. Kad pagriezos, viņš jau bija nozudis.

Bells papliķeja Džekijam pa galvvidu, gandrīz pazaudēdams roku nekartīgajas matu pinkas, un pasmaidīja.

-   Labi, vari est savas konfektes, bet es tavā vieta košļātu lenak, lai varētu tas ilgāk izbaudīt.

Pec izrakstīšanās no Raiolaitas viesnīcas un pirms iekāpšanas vilciena Bells samaksāja telegrāfistam stacija un nosūtīja ziņu Van Dornam, aprakstot Miesniekbanditu, kam kreisaja roka trūkst maza pirkstiņa. Viņš zinaja, ka Van Dorns šo vesti atri vien nosūtīs savai aģentu armijai, lai tie meklētu un ziņotu par cilvekiem ar šādu kroplību.

Atlaidies savā sedekli vilciena vagona, Bells lūkojas lauka pa logu uz Mohaves tuksneša vienmuļo ainavu. Zēna pavēstītais palīdzēs identificēt slepkavniecisko laupītāju. Tagad aģenti visos rietumos meklēs cilvēku bez kreisas rokas maza pirkstiņa.

Piepešs untums lika viņam atmest plānus doties atpakaļ uz Denveru. Viņš nolēma aizbraukt uz bisbi. Varbūt tikai varbūt viņam atkal paveiksies atrast kādu pavedienu, kas ļaus sameklēt slepkavu. Viņš atspiedas pret atzveltni, tuksneša drausmajam karstumam svelmejot vagona iekšpusi, bet Bells to tikko pamanīja.

Pirmais drošais pavediens, ko sniedza mazs, noskrandis zēns, nebija pavērsiens lietā, tomēr vismaz kads sakums, Bells jutās apmierināts ar sevi un sāka sapņot par dienu, kad stāsies pretī bandītam un atpazīs to pēc trūkstošā pirksta.

PĒDU DZĪŠANA KĀPINA TEMPU

..

11

1906. gada 4. marts Sanfrancisko, Kaiitornija

Virs, kura pēdējais pseidonīms bija Raskins, stavēja pie greznas misiņa izlietnes un lūkojās lielā, ovālā spoguli, skudamies ar žileti. To izdarījis, viņš apslacīja seju ar ūdeni un iesvaidījas ar dārgu franču odekolonu. Tad viņš pieķeras izlietnei, vagonam spēji apstājoties.

Viņš piegaja pie aizslēgta loga, kas no ārpuses bija nomaskētas ka daļa no vagona koka sienas, uzmanīgi to pavēra un palūkojas lauka. Tvaika lokomotīve bija ieslumusi desmit no vilciena atkabinātus kravas vagonus, to skaita ari "O'braiena mebeļu" vagonu, cauri Southern Pacific dzelzceļa kompānijas milzīgajam terminālām, ko sauca par Oklendas molu. To veidoja milzīga arka, uzbūvēta uz balstiem, mūriem un akmeņiem, kas ielaisti Sanfrancisko līci rietumu puse Oklendā. Vieta, kur iebrauca un apstājās prāmji, atradas uz rietumiem no galvenas ēkas starp diviem torņiem. Tajos strādāja komandas, kas uzraudzīja kravas izkraušanu un iekraušanu lielaja prāmju flotē, kas kursēja uz un no Sanfrancisko pāri līcim.

Tā kā Oklendas mols atradās transkontinentālā dzelzceļa gala, tas divdesmit četras stundas dienā bija pilns ar ļoti raibu puli, cilvēkiem ierodoties no austrumiem un dodoties pari kontinentam uz otru pusi. Pasažieru vilcieni brauca garām kravas vilcieniem, kas vilka preces. Tūkstoš deviņsimt sestajā gada ta bija rosīga vieta, jo pārejās pilsētās pie līča bizness zēla un plauka. Sanfrancisko bija ziedošs tirgošanas centrs, kaut gan liela daļa preču patiesība tika ražotas Oklenda.

Raskins ieskatījās grafika un secināja, ka viņa aspratigi nomaskētais slepenās ceļošanas līdzeklis nonācis uz "Svēta Gabriela", Southern Pacific dzelzceļa kompānijās prāmja, kas bija būvēts gan pasažieru, gan kravas vilcienu pārvadāšanai. "Svētais Gabriels" bija klasisks divpusīgais prāmis, kam gan priekšgala, gan aizmugure bija uzbūvēts vadības namiņš, l'rāmi uz priekšu virzīja sānu dzenrati, ko darbinaja divi kustīgās sviras tvaika dzinēji, un katram no tiem bija savs skurstenis. Vagonus pārvadājošiem prāmjiem uz galvena klaja bija paralēlas sliedes kravas vagoniem, bet otrajā klaja tika izmitināti pasažieri. Prāmis bija divsimt deviņdesmit astoņas pēdas garš, septiņdesmit astoņas pēdas plats un spēja parvadat piecsimt pasažierus un divdesmit vagonus.

"Svētajam Gabrielam" bija jāierodas Taunsendas un Trešās ielas Southern Pacific galaslacija, kur pasažieriem butu ļauts izkāpt. Pec tam tas dosies uz. Trīsdesmit otro piestātni Taunsendas un Karaļa ielas stūrī, kur tā vestie vagoni tiks nogādāti uz pilsētas vagonu novietni starp Trešo un Septīto ielu. Tur "O'braiena mēbeļu kompānijas" vagons tiks novietots uz sliedem, lai dotos uz bandītam piederošu noliktavu pilsētas industrialaja daļā.

Raskins jau daudzas reizes bija braucis ar "Svēto Gabrielu" savos ceļojumos pari līcim un ar prieku gaidīja iespēju atgriezties majas pēc piedzīvojuma Soltleiksitijā. Molu parskanēja skaļš svilpiens no laivas tvaika svilpes, kas paziņoja par atiešanu. Prāmis sāka drebēt, augstajiem dzinējiem griežot lielos divdesmit septiņu pēdu dzenratus, kas sakūla ūdeni. Drīz vien prāmis jau šķēla gludo līča virsmu ceļā uz Sanfrancisko, kas atradās tikai divdesmit minūšu brauciena attālumā.

Raskins aši pabeidza tērpties smalki pašūtā, konservatīvi melnā lietišķajā uzvalka. Iespraudis pogcauruma mazu, dzeltenu rozi, viņš paņēma savu spieķi, koķeta leņķi uzsprauda galva katliņu un uzvilka rokās zamša pirkstaiņus.

Pēc tam viņš pieliecās, satvēra lūkas rokturi, kas bija ieslepts vagona grīdā, un atrāva to vaļa. Iemetis atverē lielu, smagu somu, viņš lēnām nokāpa lejup uz klāja starp sliedēm, uzmanīdamies, lai nenotraipītu drebes. Sakņupis zem vagona, viņš pārliecinājās, ka tuvuma nav neviena no komandas locekļiem, tad parapas nostāk un izslējās taisni.

Raskins patlaban devās augšup pa kāpnēm uz otro klaju, kur mitinājās pasažieri, kad pusceļā sastapa lejup kāpjošu matrozi. Tas apstājās un ar nopietnu seju viņu uzlūkoja.

-   Ser, vai jūs zināt, ka pasažieriem nav ļauts uzlureties uz pirmā klāja?

-Jā, zinu gan. bandīts pasmaidīja. Es aptvēru savu kļudu un, kā jau redzat, griezos atpakaļ, lai nokļūtu uz sava klaja.

-Atvainojiet, ka jūs traucēju, ser.

-    Nepavisam. Tas ir jūsu darbs.

Bandīts turpinaja ceļu un izgaja uz greznā, krāšņi dekorētā klaja, uz kura pasažieri ar vērienu šķērsoja līci. Viņš iegriezās restorānā un bāra pasūtīja tasi tējas, pec tam izgāja lauka uz atklata priekšklāja un malkoja karsto šķidrumu, vērodams Sanfrancisko ēkas izaugam līča otra pusē.

I ,iča pilsēta jau tobrīd veidojas par aizraujošu, romantisku un kosmopolītisku vietu. Tas prestižs bija cēlies kopš gadsimtu mijas, un ta kļuva par rietumu finansiālo un tirgus centru. To bija cēluši uzņēmēji, līdzīgi tam, kurš šobrīd stāvēja uz klaja, nevainojami ģerbies, un roka turēdams lielo somu. Viņš tapat ka tie ieraudzīja izdevību un nekavējoties grāba to ciet.

Nebūdams sīkumainības cienītājs, Raskins iztukšoja tasi un pārmeta to pari bortam, nevis aiznesa atpakaļ uz restorānu. Viņš laiski vēroja lielu tilbīšu baru palidojam garam, kam sekoja trīs brūni pelikani, tie planēja dažas collas virs ūdens virsmas, meklējot mazas zivis. Tad, iejaukdamies puli, viņš pa kāpnēm nokapa leja uz galvenā klāja, kur pasažieri kapa laukā no pramja uz muliņa pie lielās, greznās spāņu stila stacijas.

Viņš mundrā soli izgaja cauri stacijas izliektajai ēkai, abam rokam satvēris lielo somu, un izvēlējās durvis, kas veda uz Taunsenda ielu. Dažas nakamas minutes viņš stāvēja uz ietves un gaidīja. Ieraudzījis baltu Mercedes Simplex automašīnu, kas piebrauca klat un apstajas pie apmales, riepām iekaucoties, viņš pasmaidīja. Zem pārsega slepas liels četru cilindru un sešdesmit zirgspēku motors, kas spēja dzīt mašīnu uz priekšu pat ar astoņdesmit jūdžu ātrumu stunda. Tas bija apbrīnojams tērauda, misiņa, koka, ādas un gumijas veidojums. Sēdēšana pie ta stūres bija īsts piedzīvojums.

Mašīna gan izraisīja apbrīnu, bet sieviete, kas to vadīja, bija vel skaistaka. Tā bija gracioza būtne ar lapsenes vidukli. Sarkanos matus rotāja liela, sarkana lenta, pieskaņota ugunīgajam cirtām. Cepurītes lentes bija sasietas zem zoda, lai vējš to neaizpūstu, un mugurā viņai bija dzeltenbrūna linaudekla kleita, kas beidzās pie pusliela, tapec viņa varēja brīvi kustināt piecus grīdā iestrādātos pedāļus. Viņa nocēla vienu roku no liela stūres rata un pamaja.

-   Sveiks, brāli. Tu esi ieradies pusotru stundu par vēlu.

-   Sveicinātā, masa. Viņš atieza zobus smaida. Es nevarēju virzīties atrak, ka brauca vilciena vaditajs.

Masa sniedza viņam vaigu, un viņš to paklausīgi noskūpstīja. Viņa ieelpoja braļa smaržu. Viņš vienmer lietoja viņas dāvināto franču odekolonu. Tas smaržoja ka ziedu pļava pēc viegla vakara lietutiņa. Ja šis vīrietis nebutu viņas radinieks, viņa labprāt uzsāktu ar to mīlas dēku.

-   Vai tavs ceļojums vainagojās panākumiem?

-   Jā, viņš atbildēja, piesprādzēdams somu pie kāpšļa. Un mes nedrīkstam kavēties ne mirkli. Viņš iekapa ar bruņu adu parvilktaja pasažiera sēdekli. Man jāieraksta dokumentos bankas vekselis, ko ieguvu So.ltleiksitijas bankā, pirms ierodas viņu aģenti, lai apturētu darījumu.

Viņa nospieda sajūgu ar bruņu, aizšņorētu adas kurpi un prasmīgi parsledza ātrumu, mašīnai aizjoņojot pa ielu ka lauvam, kas medī zebru.

-   Tu brauci šurp divas dienas. Vai tev nešķiet, ka tu parak riskē? Viņi noteikti jau sazinājušies ar policistiem un nolīguši privātos izmeklētājus, liekot tiem pārbaudīt visas valsts bankas un meklēt veselu bagātību vērto, nozagto bankas vekseli.

-   Un tas aizņem laiku, ne mazāk kā četrdesmit astoņas stundas, viņas brālis papildinaja, ar roku turēdamies pie sedekļa malas, jo mašīna nebija durvju, kam pieķerties, kad viņa asi nogriezās pa kreisi Tirgus iela. Viņš tik tikko paspēja ar otru roku saķert katliņu, pirms tas aizlidoja prom.

Viņa masa brauca ātri, šķietami pārgalvīgi, bet veikli, bez problēmām pašaudamas garām lenākiem transporta līdzekļiem tik strauji, ka cilvēki izbiedēti atskaūjas. Viņa aizjoņoja garam lielai alus cisternai, ko vilka divi Peršerona sugas zirgi, aizšķērsodami lielāko daļu ielas, un ieslīdēja sprauga starp sakrautam mucām un gājējiem pilno ietvi tikai ar dažu collu rezervi. Viņš drosmīgi svilpoja marša meldiņu "Gerijs Ovens" un pacēla cepuri, ieraugot skaistas meitenes, kas nāca lauka no apģērbu veikaliem. Priekša slejās lielais Tirgus ielas elektriskais tramvaja vagons, un viņa ievirzīja mašīnu otra josla, lai pabrauktu tam garām, likdama ne vienam vien zirgam sacelties pakaļkājas un to vadītājiem dusmas vicināt dūres.

Pieveikusi vel divus kvarlalus caur ķieģeļu un akmens eku kanjonu, viņa spēji apstājas, pakaļējam riepām nokaucot. Tas nolika pretī Kromvela bankai Tirgus un Salera ielas dienvidaustrumu stūrī.

-   Esam klāt, brāli. Ceru, ka lev patika brauciens.

-    Reiz tu nositīsies.

-   Vaino pats sevi, viņa smiedamas attrauca. Tu man iedevi mašīnu.

-   Mainīsimies. Es tev vietā došu savu Harley Davidson.

-   Nemaz neceri. Viņa līksmi pamāja un piekodinaja: Nāc majas agri un nekavējies. Mums jadodas uz Barberikostu. Paskatīsimies uz kadu no tām skandalozajām deju rēvijām.

-   Nevaru vien sagaidīt, viņš sarkastiski noteica un kapa uz ietves, pec tam pagriezdamies un atspradzedams somu. Viņa pamanīja, cik smaga tā izskatās, brālim paceļot somu, un zinaja, ka ta ir pilna ar Soltleiksitijas bankā nozagtajam naudaszīmēm.

Nospiežot gāzes pedāli, ķēdes piedziņas Mercedes Simplex aiztraucās pari krustojumam un rēkdams devās uz priekšu, izplūdes gazem tikai par dažiem decibeliem atpaliekot no skaļuma, kas liktu saplīst veikalu vitrīnām.

Bandīts pagriežas un lepni uzlukoja lielo, grezno Kromvela bankas ēku ar augstajam, slaidajam joniešu kolonnām un lielajiem krāsaina stikla logiem. Pelēka formastērpa ģērbies šveicars atvēra viņam lielas stikla durvis. Tas bija gara auguma cilvēks ar sirmiem matiem un militāru stāju, ko bija ieguvis trīsdesmit dienesta gados Savienoto Valstu kavalēristos.

-   Labrit, Kromvela kungs. Prieks jūs redzet atgriežamies no atvaļinājuma.

-    Man prieks, ka esmu atgriezies, Džordž. Kāds mana prombūtnē bija laiks?

-Tads pats kā šodien, ser, saulains un silts. Džordžs pameta skatienu uz lielo somu. Vai drīkstu to panest, ser?

-   Ne, pateicos. Es tikšu galā pats. Man nepieciešams treniņš.

Neliela misiņa plāksne vēstīja, ka bankas līdzekļi vērtējami

divdesmit divu miljonu dolāru apmēra. Kromvels nodomāja, ka drīz tie būs divdesmit trīs. Tikai piecdesmit gadus vecajai VelsaFargo bankai bija vairak līdzekļu, kapitāla un likvido īpašumu.

Džordžs plaši atvēra vaļa durvis, un bandīts Kromvels pa marmora grīdu iesoļoja bankas vestibilā, garām skaistiem koka griezumiem rotatajiem vaditaju galdiem, kasieru lodziņiem un letem bez restēm, pilnīgi pieejamam klientiem. Atklātās kasieru zonas ieviešana bija dīvains jaunizgudrojums no tā vira puses, kas neuzticējās nevienam un aplaupīja bankas citos štatos, lai būvētu pats savu finanšu impēriju.

Patiesību sakot, Džeikobam Kromvelam vairs nebija nepieciešami papildu ienākumi, ko viņš zaga savas bankas dēļ. Tomēr izaicinājums viņu skurbinaja. Viņš jutas neuzveicams. Viņš spes meroties gudrībā ar jebkuru policijas izmeklētāju, nemaz nerunājot par aģentiem no Van Dorna detektīvu aģentūras, līdz nomirs no vecuma. No spiegiem iegūtā informācija vēstīja, ka neviens nav pienācis viņam pietiekami tuvu, lai atpazītu.

Kromvels iegaja liftā un uzbrauca līdz trešajam stavam. Viņš izkapa ārā un nokļuva uz flīzēm klātas grīdas biroja galvenajā daļa balkona virs bankas vestibila. Viņš iegāja savu kabinetu kompleksa diženumā, dziļajam, spodri brūnajam tepiķim pieklusinot soļus. Sienas klaja tīkkoka paneļi ar griezumiem, kas attēloja deviņpadsmitā gadsimta Rietumu ainas, bet kolonnas, kas balstīja jumtu, bija veidotas kā lotemstabi. Plašos griestus rotaja gleznojumi ar Sanfrancisko agrīnajam dienām.

Pie viņa strādāja trīs sekretāres, kas nodarbojas gan ar ikdienas darbiem, gan personiskajiem jautājumiem. Tas visas bija skaistas sievietes, gara auguma, graciozas, gudras bulnes no labām Sanfrancisko ģimenēm. Viņš tam maksaja vairak, neka viņas nopelnītu pie konkurentiem. Vienīga prasība bija, lai visas ģērbtos vienādā piegriezuma un krasas kleitās, par ko maksaja banka. Katru dienu bija jāvelk citas krasas apģērbs, šodien viņam mugura bija brūnas, tepiķim pieskaņotas kleitas.

Viņas ieraudzīja Kromvelu ienākam un, nekavējoties piecēlušas kaļas, sapulcējas tam apkart, līksmi čivinadamas un izteikdamas savu prieku par viņa atgriešanos no makšķerēšanas Oregona, vismaz tā viņam bija stāstīts. Kaut gan tas prasīja lielu gribasspēku un piepūli, Kromvels nekad neuzsāka mīlas deku ar kādu no šīm trim sievietēm. Viņam bija dzelžaini principi par uzvedību savā teritorija.

Kad visi bija apmainījušies laipnibam un dāmas atgriezās pie saviem galdiem, Kromvels lūdza ienākt kabinetā savu vecāko sekretāri, kura šeit stradāja jau divpadsmit gadus, kopš bankas atvēršanas.

Viņš apsēdas pie sava masīva tīkkoka galda un, nolicis somu zem tā, uzsmaidīja Merionai Morganai.

-    Kā jums klajas, Morganas jaunkundze? Vai parādījies kāds patīkams džentlmenis?

Viņa piesarka.

-    Nē, Kromvela kungs. Es vakarus pavadu mājās un lasu.

Meriona divdesmit viena gada vecuma bija pabeigusi koledžu

un sākusi strādāt pie Kromvela par kasieri, bet tagad pakapusies līdz pirmās sekretāres postenim. Viņa nupat bija pārkāpusi trīsdesmit gadu slieksni un nekad nebija precējusies, lapec daudzi uzskatīja viņu par vecmeitu. Tomēr patiesībā Meriona varētu iegūt sev jebkuru no pilsētas cienījamākajiem vīriešiem. Ta bija neparasti daiļa un dzīvīga dāma, kas varēja atļauties but izvēlīga pielūdzēju ziņa, bet nevienu vēl nebija noskatījusi par viru. Viņai bija augstas prasības, un daiļais princis vel nebija ieradies. Salmu gaišie mali bija savīti virs galvas, ka tobrīd bija mode, un glītie sejas vaibsti izcēla garo gulbja kaklu. Korsete iežņaugtais augums izskatījās pec klasiskā smilšu pulksteņa. Viņa lūkojas uz Kromvelu pari galdam ar jūraszaļam acīm, un smalki veidota roka turēja virs piezīmju bloknota paceltu zīmuli.

-   Es gaidu Soltleiksitijas bankas aģentus, kas kuru katru bridi ieradīsies parbaudīt mūsu dokumentus.

-     Vai viņi izpētīs grāmatvedības papīrus? viņa jaulaja, nedaudz satrukusies.

Kromvels papurināja galvu.

-   Neka tamlīdzīga. No saviem kolēģiem es dzirdēju baumas, ka Soltleiksitija ir aplaupīta kāda banka, un nozagtā nauda varētu tikt noguldīta citā bankā.

-    Vai vēlaties, lai es par to parūpējos?

-    Nē. Ludzu, pakavē viņiem laiku, līdz es bušu gatavs ar viņiem runāt.

Kromvela neskaidrais lūgums varētu radīt dažus jautājumus, tomēr Meriona neizrādīja nekādu ziņkāri.

-Ja, protams, es parūpēšos, lai viņi jutas ērti, līdz velēsieties viņus redzēt.

-   Tas ir viss, Kromvels piebilda. Pateicos.

Tiklīdz Meriona bija izgājusi no kabineta un aizvērusi durvis, Kromvels ielika roku krūšu kabatā un izņēma vekseli no Soltleiksitijas Trasta bankas. Tad viņš piecēlās un piegāja pie liela, vertikālā seifa, kura glabājas bankas grāmatas un dokumenti. Viņš ātri, bet prasmīgi izmainīja dažus ierakstus, lai izskatītos, ka vekselis jau ir saņemts un Elijam Raskinam izmaksāta visa summa. Kromvels arī veica ierakstus, kas norādīja, ka nauda izņemta no viņa bankas likvida kapitāla.

Pēc dokumentu viltošanas Kromvelam ilgi nebija jagaida. Aģenti iesoļoja kabineta viesu zonā pēc divdesmit minūtēm. Meriona bija viņus aizkavējusi, apgalvojot, ka Kromvela kungs ir ārkārtīgi aizņemts. Kad zem viņas galda noskanēja neliela signālpoga, viņa ielaida tos priekšnieka kabineta.

Viņš turēja roka telefona klausuli un pamāja aģentiem, likdams tiem apsēsties.

-Ja, Ebernetija kungs, es personiski parūpēšos, lai jusu rēķins tiktu slēgts un līdzekļi nosutiti uz. Beitonrūžas banku l.uiziana. Nepavisam. Priecājos, ka varu palīdzēt. Novēlu patīkamu ceļojumu. Uz redzēšanos.

Kromvels nolika klausuli, kurā valdīja klusums, jo neviens nebija zvanījis. Viņš pieceļas, apgāja apkart galdam un pasniedza roku.

-    Labdien, es esmu Džeikobs Kromvels, bankas prezidents.

-    Šie kungi ieradušies no Sollleiksitijas, Meriona paziņoja. Viņi veļas aprunāties par sava bankā izsniegtu vekseli. Tad viņa noplivināja svārkus, kas beidzās pavisam nedaudz virs potītēm, izgāja no kabineta un aizvēra durvis.

-    Ka varu jums palīdzēt? Kromvels pieklājīgi apjautājās.

Viens no vīriem bija garš un izstīdzējis, otrs maza auguma,

drukns un nosvīdis. Pirmais ierunājās garais.

-   Mani sauc Viljams Bigalovs, un šis ir Džozefs Farnems. Mūs interesē, vai kada Sanfrancisko finanšu iestāde nav saņēmusi Sollleiksitijas Trasta bankas izdotu vekseli par četrsimt septiņdesmit pieciem tūkstošiem dolāru.

Kromvels tēlota izbrīnā sarauca uzacis.

-    Kur slēpjas problēma?

-    šo vekseli piespiedu apstakjos izrakstīja bankas vaditajs, pirms bandīts viņu nošāva un aizbēga, paņemdams gan vekseli, gan visu glabātava atrodamo naudu. Mēs cenšamies atrast, kur tā palikusi.

-   Ak vai, Kromvels iesaucās, paceldams rokas izmisuma žestā. Vekselis nonāca musu rokās vakar pēcpusdiena.

Abi aģenti saspringa.

-   Jums ir vekselis? Farnems gaidpilni noprasīja.

-Jā, tas atrodas mūsu grāmatvedības nodaļas seifa. Kromvela balss kļuva drūma. Diemžēl mēs to pieņēmām.

-   Pieņēmāt! Bigalovs izdvesa.

Kromvels paraustīja plecus.

-   Nu, tā nu tas ir.

-    Protams, jūs izsniedzāt čeku, Farnems sacīja, cerēdams, ka vel pietiks laika neļaut bandītam to iekasēt cita banka.

-   Ne, kungs, kura vārds bija minēts vekseli, lūdza skaidru naudu, un mes viņa lūgumu izpildījām.

Bigalovs un Fārnems izbrīnīti lūkojas uz Kromvelu.

-   Jus izmaksājāt gandrīz pusi miljona skaidrā nauda nepazīstamam cilvēkam, kurš tā gluži vienkārši ienāca no ielas? Bigalovs jautāja, drūmi saraucis pieri.

-   Es pats parbaudiju vekseli, kad klientu apkalpotajs to atnesa man apskatei. Tas likās īsts.

Bigalovs neizskatījās priecīgs. Viņam liks nepatīkamais pienākums sazināties ar Soltleiksitijas bankas direktoriem un pavēstīt, ka viņu četrsimt septiņdesmit pieci tūkstoši dolāru ir pazuduši.

-    Kāds bija vārds uz vekseļa?

-    Kāds Elija Raskina kungs, Kromvels atbildēja. Viņš uzradīja kaudzi dokumentu, kas apliecināja, ka Raskina kungs ir apdrošināšanas kompānijas dibinātājs un grasas apmaksāt pieprasījumus, kas iesniegti pec ugunsgrēka, kurš iznicinājis kvartalu pilsētā… Kromvels apravas. ļa nemaldos, viņš teica, ka ta ir belinghema Vašingtonas štatā.

-    Vai varat aprakstīt šo Raskinu? Fārnems lūdza.

-    Viņš bija ļoti labi ģerbies, Kromvels sacīja. Gara auguma, gaišiem matiem un lielam, gaišām usam. Acu krasu es nepamanīju. Bet šķiet, ka viņam bija neparasts spieķis ar ērgļa galvu no sudraba.

-   Jā, tas ir Raskins, Fārnems nomurmināja.

-    Viņš nav kavejies, Bigalovs teica pāriniekam. Droši vien noķēris ekspresvilcienu, lai tiktu līdz pilsētai dienas laikā.

Fārnems skeptiski lūkojās uz Kromvelu.

-    Vai jums ta nešķita astronomiska summa izmaksai pavisam nepazīstamam cilvēkam no cita štata?

-    Tā gan, bet, ka jau teicu, es pats pārbaudīju vekseli, gribēdams but drošs, ka tas nav viltots. Es jautaju, kādēļ viņš nav izņēmis naudu no Sietlas bankas, bet viņš teica, ka viņa kompānijā drīz atvēršot filiāli Sanfrancisko. Varu apliecināt, ka tas bija derīgs vekselis. Es neatradu nevienu iemeslu aizdomām. Mes samaksajam, kaut gan bija jāizdod gandrīz visas mūsu glabatavā esošas naudaszīmes.

-   Banka, ko mčs pārstavam, par to nepriecāsies, Farnems norādīja.

-   Es neraizējos, Kromvels zīmīgi atbildēja. Mūsu banka nav izdarījusi neko neatjautu vai nelikumīgu. Mēs sekojam baņķieru likumiem un noteikumiem. Turklāt es nesatraucos, ka Soltleiksitijas Trasta banka varētu nepildīt savas saistības. Par skaidrās naudas zādzību maksa viņu apdrošinašanas kompānija, un man ir zināms, ka viņiem ir vairāk nekā pietiekami daudz līdzekļu pusmiljona zaudējumu segšanai.

Farnems uzruna ja Bigalovu, nepagriezdamies pret to.

-   Mums labāk doties pie tuvaka telegrāfa un ziņot Soltleiksitijas Trasta bankas direktoriem. Viņi nepriecāsies.

-    Jā. Bigalovs smagnēji palocīja galvu. Viņi varētu reaģet agresīvi.

-    Viņiem nav citas izvēles, kā vien apmaksat vekseli. Ja Soltleiksitijas bankas direktori iesniegs protestu, baņķieru komisija noteikti lems Kromvela bankas labā.

Abi aģenti piecēlās kajas.

-     Mums vajadzēs jusu ziņojumu par notikušo, Kromvela kungs, Farnems pavēstīja.

-   Fs likšu saviem advokātiem to sastadīt jau rīt no paša rīta.

-    Pateicos jums par izradīto sapratni.

-   Nepavisam, Kromvels atbildēja, palikdams sēžot. Fs darīšu visu iespējamo, lai ar jums sadarbotos.

Tiklīdz aģenti bija aizgajuši, Kromvels iesauca kabineta Morganas jaunkundzi.

-    Lūdzu, parūpējieties, lai nakamas divas stundas mani neviens netraucētu.

-    Protams, viņa lietišķi noteica.

Jau dažas sekundes pēc durvju aizvēršanas Kromvels pie tam piegaja un klusi aizslēdza. Tad viņš uzcēla smago ceļasomu uz tīkkoka galda virsmas un atvēra. Iekšā bija samestas naudaszīmes un dažas ar papīra lentu aptītas pakas.

Kromvels sāka sistemātiski skaitīt banknotes un kraut tās kaudzītēs, aptīdams tas ar papīru un uzrakstīdams virsu summu. Pabeidzis šo darbu, viņš bija piekrāvis visu galdu ar glītām naudas paciņām, tās visas bija apzīmētas un saskaitītas. Kopējā summa sasniedza divsimt četrdesmit vienu tūkstoti dolāru. Tad viņš rūpīgi visu sakrava atpakaļ soma, pabāza to zem galda un atvēra vairākas gramatas, ierakstīdams noguldījumus viltotos rēķinos, kurus bija atvēris jau sen, lai noslēptu gadu gaita sazagto naudu. Naudu, ko viņš bija izmantojis līdzekļu uzkrašanai, lai atvērtu pats savu banku. Pārliecinājies, ka sarakstījis visu nepieciešamo, viņš izsauca Morganas jaunkundzi un paziņoja, ka ir gatavs veltīt laiku ikdienas pienākumiem, kas radas, vadot ietekmīgu finanšu iestādi.

Bankas darba laiks sakas desmitos rīta un beidzās trijos pēcpusdienā. Kad sita slēgšanas stunda, Kromvels pagaidīja, līdz visi darbinieki bija devušies mājās un banka tika aizslēgta. Palicis viens pats ietilpigaja namā, viņš ienesa somu liftā, nobrauca uz pirmo slāvu un iegaja glabātava, kas pēc viņa norādījumiem bija atstāta vaļa. Viņš salika naudu paciņu pēc paciņas attiecīgajās paplātēs, ko kasieri izmantoja klientu darījumiem. Uzrakstītas kvītis no rīta tiks nodotas galvenajam grāmatvedim, kurš ierakstīs izdomātos noguldījumus, nezinot banknošu sērijas numurus.

Džeikobs Kromvels jutās apmierināts ar sevi. Soltleiksitijas bankas apkrapšana un aplaupīšana bija viņa visu laiku pārdrošākais pasakums. Un viņš negrasījās to atkartot. Ļaunais darbs sajauks pēdas vajātājiem, kas domas, ka viņš klust pārgalvīgāks, un notices, ka viņš varētu atkal mēģināt aplaupīt lielas pilsētas banku. Bet viņš zinaja, ka nedrīkst izaicināt veiksmi. Tāda laupīšana bija ārkārtīgi sarežģīta. Kad viņš atkal dosies darbā, tas noliks vel neizvelētā maza pilsētiņā.

Aizvēris glabatavas durvis, aizslēdzis tas un uzstādījis laika skaititaju, viņš nokapa pagrabā un izgaja pa slēptām, tikai viņam pašam zināmām durvīm, kas veda uz ielu. Svilpodams Yankee

Doodle meldiņu, viņš apstadināja taksometru un brauca līdz Kalifornijas ielai, kur iesēdas tramvaja un brauca augšup pa divdesmit četru grādu stāvo nogāzi trīssimt septiņdesmit piecu pēdu augstajā virsotnē līdz savai mājai Noba kalnā, ko Roberts Luiss Stivensons nodēvēja par "kalnu, ko sedz pilis".

Kromvela savrupmaja atradās nelielā, gleznainā aleja, ko sauca par Kašmena ielu. Pārējos pieminekļus bagatibai bija būvējuši zeltrači un Central Pacific jeb vēlaka Southern Pacific dzelzceļa magnātu lielais četrinieks Hantingtons, Stenfords, 1 lopkinss un Krokers. Radoša mākslinieka vai dizainera acis savrupmājas izskatījās pec briesmīgiem dižmanibas un izkropļotas arhitektūras paraugiem.

Atšķirībā no parejiem namiem, kas bija celti no koka, Kromvela un Margaretas maju veidoja akmens bluķi, un ta izstaroja rāmu, gandrīz, bibliotēkas cienīgu noskaņu. Daži to uzskatīja par savadi līdzīgu Vašingtonas Baltajam namam.

Masa nepacietīgi gaidīja Džeikobu. Paklausīdams Mārgaretas mudinājumam, viņš steidzīgi sagatavojās naktij izpriecu rajona. Pārģērbdamies vakara drebēs, Džeikobs nodomaja, ka šī patiesi bijusi produktīva nedēļa. Vel viens panakumiem bagāts veikums, ko pievienot augošajai paša neuzveicamības sajūtai.

12

Bozmenā Ervinam neizdevās sameklēt naudaszīmju sēriju numurus. Banka nebija tos pierakstījusi, turklāt pec laupīšanas ari beigusi savu darbību. Kad visi līdzekļi bija izmantoti zaudējumu segšanai, banka bankrotēja, un tas dibinātājs pardeva visu atlikušo, ieskaitot eku, bagātam sudraba raktuvju īpašniekam, kurš visus iepriekšeja uzņēmuma arhīvus bija izmetis atkritumos.

Ervins devās uz. nākamo aplaupīto banku savā saraksta un ar vilcienu aizbrauca uz Elkhornu Montanas štatā, raktuvju pilsētu, kas atradās seštūkstoš četrsimt četrdesmit četru pedu augstuma virs juras līmeņa. Ta bija plaukstoša raktuvju pilsēta, kas no tūkstoš astoņsimt septiņdesmit otra līdz tūkstoš deviņsimt sestajam gadam saražojusi apmēram desmit miljonus dolāru zelta un sudraba. Miesniekbandīts bija aplaupījis banku pirms trim gadiem, atstājot četrus līķus.

Kad vilciens gatavojas piestāt pilsētas stacija, Ervins jau desmito reizi kopš izbraukšanas no Bozmenas parlasija ziņojumu par laupīšanu Elkhornā. Bandīts bija izmantojis to pašu pārbaudīto rīcības plānu. Nomaskējies par raktuvju strādnieku, viņš iegāja banka drīz pēc tam, kad bija atvests skaidras naudas sutijums, ko samaksāt trim tūkstošiem viru, kas apstrādāja kvarca iegulas. Ka parasti, noziegumam nebija liecinieku. Visiem četriem upuriem bankas vadītajam, kasierim un laulatam pārim, kas gribēja izņemt naudu no rēķina bija no tuva atstatuma iešauts galvā. Šāvienus neviens nedzirdēja, un bandīts izkūpēja gaisā, neatstādams nekādas pēdas.

Vispirms Ervins piereģistrējās Lielaja viesnīcā, bet pēc tam devās uz Mārvina Šmita banku, kas bija nosaukta jaunā Īpašnieka vārda. Bankas ēkas arhitektūra bija tipiska tā laika raktuvju pilsētu stilam vietējais akmens gotiska formā. Viņš izmantoja stūra ieeju, kas bija vērsta pret Oldkrīkas un Pinona ielu krustojumu. Vadītājs sēdēja aiz zema nodalījuma netālu no masīva dzelzs seifa, ko rotāja zīmējums ar lielu alni uz kailas klints.

-    Siglera kungs? Ervins skaļi jautaja.

Galvu pacēla jauns vīrietis ar melniem, pakausi atsu kātiem un ieeļļotiem matiem. Viņa acis bija tumši zilas, un vaibsti liecināja par indiāņu izcelsmi. Kajas viņam bija ērtas kokvilnas bikses, mugurā krekls ar mīkstu apkakli bez kaklasaites. Viņš paņēma no galda brilles un novietoja tās uz deguna.

-   Es esmu Siglers. Kā varu jums palīdzēt?

-    Mani sauc Glens Ervins, es strādāju Van Doma detektīvu aģentūra un gribu uzdot dažus jautājumus par laupīšanu, kas notika pirms paris gadiem.

Siglers aizkaitināts sarauca pieri.

-   Vai jums nešķiet, ka Van Dornam ir nedaudz par vēlu paradities uz skatuves? Laupīšana un slepkavības nolika tūkstoš deviņsimt trešaja gada.

-Toreiz mēs vēl nebijām piesaistīti izmeklēšanai, Ervins atbildēja.

-    Kāpēc tad esat ieradušies tagad, kad jau pagājuši gadi?

-    Lai pierakstītu sērijas numurus banknotēm, kuras paņēma laupītājs, ja tie ir ierakstīti gramatas.

-    Kurš maksa par jūsu pakalpojumiem? Siglers neatlaidās.

Ervins spēja saprast Siglera neuzticēšanos un neizpratni. Viņš

bankas vadītāja vieta noteikti justos tāpat.

-    Savienoto Valstu valdiba. Viņi vēlas apturēt laupīšanas un slepkavības.

-   Man nez kāpēc šķiet, ka tas neģēlis nav notverams, Siglers auksta toni piezīmēja.

-    Ja viņš ir no miesas un asinīm, Van Dorna aģentūra viņu atradīs, Ervins pārliecināts paziņoja.

-    Es tam ticēšu, kad redzēšu pats savām acīm, Siglers bezkaislīgi noteica.

-   Vai es varētu aplūkot jusu sērijas numuru gramatas? Ja atradīsim nozagto banknošu numurus, mes pieliksim visas pulēs, lai tās sameklētu.

-    Kas jums liek domai, ka numuri ir saglabati?

Ervins paraustīja plecus.

-    Nekas, bet pajautat taču var.

Siglers pavandijas pa galda atvilktni un izvilka atslēgu komplektu.

-     Mēs visus vecos bankas sarakstus glabajam noliktavā aiz ēkas.

Viņš ar mājienu lika Ervinam sekot, izgāja caur sētas durvīm un devās uz nelielu akmens būvi bankai piederoša zemes gabala vidu. Durvis skaļi iečīkstejas, neieeļjotajam eņģēm protestējot. Iekša bija plaukti ar banku grāmatām un grāmatvedības pierakstiem. Telpas talakaja gala atradas neliels galds un krēsls.

-   Apsedieties, Ervina kungs, un es mēģināšu kaut ko atrast.

Ervins nejutās pārlieku optimistiski noskaņots. Atrast banku,

kas pieraksta savu naudaszīmju sērijas numurus, likās gandrīz neiespējami. Tas bija šāviens tumsā, tomēr bija jāizseko visi iespējamie pavedieni. Viņš skatijas, ka Siglers paršķirsta vairākas audekla iesietas grāmatas, līdz beidzot vienu atvēra un palocīja galvu.

-    Te nu tie ir, viņš uzvaroši paziņoja. Sērijas numuri, ko mūsu grāmatvedis pierakstīja visam mušu glabātajām banknotēm divas dienas pirms laupīšanas. Dažas naudaszīmes, protams, lika izsniegtas klientiem. Bet vairumu paņēma bandīts.

Ervins apstulba, atvērdams grāmatu un stingi blenzdams uz kārtīgi uzvilktajiem numuriem lapas rindās, bija vairaku veidu lielās naudaszīmes. Gramatā bija piefiksēti zelta sertifikāti, sudraba sertifikāti un atsevišķu banku izdotās banknotes. Savienoto Valstu kases sērijas numuri bija ierakstīti malās vertikāli un horizontāli, bet vietējā banka, kas tās izdeva, pievienoja apakšā savus numurus. Vairums nāca no Čikagas Nacionalās kontinenta un komerciju bankas un Sanfrancisko Krokera Pirmās Nacionalās bankas. Viņš pacēla skatienu uz Sigleru, nokļuvis vārdiem neizsakāmu emociju varā.

-   Jus pat nezināt, ko tas nozīme, Ervins sacīja, bija piepildījušas viņa slēptākās cerības. Tagad mēs varēsim aizsūtīt šos numurus visām bankam valstī, kur laupītājs varētu tās noguldīt. Lapas ar numuriem var izdalīt ari tirgotajiem visur rietumos, mudinot tos meklēt šādas banknotes.

-    Vēlu veiksmi, Siglers skeptiski noteica. Maz ticams, ka jums izdosies tas sameklet, kad pagājuši jau trīs gadi. Visas naudaszīmes šobrīd droši vien jau pabijušas pie simtiem cilvēku.

-   ļums, iespējams, taisnība, tomēr ir cerība, ka laupītājs tās vel tērē.

-   Nedomāju vis, Siglers sacīja, skopi pasmaidīdams. Deru uz savu mēneša algu, ka viņš to visu iztērēja jau sen.

Ervins nodomaja, ka Siglers droši vien šajas derībās uzvarēs, tomēr nenokāra degunu, Bells bija teicis, ka bandītu iegāzis kada nenozīmīga kļūme. Tagad vajadzēja tikai izsūtīt informāciju bankam un tirgotajiem cerībā, ka kada atbilde novedīs viņus pie noslēpumaina slepkavas.

13

Kertiss sēdēja pie galda Union Pacific dzelzceļa kompānijas Omahas biroja Nebraska Rietumu arhivēšanas nodaļā, un viņam visapkārt slejas plaukti ar grāmatam un grāmatvedības dokumentiem, kuros bija ziņojumi par vilcienu kustību. Deviņās dienas, kas bija pagajušas kopš meklēšanas sākuma, viņš bija pārskatījis četru dažadu dzelzceļu un Velsa-Fargo pasta ratu sarakstus, mēģinot atrast saistību ar Miesniekbandita aizbēgšanu pēc laupīšanas un baismīgo slepkavību veikšanas.

Tās bija veltīgas pulēs. Nekas nesakrita. Viņš bija sācis ar pasta ratiem. Līdz tūkstoš deviņsimt sestajam gadam vairums no to līnijām jau bija slēgtas. Velsam-Fargo vel joprojām piedereja monopols, un tā līnijas stiepās vairākus tūkstošus jūdžu pa sauszemes ekspresceļiem tālos nostūros, ko neapkalpoja dzelzceļš, bet saraksti nesakrita ar apskatamajiem laikiem.

Tūkstoš deviņsimt sestajā gadā visu valsti šķērsoja tūkstoš sešsimt dažādu kompāniju dzelzceļi, kas kopa aptvēra divsimt divdesmit tūkstošus jūdžu. Katrai no piecdesmit lielākajam kompānijām piederēja tūkstoš jūdžu ceļa. Kērtiss bija samazinājis kompāniju skaitu līdz piecām. Tie bija dzelzceļi, kuriem bija grafika paredzeti vilcieni caur bandīta aplaupītajam pilsētām.

Vai vēlaties tasi kafijas?

Kērtiss pacēla skatienu no vilcienu saraksta un ielūkojās sejā nelielam vīriņam, kurš bija ne vairāk ka piecas pēdas un divas collas garš. Viņu sauca Nikolass Kalheins, un viņa sirmie mati ar biskvīta brūnās krasas stīdziņām bija sasukati uz priekšu, lai apslēptu kailo galvvidu. Brūnās acis, kas nedaudz atgādināja sesku, šaudījās apbrīnojami regulāri, un viņš audzēja plānas ūsas, kuru smailie gali stiepās vismaz collu pāri augšlupai abās pusēs. Viņš staigaja nedaudz sakumpis un nēsāja brilles ar lēcām, kas palielinaja acis. Kērtisu šis mazais, izpalīdzīgais vīriņš ar sparīgo soli uzjautrināja, iemiesodams sevī visus stereotipus par putekļainu dokumentu arhivaru.

-    Nē, pateicos. Kērliss uzmeta skatienu savam rokas pulkstenim. Es nekad pecpusdiena nedzeru kafiju.

-    Ka jums veicas? Kalheins painteresējās.

Kertiss gurdeni pašūpoja galvu.

-    Neviens no pasažieru vilcieniem neatgaja no attiecīgajām pilsētām aptuveni taja laikā, kad bandīts aplaupīja bankas.

-   Es ludzu Dievu, kaut jūs notvertu to neģēlīgo slepkavu, Kalheins piepeši dusmīgā balsi noteica.

-    lzklausas, ka jūs viņu ienīstat.

-    Man ir personiski iemesli.

-    Personiski?

Kalheins pamaja.

-    Mana mīļaka māsīca un viņas mazais dēlēns gaja boja no bandīta rokas Makdovela Ņumeksikas štata.

-    Man ļoti žēl, Kertiss nopietni sacīja.

-   ļums viņš jānotver un jāpakar! Kalheins uzsita ar duri pa galdu, likdams uz ta guļošajai grafiku gramatai nodrebēt un lāpām paršķirlies. Viņš parak ilgi palicis nesodīts par saviem noziegumiem.

-   Es varu apliecināt, ka Van Doma aģentūra strādā gan dienu, gan nakti, lai nodotu viņu taisnas tiesas rokas.

-    Vai esat atraduši kaut vai kādu nieku, kas varētu uzvest uz viņa pēdām? Kalheins dedzīgi jautaja.

Kertiss bezpalīdzīgi pacēla rokas.

-   Mēs esam atklājuši tikai to, ka viņa kreisajai rokai nav mazā pirkstiņa. Nekā cita mums.nav.

-    Vai jūs pārbaudījāt pasta ratu līnijas?

-   Es pavadīju dienu Velsa-Fargo arhīvu nodaļa. Tas bija strupceļš. Neviens grafiks neliecināja par izbraucošiem pasta ratiem agrak par četrām stundām pēc laupīšanas, bandītam bija ļoti daudz laika izvairīties no vajātājiem.

-   Un pasažieru vilcieni?

-   Šerifs un policijas priekšnieki sūtīja telegrammas apkārtējam pilsētām, lai tās aptur visus vilcienus un nopēta pasažierus, meklējot kādu aizdomīgu personu. Viņi pat parmekleja bagažu cerība, ka kāda no somam varētu glābāties nozagtā nauda, bet neatrada nekādus pierādījumus un nevienu nevarēja identificēt. Bandīts bija pārāk gudrs. Viņa izmantotās maskas izrādījās pārak oriģinālas un ticamas. Likuma sargiem nebija nekādu pieturas punktu.

-    Vai grafiki bija atbilstoši?

-    Tikai divi, Kertiss gurdeni atbildēja. Pārējos gadījumos atiešanas laiki nesakrita ar laupīšanu.

Kalheins domīgi izlaida pirkstus cauri retajiem matiem.

-    Jus esat izslēdzis pasta ratus un pasažieru vilcienus. Ka ir ar kravu?

-   Kravas vilcieniem?

-    Vai parbaudijat to atiešanas laikus?

Kērliss pamāja.

-   ļa, ar tiem viss ir citādi. Vilcieni, ko es atradu īstaja vieta un laikā, izbrauca no aplaupītajām pilsētām noteiktajā laika posma.

-   Tad jau atbilde jums ir roka, Kalheins noteica.

Kērtiss neatbildēja uzreiz. Viņš bija noguris, gandrīz zaudējis spēkus, un jutās nomākts, jo nebija ticis uz priekšu un veicis kādu atklājumu. Viņš pie sevis nolamāja Miesniekbandītu. Nelikās iespējams, ka kāds cilvēks ir tik nemanāms, tik gaistošs, tik ļoti spējīgs aizbēgt no saviem vajatājiem.

Pēc brīža viņš sacīja:

-    ļus pārāk zemu novērtējat likuma sargus. Viņi pārmeklēja visu kravas vilcienu vagonus, kas brauca cauri pilsētai noteiktajā laika.

-    Ka ar vagoniem, kas bija novirzīti uz vietējiem atzariem, lai pēc tam ar vēlākiem vilcieniem tiktu aizvilkti uz citu galamērķi? Viņš varētu izvairīties no vajātājiem, paslēpjoties kravas vagonā.

Kerliss papurināja galvu.

-   Viņi pārmeklēja visus tukšos vagonus un neatrada ne miņas no bandīta.

-   Vai viņi parbaudija ari tos, kas bija piekrauti? Kalheins painteresējās.

-    Kā gan? Vagoni bija cieši noslēgti, bandīts nevarētu tajos iekļūt.

Kalheins atieza zobus apmierinata smaida kā lapsa, kas saodusi medījumu.

-Jums neviens laikam nav teicis, ka vilcienu bremžu uzraugiem ir atslēgas, kas atver kravas durvju atslēgas ugunsgrēka gadījuma.

-   Tas man nebija zināms, Kerliss atzina.

Brilles tērauda rāmīti noslīdēja zemāk uz Kalheina deguna.

-   Tas vismaz ir pārdomu vērts.

-Ja, ir gan, Kerliss piekrita, sākdams gremdeties pārdomās. Šis ir izslēgšanas process. Meklētāji apgalvo, ka no pilsētas prom neveda nekādas pēdas, kam varētu sekot, un tas nozīme, ka bandītam nebija zirga. Pastav ļoti minimālā iespeja, ka viņš iesēdies pasta ratos, un šķiet maz ticams, ka viņš nopircis biļeti un izbraucis no pilsētas kā pasažieris vilciena. Neviens viņu ari neredzēja tukšā kravas vagona.

-Talad vienīgais pārvietošanas veids, kas netika parbaudits, ir piekrautie vagoni, Kalheins neatlaidās.

-    Varbūt jums taisnība, Kertiss domīgi noteica.

Viņa seja parādījās dīvaina izteiksme, sākot iztēloties šo jauno scenāriju.

-   Tas paver jaunu meklējumu lauku. Tagad man jaizpeta kravas vilcienu saraksti, lai samekletu vagonus, no kuriem sastāvēja šie konkrētie vilcieni, noskaidrotu, kam tie pieder, kas rakstīts pavadzīme un uz kurieni tie vesti.

-    Uzdevums nav viegls, Kalheins piezīmēja. Jums būs japarbauda simtiem kravas vagonu no dučiem vilcienu.

-   Ka saliekamajā mikla. Jaatrod vagons, kas bija novietots uz tuvēja atzara visās skartajas pilsētās laupīšanas diena.

-   Es labprāt jums palīdzēšu ar Union Pacific kravas sarakstiem.

-   Pateicos, Kalheina kungs. Divus attiecīgos kravas vilcienus vilka tieši šis kompānijās lokomotīve.

-   Pasakiet tikai, kas tas par pilsētām, un es atradīšu dokumentus, kur norādīts vagona sērijas numurs, īpašnieks un aģents, kurš organizējis parvadāšanu un maksajis par to.

-   Jūs man esat ļoti palīdzējis, un es izsaku savu pateicību, Kērtiss no visas sirds teica.

-    Pateicīgam jabut man, Kērtisa kungs. Man pat sapņos nerādījās, ka varēšu piedalīties Miesniekbandita, manas māsīcās un viņas bērna slepkavas, notveršanā.

Pēc četrām stundām Kērtisam ar Kalheina lietpratīgo palīdzību bija izdevies iegūt informāciju, kas deva ticamu izmeklēšanas pavedienu. Tagad viņam bija tikai jāpārskata triju citu kompāniju arhīvi, lai pierādītu Kalheina teoriju.

Nakti viņš jau sēdēja vilcienā, kas brauca uz Losandželosu un Ačisonu, Topekas un Santafē dzelzceļa kompānijās arhīvu. Juzdamies parak satraukts, lai aizmigtu, viņš lūkojas uz savu atspulgu loga, jo bija parak tumšs, lai varētu redzēt mainīgo ainavu ārpusē. Viņš sāka ticēt, ka pavediena gals atrodams aiz nākama kalna un nakama likuma.

14

Kad vakarpuse Bells izkapa no vilciena, āra smidzinaja viegls lietutiņš, kas samitrināja zemesceļus visā pilsēta. Atri dziestošajā gaisma viņš redzēja, ka Bisbl Arizonā ir vertikāli veidota pilsēta ar asos leņķos paceltiem kalniem un daudzam mājam, ko varēja aizsniegt tikai pa stāvam kāpnēm. Dodamies uz viesnīcu "Vara karaliene", viņš gāja cauri šaurajam, līkumainajām ielām, kas veidoja jaunu, pamatīgu ķieģeļu eku ieskautu labirintu.

Bija sestdiena, un Bells sastapa šerifa vietnieku, kas dežureja biroja un cietumā. Vietnieks paskaidroja, ka šerifs ir paņēmis dažas brīvas dienas, lai remontetu plūdos cietušo maju, un darba atgriezīsies tikai ceturtdien. Kad Bells lūdza, lai viņam norada ceļu uz šerifa maju, vietnieks atteicās to darīt, apgalvodams, ka šerifu drīkst traucēt tikai steidzamos jautajumos.

Bells piereģistrejas "Vara karaliene", paēda vieglas vakariņas viesnīcas edamzale un devas pastaiga pa pilsētu. Viņš atteicas no dzeriena "Vara karalienes salona" un aizgaja uz bēdīgi slaveno "Alus darītavas aizu", gar kuras maļam bija izvietojušies piecdesmit saloni. Ta visa apkartejā teritorijā bija pazīstama ka vismežonīgākā, skaļākā un labakā dzeršanas iela rietumos.

Viņš pārbaudīja četrus salonus, ieiedams katra un novērtēdams situāciju, līdz atrada piekto. Tur viņš apmetās lielā zale ar koka sienām, skatuvi un nelielu orķestri, kas spēlēja regtaima meldiņu, četrām dejotājām grozoties uz neliela paaugstinājuma. Aizlauzies garām pārpildītajiem galdiņiem lidz. bāram, viņš pagaidīja, līdz aizņemtais bārmenis jautaja:

-   Kas nu bus, draugs, viskijs vai alus?

-    Kurš ir jusu labakais viskijs?

-Jack Daniels no Tenesijas, bārmenis nevilcinoties atbildēja. Tas Sentluisas gadatirgu ieguva zelta medaļu ka labakais viskijs pasaule.

Bells pasmaidīja.

-   Man ir gadījies to baudīt. Ielejiet man dubulto.

Kamēr bārmenis izpildīja pasutijumu, Bells pagriežas, atspieda elkoņus pret leti un pārlaida skatienu par rosīgo salonu. Tapat kā vairuma rietumu krogu, liela daļa zāles bija atvēlēta spēlmaņiem. bella skatiens virzījās no viena galdiņa pie cita, meklejot īsto pokera spēlmaņu grupu. Viņš atrada cerēto galdiņu, pie kura sēdošie vīri bija ģērbušies labāk nekā vidusmēra raktuvju strādnieki. l.ikās, ka tie ir uzņēmēji, tirgoņi vai raktuvju ierēdņi. Turklāt viņi bija četri, tātad pie galdiņa pietrūka piektā spēlētāja.

Bells samaksāja par viskiju un piegāja pie galdiņa.

-    Vai drīkstu jums pievienoties, kungi? viņš jautaja.

Smagnējs virs ar sarkanu seju pamaja un norādīja uz tukšu krēslu.

-    Esat laipni lūgts piesēst, viņš sacīja.

Virs galda otra puse sajauca kārtis, palūkojās uz Bellu un saka dalīt.

-    Mans vārds ir Erenks Kelovejs. Šie ir Pets O'Lirijs, Klejs Krams un Lūiss Letfirs.

-   Aizaks Bells.

-    Vai jūs šeit esat nesen, Bella kungs? jautaja O'Eirijs, liels, spēcīgs īrs.

-   ļā, es atbraucu ar vilcienu pusseptiņos no Fīniksas.

-    Darījumi vai izpriecas? O'Līrijs neatlaidās.

-    Darījumi. Es esmu Van Dorna detektīvu aģentūras darbinieks.

Visi pacēla acis no savām kārtīm un uzlūkoja Bellu aizrautīgā interesē.

-   Ļaujiet minēt, Krams sacīja, salikdams rokas virs apaļa vēdera. Jus izmeklejat bankas laupīšanu un slepkavības, kas notika pirms četriem mēnešiem.

Bells pamāja, izplādams kārtis roka un tas nopētīdams.

-   jums taisnība, ser.

Leturs ierunājās ar franču akcentu, aizdedzinādams cigāru.

-    Mazliet par veļu, vai ne? Pēdas ir atdzisušas.

-   Ne vairāk ka piecas minūtes pēc nozieguma, Bells attrauca. Es ņemšu divas kārtis.

Kelovejs dalīja kārtis, spēlētājiem pec kartas saucot, cik viņiem vajag, lai iegutu uzvarošo izklājumu.

-   Noslēpumaina padarīšana, viņš noteica. No bandīta nebija ne ziņas, ne miņas.

-   Dīvaini, O'Līrijs paziņoja, pētīdams savas kārtis un ar sejas izteiksmi pauzdams, ka nekā iepriecinoša tur nav. Es pasēju. Viņa skatiens uz bridi pakavējas pie Bella acīm. Dīvaini, ka viņš ta izkūpēja gaisā. %

-    Šerifs neatrada nekādās pēdas, Krams nomurmināja. Meklētāji atgriežas pilsēta ar tādiem ģīmjiem, it ka viņu sievas butu aizbēgušas ar ceļojošo aģentu baru. Viņš bridi klusēja. Es lieku divus dolārus.

-   Es paaugstinu līdz trim dolāriem, piedāvāja Kelovejs.

Leturs pasvieda savas kārtis dalītajam.

-   Es izstājos.

-    Un jūs, Bella kungs? Kelovejs painteresejas. Vai jūs vel spēlēsiet?

Bellu uzjautrinaja atklājums, ka likmes nav lielas, tomēr ari ne sīkas.

-    Es aicinu atklat kārtis.

-    Divas damas, paziņoja Krams.

-   Divi desmitnieki, noteica Kelovejs Tu mani pieveici. Viņš pagriežas. Bella kungs?

-   Divi astotnieki, Bells atbildēja, pastumdams kārtis Kelovejam ar rakstu uz leju. Viņš nebija zaudējis. Viņam bija trīs kalpi, tomēr viņš domāja, ka zaudēšana liks vairāk satuvināties ar pārējiem. -Vai kaut kas liecināja, kā laupītajam izdevās aizbēgt?

-   Vismaz es neko tadu neesmu dzirdējis, O'Lirijs paziņoja. Kad pedejo reizi runāju ar šerifu, viņš bija neizpratne.

-    Vai tas bija šerifs Hanters? Bells painteresējās, atcerēdamies aģentūras ziņojuma lasīto.

-   Džo Hanters nomira no sirdslēkmēs divus mēnešus pēc slepkavībām, Leturs atbildēja. Jaunais šerifs ir Stens Mērfijs, kurš bija Hantera galvenais palīgs. Viņš visu pārzina tikpat labi kā jebkurš cits.

-    Ļoti jauks cilvēks, ja gadas viņam iepatikties, Krams sacīja. bet sakošļas un izspļaus jebkuru, kas viņam uzkāps uz varžacs.

-    Es labprāt ar viņu aprunātos, tomēr šaubos, vai svētdienā viņš bus sastopams sava kantorī, Bells ierunājās, nepieminēdams Merfija palīga ne īpaši iepriecinošos izteikumus. Kur es varētu viņu atrast?

-Pirms divām nedēļām pilsēta piedzīvoja lielus pludus, Kelovejs atbildēja. Viņa māja smagi cieta. Domāju, ka atradīsiet viņu līdz kaklam iegrimušu remonta.

-   Vai varat pastastīt man, ka likt līdz viņa majai?

O'Lirijs pavicināja roku ziemeļu virzienā.

-    Ejiet līdz Haulenda ielas galam un tad kāpiet pa kāpnēm. Maja ir nokrāsota zaļa, un sānos ir neliela apelsīna koku audze.

Sarunas pieversas politikai un Tedija Rūzvelta iespejām piedalīties vēlēšanas trešo reizi tūkstoš deviņsimt astotajā gada, bet, ja tas nenotiktu ko viņš izvēlētos par savu pēcteci. Bells zaudēja trīs partijas par katru, kurā uzvarēja, likdams vīriem atslābināt uzmanibu, kad tie saprata, ka svešinieks nav nekāds profesionālis kāršu spēle. Viņš novirzīja sarunu atpakaļ pie bankas laupīšanas.

-   Liekas dīvaini, ka neviens neredzeja laupītaju izejam no bankas vai izjājam no pilsētas, Bells neverigi noteica.

-    Neviens nepieteicas, OT.īrijs piebalsoja.

-   Un neviens nemanīja laupītaju ieejam bankā vai izejam laukā, savu artavu piemeta ari Leturs.

-    Bija kāds vecs, piedzēries raktuvju strādnieks, kas kverneja ielas otrā puse pretī bankai, Kelovejs sacīja, bet viņš drīz pēc tam pazuda.

-    Vai šerifs Hanters neuzskatīja viņu par aizdomas turamo?

Leturam neveicas. Viņš nometa kārtis piekto reizi, kopš Bells

apsēdās pie galda.

-    Vecu kalnraci, kurš noguris no dzīves un ar vienu kaju jau ir kapā? Viņš bija pēdējais, kam varētu būt kada saistība ar laupīšanu.

-    Es ne vienu reizi vien redzēju viņu guļam uz ietves, piedzērušos līdz nemaņai, -O'Lirijs paziņoja. Ja viņš varētu aplaupīt banku un nogalināt trīs cilvēkus, es esmu gubernators. Man vēl joprojām šķiet, ka to izdarīja kads no iekšienes, kāds mums labi pazīstams.

-    Varbūt tas bija svešinieks, Bells piezīmēja.

Kelovejs noliedzoši paraustīja plecus.

-    Bisbi ir divdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Kurš var atpazīt svešinieku?

-    Ka ar to puisi uz motocikla? Krams jautāja, ne pie viena novērsdamies.

-    Pilsētā bija motocikls? Bells ieinteresēts parvaicaja.

-    Džeks Kārsons apgalvoja, ka esot redzējis kādu dendiju ar motociklu. Krams ar atvēzienu nolika uz galda uzvarošās kārtis.

Letūrs ievilka garu dumu no cigāra.

-    Džeks teica, ka braucējs bijis labi ģērbies, kad viņš šo ieraudzīja braucam cauri sanielai. Viņš nevareja saprast, ka cilvēks, sēžot uz tada rika, var valkai tik tīras un glītas drēbes.

-    Vai jūsu draugs labi saskatīja braucēja seju?

-    Džeks varēja pateikt tikai to, ka šis bijis gludi skūts, Kelovejs atbildēja.

-    Ka ar matu krāsu?

-   Pec Džeka teikta, puisim galva bijis katliņš. Džeks nebija īsti pārliecināts, jo labi nesaskatīja, motocikls pārāk strauji pabraucis garām, bet viņam šķila, ka mati varētu būt rudi. Vismaz tā viņam šķita, jo viņš pamanīja vaigu bārdu.

Jau otro reizi šonedeļ Bells juta trauksmainu līksmi izplustam vēnas. Jutas štata pilsētas Iglsitijas, kura laupītājs bija nogalinājis četrus cilvēkus, iedzīvotājs minēja, ka redzējis svešinieku braucam uz motocikla laupīšanas diena.

-    Kur es varētu atrast šo Džeku Kārsonu?

-   Viņš vairs neuzturas Bisbi, Krams atbildēja. Pēdējais, ko dzirdēju viņš esot atgriezies mājās Kentuki.

Bells iegaumeja, ka jālūdz, lai Van Dorns sameklē Kārsonu.

O'Līrijs atkal skābi saviebas, ieraudzījis savas kārtis.

-   Tas, kurš brauca ar to motociklu, noteikti uzkavējas pilsētā vel paris dienas pec laupīšanas.

-    Kāpēc jus ta domājat? Bells vaicaja.

-   Tapec, ka šerifs un mekletaji pamanītu motocikla riepu pēdas, ja slepkava izbrauktu no pilsētas tūlīt pec laupīšanas.

-   Ja viņš paliktu pilsēta, līdz meklētāji padodas, kads taču noteikti bulu viņu redzējis.

-   Jā, ta vajadzētu būt, Kelovejs piekrita. Bet viņš nozuda bez pedam.

-    Vai Kārsons ir uzticams liecinieks? Bells nolika uz galda piecus dolārus. Paceļu likmi.

-    I )žeks reiz bija bisbi mers, jurists ar godīga cilvēka reputāciju, I.eturs paskaidroja. Ja viņš teica, ka redzejis vīru uz motocikla, tas nozīmē, ka viņš redzējis viru uz motocikla. Man nav nekādā iemesla apšaubīt viņa vārdus.

-    Vai jūs rit iesiet pie šerifa Merfija? Krams jautaja, beidzot uzvarējis partija.

Bells pamaja.

No paša rīta. Bet tagad, kad esmu aprunājies ar jums, kungi, baidos, ka viņš nevarēs piebilst neko interesantu.

Divu stundu laika pamanījies iztikt ar vienu dzērienu, Bells bija zaudējis tikai četrus dolārus, un neviens no spēlētājiem neiebilda, kad viņš atvadijas un devas atpakaļ uz viesnīcu.

Ceļš, kas veda no ielas uz šerifa māju, bija garš un dubļains pec lietusgāzes, kas pārņēma Bisbi nakts vidu. Nonācis strupceļā, Bells uzkāpa pa stāvajam kāpnēm, kas šķita turpināmies bezgalīgi. Viņš gan bija lieliska fiziskā forma, tomēr, nokļuvis virsotnē, ilgi pulējās atvilkt elpu.

Bellam bija labs noskaņojums. Viņš vel nebija uzzinājis, ko atraduši Ervins un Kertiss, ja tas vispār noticis. Tomēr viņš jutas pilnīgi pārliecināts, ka virs uz motocikla bijis Miesniekbandits, kas nometis savu veca, piedzēruša kalnrača masku. Trūkstošs pirksts un rudi mati nebija nekada uzvara. Pat Džeka Kārsona pamanītā matu krāsa nebija dzelžains fakts. Bellu interesēja tieši motocikls, un ne jau tapec, ka bandītam tāds piedereja, bet gan tāpēc, ka ass un viltīgs prāts varētu ka pārvietošanās līdzekli izmantot pašu jaunako tehnoloģiju.

Galvenais jautajums šobrīd bija ka bandītam izdevies tikt lauka no pilsētas, neviena neredzētam?

Šerifa Mērfija maja atradas tikai dažu soļu attālumā no kāpņu augšgala. Tā bija maza un vairak izskatijas pēc būdas. Plūdi bija nostūmuši to no pamatiem, un Bells ieraudzīja, ka Merfijs rosīgi slej to jaunaja vieta desmit pēdu attaluma no iepriekšējās. O'Lirija norāde par majas zaļo krāsu atbilda patiesībai, bet plūdi bija iznicinājuši apelsīna koku audzi.

Mērfijs uzcītīgi dauzīja āmuru un nedzirdeja bella tuvošanos. I'ar viņa kaklu un pleciem krita biezi, tumši brūni mati. Lielākā daļa rietumu likumsargu bija nevis resni, bet gan kalsni un slaidi. Merfija ķermenis vairāk atgadinaja kalēju, nevis šerifu. Roku muskuļi līdzinājās koku stumbriem, un viņam bija vērša kakls.

-   Šerif Mērfij! Bells uzsauca, cenzdamies pārkliegt āmura sišanos pret naglām.

Mērfijs apturēja āmuru vēzienā un pagriezās. Viņš skatījās uz Bellu, kā varētu skatīties uz koijotu.

-   Jā, es esmu Merfijs. bet jūs jau redzat, ka esmu aizņemts.

-    Varat turpināt darbu, Bells sacīja. Es strādāju Van Dorna detektīvu aģentūra un gribētu uzdot dažus jautājumus par bankas laupīšanu un slepkavībam, kas te notika pirms dažiem menešiem.

Van Dorna vārds lika cienīts likumsargu aprindās, tāpēc Merfijs nolika āmuru un ar mājienu norādīja uz maju.

-   Nāciet iekšā. Te gan valda nekārtība, bet uz plits man ir kafija.

-    Pec ta kāpiena kalna es priecātos par ūdeni.

-    Piedodiet, plūdi saduļķoja aku, tapec ūdens nav dzerams, bet es atnesu vienu galonu no zirgu dzirdinātavas pilsēta.

-    Labi, lai būtu kafija, Bells noteica, nespēdams atvairīt šermuļus.

Mērfijs ieveda Bellu iekšā un piedāvāja krēslu pie virtuves galda. Nekur nebija manāma sievietes klātbūtne, tapec Bells secinaja, ka Mērfijs ir vecpuisis. Šerifs ieleja divās skārda krūzes kafiju no emaljētas kannas, kas atradas uz malkas plīts.

-    Nezinu, ka varu jums palīdzēt, bella kungs. Es nosūtīju ziņojumu par visu atrasto uz jusu aģentūru Cikaga.

-Jus nepieminējāt Džeika Kārsona redzeto.

Merfijs iesmējās.

-    To vīru uz motocikla? Es neticu Džeika stāstam. Apraksts neatbilst nevienam, kas tobrīd bija pilsēta.

-   Bandīts varēja mainīt ārējo izskatu, Bells ieminejas.

-   Viņam nepietika laika tik būtiski mainīties, savakt motociklu un aizbraukt pretī saulrietam.

-   Tatad neviens vairs neredzēja ne braucēju, ne motociklu?

Merfijs paraustīja plecus.

-   Man šķiet dīvaini, ka viņu redzēja tikai Džeks. Virs uz vienīgā motocikla pilsētā noteikti tiks pamanīts. Un ka viņš varētu izbraukt no pilsētas, neatstājot pēdas?

-   Atzīstu, ka tas neizklausās pārak ticami, Bells noteica, tomēr nevēlēdamies tik viegli atmest šo informācijas kripatu malā.

-   Džeiks Karsons bija godājams pilsonis, kurš nedzēra pārlieku daudz un nebija paradis stāstīt blēņas. Tomēr es uzskatu, ka viņam bija halucinācijas.

-    Vai ir atklāti vēl kadi pierādījumi, kas neparādījās jusu ziņojumā?

-   Mēs kaut ko atradam vēl pec tam, kad es to nosūtīju uz Čikāgu. Merfijs piecēlās kājās, piegāja pie galda ar ieapaļu, uzvelkamu vaku un atvēra atvilktni. Viņš pasniedza Bellam misiņa čaulīti.

-    To pēc divām nedēļām atrada mazs zēns, kas spēlējās uz bankas grīdas, kamēr tēvs noguldīja naudu. Čaulīte bija pakritusi zem paklāja, bandīts to droši vien nepamanīja.

Bells nopētīja čaulīti.

-Trīsdesmit astotais kalibrs. Ja ta izkritusi, tad noteikti nākusi no automātiskā ieroča, droši vien kolta.

-     Tādas bija ari manas domas.

-   Vai drīkstu to paturēt? Bells jautāja.

-    Protams. Tomēr es šaubos, vai jums izdosies kaut ko uzzināt, izņemot faktu, ka čaulīte nākusi no bandīta ieroča. Un arī tas nav neapstrīdams pierādījums.

-Ja ta nepieder bandītam, no kurienes tad uzradusies?

Merfijs bezpalīdzīgā žesta pacēla rokas.

-   Man nav ne jausmas.

Bells uzmanīgi turēja čaulīti plauksta.

-Cerams, mes varēsim iegūt bandīta pirkstu nospiedumus.

Merfijs pasmaidīja.

-   Tur jūs atradīsiet ari manējos, zēna un divu manu palīgu nospiedumus.

-   Varbūt mūsu ekspertiem tik un ta izdosies noņemt īsto, Bells optimistiski noteica. Mums nevajadzēs paraugu no zena, kurš to atrada. Viņa pirksti ir mazi. Bet es gribētu iegūt paraugus no jums un palīgiem. Varat tos aizsūtīt uz manu biroju Čikāgā.

-   Es nekad neesmu noņēmis pirkstu nospiedumus, Mērfijs atzinās. Un īsti nezinu, kā tas notiek.

-   Šī zinātne parādijas jau pirms vairākiem gadsimtiem, bet tikai tagad sākusi izplatīties likumsargu vidū. Nospiedumu uz priekšmeta, šajā gadījuma čaulītes, atstāj ādas rievas. Kad priekšmets tiek turēts rokās, uz tā nonāk sviedri un eļļas no adas, atstajot rievu raksta pēdas. Lai noņemtu nospiedumus, uz virsmas tiek izbārstīts smalks pulveris, piemeram, saberzts grafīts. Tad izmanto plēvi, lai pārnestu nospiedumu un varētu to izpētīt.

Mērfijs iedzēra malku kafijas.

-    Es pamēģinašu.

Bells pateicas šerifam un devās lejup pa kāpnēm. Pēc trim stundām viņš jau sēdēja vilciena, kas brauca atpakaļ uz Denveru.

15

Kromvela šoferis vadīja tūkstoš deviņsimt sestā gada Rolls Royce Brougham, Londonas ražotāja Barkera gatavotu, tam bija sešu cilindru un trīsdesmit zirgspēku dzinējs. Viņš izbrauca no garažas un apstājās pie Noba kalna esošās savrupmājas durvīm. To bija projektējis pats Kromvels, savrupmaja līdzinājās pilij un bija celta no baltiem marmora bluķiem, kas atvilkti pa dzelzceļu no Kolorado akmeņlauztuvēm. Fasāde izskatījās pec grieķu tempļa ar augstām, sašaurinātam kolonnām, bet pārējais nams bija vienkāršāks, ar izliektiem logiem un karnīzi, kas rotaja sienas.

Kamer šoferis Fibners Vīds, irs ar akmensciotu seju, ko Kromvels bija nolīdzis vairak cīnītāja pieredzes neka automobiļa vadīšanas prasmes deļ, pacietīgi staveja āra pie mašīnas, Kromvels gaidīja māsu sava kabineta, viņš bija ērti izlaidies uz ādas dīvāna un klausijas Strausa valšus Fdisona cilindra fonogrāfā. Kromvels bija konservatīvi ģērbies tumša vilnas uzvalka. Noklausījies "Pavasara balsis", viņš apmainīja cilindrus un nospēlēja "Vīnes meža stāstus". Katrs cilindrs spēlēja muziķu divas minūtes.

Kromvels pacēla skatienu no aparata, kad istaba ienāca viņa masa, tērpusies zamšādas kleitā, kas krita ap viņas glīti veidotajiem lieliem.

-    Nedaudz riskanti, vai ne? viņš ieminejās, pētīdams Mārgaretas skatienam atklāto miesu.

Viņa pavirpuļoja, likdama svārkiem plandīties un paradīdama kājas līdz pat augšstilba vidum.

-    Tā kā mes dodamies uz pikanto Barberikostu, es nolēmu terpties kā no debesīm kritusi dūja.

-     līkai neuzvedies ka tada.

Kromvels piecēlās kajas, izslēdza fonogrāfu un pacēla māsas mēteli, lai viņa varētu to uzvilkt. Kaut gan kurpēs viņam bija ieliktņi, viņi ar māsu tik un tā bija viena garuma. Tad viņš sekoja tai caur lielajam, grezni izgrieztajām parades durvīm līdz piebraucamajam ceļam un gaidošajam rolsroisam. Eibners, ģerbies sava livreja ar spīdīgiem, melniem zabakiem, bija izslejies miera staja un turēja aizmugures durvis atvērtas. Šis rolsroiss bija limuzīns ar nošķirtu pasažieru nodalījumu, šoferim sēžot atklātajā priekšējā sedeklī, kur viņu no dabas elementiem aizsargāja tikai vējstikls. Tiklīdz Kromvels bija palīdzējis māsai iekāpt iekša, viņš deva šoferim norādījumus, uz kurieni jābrauc. Eibners parsledza ātrumus, un liela mašīna klusi pārripoja pari ielā iestradatajiem granīta akmeņiem.

-    Mums ir pirmā izdevība aprunāties kopš manas atgriešanās, Kromvels ieminējās, droši zinādams, ka šoferis nevar dzirdēt viņu balsis caur stiklu, kas atdalīja priekšējo sēdekli no aizmugurējā.

-    Es zinu, ka tavs ceļojums uz Soltleiksitiju bija veiksmīgs. Un mūsu banka kļuvusi par septiņsimt tūkstošiem dolāru bagātāka.

-Tu man neesi pastāstījusi, ka tev veicās Denverā.

-   Tavi spiegi Van Dorna aģentūra izmeklēšanu bija novērtējuši diezgan precīzi. Denveras birojs kļuvis par centrālo punktu Miesniekbandita vajašanā.

-    Man riebjas tas vārds. Es butu devis priekšroku kaut kam dižmanīgākam.

-    Un kas tas butu? viņa smiedamās noprasīja.

-    Elegantais Rēgs.

Mārgarcta pacēla acis pret debesim.

-   Nedomāju, ka laikrakstu redaktoriem tas patiktu.

-   Ko vel tu noskaidroji?

-   Denveras biroja vadītājs, Nikolass Aleksanders, ir stulbenis. Kad biju viņu apbērusi ar nelielu daļu sava šarma, viņš bera ziņas par medībām ka pupas. Viņš dusmojās, jo nebija iecelts par izmeklēšanas vaditaju, un nekavējās atklāt svarīgu informāciju par metodēm, ko viņi izmantos, lai notvertu bēdīgi slaveno bandītu. Van Doms pats personīgi piešķīris izmeklēšanas vadību savam labākajam aģentam, Aizakam bellam. Tas ir izskatīgs un interesants velns, turklāt ļoti bagats.

-   Tu viņu redzēji?

-   Es viņu satiku un pat dejoju ar viņu. Margareta izvilka no somiņas nelielu fotogrāfiju. Es gaidīju izdevīgu bridi, lai iedotu tev šo. Attēls nav īpaši labs, bet fotogrāfs, kuru es nolīgu, bija pieradis uzņemt salona bildes, nevis momentuzņemumus.

Kromvels iesledza apgaismojumu un nopētīja attēlu. Taja bija redzams gara auguma vīrs ar gaišiem matiem un ūsām.

-   Vai man vajadzētu par viņu satraukties?

Margaretas acis parādijas izvairīga izteiksme.

-   īsti nezinu. Viņš lika.s gudrāks un elegantāks, neka man stāstīja musu spiegi. Es liku tiem pārbaudīt viņa pagātni. Viņam ļoti reti neizdodas atrast un arestēt meklēto. Viņa darba vēsture ir patiešām apbrīnojama. Van Dorns viņu ļoti ciena.

-   Tu teici, ka viņš ir bagats. Kāpēc tad viņš šķiež savu laiku, stradadams par vienkāršu detektīvu?

Margareta paraustīja plecus.

-   Man nav ne jausmas. Varbūt viņam, tapat ka tev, patīk izaicinājums. Viņa vilcinājās, ar pirkstiem sakartodama neesošu vaļīgu cirtu.

-   No kurienes viņam nauda?

- Es aizmirsu pieminēt, ka viņa ģimene ir bostonas baņķieri?

Kromvels saspringa.

-   Es pazīstu Bellus. Viņiem pieder Amerikas Štatu banka Bostona, viena no valsts lielakajam finanšu institūcijām.

-    Aizaks Bells ir pretrunīgs cilvēks, Margareta leni novilka, atcerēdamās nedaudzās minūtes, ko bija kopā ar viņu pavadījusi "Brauna pili". Bet viņš var būt ļoti bīstams. Viņš dzīs mums pēdas kā lapsa, kas medī trusi.

-   Detektīvs, kurš pazīst banku darbību no iekšpuses, nav joka lieta, Kromvels auksti noteica. Mums jāuzmanās.

-   Piekritu.

-    Vai tu esi pārliecinātā, ka viņš nezina tavu īsto vardu?

-   Es labi apslēpu pēdas. Cik zināms viņam un Aleksanderam, mani sauc Roza Mentika, un es dzīvoju Losandželosā, kur manam tēvam pieder liels rančo.

-Ja Bells ir tik gudrs, kā tu saki, viņš to parbaudis un noskaidros, ka Roza ir izdomāta.

-    Nu un? viņa aizkaitināta noprasīja. Viņš nevar zināt, ka es esmu Mārgareta Kromvela, cienījama baņķiera māsa, kas dzīvo savrupmājā Sanfrancisko Noba kalnā.

-   Vai tu no Aleksandera izdabuji vēl kadu informāciju?

-   Tikai to, ka bella veikta izmeklēšana nav īpaši sekmīga. Nav nekādu pavedienu, kas norādītu uz tevi. Aleksanders dusmojas, jo Bells viņam neko nestastija. Viņš teica, ka Bells turot muti par visu, kas saistīs ar viņa paša un divu citu aģentu, Kertisa un Ervina, darbībām. Es uzzināju tikai to, ka viņi visi izmisīgi mekle kadas pēdas.

-    Labas ziņas. Kromvels skopi pasmaidīja. Viņi nemūžam neiedomāsies, ka laupīšanas veic baņķieris.

Margareta domīgi uzlūkoja brāli.

-   Tu vispār varētu to izbeigt. Nauda mums vairs nav vajadzīga. Un, lai cik piesardzīgs un gudrs tu būtu, pienāks laiks, kad tevi notvers un pakars.

-   Tu vēlies, lai es atsakos no sajūsmas un aizrautības, paveicot to, ko neviens cits neuzdrošinātos, un lidz pat mūža beigām tēloju garlaicīgu baņķieri?

-    Nē, nevēlos vis, viņa atcirta, acis rotājoties draiskai dzirkstij. Ari man patīk šī aizrautība. Tad viņas balss pieklusa un kļuva it ka talaka. Es tikai apzinos, ka tas nevar turpināties mužīgi.

-   Pienāks bridis, kad mes zināsim, ka jāapstajas, Kromvels bezkaislīgi noteica.

Ne brālis, ne māsa neizjūta pat mazākos sirdsapziņas pārmetumus vai nožēlu par visiem vīriešiem, sievietem un bērniem, ko Kromvels bija noslepkavojis. Un viņiem nerūpēja arī mazo uzņēmumu, kalnraču un fermeru ietaupījumi, ko viņi bija iznicinājuši, kad aplaupītas bankas, nespējot atmaksāt zaudējumus, bija spiestas slēgt savas durvis.

-    Ko tu šovakar ņemsi līdzi? Margareta jautaja, mainīdama tematu.

-   Merionu Morganu.

-    To klirīgo vecmeitu? Margareta nicīgi savilka lūpas. Es vispār nesaprotu, kāpēc tu viņu turi darbā.

-   Viņa ir ļoti prasmīga, Kromvels atbildēja, nevēlēdamies strīdēties.

-   Kāpēc tu nekad neesi ievilcis viņu gulta? māsa painteresējas, klusi iesmiedamas.

-   Tu taču zini, ka es nekad neiesaistos spēlēs ar savām darbiniecēm. Šis princips man aiztaupījis daudz raižu. Šovakar es viņu vedu sev līdzi tikai ka atalgojumu par labu darbu. Tur nav nekā vairāk. Masas kleita bija savilkta uz augšu līdz ceļgaliem, un viņš vienu no tiem saspieda. Kurš šovakar ir veiksmīgais vīrietis?

-   Jūdžins Batlers.

-   Tas āksts? viņš ķircinadams jautāja. Viņš ir pilnīgi bezjēdzīgs.

-   Viņš ir neiedomājami bagats…

-    Viņa tēvs ir neiedomājami bagats, Kromvels izlaboja. Ja Semam batleram nebūtu paveicies, uzskrienot virsū Midasa zelta dzīslai, viņš būtu nosprādzis bez graša kabatā.

-   Pēc tēva nāves Jūdžīns būs bagātāks par tevi.

-    Viņš ir nejēga un žūpa. Savu naudu viņš iztērēs tik atri, ka tev noreibs galva.

-    Es likšu ar viņu gala, Mārgareta noteica. Viņš ir neprātīgi iemīlējies mani un darīs visu, ko es viņam likšu.

-   Tu vari atrast kadu labaku, daudz labaku, Kromvels noņurdēja. Viņš pacēla skaļruni un vērsās pie šofera. Eibner, nākamajā ielā pagriezies pa kreisi un apstajies pie Batleru nama.

Eibners pacēla roku, apliecinādams, ka sapratis. Viņš apturēja mašīnu pie milzīgas koka savrupmājas, būvētu Viktorijas laikmeta stila. Tad viņš izkāpa lauka un pazvanīja pie dzelzs vārtiem, kas nožogoja māju. Parādījās istabene, un viņš tai pasniedza Kromvela vizītkarti. Sieviete to paņēma un aizvēra durvis. Pēc dažam minūtēm durvis atkal atveras, un laukā iznāca gara auguma pievilcīgs vīrietis ar asi izteiktiem vaibstiem, kurš devas pie mašīnas. Viņš varētu uzdoties par teātra zvaigzni. Tāpat ka Kromvels, viņš bija tērpies tumši zila vilnas uzvalka ar iestīvinātu apkakli un uzlicis kaklasaiti ar baltiem rombiem. Viņš apstajās uz portika un paostīja gaisu, kurā jautās viegla migla, kas plūda no līča.

Eibners atvēra limuzīna aizmugurējās durvis, nolaida lejā otru sēdekli un pakapas atpakaļ, batlers iekapa iekša un apsēdās. Viņš pievērsās Kromvela māsai.

-   Megija, tu izskaties absolūti dievigi, man pat gribētos tevi apēst. Viņš neturpināja, pamanījis biedējošo, naidīgo izteiksmi Kromvela acis. Viņš sasveicinājās ar baņķieri, nepasniegdams roku. Džeikob, priecājos tevi redzet.

-   Tu izskaties vesels, Kromvels noteica, it kā viņam nebūtu vienalga.

-   Ka gurķis. Dienā nosoļoju piecas jūdzes.

Kromvels viņu ignorēja, paņēma skaļruni un deva norādījumus Eibneram, kur atrast Merionu Morganu. Tad viņš pagriezās pret māsu.

-    Kura Bārberikostas salona tu vēlies aplūkot nelāgi dvakojošos salašņas?

-   Es dzirdēju, ka "Zirneklis Kelijs" esot diezgan tīrs.

-   Sliktākais uķis visa pasaule, Kromvels zinoši attrauca. Bet viņiem ir labi orķestri un liela deju grīda.

-   Vai tev šķiet, ka tur ir droši? Margareta apprasījās.

Kromvels iesmejas.

-   Sarkanais Kelijs ir nolīdzis veselu armiju budigu miesassargu, kas aizstāv tādus bagātos klientus ka mēs no miesas bojājumiem un apkaunojuma.

-    Tātad dodamies uz "Zirnekli Keliju", Batlers paziņoja. Reiz es tur aizvedu pat savu mammu un tēti. Viņiem ļoti patika verot to nepieklājīgo ļaužu baru, kas tur pastāvīgi uzturas. Mes sēdējam bagatnieku balkonā un skatījāmies uz niekkalbju izpriecām.

Rolsroiss apstājās pie dzīvojamas ēkas Krievu kalna netālu no 1 laida ielas Lombardā, moderna, bet salīdzinoši Ieta pilsētas rajona. Šaja Krievu kalna daļa atradas mājas un satikšanas vietas, kur intelektuāļi, mākslinieki, arhitekti, rakstnieki un žurnālisti iesaistijas gudrās diskusijas un strīdos, bet vairak tomēr sarunājas un uzdzīvoja.

Meriona neievēroja visus protokola sīkumus. Viņa gaidīja ārpusē uz. sava nama kāpņu augšēja pakapiena. Kad limuzīns piestaja pie apmales, viņa nokāpa lejā un stavēja pie mašīnas, kamer Eibners atvēra viņai durvis. Viņa bija uzvilkusi īsu žaketi virs zilas blūzes ar pieskaņotiem svārkiem, kam piemita vienkārša elegance. Gaišie mali bija saņemti pakausī un sapili gara bizē ar iesietu lentu gara kakla aizmugurē.

Kromvels izkapa lauka un galanti palīdzēja viņai apsēsties. Šoferis nolaida vēl vienu sedekli, uz. kura pieklājīgi apsēdas pats Kromvels.

-    Meriona Morganas jaunkundze, atļaujiet jus iepazistinat ar Judžīnu Batlera kungu. Un manu māsu Mārgaretu jus jau pazīstat, viņš sacīja.

-   Kromvelas jaunkundze, priecājos jus atkal redzēt. Meriona runaja pieklājīgi, tomēr ne īpaši sirsnīgi. Un tevi arī, Jūdžīn, viņa mīlīgi pievērsās vīrietim.

-   Jus esat pazīstami? Margareta pārsteigtā vaicāja.

-   Judžīns… Batlera kungs… reiz veda mani vakariņās.

-    Pirms diviem gadiem, Batlers labsirdīgi piebilda. Man neizdevās atstāt uz viņu iespaidu. Viņa noraidīja visus manus turpmākos ielūgumus.

-    Un piedāvājumus, Meriona smaidīdama noteica.

-   Vai esat gatava aizrautīgam vakaram bārberikosta? Kromvels jautāja.

-   Tā man bus jauna pieredze, Meriona atziņas. Man nekad nav bijis drosmes uz. turieni doties.

-Atcerieties veco dziesmu, Mārgareta sacīja.

Vispirms nāca kalnrači,

Pec tam prostitūtas,

Un starp visiem šiem

Radās zelta rūda.

Meriona nosarka un bikli iedūra skatienu paklaja, bet vīrieši smējās.

Pec dažam minūtēm l'ibners nogriezās Klusa okeana iela un vadīja mašīnu caur barberikostas centru, nosauktu par godu berberu pirātiem no Marokas un Tunisijas. Šeit mājoja spēlmaņi, prostitūtas, laupītāji, krāpnieki, dzērāji, bezdarbnieki un slepkavas.

Šeit bija viss izvirtība un pagrimums, nabadzība un bagatiba, izmisums un nave.

bēdīgi slavenais rajons lepojās ar vairak neka trim simtiem salonu, kas saspiesti cieši kopa sešu kvartalu apjomā, un Klusa okeānā iela vien jau to bija piecdesmit. Tie pastāvēja, pateicoties korumpētiem politiķiem, kurus uzpirka salonu, azartspēļu namu un bordeļu īpašnieki. Pilsētas cienījamie iedzīvotāji skaļi sūdzējās par šo netikuma perēkli, bet novērsa acis, jo klusībā lepojas ar apziņu, ka viņu skaistā Sanfrancisko spej mēroties speķiem ar Parīzi, kuras plecos bija apskaužama Rietumu puslodes samaitālakās pilsētas goda mantija. Tas bija netikumu un neģelības karnevāls.

Un tomēr barberikosta bija spoža un bagāta, pilna ar kliedzošām reklāmām un krāpšanu, īsta paradīze cilvēkiem, kuri, godīgu nodomu vadīti, veļas pabūt starp sabiedrības zemākajiem slāņiem. Pagrimušajiem, kas vadīja grēka perekļus pārsvarā vīriešiem sagadāja baudu redzēt Noba kalna snobus ienakam viņu iestādījumos, jo viņi nejuta nekādu vainas apziņu, noplēšot no tiem milzīgas cenas par ieeju un dzērieniem, parasti trīsdesmit dolārus par šampanieša pudeli atšķirība no parastajiem sešiem vai astoņiem, ļauktie dzērieni lielākajā daļa salonu maksāja divdesmit piecus centus, bet alus desmit.

Eibners vadīja mašīnu caur līksmotajiem, kas klaiņoja pa ielu, apstājās pie trīsstāvu ēkas, kuras augšējā stava bija viesnīca patiesība gan bordelis, ko dēvēja par govju pagalmu, kur mazās istabiņas ar iesauku "celles" gaidīja piecdesmit sievietes. Pirmais stāvs bija paredzēts azartspēlēm un dzeršanai, bet pagrabā bija izvietota skatuve vulgāriem priekšnesumiem un liela koka deju grīda. Viesi izkapa no mašīnas, vīriešiem ejot pa priekšu, lai aizsegtu sievietes, kuras aizrautīgi lūkojās uz koši apģērbto kliedzēju ietves mala.

Nāciet, nāciet uz labako dzeršanas un deju iestādījumu visā barberikosta! Visi ir aicinati, visi lieliski izklaidēsies! Noskatieties trakāko priekšnesumu, aplūkojiet skaistakas meitenes. Skatieties, kā viņas mētā kajas augstāk par galvu; skatieties, kā viņas šūposies. Jūs būsiet pārsteigti! Un laimīgi!

-   Man jau patīk šī vieta, Mārgareta līksmi noteica.

Meriona apjukusi skatījās apkārt, cieši satvēra Kromvela roku

un pacēla acis uz apmeklētāju ignorēto izkārtni, kas vēstīja: "Šaja namā netiek pieļauts nekas vulgārs."

Viņi iegāja liela pakavveida vestibila, ko rotāja ierāmetas gleznas ar kailām sievietēm, kas dejoja ap Romas drupām. Viesus sagaidīja slikti pieguļoša smokingā terpies pārzinis un ieveda viņus iekšā.

-   Vai velaties doties lejā un noskatīties priekšnesumu? viņš jautāja. Nakamais sāksies pēc desmit minūtēm.

-   Mes gribam drošu galdiņu prom no padibenēm, Kromvels valdonīgi noteica. Kad būsim baudījuši pudeli jusu labaka šampanieša, kāpsim lejā vērot priekšnesumu un dejot.

Pārzinis paklanījās.

-   Ja, ser. Sekojiet man.

Viņš izveda Kromvela viesus cauri pārpildītajam salonam līdz galdiņam batlera pieminētajā augsto viesu balkonā, no kura bija parskatāma salona liela zāle. Drīz vien viesmīle plānā blūzē, kas bija izgriezta zemu par krūtīm, un svārkos, kas beidzās krietni virs ceļgala, lieliski izradot kājas melnas zīda zeķēs un pikantos zeķluros, atnesa viņiem lielo pudeli Veuve Cliccļuot Ponsardin šampanieša no tūkstoš astoņsimt deviņdesmitā gada ražas. Uzmanīgi likdama pudeli parastā ledus spainīti, viņa viegli pieskaras vīriešiem un veltīja abiem baudkaru smaidu. Mārgareta atbildēja ar to pašu, likdama viesmīlei manīt, ka zina, ar ko viņa nodarbojas, kad neapkalpo viesus salona, tas ir, strādā celles augšēja stava. Pārsteigtā, redzot Noba kalna snobu tik atkailinoša tērpa, viesmīle uzmeta Mārgaretai bezkaunīgu skatienu.

-   Zini, mīļā, tādas rudmates ir ļoti pieprasītas. Tu varētu pati uzstādīt sev cenu.

Meriona pārsteigtā satrūkās. Kromvels pūlējas apvaldīt smieklus, bet Batleru pārņēma klajš sašutums.

-   ŠI ir dama! viņš noskaldīja. Atvainojieties!

Viesmīle nepievērsa viņam uzmanību.

-   Ja viņa ir ebrejiete, tad varēs ieņemt vietu pašā augšgalā. Sieviete pagriezās, nošupoja pēcpusi un devas lejā pa kāpnēm.

-    Kāds tam sakars ar ebrejiem? Meriona naivi painteresējās.

-    Klīst baumas, ka ebreju rudmates esot viskaislīgākās sievietes, Kromvels paskaidroja.

Margareta lieliski pavadīja laiku, lūkodamās uz salona zaļi. Viņu parņēma līksma pacilātība, redzot jurniekus un ostas strādniekus, jaunās un godīgās meitenes, kuras sava naivuma deļ bija viegli novedamas no ceļa, un rūdītos noziedzniekus klīstam pa grīdu, uz kuras gulēja diezgan daudz viru, kas bija pārak piedzērušies, lai stāvētu kājās. Slepus no visiem, ari braļa, Mārgareta jau vairakas reizes bija apmeklējusi barberikostas uķus. Un viņa lieliski zināja, ka viņas brālis Džeikobs ir biežs viesis dargajos un smalkajos prieka namos, kur stradaja visu kritušo sieviešu zieds.

Merionai apkārt notiekošas vienlaikus šķita pretīgs un aizraujošs. Viņa bija dzirdējusi, ka šis rajons ir Sanfrancisko nabadzīgo ļaužu rugtuma un izmisuma dziļākā bedre, tomēr viņai nebija ne jausmas, cik zemu var krist cilvēki. Viņa nebija radusi dzert, un šampanietis pēc laika lika viņai atmaigt, skatoties uz pagrimumu nedaudz patīkamāka gaisma. Viņa centās izteloties sevi ka vienu no šīm vaļīgajam sievietēm, kas ved vīriešus augša uz cellēm par nieka naudu piecdesmit centiem. Viņu parņēma šausmas, tāpēc viņa steigšus izstūma šo domu no prata un nedroši pieceļas kājas, kad Kromvels pacēla gaisā tukšo pudeli un paziņoja, ka viņiem pienācis laiks kāpt leja.

Parādījās pārzinis un atrada aizņemtu galdiņu uz deju grīdas netālu no skatuves. Divi pari, ģērbušies notraipītās darba drēbēs, iebilda pret atteikšanos no sava galda, bet pārzinis draudēja tiem ar fizisku spēku, ja viņi nedosies prom.

-   Cik veiksmīgi, Mārgareta noteica. Priekšnesums tikai tagad sākas.

Kromvels pasūtīja vēl vienu lielo šampanieša pudeli, un viņi skatījās, kā bagātīgi apveltīta sieviete uzkāpj uz nelielās skatuves un sāk septiņu plīvuru deju. Nepagaja ilgs laiks, līdz plīvuri nokrita un viņa palika niecīga tērpa, kas pat neatstāja īpaši daudz vietas iztēlei. Sieviete kratijas un izlocījās baudkārās pozās, vēdera muskuļiem vibrējot. Kad viņa bija beigusi deju, vīrieši meta uz skatuves monētas.

-    Ak, tas tiešam bija uzmundrinoši, Mārgareta sarkastiski noteica.

Saka spelet neliels orķestris, un uz deju grīdas uznaca pari, aizrautīgi sperdami Teksasas Tomija dejas soļus, batlers un Margareta līksmi virpuļoja apkārt tik saskanīgi, it ka butu viens cilvēks. Merionu priekšnieka rokās pārņēma neveiklība. Visu kopa strādāto gadu laikā šī bija pirmā reize, kad viņš savu sekretāri kaut kur uzaicināja. Viņš bija prasmīgs dejotājs, un Meriona graciozi sekoja viņa vadībai.

Orķestris vairākas reizes mainīja ritmu, lai dejotāji varētu iz1 mēģināt arī Tītara rikšus un Truša skavas. Drīz vien dejotāji saka svīst pagraba slegtajas bezgaisa telpas. Šampanietis lika Merionai noreibt, un viņa jauiaja Kromvelam, vai nevarētu uz. dažam minūtēm apsēsties.

-   Vai jūs neiebildīsiet, ja es uz bridi jūs atstāšu?Kromvels pieklājīgi jautaja. Es gribētu uziet augšstāvā un izspēlēt dažas faro partijas.

Merionu pārņēma atvieglojums. Viņa atradas uz pārguruma sliekšņa, un jaunas kurpes spieda.

-   Ja, protams, Kromvela kungs. Es labprat atpūtīšos.

Kromvels uzkāpa pa koka kāpnēm un lēnam izgaja cauri rosīgajai azartspēļu telpai, līdz nonaca pie galdiņa, kur nebija neviena spēlētāja, tikai kāršu dalitajs. Aiz viņa staveja divi budigi viri, kas neļāva klientiem sēsties pie galdiņa.

Dalitajs izskatījās pec vērša un cilvēka krustojuma. Melnie mati bija nokrāsoti, pieglausti pie galvas ar pomādi un vidu izšķirti. Deguns bija saplacināts virs vaigiem, jo parak bieži ticis lauzts. Dzidrās acis likās dīvaini neiederīgas seja, ko dauzījušas daudzas dūres. Vira torss izskatījās pec alus mucas, apaļš un bagatīgs, bet stingrs, bez taukiem. Reiz Kelijs bija cīkstonis un pat kāvās ar Džeimsu Dž. Korbetu, divas reizes notriekdams zemē bijušo smagsvara čempionu, bet divdesmit pirmaja raundā attapies notriekts zemē pats. Kromvelam tuvojoties, viņš pacēla skatienu.

-    Labvakar, Kromvela kungs, es jus jau gaidīju.

Kromvels atvēra pulksteņa vāciņu un palūkojas uz radītājiem.

-   Piedodiet man, ka nokavēju astoņas minūtes, Kelija kungs. Ks tiku nenovēršami aizkavēts.

Sarkanais Kelijs pasmaidīja, atklādams skatienam pilnu muti zelta zobu.

-   Jā, ari es aizkavētos tik skaistas damas sabiedrība. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz galdu. Vai vēlaties izmēģināt savu veiksmi?

Kromvels izvilka maku un noskaitīja desmit piecdesmit dolāru banknotes, ko viņa banka bija nodrukājusi, noslēdzot līgumu ar federālo valdību. Kelijs nevērīgi salika banknotes neliela kaudzītē galda malā un pagrūda pāri virsmai vara žetonus ar salona reklāmu. Uz galda zaļā filca apvalka bija uzkrāsots tipiskais faro izlikums ar trīspadsmit kārtīm. Tas visas bija piķi no dūža līdz karalim, un dūzis atradas no dalītāja pa kreisi.

Kromvels uzlika žetonu uz kalpa un citu starp piecinieku un sešinieku likme, ko dēvēja par skaldīšanu. Kelijs atmeta virsējo karti no dahtaja kārbas, atklaja nakamo karti, izsauca zaudējušo. Tas bija desmitnieks. Ja Kromvels liktu uz ta, viņš būtu zaudējis, jo uz neizspelētas kārts uzlikto naudu pievāc spēļu nams. Tad Kelijs izvilka no karbas zaudējušo kārti, atklādams laimējušo. Tas bija piecinieks. Kromvels ieguva visu vinnestu, nevis pusi.

-   Iesācčja veiksme, viņš noteica, kad Kelijs pastūma uz viņa pusi laimētos žetonus.

-   Ko jūs velaties, Kromvela kungs?

-    Neko, pateicos.

-   Jūs gribējāt mani redzēt, Kelijs sacīja. Ko man darīt, lai atmaksātu par visiem pakalpojumiem, ko laika gaitā esat man sniedzis, par dāsnajiem aizdevumiem un palīdzību policijas atvairīšana no mana salona?

-   Man kāds jānovāc no ceļa. Kromvels runaja tik vienaldzīgi, it ka pasūtītu alu.

-    Šeit, pilsētā? Kelijs jautaja, izdalīdams kārtis.

-   Ne, Denvera.

-   Es ceru, ka tas ir vīrietis, Kelijs noteica, nepaceldams skatienu no dīlera karbas. Uzlieciet likmes.

Kromvels pamāja un novietoja žetonu starp karalieni un kalpu.

-   Vispār tas ir Van Dorna detektīvu aģentūras darbinieks.

Kelijs brīdi vilcinājās, pirms izvilka kārti no kārbas.

-   Ja liks novākts Van Dorna aģents, tam varētu bul nepatīkamas sekas.

-   Tikai ne tad, ja viss būs izdarīts pareizi.

-    Ka vinu sauc?

-   Aizaks Bells. Kromvels padeva Kelijam no māsas dabūto fotogrāfiju. -1 ūk, viņa attēls.

Kelijs bridi to pētīja.

-    Kapec jūs gribai viņu novākt?

-   Man ir iemesli.

Kelijs izvilka zaudējušo karli, un laimēja karaliene. Kromvels atkal bija uzvarējis.

Kelijs lūkojas pāri galdam uz Kromvelu.

-   Esmu dzirdējis visi, kas nogalinājuši Van Dorna aģentus, ir notverti un pakārti.

-Tie bija noziedznieki, kuri muļķīgi ļava detektīviem sevi noķert. Ja tas tiks izdarīts pieliekami prasmīgi, Van Dorns nemūžam neuzzinās, kurš un kapec nogalināja Bellu. Notēlojiet nejaušu slepkavību vai pat negadījumu. Ja neatstāsiet pēdas, Van Dorna aģenti nevares atriebties.

Kelijs leni atlaidas krēslā.

-   Kromvel, jāatzīst, man tas nepatīk. Viņš vairs nelietoja uzrunu "kungs".

Kromvels drūmi pasmaidīja.

-   Vai tev patiktu, ja es par darbu samaksatu divdesmit tūkstošus dolāru?

Kelijs izslējās un skatijas uz Kromvelu, it ka īsti neticēdams.

-    Divdesmit tukstošus?

-   Es vēlos, lai to izdara profesionālis, nevis kaut kads rīkļurāvējs no ielas.

-   Kur tam vajadzētu noliki?

Abiem jau no paša sākuma bija skaidrs, ka Kelijs uzdoto izpildīs. Salona īpašnieks bija iegrimis līdz kaklam visu veidu noziedzīgās darbībās. Pakļaušanas Kromvela izdevīgajam piedāvājumam bija neapšaubāma.

-Denverā. Šobrīd Bells darbojas tur, Van Dorna filiāle.

-   Jo lalāk no Sanfrancisko, jo labak, Kelijs klusi noteica. Esam noslēguši vienošanos, Kromvela kungs.

Godbijīgā uzmna bija atgriezusies, un viss bija norunāts. Kromvels piecelās no krēsla un ar galvas mājienu noradīja uz žetoniem.

-   Dāvana dalītajam, viņš smaidīdams noteica. Rit pēcpusdiena tev tiks nogādāti desmit tūkstoši skaidra nauda. Pārējo dabūsi, kad Bells bus pagalam.

Kelijs palika sēžam.

-   Saprotu.

Kromvels gaja leja un izlauzās cauri dejotajiem, kuri bija pārtraukuši deju. Viņš ieraudzīja, ka tie vēro viņa masu veicam graciozu un izaicinoši deju uz skatuves, iepriecinot visus klātesošos. Viņa bija palaidusi vaļīgak korseti un ļāvusi glīti sakārtotājiem matiem krist lejup. Viņas gurni kustējās un jutekliski griezās līdz ar orķestra spēlēto mūziku. Batlers dzēruma mulsuma bija izlaidies pie galda, bet Meriona pārsteigta vēroja Mārgaretas kustības.

Kromvels pamāja vienam no pārziņiem, kuri pildīja ari ārāsviedēju pienākumus.

-Ser?

-    Lūdzu, aiznesiet kungu uz manu mašīnu.

Arasviedējs pamāja un ar vienu vienīgu, prasmīgu kustību piecela absolūti piedzērušos Batleru stāvus, pēc tam pārmezdams viņu par plecu. Tad arāsviedējs devās augša pa kāpnēm, nesdams batlera smago ķermeni tik viegli ka auzu maisu.

Kromvels pieliecas Merionai klat.

-    Vai jus spēsiet aiziet līdz mašīnai?

Viņa pacēla dusmīgu skatienu.

-    Protams.

-   Tad mums pienācis laiks doties prom. Viņš satvēra sievieti aiz rokas un palīdzēja piecelties no krēsla. Meriona grīļīgi, tomēr bez atbalsta uzkāpa augša pa kāpnēm. Tad Kromvels pievērsās māsai. Tās skandalozā uzvedību viņu neuzjautrināja. Viņš satvēra Margaretas roku, atstādams zilumu, norava viņu nost no skatuves un izgrūda laukā no salona līdz pie apmales gaidošajai mašīnai. batlers bija atslēdzies priekšējā sēdekli blakus F.ibneram, bet Meriona stiklainam acīm sēdēja aizmugure.

Kromvels mpji iegrūda Margaretu aizmugurēja sedekli un pats sekoja, iestumdams māsu dziļāk stūrī. Viņš apsēdas pa vidu starp abam sievietēm, un Libners iekārtojās pie stūres, iedarbināja dzinēju un saka braukt pa krāsainu gaismu pielieto ielu.

Kromvels lēnām aplika roku Merionai ap pleciem. Viņa uzlukoja priekšnieku ar neskaidru, neko nevēstošu skatienu. Šampanietis lika viņai justies letarģiskai, tomēr viņa nebija piedzērusies. Viņas prāts bija skaidrs un ass. Vīrieša roka saspieda viņas plecu, un viņai nedaudz aizrāvās elpa. Viņa juta Kromvela ķermeni piespiežamie» savējam šaura ja sēdekli.

Reiz Merionai priekšnieks bija šķitis pievilcīgs, un viņa izjuta pret to patiku. Tomēr visus gadus, kopš viņa strādaja bankā, Kromvels nebija centies parvarēt plaisu starp abiem. Tagad, pēc tik ilga laika, viņš piepeši izrādīja interesi. Dīvaini, bet Meriona neizjūta nekādu emociju uzplūdu, nekādu tīksmi. Kromvels viņai šobrīd šķita pretīgs, un viņa nesaprata, kāpēc.

Meriona jutās atvieglota, kad Kromvels vairs neko tadu neatkartoja. Roka palika guļam viņai ap vidukli, plaukstai skarot plecu, līdz. Eibners apturēja limuzīnu pie viņas dzīvojamās mājas. Kromvels izkapa uz ietves un palīdzēja viņai izkļūt laukā no mašīnas.

-    Ar labunakti, Meriona, viņš novēlēja, turēdams sievietes roku. Ceru, ka jūs interesanti pavadījāt laiku.

Merionai šķita, ka viņa ieraudzījusi Kromvelā kaut ko dziļi paslēptu, ko nekad iepriekš nebija pamanījusi, un viņa pieskāriens lika viņai riebuma sarauties.

-   Es šo vakaru atcerēšos ilgi, viņa godīgi atbildēja. Cerams, ballera kungs un jusu masa atgūsies.

-   Rit viņus mocīs paģiras, un pelnīti, viņš noteica, saspringti pasmaidīdams. Tiksimies pirmdienas rīta. Man jānodiktē daudz vēstuļu. Gribu attīrīt galdu, pirms došanās darījumu brauciena piektdien.

-   Jūs jau tik drīz atkal aizbraucat?

-    baņķieru sanāksme Denvera. Apmeklejums obligāts.

-   Tad tiksimies pirmdien no rīta, Meriona atvieglota noteica, juzdama, ka Kromvels atlaiž viņas roku.

Meriona uzkāpa pa kāpnēm līdz savam durvīm, bet apstajas un pagriežas, lai uzmestu skatienu rolsroisam, kas aizbrauca tālāk. Viņas prāts darbojās pats no sevis. Attiecības ar priekšnieku nekad vairs nebūs tadas kā iepriekš. Šaja cilvēkā slepas skarbums, ko viņa iepriekš nebija manījusi, un atmiņas par Kromvelā pieskārienu lika viņai sarauties. Deju zāles dūmu un sviedru smārds, kas bija aizkavējies viņas drebēs, piepeši viņu šķebināja.

Viņa iesteidzās sava istaba, atgrieza vaļā vannas krānus, drudžaini norāva drēbes un iegulās ziepjainajā udera, lai aizskalotu visas atmiņas par netikumīgo vakaru.

-    Par ko tu runāji ar Sarkano Keliju? Margareta painteresējas, kad viņi bija atstajuši Merionu pie dzīvokļa.

-    Es viņam uzdevu nelielu darbu.

Viņa lūkojās uz braļa seju, ko apspīdēja ielas laternu gaisma.

-    Kādu darbu?

-    Viņš parūpēsies par Aizaku Bellu, Kromvels lietišķi teica.

-    Tu nedrīksti nogalināt Van Dorna aģentu! Mārgareta izdvesa. Tevi vajas visi valsts likumsargi.

Kromvels iesmējās.

-   Neraizejies, miļā māsa. Es devu Kelijam norādījumus nodarīt tikai tik daudz, lai Bells dažus mēnešus pagulētu slimnīcā. Tas ari viss. Neliels brīdinājums.

Kromvels meloja māsai, acis skatīdamies. Viņš grasījās tēlot pārsteigumu, kad tiks paziņots par Bella navi, un apgalvot, ka aģenta nāve ir kļūda, ka Kelijs pārsteidzies. Viņš nolēma, ka masas dusmas ir niecīga maksa par atbrīvošanos no vīra, kas bija kļuvis par viņa ļaunako ienaidnieku.

16

-    Parlaidiet vēl vienu kārtu, Kromvels pavēlēja vīriem, kas krāsoja viņa vagonu. Iepriekšējā krāsa bija zemes brūnā, kadā kopš dzelzceļa pirmajām dienām tika krāsots vairums kravas vagonu. bet Toskanas sarkana bija jauna krāsa, ko izmantoja Southern Pacific savas milzīgās kravas vagonu flotes sistematizēšanai. Kromvels vēlējas otro kārtu, jo zem nupat nožuvušās pirmās kārtas vēl vīdēja uzraksts "O'Braiena mēbeļu kompānijā, Denvera".

Margareta, uzvilkusi vilnas kleitu un īsu jaciņu, lai sasildītos aukstaja vēja, kas puta no okeāna caur Zelta vārtiem, turēja roka lietussargu, cenzdamas sevi pasargāt no rīta miglas, kas sedza pilsētu. Abi stavēja uz tukšās noliktavas iekraušanas platformas, ko brālis bija noīrējis ar svešu vardu, un vēroja krāsotājus.

-    Vai viņiem var uzticēties? Margareta painteresējās.

-    Krāsotājiem? Viņš palūkojās uz četriem vīriem, kas rosīgi klaja krasu uz vagona. Viņiem tas ir tikai darbs, tikai kārtējais vagons, kas jauzpucē. Ja vien viņiem labi samaksas, viņi jautājumus neuzdos.

-    Bija jau pēdējais laiks mainīt vardu, māsa noteica. Kads šerifs vai Van Doma detektīvs noteikti atklas, ka "O'Braiena mēbeļu kompānijas" kravas vagons bijis piecās aplaupitajas pilsētās.

-   Tā pali doma ienaca prālā ari man, viņš atzina.

-   Kā tu to sauksi šoreiz?

-    Nekā, Kromvels atbildēja. Tas izskatīsies pēc vienas no Southern Pacific piederošajiem kravas vagoniem.

-   Tu varētu nopirkt un iekārtot jaunu. Kāpēc paturēt veco?

-    Tāpēc, ka tas izskatās pēc vecas grabažas, viņš iesmējies paskaidroja. Būvēts tūkstoš astoņsimt deviņdesmitajā gadā. Dzelzceļš vel joprojām izmanto šo modeli. Ks labpratak redzu to pagurušu un nobružātu pēc ilgus gadus un tūkstošiem judžu vilktas kravas. Un, tā kā tas izskatās tik parasts, nevienam neradīsies aizdomas par vagona īsto mērķi. Pat tavs lieliskais Bells nemūžam par to neiedomāsies.

-   Nenovērtē Bellu par zemu. Viņš ir pietiekami gudrs, lai uzošņātu tavu luksusvagonu.

Kromvels uzmeta masai skābu skatienu.

-    Ne tik gudrs. Un, pat ja viņš saodis kaut ko nelāgu, ir jau par veļu. O'Braiena vagons ir pazudis no zemes virsas.

Kromvels lepojas ar savu veco vagonu. Tas bija trīsdesmit četras pēdas garš un spēja sevī satilpinat četrdesmit tukstošus mārciņu. Būdams tukšs, tas svēra divpadsmit tūkstošus. Kad nožūs otrā krāsas krata, darbs tiks pabeigts ar attiecīgajiem uzrakstiem uz. koka sāniem, tas ir, sērijas numuru zem burtiem SP jeb Southern Pacific. Uz viena sāna tiks iezīmēta ari kravas spēja un tukšā vagona svars, bet pretējā puse dzelzceļa kompānijās emblēmas saullēkts balts aplis ar loka izliektu Southern augša, Pacific apakšā un Lines pa vidu. Beigu beigas vagons izskatīsies tieši tapat kā visi tie tūkstoši, kas piedereja dzelzceļam.

Pat sērijas numurs 16173 bija pareizs. Kromvels bija panācis, ka šis numurs tiek noņemts no vagona dzelzceļa novietnes vidu, norakstīts metāllūžņos un pielikts pie viņa ripojošas kajītes.

Nekas netika atstats likteņa vara. Ikviens gājiens bija rūpīgi pārdomāts, izmēģināts un vēlreiz pārbaudīts. Visas iespējamas nejaušības tika apdomatas un atrisinatas. Kromvelam nepaslideja garām nekas līdz pat mazakajiem sīkumiem. Neviens bandīts Savienoto Valstu vēsturē, pat ne Džesijs Džeimss un Bučs Kesidijs abi kopa, ne tuvu nevarēja pārspēt viņu veiksmīgo laupīšanu un iegūtās naudas ziņā. Vai arī attiecībā uz nogalinātājiem cilvēkiem.

Izdzirdot Bella vārdu, Mārgareta domas atgriezās vakarā, kad bija ar aģentu dejojusi viesnīcā "Brauna pils". Viņa nolādēja sevi, jo bija gribējusi pastiepi roku un viņam pieskarties. Jau doma par kaut ko tādu lika drebuļiem pārskriet par muguru. Viņa bija pazinusi daudzus vīriešus, no kuriem ne vienu vien arī pavisam intīmi. Bet neviens nebija atstājis uz viņu tadu iespaidu kā Bells. Tas bija alku vilnis, ko viņa nespēja ne saprast, ne valdīt. Viņa sāka prātot, vai vēl kādreiz šo vīrieti redzēs, dziļi sirdi saprazdama, ka tas būtu ārkārtīgi bīstami. Ja abi vēl sastapsies, viņš noteikti uzzinās Mārgaretas īsto vardu un uztaustīs pēdas, kas vedīs pie viņas brāļa Džeikoba.

-   Iesim prom, viņa noteica, dusmodamās uz sevi, ka ļāvusi emocijām vaļu.

Kromvels redzeja atsvešināto skatienu masas acis, bet nolēma nepievērst tam uzmanību.

-   Ka velies. Es atgriezīšos rit, lai aplukotu rezultātu.

Viņi pagriezās un iegāja noliktava. Kromvels aizslēdza durvis un pielika tam priekšā mietu, lai neviens nevarētu ienākt. Viņu soļi atbalsojas tukšajā telpā. Vienīgas mebeles bija sakrautas stūri divi galdi un lete, kas līdzinājās kasieru lodziņiem bankā.

-Žēl, ka nevari izirot šo telpu un likt to lieta, Mārgareta noteica, kārtodama cepuri, kas bija noslīdējusi uz sāniem, izkrītot adatai.

-    Man nepieciešama vieta, kur novietot vagonu, Kromvels atbildēja. Kamēr tas nemanīts kvern uz atzara blakus tukšas noliktavas iekraušanas platformai, kuras īpašnieks nav atrodams, neviens neko nepamanīs.

Mārgareta aizdomīgi palūkojas uz brāli un sacīja:

-Tev atkal ir ta seja.

-    Kāda seja?

-    Tā, kas nozīme, ka tu atkal plāno laupīšanu.

-    Es nevaru piemuļķot savu māsu, viņš smaidīdams noteica.

-    Es jau laikam tikai velti šķiestu laiku, mēģinot tevi pierunāt mest pie malas laupītāja karjeru.

Viņš saņēma Mārgaretas roku un to papliķeja.

-   Cilvēks nespēj atteikties no nodarbes, kura ir izcils.

Viņa sakauta nopūtas.

-   Nu labi, kas būs šoreiz?

-   Vel neesmu nolēmis. Pirmais solis ir neuzkrītoši painteresēties baņķieru aprindas par algu izmaksam. Pēc tam jāizvēlas pilsētas, kurās ir dzelzceļi un atzari kravas vagoniem, bēgšana ir operācijas nozīmīgākā daļa. Vēl jaizpeta ielas un bankas atrašanas vieta. Pašās beigas rūpīgi jāizplāno pali laupīšana, jāaprēķina laiks un jāizdomā maskēšanas.

Mārgareta apstājās pie galdiem un letes.

-   Un šeit tu nodarbojies ar mēģinājumiem.

Viņš pamaja.

-    Kad mūsu aģenti ir uzzinājuši bankas izkārtojumu, es attiecīgi savietoju mēbeles.

-    Tu esi to noslīpējis līdz pilnībai.

-   Cenšos, viņš liekuļotā kautrība atziņas.

-    Tavas metodes kļūst pārāk spodras, pārāk smalkas, viņa bridinaja brāli.

Viņš satvēra Margaretas roku un maigi to saspieda.

-   Citādi es nemaz nespēju.

17

Bells ieradas biroja tūlīt pec izkapšanas no vilciena un atrada Ervinu un Kērtisu apspriežu zāle, kur tie viņu jau gaidīja. Viņš nojauta, ka ziņas ir labas, jo abi aģenti nebija drūmi un nerauca pieri. Jautro noskaņojumu vel paspilgtinaja Ervina cigārs un sudraba cigarešu etvija, ko no meteja kabatas izvilka Kertiss.

-   Jums abiem ir labs garastavoklis, Bells piezīmēja, nolikdams savu ceļasomu.

-   Mes atradam dažas pēdas, Kērtiss sacīja, aizdedzinadams cigareti. Neko satriecošu, protams, bet vairakus nelielus gabaliņus, ko ievietot kopējā ainā.

-   Un ka veicas tev, Aizak, vai tu ko uzgāji? Ervins jautaja.

Pirms Bells paguva atbildēt, zāle ienāca Agnese Merfija ar paplati, uz kuras bija trīs tases un kafijas kanna.

-   Atvainojiet, ka partraucu, viņa pieklājīgi ierunājās, bet man likās, ka jums, kungi, noderētu kafija.

Bells paņēma paplati un nolika to uz gara galda.

-Tas ir Joti jauki, Agnese.

Viņa pagriezās un devās uz durvju pusi.

-   Tūlīt būšu atpakaļ. Nepagaja ne minūte, kad viņa jau atgriežas, nesdama cukurtrauku un krējuma kanniņu. Es to neaizmirstu. Tikai nevarēju visu atnest.

-   Tu glāb mums dzīvību, Kērtiss noteica, plati smaidīdams, un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Bells un Ervins smaidot saskatījās. Abi zinaja, ka Kertiss un Agnese ir tikai draugi un vienmēr viens otru ķircina. Agnese pagriezdamas saņēma svārkus nedaudz uz augšu, izgaja no zāles un aizvēra durvis.

-   Viņa ne tikai atnesa kafiju, bet bija arī pietiekami apdomīga, lai aizvērtu durvis, Bells noteica.

Kērtiss izpūta dumu gredzenu pret griestiem.

-    Viņa visu saprot. Agnese ciena Aleksanderu tikpat maz ka mēs.

-Tu gribēji stāstīt… Ervins uzmudinaja Bellu.

-    Es atklāju, ka bez trūkstošā pirksta viņam droši vien ir ari rudi mati. Un viņš brauc ar motociklu, ko izmantojis biežāk nekā tikai viena laupīšanā. Bells iebāza roku kabata un izņēma nelielu zīda maisiņu. To atvēris, viņš izkratīja uz galda čaulīti. Tagad mes zinām, ka Miesniekbandīts izmanto trīsdesmit astota kalibra automātisko koltu. Šo čaulīti atrada zem paklaja. Slepkava to laikam nepamanīja; citas bankas viņš neko tādu nav atstajis. bisbī šerifs Merfijs ir gudrs cilvēks un lika apgabala pataloganatomam izvilkt lodes no slepkavas upuriem. Tās visas izšautas no trīsdesmit astotā kalibra kolta.

-   Mēs varam pārbaudīt, kas pircis tādus ieročus, Kērtiss ieminejas.

-    Noteikti ne vairak ka desmit tūkstoši cilvēku, Ervins ironiski noteica. Desmit aģenti pulētos gadiem, lai aptaujātu visus ieroču tirgotājus un veikalu īpašniekus, kas pārdod trīsdesmit astota kalibra automātiskos koltus.

-   Artam taisnība, Bells atzina, lūkodamies uz misiņa čaulīti. Tas butu ļoti grūts darbs.

Kertisa sejā paradījas lapsas viltīgais smaids.

-     Tikai ne tad, ja mes uzietu bandīta paslēptuves pēdas. Tad varēsim aptaujat tirgoņus taja apkaime.

-    Laba doma, Bells piebalsoja, nezinadams, ko Kērtiss grasas pastāstīt. Līdz tam laikam es nosūtīšu šo uz Čikāgu un cerēšu, ka mūsu aģentūras eksperti varēs atrast kadu pirkstu nospiedumu. Viņš atlaidas krēsla un atgaza to uz divām kājām, atbalstīdamies ar pēdu pret galdu. Un nu pastastiet man, ko esat uzrakuši.

Ervins atvēra iesietu rēķinu grāmatu un novietoja to uz galda pretī Bellam un Kērtisam.

-   Es uzgāju zelta bedri Elkhornā Nevadas štata. Viņi bija ierakstījuši piecdesmit dolāru naudaszīmju numurus savā glabātava dienu pirms laupīšanas.

-    Es saprotu, kapec, ieminējās Bells. Piecdesmitnieki tiek viltoti vairak nekā jebkura cita banknote. Kad grāmatvedis inventarizēja naudaszīmes, viņš noteikti katru nopētīja un pārliecinājās, ka tā ir īsta.

Ervins ar pirkstu iebakstīja grāmatā, uzlukodams Bellu.

-   Tu vari pieprasīt, lai Čikāgas birojs izsūta ziņojumus visām rietumu bankām ar lūgumu pameklēt šādus numurus. Piecdesmitniekus sameklēt būs vieglāk nekā piecniekus, desmitniekus vai divdesmitniekus.

-    Un daudz vieglāk nekā viena dolara banknotes, Ķērtiss piebilda.

-    Es par to parūpēšos, Bells apliecinaja.

-   Es pats nedaudz painteresējos par to un atradu divas bankas Sanfrancisko, kur parādijas trīs banknotes.

-    Labi pastrādāts, Bells atzinīgi noteica un pieversas Kērtisam. Un ka klājās tev, Artur? Vai paveicās?

-Jā, vai atradi pasažieru vilcienus, ar kuriem slepkava varēja aizbēgt? Ervins jautāja.

-   Nē. Toties es atradu kravas vilcienus.

-    Vai tad tos neparmekleja pēddziņi?

Kērtiss papurinaja galvu.

-    Ne tos, kas bija piekrauti un aizslēgti.

-    Un ko tu atklāji? Bells jautāja.

Kērtiss iepleta muti smaidā, kas kļuva arvien platāks un starojošāks.

-    Es pavadīju daudzas stundas, rakņādamies vecos, apputējušos dzelzceļu arhīvos, tomēr man izdevās atklāt kaut ko interesantu. Es atradu trīs vagonus, kas atradās uz aplaupīto pilsētu sliežu atzariem. Vagons ar numuru 15758 bija Virdžinijsitijā un Bisbī laupīšanu laikā. Virdžinijsitijā tā kravas ziņojuma bija uzrādīti piecdesmit dzeloņstiepļu ruļļi, kas jāved uz rančo Dienvidkalifornijā. Tas pats vagons bija tukšs, kad stavēja uz atzara un gaidīja pievienošanu citam vilcienam Bisbī.

-   Tukšs, Ervins atkārtoja, nemierīgi sagrozīdamies krēslā.

-   ļa, tukšs. Tas bija aizvedis māla trauku kravu no Laskrūses Ņumeksikā līdz Taksonai, pirms to tukšu aizsūtīja atpakaļ uz Elpaso.

-   Tātad to varam atmest, Bells nomurminaja. Kā ar pārējiem?

Kērtiss pievērsās savam piezimem.

-    Vagons ar numuru 18122 atradās Elkhornā Nevadas štatā un Eielaja Mezgla Kolorado, kad tika aplaupītas to bankas. Lielajā Mezgla vagons gaidīja uz atzara, līdz to piekabināja pie vilciena, kas brauca uz Losandželosu. Krava bija sešdesmit kastes vīna. Elkhornā vagons veda matraču kravu no fabrikas Sakramento Kalifornijas štata.

-   Atmetam ari šo, Ervins noteica. Ir maz ticams, ka bandīts abas reizes aizbēdzis uz atšķirīgām vietām.

Kertiss staroja kā saulīte.

-   Labāko es pataupīju beigām. Piecelies kājās un piegājis pie tāfeles, viņš uzrakstīja uz. tas "O'Braiena rnebeļu kompānija, Dcnvera". Tad viņš apmierinats pagriezās. Nu esam nonākuši pie vagona, kas bija klāt piecas laupīšanās.

Bells un Ervins spēji izslējās; Kertiss bija ieguvis viņu nedalītu uzmanību. Aģents bija saķēris vērsi aiz ragiem un izvēlējies ceļu, pa kuru vēl neviens nebija gājis.

Bells, Kērtisa negaidīta atklājuma pārsteigts, atkārtoja:

-    Vagons atradās piecās pilsētas dienā, kad tika aplaupītas bankas?

-   Es sastadīju sarakstu ar pilsētām, laikiem un galamērķi.

Ervins gandrīz izlēja kafiju, nolikdams tasīti atpakaļ uz paplātes.

-    Vai tu negribeji teikt "galamerķiem"? Daudzskaitli?

-    Ne. Galamērķi vienskaitlī. Kērtiss klusi iesmejas. Visos gadījumos mēbeļu vagons no Denveras devās uz Sanfrancisko. Es neatradu nekādās liecības par to, ka tas vests uz Denveru vai kaut kur citur. Pieņemu, ka ta ir bandīta izmantota maskēšanas, lai izbēgtu no mekletājiem.

Bells aizrautīgi lūkojās uz tāfeli.

-   Deru uz meneša algu, ka Denveras mēbeļu tirgotavu parbaude neatklās nekādu O'braiena kompāniju.

-   Tas ir pašsaprotami, Ervins secināja.

Bells pievērsās Kērtisam.

-    Kad Southern Pacific dzelzceļa sarakstos vagons paradās pēdējo reizi?

-    Tas tika novietots uz Sanfrancisko novietnes atzara pirms divām nedēļām. Kad pēdējo reizi interesejos, tas vel bija turpat.

-Tad mums tas jāatrod un jāpārmeklē.

-    Un jāuzmana, Ervins piebilda.

-    Ja, protams, Bells piekrita. Bet mums ļoti jauzmanas, lai bandīts nepamanītu, ka esam viņam uz pēdām.

Kērtiss aizdedzināja vel vienu cigareti.

-    Rīt es ar pirmo vilcienu došos uz Sanfrancisko.

-    Mēs ar Ervinu lev pievienosimies. Bells pievērsās Ervinam. Tu teici, ka trīs banknotes parādījušās Sanfrancisko.

Ervins pamāja.

-Tieši ta. Viena Kromvela Nacionalaja banka, otra Krokera Nacionalaja banka.

Bells pirmo reizi pasmaidīja.

-    Kungi, izskalas, ka visi ceļi ved uz Sanfrancisko.

-   Tā izskatās gan, Kērtiss pieaugošā aizrautībā piekrita.

Abi aģenti gaidoši uzlūkoja Bellu, kurš pētīja mapi ar karodziņiem, kas apzīmēja Miesniekbandita noziegumus. Pierādījumi bija pavisam niecīgi un pavisam viegli varētu ievest strupceļā. Tomēr triju Van Dorna aģentu savāktie fakti sniedza gandarījumu. Lai cik nenozīmīgi tie būtu, viņiem nekā cita nebija. Tomēr ar to pietika, lai bellam prata rastos plāns.

-   Varbūt mēs deram uz. klibu zirgu, bet domāju, ka mums ir iespēja iedzīt bandītu lamatās.

-   Vai tev kaut kas ir padoma? Ervins interesējās.

-   Mēs varētu ielikt Sanfrancisko vietējās avīzes rakstu par miljonu dolāru, ko speciāls vilciens ved uz kādu raktuvju pilsētu strādnieku algām. Summa būs tik liela tāpēc, ka raktuvju īpašnieki izziņojuši īpašas prēmijas strādniekiem, lai novērstu arodbiedrības draudēto streiku ar nolūku iegūt daudz lielākas algas.

Kērtiss apdomāja Bella ierosinājumu un sacīja:

-    bandīts pavisam vienkārši varētu pārbaudīt faktus un noskaidrot, ka tie nav paliesi.

-   Tikai ne tad, ja kāds no mūsējiem sedes telegrāfā kantorī, kad pienāks lūgums pec ziņām, un sniegs pareizo atbildi.

-   Varbūt mums pat paveiksies alklat, kas sūtījis telegrammu, Ervins ieminējās.

Bells pamāja.

-   Ja, cerēsim.

Ervins ilgi lūkojās kafijas tase ka zīlnieks, kas lasa tējas lapas.

-    lespeja ir tūkstotis pret vienu. Mes visi to apzināmies.

-   Protams, Bells piekrita. Tomēr ir vērts pameģinat. Un, ja plāns izgāzīsies, mēs tik un ta varētu uziet vēl kādu pavedienu.

-   Vai tev jau ir padoma kāda pilsēta? Kērtiss jautāja.

-   Teleraida Kolorado štata, Bells atbildēja. Tā atrodas slēgta kanjonā. Turklāt Teleraida ir vieta, kur raktuvju strādnieki sāka streiku tūkstoš deviņsimt pirmajā un treša ja gada, tāpēc jauns streiks būtu ticams.

-    ja paradlsies "O'Braiena mēbeļu kompānijas" kravas vagons, mēs zināsim, ka bandīts uz,ķeries uz ēsmas, Kērtiss prātoja.

-    Tiklīdz vilciens novirzīs to uz Teleraidas atzara, vienīgais veids, ka tikt prom, bus pa to pašu ceļu. Ervins nopūtas un ap mierināts pasmaidīja. Bandīts būs ieslodzīts un nevarēs aizbēgt.

Gaisotne apspriežu zālē spraksteja gaidas un cerībā. Līdz šim šķietami bezcerīgā izmeklēšana sāka gūt panākumus. Trīs pāri acu pievērsās milzīgajai kartei pie sienas, pavirzījās uz rietumiem Klusā okeana puse un pieķērās Sanfrancisko ostas pilsētai.

Iegājis lifta, kas noveda viņu lejup līdz ielai ceļā uz "Brauna pili", Bells jutas līksmes pārņemts. Uzvara, zaudējums vai neizšķirts vienalga, bet spēle tuvojas beigām. Protams, viss vel bija neskaidrs un miglains, tomēr kārtis beidzot sāka runāt par labu Bellam. Viņa domas pievērsās Rozai, un viņš jau simto reizi sāka prātot, ka šī sieviete saistīta ar Miesniekbandītu.

Kāda sieviete spētu būt tuva vīrietim, kurš noslepkavojis sievietes un bērnus? Bellu sāka pārņemt ticība, ka viņa ir tikpat samaitāta ka bandīts, varbūt pat vairak.

Bells izgaja no "Brauna pils" lifta un tuvojas savam numuram. Izvilcis no bikšu kabatas atslēgu, viņš ielika to slēdzenē. Pirms viņš paguva atslēgu pagriezt, durvis nedaudz pavērās. Slēdzene nebija aizkritusi līdz galam.

Bells apturēja roku un sastinga. Pirmā doma, kas viņam iešāvās prāta, bija iespeja, ka istabene aizmirsusi durvis aizcirst. Tas bija loģisks pieņēmums, tomēr sestā maņa lika just aizdomas. Sajuta, ka kaut kas nav gluži kārtībā, bija viņu izglābusi ne vienu reizi vien.

Van Doma aģentūra nostrādāto gadu laikā Bells bija ieguvis daudz ienaidnieku. Vairāki viri, kurus viņš bija notvēris un nogādājis cietumā, bija zvērējuši viņu apciemot. Trīs bija mēģinājuši, divi nomira.

Ja istaba viņu kads gaidīja, tad ne jau ar ieroci. Šāvieni izskanētu pa visu viesnīcu un atsauktu šurp desmitiem darbinieku. Lai noziedznieks varētu aizbēgt.no devītā stāva, tam vajadzēs gaidīt liftu vai skriet lejup pa kāpnēm, un nevienā gadījuma tā nebija prātīgākā izvēle.

Bells apzinājās, ka droši vien pārspīlē draudus, kas tikpat labi varētu izrādīties neesoši. Bet viņš nebūtu nodzīvojis tik ilgi, ja nebūtu pēc dabas aizdomīgs cilvēks. Ja iekša kāds viņu gaidīja, tas savu netīro darbu paveiktu ar nazi.

Viņš noņēma cepuri un nometa to zemē. Pirms ta atsitās pret paklaju, viņam roka jau bija pistole, četrdesmit pirmā kalibra divstobru mazais ierocis, kas tuvā attālumā spēja šaut pārsteidzoši spēcīgi.

Bells pažvadzinaja atslēgu slēdzenē, it kā to pagrieztu. Viņš pagrūda durvis un vilcinājās, aplūkodams numura priekšnamu un dzīvojamo istabu, pirms gāja tālāk. Nāsis iecirtas cigarešu dumu smārds, apstiprinot Bella aizdomas. Viņš tikai paretam izsmēķēja kādu cigāru, un tas notika vienīgi dzerot brendiju pēc gardam pusdienām. Turēdams roka pistoli, viņš iegāja iekšā, kur gaidīja nave.

Uz divāniņa sēdēja vīrietis un lasīja avīzi. Bellam tuvojoties, viņš nolika laikrakstu malā un atklāja neiedomājami neglītu seju. Melnie mati bija taukaini un atglausti atpakaļ. Deguns izskatijas ka mūļa sastampats, un viņa ķermenis atgadinaja godalgotu kuili. Acis bija dīvaini maigas un draudzīgas maska, kas piemuļķoja daudzus upurus. Bells nepiederēja pie tiem; viņš redzēja, ka šis cilvēks ir gatavs tīģera lēcienam.

-    Ka tu iekļuvi iekšā? Bells vienkārši painteresējās.

Svešinieks pacēla atslēgu.

-   Mūķīzeris, viņš paziņoja balsi, kas atsauca atmiņā akmeņu skaldītāju. Nekad bez ta neizeju no majas.

-    Kā tevi sauc?

-    Man vienalga, ja tu zini manu vārdu. Tev neradīsies iespēja to izmantot. Bet, ja jau vaicāji, tad zini Sarkanais Kelijs.

Iedarbojās Bella fotogrāfiska atmiņa, un acu priekša parādījās reiz lasīts ziņojums.

-   Ja, bēdīgi slavenais Sarkanais Kelijs, bokseris, barberikostas salona īpašnieks un slepkava. Tu labi cīnījies pret pasaules čempionu Džeimsu Dž. Korbetu. Es reiz lasīju par tevi ziņojumu gadījumam, ja paradisies ārpus Kalifornijas robežām. Tu esi pieļāvis kļudu. Citos štatos tevi aizsargā uzpirkti politiķi, kas neļauj tevi izdot, bet Kolorado štata tas tev nepalīdzēs. Šeit tevi drīkst arestet.

-   Un kurš tad mani arestes? Kelijs painteresējās, atkladams skatienam zelta zobu rindu. Tu?

Bells uzmanīgi vēroja viņu, gaidīdams nākamo kustību.

-   Tu nebūsi pirmais.

-    Es par tevi visu zinu, smukpuisit, Kelijs nicīgi noteica. Tu asiņosi tapat kā visi pārējie nabaga nelgas, kurus esmu iebāzis kapā.

-Cik daudz detektīvu un policistu?

Kelijs ļauni pasmaidīja.

-   Es atceros trīs. Pēc kāda laika visi saplūst kopa.

-    Tavas slepkavošanas dienas beigušas, Kelij, Bells rami noteica.

-   Ta diena vel nav pienākusi, smukpuisit. Ja doma, ka vari mani iebiedēt ar to rotaļlietu roka, tu velti šķied elpu.

-Tu nedoma, ka es vani tevi ar to nogalināt? Bells jautāja.

-   Tev neliks dota iespeja, Kelijs auksti attrauca.

Tas notika. Bells to uztvēra nekavējoties. Piepešo parmaiņu acis. Viņš nometas pietupienā un viena acumirkli iešāva piere vīram, kas žagas viņam klat no savas paslēptuves aiz aizkariem. Šāviens aizskanēja lauka pa atvērtajam durvīm un atbalsojas viesnīcas iekšpagalma.

Kelijs uzlūkoja sava padotā līķi tik vienaldzīgi kā zirgs, kas uzkāpis šakālim, un uzsmaidīja Bellam.

-   Tava slava ir pamatota. Tev droši vien ir acis pakausi.

-   Tu ieradies mani nogalinat, Bells rāmi noteica. Kāpēc?

-   Tas ir tikai darbs.

-    Kurš tev samaksāja?

-    Tas tev nav jāzina. Kelijs nolika avīzi un lēni piecēlās kājās.

-   Nemeģini sniegties pec pistoles, kas atrodas tev aizmugure aiz jostas, Bells brīdināja, turēdams savu ieroci tikpat nekustīgi ka ozola zaru koka.

Kelijs atkal pazibināja savus zelta zobus.

-    Man ierocis nav vajadzīgs.

Viņš metās uz priekšu, spēcīgajam kājām lidojot pari istabai, it kā viņš būtu izšauts no lielgabala.

Sajas divās sekundes Bellu izglaba attalums starp abiem vismaz astoņas pēdas. Ja viņš stāvētu tuvāk, Kelijs viņam uzbruktu kā lavīna. Tagad Kelijs ietriecas viņā ka dragajamais āmurs sāniska sitiena, kas lika Bellam atkrist sāniski pari krēslam uz zāles zaļa paklaja. Tomēr vispirms viņš nospieda pistoles gaili un iešava lodi Kelijam labajā pleca.

Milzenis apstajas, tomēr nenokrita. Viņš bija pārāk spēcīgs, pārāk muskuļots, lai viņu spētu nogāzt lode, kas nav caururbusi sirdi vai smadzenes. Viņš uzlūkoja asiņaina traipa plēšanos uz krekla ar ķirurga bezkaislīgo skatienu un ļauni pasmaidīja.

-    Tava mazajā spēļmantiņā ir likai divas lodes, smukpuisit. Tagad ta ir tukša.

-    Izdari man pakalpojumu, nesauc mani par smukpuisiti, Bells noteica, pielekdams kajas.

Nu bija pienākusi Kelija karta pasniegties aiz muguras un paņemt savu kolta revolveri. Viņš jau cēla to augšup, lai nospiestu gaili, bet Bells meta savu ieroci ka beisbola spēlētājs, kas saņēmis no ķērāja zīmi sviest alro bumbu. Četru pēdu attālumā viņš nevarēja netrāpīt. Neliela pistole, cieta kā kvarca gabals, atsitās Kelijam pret seju tieši virs deguna un starp acīm.

No plēsuma izšļācās asinis, kas strauji apklāja Kelija sejas apakšējo daļu. Trieciens viņu apmulsinaja vairāk neka lode pleca. Viņš sāpes neieelsās, neizgriīda asinis stindzinošu kliedzienu. Tikai izdvesa vienu skaņu smagu nopūtu. Ierocis vēl bija viņam roka, bet viņš to nepacēla, lai nomērķētu. Viņš nespeja. Bells pielieca galvu un skrēja pretī spēcīgajam vīram kā delfīns pretī lielajai, baltajai haizivij, ar katru soli palielinādams ātrumu, līdz no visa spēka iegrūda galvu Kelijam vēdera, bijušais bokseris tikai ieņurdējās un atgrūda Bellu, parmezdams viņu pari pusei istabas ar spēku, kas šķita neiedomājams.

Bells ietriecās siena, viņa kauli nobrakšķēja, izgrūž.ot visu gaisu no plaušām. Ja sadursme butu spēcīgāka, viņš divus menešus pavadītu uz gultas. Tomēr šis kaulus satricinošais uzbnikums nebija veltīgs. Brīdī, kad viņa simt astoņdesmit mārciņas smagais ķermenis saskaras ar Kelija divsimt piecdesmit mārciņām, viņš bija izrāvis slepkavam no rokas revolveri.

Viņš nepaveleja Kelijam apstāties, nesauca: "Stat, citādi šaušu!" Bells bija pieredzējis detektīvs un zināja, ka nedrīkst šķiest vārdus slepkavam, kurš ir apņēmības pilns nosūtīt savu pretinieku uz morgu. Viņam nebija nekādu ilūziju par iespejām pieveikt Keliju duru ciņa. Slepkava bija stiprāks un nežēlīgāks, Bells tik tikko paguva izšaut divas lodes, kad Kelijs jau atguvas, pastiepa rokas un sagraba bella kaklu gorillas nežēlībā, masivajām plaukstām spiežot no detektīva laukā dzīvību. Viņš uzkrita Bellam virsu, iespiezdams to paklaja, ar savu lielo svaru neļaudams tam elpot un pacelt rokas, lai vēlreiz izšautu. Kelijs žņaudza rami un mērķtiecīgi, it kā saņemtās lodes butu tikai niecīgs apgrūtinājums.

Bells nevareja pakustēties, un nebija ari iespējams pasniegties augšup, lai atvilktu nost pirkstus, kas spieda viņa kaklu. Kelijs bija daudz stiprāks par bellu. Detektīvs nešaubījās, ka nav pirmais, kuru Kelijs žņaudz. Ja vien kaut kas tūlīt pat netiks izdarīts, viņš nebūs ari pēdējais. Ap redzesloka maļam parādijas melnas līnijas, kas ik bridi kļuva tumšākas.

Vairak nekā apziņa, ka viņš atrodas tikai dažu sekunžu attāluma no nāves, Bellu parsteidza abas lodes, ko viņš bija izšāvis Kelija virziena. Viņš bija pārliecināts, ka abas ieurbušās Goliātā ķermeni. Bells ielūkojas slepkavas acis, kas bija tumšas kā pats ļaunums, un asinis bija pārvērtušas sejas apakšdaļu par šausminošu, sarkanu masku. Kas viņu noturēja pie dzīvības, kāpēc viņš nekļuva vājāks? Šis radījums nebija cilvēks.

Tad Bells sajuta, ka spiediens uz kakla nedaudz atslabst. Viņš nevis mēģinaja atraut slepkavas pirkstus no sevis, bet gan pasniedzās augšup un iegrūda īkšķus Kelija neizteiksmīgajās acis, zinadams, ka tā ir pēdējā kustība pirms iegrimšanas tumsā. Viņš spēji un asi izlocīja savu ķermeni prom no Kelija.

Lielais bokseris iestenējās un apklāja acis ar plaukstām. Neko neredzēdams, viņš rapoja uz Bella pusi, kurš izgrūda kāju nežēlīgā spērienā, trapidams Kelijam pa vēderu. Tikai tad viņš pamanīja abus asiņojošos ložu caurumus Kelija krekla zem krūškurvja. Kas gan noturēja viņu pie dzīvības? Viņam jau bija jābūt mirušam. Tomēr Kelijs pastiepa roku un satvēra Bellu aiz kajas.

Bells juta, ka tiek vilkts pari paklājam, notraipītam un piesūcinātām ar Kelija asinīm. Viņš spēra ar brīvo kaju. Tā atlēca no Kelija, kurš likās to nemaz nemanam. Tvēriens ap Bella apakšstilbu kļuva spēcīgāks. Nagi caur biksēm iedūrās miesa. Kelijs vilka Bellu tuvāk, sašķobījis seju sāpes, un viņa acīs gailēja naids.

Bija pienācis laiks beigt šo drausmo cīņu. I abajā rokā Bells vēl joprojām turēja koltu. Nāvējoša miera viņš pacēla stobru, līdz tas atradas tikai dažu collu attālumā no Kelija sejas, apdomīgi nospieda gaili un ietrieca četrdesmit ceturta kalibra lodi Kelijam labajā acī.

Neatskanēja ne šausminošs kliedziens, ne burbuļošana. Kelijs izgrūda no rīkles skaļu dvesienu un apvēlās uz paklaja ka milzu briesmonis nāves krampjos.

Bells piecēlās sēdus uz grīdas un paberzēja rīkli, no piepūles smagi elpodams. Viņš pagrieza galvu un lūkojas uz durvīm, pa kurām numurā iebrazas viri. Tie apstulbuši apstajas, ieraugot asiņu jūru un milzīgo viru, kura seju nepazīstamu darīja asiņaina, recējošā maska. īpaši grotesku to padarīja zem pavērtajām lupām rēgojošies zelta zobi, kas pamazam iekrāsojās sārti.

Kelijs bija miris grūta nāvē, un ka dē] gan? Naudas? Parada? Atriebības? Pēdējais tas nebija. Bells nekad nebija vadījis izmeklēšanu pret bārberikostas milzi. Kads viņam noteikti samaksājis, lai tas nogalinātu Bellu, turklāt samaksajis ļoti labi.

Bells prātoja, vai kādreiz uzzinās, kurš tas bijis.

Nākamaja rīta Bells izkapa no lielās porcelāna vannas, dvieli noslaucīja ūdeni, kas pilēja pa viņa ķermeni, un ielūkojās spoguli. Kakls neizskatījās īpaši pievilcīgs. Tas bija piepampis un izrotāts izteiktiem violetiem zilumiem. Viņš redzēja Sarkanā Kelija pirkstu nospiedumus, kur tie bija ieurbušies viņa miesā. Viņš uzvilka tīru, baltu kreklu un iepriecināts redzēja, ka augsta, iestīvinata apkaklīte, kas gan berza jutīgo ādu, noslēpa zilumus.

Tās nebija vienīgās violeti zaļas pēdas uz viņa sāpoša ķermeņa. Vairākus zilumus viņš bija ieguvis, parkritol pari krēslam, kā ari tad, kad Kelija rupjais spēks pārsvieda viņu pari istabai un ietrieca sienā. Ada šajās vietas necieta pieskārienus, un pēdas tik drīz neizgaisīs.

Ietērpies savā parastaja linu uzvalka, Bells izgaja no viesnīcas, iegriezās telegrāfa kantori un nosūtīja telegrammu I ».ozefam Van Dornam, pavēstīdams par uzbrukumu savai dzīvībai. Kad viņš nesteidzoties iegaja biroja, Agnese Mērfija neslēpti blenza uz viņu. Sekretāre pieceļas kajas, acis vīdot mātišķām rūpēm.

Ak, Bella kungs, es dzirdēju par jūsu neveiksmīgo atgadījumu, Es tiešām ceru, ka jums nekas nekaiš.

-Tikai daži zilumi, Agnese, nekas vairak.

Kērtiss un Ervins dzirdēja viņa balsi un iznāca no apspriežu zāles. Viņiem no sava kabineta sekoja Aleksanders. Abi aģenti dedzīgi spieda viņam roku pārāk dedzīgi, Bells saravies nodomāja, caur sāpošo ķermeni izšaujoties nepatīkamām izjutām. Aleksanders tikai stāvēja blakus kā izrādes skatītājs.

-   Priecājos redzēt tevi dzīvu un veselu, Kērtiss sacīja. Mes dzirdējām, ka cīņa bijusi smaga.

-   Es pirmo reizi nonācu tik tuvu tam, lai atstieptu kajas, Bells atziņas.

-   Aprunājies ar tevi pa telefonu, es nosūtīju uz mūsu Sanfrancisko biroju ziņojumu par Sarkano Keliju. Viņi pārbaudīs Keliju un visus viņa klientus, kuri varbūt gribējuši tevi novākt.

-   Drausmīgi, Aleksanders vienaldzīgi noteica. Neiedomājami, ka kāds uzdrošinās mēģināt nogalinat Van Dorna aģentu.

Bells veltīja Aleksanderam ilgu, pētošu skatienu.

-    Interesanti, ka Kelijs zinaja, kur esmu apmeties.

-   Kelijs bija labi zināms noziedzības gigants Sanfrancisko Bārberikosta, Ervins sacīja. Vai kāds no taviem bijušajiem draugiem, kurus esi iebāzis cietumā, vai draugi un ģimenes tiem, kam pec aresta piespriests nāvessods, varētu but no Sanfrancisko?

-    Es nevienu nevaru nosaukt, Bells atbildēja. Toties varu minēt, ka tur savu roku pielicis Miesniekbandīts.

-    Zinot, ka viņa lietas izmeklēšanai esi piesaistīts tu, viņam noteikti rastos motīvs, Ervins pratoja.

-   Mes nerimsimies, līdz būsim visu noskaidrojuši, Aleksanders solīja. Bellam šie vardi šķita tukši. Hs ļoti priecājos, ka esat dzīvs un vesels. Tad viņš pagriezās un devas atpakaļ uz savu kabinetu.

Tiklīdz, viņš bija nozudis, Bells sacīja:

-Tā ir jauna nagla zarka, kungi. Bandīta pēdas ir atrodamas Sanfrancisko.

18

Kad Bells, Ervins un Kertiss nokapa no Oklendas pramja un iegāja lielajā piestātnes eka, viņi nonāca trīs slāvus augsta zālē ar vairakam arkam un logiem griestos. Izgājuši laukā, viņi nonāca Embarkadero pie Tirgus ielas. Kamēr Ervins un Kērliss mēģināja apstādina! taksometru, Bells pagriezās un aplūkoja divsimt četrdesmit pēdas augsto pulksteņlorni, kas bija celts ka divpadsmitā gadsimta Džiraldas zvanu torņa Seviljā, Spānijā līdzinieks. Garie radītāji uz plašas ciparnīcas vēstīja, ka ir vienpadsmit minūtes pēc četriem.

Bells parbaudija laiku sava pulkstenī un secinaja, ka pramja piestātnes pulkstenis par vienu minūti steidzas.

Tā ka stacijā bija sanācis liels pūlis pasažieru, kas vienlaikus nokāpuši no četriem prāmjiem, aģentiem neizdevās atrast brīvu taksometru, Bells apturēja zirgu ekipāžu, pakaulējās par cenu ar kučieri un nolīga to braucienam uz viesnīcu "Pils" Monlgomerija iela. Kad trīs aģenti bija iekārtojušies ekipāžā, Kertiss uzrunāja bellu.

-   Ka tu grasies strādāt ar Van Dorna Sanfrancisko biroju?

-   Mes vakariņosim kopā ar apgabala direktoru. Viņu sauc 1 Iorass Bronsons. Es reiz strādāju kopā ar viņu Ņūorleāna. Tas ir gudrs un ļoti prasmīgs cilvēks. Kad nosutfju viņam telegrammu, viņš man atbildēja, piedāvādams visu iespējamo sadarbību. Apsolīja izsūtīt savus aģentus, lai tie no ieroču tirgoņiem ievāc ziņas par cilvēkiem, kuri iegādājušies trīsdesmit astotā kalibra automātisko koltu.

Ērvins virpinaja starp pirkstiem neaizkūpinātu cigāru.

-   Es savukart sākšu ar Kromvela un Krokera bankām. Varbūt viņi varēs palīdzēt sameklet nozagtas naudas sērijas numurus.

Bells pieversas Ervinam.

-    Tu varētu parbaudīt ari citas lielas bankas, piemēram, Velsu-Eargo un Italijas banku. Varbūt ari pie viņiem nonākušas kādās banknotes. Ja bandīts dzīvo Sanfrancisko, ir ticams, ka viņš izdāļājis naudu pa visu pilsētu.

-    Darbs nav no vieglajiem, Kērtiss noteica. Es mēģināšu sameklēt "O'Braicna mēbeļu kompānijās" vagonu.

Bells izstiepa kājas un sacīja:

-    Kad būsim tikušies ar Bronsonu, es uzrakstīšu ziņojumu par izdomāto naudas sūtījumu uz Sanmigelas ielejas banku Teleraidā un pierunāšu pilsētas lielāko laikrakstu redaktorus to nodrukāt.

Ekipāža piebrauca pie greznās viesnīcas un iegriezās Dārza vārtos, viesnīcas elegantajā ratu piestātnē, virs kuras slējās septiņi stāvi mirdzoši baltu marmora balkonu ar vairāk nekā simt izrakstītam kolonnām. Gaisma plūda lejup caur lielu krasaina stikla kupolu griestos.

Bells samaksaja kučierim, un nesēji ienesa bagāžu iekša. Van Doma detektīvi iegaja plaša, majestātiskā vestibila. Piereģistrējušies viņi iekapa ar sarkankoka paneļiem apšūtā hidrauliska lifta un brauca augšup. Bells bija pasūtījis savienotas istabas, kas visas kopa veidoja lielu numuru.

-   Norunāsim ta, Bells versas pie Ervina un Kertisa. Ir jau pieci pecpusdiena, tapec šodien mes neko nepaspesim. Nomazgāsimies pēc ceļojuma. Pēc tam kaut kur aiziesim, paēdīsim labas vakariņas, kārtīgi izgulēsimies un jau agri no rīta ķersimies pie darba.

-    Izklausās labi, Ervins atzina, vederam kurkstot, jo viņi pēdējo reizi bija ēduši pirms astoņām stundām.

-   Kāds restorāns tev ir padoma? Kertiss jautāja.

-    Bronsons ir Bohēmas kluba biedrs. Viņš ir uzaicinājis mūs ēst kopā ar viņu kluba edamzale.

-   Grezni.

Bells pasmaidīja.

-   Tev nav ne jausmas, cik grezni.

Astoņi aģenti izkapa no taksometra pie Teilora ielas ieejas vareno un bagato bohēmas klubā. Tas bija dibināts tūkstoš astoņsimt septiņdesmit otrajā gada ka vieta, kur satikties žurnālistiem un mākslās un literatūras dižgariem, un tā biedru vidū ietilpa Marks Tvens, Brets I larts, Ambrozs birss un Džeks Londons. Gadu gaita varenie un ietekmīgie vīri, kas veidoja pilsētas biznesa ziedu, apvienojās un drīz vien kļuva par valdošo grupējumu. Sievietem netika ļauts piedalīties, un biedru sievām un neprecetajam pavadonēm bija jāienāk klubā pa sētas durvīm.

Šovakar sievietēm bija ļauts uzturēties edamzalē, jo vakars tika rīkots par godu Enriko Karuzo, kurš bija uzstājis, lai klāt butu ari viņa sieva. Kluba direktori uzskatīja to par īpašu gadījumu un pieļāva vienu no retajiem izņēmumiem.

Ervins un Kertiss sekoja Bellam lielajā pieņemšanu zāle un bridi slavēja, līdz uz priekšu panāca virs ar jauneklīgu seju un labi koptu, muskuļotu ķermeni, kas radīja iespaidu par ļoti garu augumu. Viņš sparīgi pakratīja Bella roku.

-   Aizak, prieks tevi redzēt.

-   Abpusēji, Bells atbildēja, priecādamies satikt senu draugu un gatavs kaulus dragājošam rokasspiedienam. Tu labi izskaties.

-   Vēl joprojām pie tā strādāju. Viņš pamāja Ervinam un Kērlisam un pasmaidīja. Sveicināti, es esmu Horass Bronsons.

Viņa balss bija piesmakusi un labi saderēja ar platajiem pleciem, kas šķietami grasijas izlauzties no glīti pašūtā, pelēka uzvalka. Viņam bija zēniska seja un biezi, saules izbalinati mati.

Bells visus iepazistinaja un pasmīnēja, redzedams aģentu saspringtas sejas un biežo acu mirkšķināšanu, kad Bronsons saspieda to rokas sava milzu ķetna. Viņš vadīja biroju ar desmit aģentiem lielā pilsēta, tomēr cienīja un uzklausīja Bellu, kura stāvoklis aģentūrā bija augstaks. Viņš ari ļoti apbrīnoja Bella vera ņemamo pieredzi un apskaužamo slavu likumpārkāpēju aizturēšana. Un viņš bija ari pateicību parāda meistarīgajam detektīvam, kurš bija ieteicis vinu Van Dornam darbam Sanfrancisko.

-    Nāciet uz ēdamzāli, viņš sirsnīgi aicināja. Klubs ir slavens ar gardiem ēdieniem un labu vīnu.

Bronsons veda savus viesus prom no milzīgā vestibila uz lielo un iespaidīgo ēdamzāli, kas bija majestātiski iekārtota ar mahagoniju uz sienām, grīdas un griestiem. Viņš pārmijā dažus vārdus ar zāles pārzini un uzlika plaukstu Bellam uz pleca.

-   Es viņam paludzu galdiņu, ko parasti rezervēju lietišķajam sarunam. Tas atrodas zāles stūri, kur mus neviens nedzirdēs.

Pārzinis ieradīja viņiem nošķirtu galdiņu, no kura tomēr bija lieliski pārredzami visi pārējie vakariņotāji. Netālu staveja viesmīlis, kurš uzklaja viņiem uz ceļiem salvetes un gaidīja, kamēr Bronsons izlasīja vīnu karti un izvēlējas dzērienu. Tiklīdz viesmīlis aizgāja, Bronsons atlaidas krēsla un palūkojās uz Bellu.

-   Es painteresējos, cik ir tirgotāju, kas pārdevuši trīsdesmit astotā kalibra automātiskos koltus kopš to parādīšanās tirgu. Kopa ir sešdesmit septiņi. Es uzticēju izmeklēšanu četriem aģentiem. Viņiem vajadzētu atrast īsto divās vai trīs dienas. Ja paveiksies, pat atrak.

-   Pateicos, Horas, Bells atbildēja. Tas mums aiztaupīs tik ļoti nepieciešamo laiku, lai mes varētu sekot citiem pavedieniem.

-    Tas ir mazakais, ko varu izdarīt, Bronsons noteica, plati smaidīdams. Turklāt Van Dorna kungs pavēlēja man pilnība sadarboties ar tevi.

-    Mums bus vajadzīga visa pieejama palīdzība.

-    Vai Miesniekbandīts ir atstajis ari citas pēdas?

-   Man būs tevi jānozvērina klusēt. Es atklāju, ka bandītam ir spiegi musu aģentūra.

-    Tu vari man droši uzticēties, Bronsons solīja balsī, kurā paradījās raizes. Grūti noticēt, ka iespējama tāda ielaušanās. Vai Van Dorns to zina?

Bells pamaja.

-    Viņš zina.

Tad Bells pastāstīja Bronsonam par savāktajiem pierādījumiem, kaut ļoti nedrošiem, kas bija atveduši viņus uz Sanfrancisko. Viņš paskaidroja, kā Ervins meklejis naudas sērijas numurus, ka Kērtiss atklajis bēgšanai sagatavoto kravas vagonu, ka viņš pats atradis informāciju par bandīta matu krasu un trūkstošo pirkstu. Viņš visu stāstīja rūpīgi un detalizēti, bet bez izpušķojumiem. Arī Ervins un Kērtiss pievienoja savus komentārus par izmeklēšanas laika atklato. Kad Bells bija beidzis runāt, Bronsons ilgi sēdēja klusēdams.

Pec brīža viņš ierunājās:

-    Tava izmeklēšana ir bijusi panākumiem bagata, Aizak. Tu esi ieguvis kaut ko taustāmu, kaut gan pirms dažam nedēļām vēl nebija neka. Tomēr ar to diemžēl nepietiek, lai bandītu atklātu.

-   Taisnība, Bells piekrita, taču tas ir pavediens, kas var aizvest līdz virvei.

lika atnests Bronsona izvēlētais vīns, Kalifornijas Chardonmy no Cārlzkrūgas, vecākās Napas ielejas vīnaudzētavas, un pec atbilstošas nogaršošanas ceremonijas to salēja glazēs. Kamēr aģenti pētīja ēdienkarti, visas runas par bandītu tika atliktas, lai viņi varētu baudīt vīnu un izvēlēties ēdienu.

-    Kas tevi interesē? Bronsons jautāja Bellam.

-    Šeit pasniedz saldo gaļu bešamela mērce. Es to nogaršošu, jo esmu iecienījis saldo gaļu.

-    Vai tad tie nav buļļa sēklinieki? Kērtiss painteresējās.

-   Nē, tos sauc par Klinšu kalnu austerēm, Bronsons iesmejies noteica.

-   Saldo gaļu slavē visi pasaules gardēži, Bells paskaidroja. Tie ir brieža aizkruts dziedzeri. Tādi ir divi viens rīklē, otrs netālu no sirds. Šefpavāri par gardāko uzskata sirds saldo gaļu, jo…

Bells piepeši aprāvās teikuma vidū un uzmanīgi lūkojās pari edamzalei. Viņa zilās acis samiedzās, it kā lūkotos taluma. Atbrīvotais stāvs saspringa, un viņš izslējās, it ka butu ar kaut ko aizrāvies.

-    Kas noticis, Aizak? Ervins jautāja. Tu izskaties ka ieraudzījis augšāmcelšanos.

-Tieši ta, Bells nomurmināja, nenolaizdamsskatienu no vīrieša un sievietes, kas nupat bija ienākuši pa durvīm un sarunajās ar zāles pārzini. Tas bija satriecošs paris, kas lika visiem vakariņotājiem pagriezt galvu. Abiem bija līdzīgi, liesmojoši sarkani mati. Sieviete bija tikpat gara ka vīrietis, kas šķita trausls.

Viņai mugura bija dzeltens, divdaļīgs ampīra stila kostīms, svārki ar ielaidumiem, kas veidoja pagarinatu zvana formu un īsu trenu, kas vilkās pa grīdu. Blūzi rotāja mežģīņu maliņas, un tai pari bija īsa jaciņa ar ārkārtīgi zemu izgriezumu, kas ļāva viņai izradīt brīnišķīgu dimantu kaklarotu. Stīvuma parņemtaja laikmeta viņas modernā "jautrās atraitnes" cepure ar platu malu un greznām spalvām lieliski iederējās smalka vakara. Ap pleciem viņai bija apmesta lapsāda.

Vīrietim mugurā bija dārgs, melns uzvalks ar vesti. No vienas kabatas stiepās liela zelta ķēde, kas izvijas cauri pogcaurumam ceļā līdz otrai kabatai, kurā glabajas pulkstenis. No ta nokarajas liels, dimantiem rotāts kulons. Vīrieša pašpārliecinātībās pilnas acis neko nepalaida garam nepamanītu. Viņš aplūkoja zāli, it ka viņam ta piederetu. Pamanījis dažus paziņas, viņš viegli pasmaidīja un pieklājīgi pielieca galvu. Paris tika aizvests līdz galdiņam zāles centra, kur to redzēja visi parejie. Tā bija rūpīgi pārdomāta ierašanas, kas tika izpildīta ar izsmalcinātu eleganci.

-    Kas ir tas pāris, kas nupat tik pamanāmi ieradās? Bells jautaja Bronsonam.

-   Tas ir Džeikobs Kromvels, kuram pieder Kromvela Nacionala banka. Viņš ir Bohēmas kluba biedrs. Tā skaistā sieviete viņam pie sāniem ir viņa masa.

-    Māsa?

-Jā, ta ir Mārgareta, sabiedrības augstāko slāņu puķe. Nodarbojas ar labdarību. Abi Kromveli ir ļoti bagati un ietekmīgi. Viņi dzīvo Noba kalna.

-    Tatad viņu sauc Margareta Kromvela, Bells klusi noteica. Denverā viņa sevi dēvēja par Rozu Mentiku.

Ervins palūkojas uz Bellu.

-    Vai ta ir sieviete, par kuru tu stāstīji? Tā, kura ir Miesniekbandita spiedze?

-   Ja vien viņai nav dvīņumāsā, tā ir viņa, Bells atbildēja.

-   Tas nav iespejams, bronsons nicīgi iebilda. Tāds pieņemums pat nav apspriežams. Viņa kopa ar brāli Sanfrancisko laba dara vairāk nekā puse pilsētas bagātnieku kopa. Viņi atbalsta bāreņu namus, humānas palīdzības biedrību pilsētas pazudušajiem un klaiņojošajiem dzīvniekiem, pilsētas apzaļumošanu. Viņi dod lielus ziedojumus labiem merķiem. Viņi ir ļoti cienīti un apbrīnoti.

-   Tas ir prātīgi teikts, Kērtiss piebalsoja. Ja Kromveliem pieder liela Sanfrancisko banka un viņi jau ir bagāti, kapec lai viņi piedalītos laupīšanas un slepkavības?

-     Vai Kromvelas jaunkundze ir precejusies? Bells jautaja Bronsonam.

-    Ne, viņa ir briva, un klīst baumas, ka ari diezgan vieglprātīga.

-    Varbūt tu kļūdījies, domājot, ka viņa tevi izspiego bandīta uzdevumā? Ervins ierosināja.

Bells uzmanīgi aplūkoja Margaretu Kromvelu, uztverdams ikkatru sejas vaibstu. Viņa bija iegrimusi sarunā ar brāli un nepagriežas uz detektīva pusi.

-   Es varētu kļūdīties, Bells nepārliecināts nomurmināja. Tomēr viņa ir neparasti līdzīga sievietei, kuru satiku Denverā.

-    Es pazīstu Kromvelu, Bronsons sacīja. Viņš sadarbojās ar Van Dornu bankas krapšanas lietā, kad viltnieku banda gribēja apvest ap stūri vietejos uzņēmējus. Es jus iepazīstināšu.

Bells papurinaja galvu un piecēlās kajas.

-    Nepūlies. Es pats stādīšos viņiem priekša.

Viņš devas uz Kromvelu galdiņa pusi, apiedams vakariņotaju krēslus, un ar nolūku virzījās Margaretai aiz muguras un nedaudz uz sāniem, lai viņa nepamanītu ta tuvošanos. Nepievērsdams uzmanību Kromvelam, viņš ar labvēlīgu smaidu lūkojās lejup uz sievieti un prātoja, ka viņa reaģēs.

-   Atvainojiet, Kromvelas jaunkundze, šķiet, ka mes tikāmies Denverā. Mani sauc Aizaks Bells.

Viņa sastinga un nepagriezās, lai palūkotos uz pienākušo viesi. Viņa lūkojās pari galdam brālim acis ar neizprotamu izteiksmi sejā varbūt pārsteigumu vai izbīli, kaut ko uz robežas starp šoku un šausmam. Bridi likās, ka viņa nezina, ka izturēties. Un jau nākamaja acumirklī viņa atguvas.

-    Piedodiet, bet es nepazīstu nekādu Aizaku Bella kungu. Viņas balss bija vienmērīga un nemaz netrīcēja. Viņa runaja, nelūkodamas Bellam acīs, jo zinaja, ka tas būtu ka fizisks spēriens pa vēderu. Viņa pateicās Dievam, ka nestāvēja kajas, jo tas būtu saļodzijušas un viņa nokristu uz paklāja.

-   Atvainojiet, Bells atkartoja, šādas reakcijas pārliecināts, ka ši patiešām ir sieviete, ko viņš pazina ar Rozas Mentikas vārdu. Es acīmredzot sajaucu jus ar kadu citu.

Kromvels bija pieklājīgi piecēlies kajas un rokā turēja salveti. Viņš uzlūkoja Bellu ka cīkstonis, kas novērtē pretinieku, pirms tiek nozvanīts pirmais raunds. Viņš neizradija itin nekādas pārsteigumā vai neizpratnes pazīmes un pastiepa roku.

-    Džeikobs Kromvels, Bella kungs. Vai esat kluba biedrs?

-   Nē, mani uzaicināja Horass Bronsons no Van Dorna detektīvu aģentūras.

Bells paspieda Kromvela roku, pamanīdams, ka baņķieris ēdot nav novilcis cimdus, kas viņam šķita dīvaini. Ilgo darba gadu laikā izstrādāta instinkta vadīts, viņš uzmeta skatienu kreisās rokas cimda mazajam pirkstiņam. Tas bija piepildīts un stingrs, Bells gan nedomaja, ka Kromvels varētu būt bandīts. Ta būtu pavisam neprātīgā doma.

Kromvels pamaja.

-    Es pazīstu Horasu. Eabs cilvēks. Lielisks ieguvums jūsu kompānijai.

Tuvuma Bells pamanīja, ka Kromvela rudie mati ir īsi apcirpti un pakausi sāk kļūt retāki. Baņķieris bija maza auguma un slaids, un viņa stājā jautās vairāk sievišķas graciozitātes neka vīrišķa raupjuma. Bells ieraudzīja vīrieša acis to pašu izteiksmi, ko reiz bija manījis pumas dzerokļos, kad to nošāva Kolorado štata. Tas bija auksts, gandrīz miris skatiens, kas naca no kadas dziļas paslēptuves.

-   Ja, tas tiesa.

-   Bells? Nedomāju, ka esmu dzirdējis jūsu vardu, Kromvels ieminējās, it kā mēģinātu atcerēties, bet atvairīja šos centienus, it kā tic nebutu svarīgi. Vai jus dzīvojat Sanfrancisko?

-   Nē, Čikāgā.

Mārgareta vēl joprojām nespeja piespiest sevi palūkoties uz Bellu. Viņa juta nevaidamu liesmu degam dziji ķermeņa lejasdaļa un piesarka sarkana kā ķirsis. Tad viņa sadusmojas nevis uz Bellu, bet gan sevi par emociju izradīšanu.

-    Mes ar brāli vēlamies baudīt vakariņas divata, Bella kungs. Atvainojiet mūs, lūdzu.

Bells redzeja viņas garo kaklu piesarkstam un jutās apmierināts.

-   Piedodiet, ka jūs iztraucēju. Viņš pamaja baņķierim. Kromvela kungs. Tad viņš pagriezās un devās atpakaļ pie sava galdiņa.

Pārliecinājies, ka Bells ir pietiekami tālu, Kromvels nicīgi nošņācās.

-    l'ie velna, ko viņš dara Sanfrancisko? Man likās, ka Sarkanais Kelijs par viņu parūpējies.

-   Acīmredzot Sarkanajam Kelijam tas neizdevās, Margareta noteica, juzdama, ka sirds apmierinati savelkas.

-    Kā viņš zināja, ka tu esi šeit?

-    Nemaz neskaties uz mani tā, Mārgareta nikni pavēlēja. Es aizbraucu no Denveras līdz Losandželosai ar vilcienu ka Rozā Mentīka un tur nopirku zirgu ar citu vārdu. Tad es aizjaju līdz Santabarbarai, kur iesēdos vilciena uz Sanfrancisko ar svešu vardu. Viņš nevareja mani izsekot.

-    Vai mums ta jāuzskata par sagadīšanos?

Viņa izskatijas pec suņa, kas apmaldījies tumsā un lietū.

-    Es nezinu. Gluži vienkārši nezinu.

-    Vienalga, kapec viņš ieradies, bet viņa klātbūtne sola nepatikšanas, Kromvels noteica, ar saspringtu smaidu neslēpti lūkodamies uz četriem aģentiem, kas sēdēja pie sava galdiņa. Nedomāju, ka viņš jau visu sapratis, bet tagad, kad viņš tevi redzējis un sapratis, ka tev varētu būt saistība ar bandītu, turklāt vēl uzzinājis, ka esi mana masa, viņš sāks ošņāties mums apkārt.

-   Varbūt man pienācis laiks kaut kur aizbraukt.

-I,aba doma.

-    Es jau no paša rīta nopirkšu biļeti uz Džuno Aļaska.

-   Kāpēc tieši Džuno? Kromvels izbrīnījās. Tur taču ir auksts ka raganas sirdi.

-   Tāpēc, ka tur Bells mani nemeklēs. Margareta apklusa, un viņas acīs uzplaiksnīja viltība. Turklāt Judžīna tēvs Sems Batlers parrauga raktuvju darbību netālu no Džuno. Viņa iesmejas, izravusies no emociju važam. Man ta bus iespeja parūpēties par gaidāmo bagatibu.

-    Mana mīļā masa, Kromvels labvēlīgi noteica. Tu nekad nebeigsi mani pārsteigt. Tad viņš pargalvigi pievērsa skatienu Bellam. -Interesanti, kas noticis ar Sarkano Keliju, viņš nomurmināja.

-    Varbūt Bells viņu nogalināja.

-   lespejams, Kromvels pieļāva. Tādā gadījuma Bells ir daudz bistamaks, nekā man šķita. Nakamreiz es pats par to parūpēšos.

Kad Bells atgriezās pie galda, jau bija atnests viņa šķīvis ar saldo galu. Viņš paņēma dakšiņu, ar prieku gaidīdams brīdi, kad varēs nogaršot delikatesi, bet viņu apturēja no visam pusēm birstošie jautājumi.

-   Vai tā ir tā pati sieviete, kuru tu satiki Denverā? Bronsons noprasīja.

Bells izvairījas no atbildes, nevēlēdamies kaveties pie Bronsonam tik nepatīkamā temata.

-   Es droši vien maldījos, tas man jaatzisl. Tomēr viņas ir Joti līdzīgas.

-   Tu proti atrast skaistules, Bronsons iesmejies noteica.

-    Kāds tev likās Kromvels? Ervins painteresējās. Kā tev šķiet, vai viņš izturēsies labvēlīgi, kad es norunāšu ar viņu tikšanos, lai apspriestos par zagto naudu, kas pabijusi viņa banka.

-   Tas tev jajauta 1 lorasam. Es nepieminēju mušu izmeklēšanu. Viņš šķita patīkams, kaut gan nedaudz iedomīgs.

-   Viņam ir augstpratiga cilvēka slava, Bronsons atzina. Tomēr divatā viņš ir diezgan pretimnākošs, un es esmu pārliecināts, ka viņš labprat palīdzes izmeklēšanā.

-   Paskatīsimies, Bells teica, beidzot pagaršodams saldo gaļu. Norijis kumosu, viņš pamaja Ervinam. Es došos tev līdzi uz Kromvela Nacionālo banku.

-    Tu gribi viņu satikt velreiz? Bronsons vaicaja.

Bells papurināja galvu.

-   Tas nav mans galvenais mērķis. Es labprāt uzmetīšu skatienu vina bankai.

-    Ko tu gribi tur atrast? Kertiss neizpratne jautaja.

Bells paraustīja plecus, bet viņa acis dīvaini spīdēja.

-    Vai zini, man nav ne jausmas.

19

Meriona patlaban sēdēja pie sava galda un rakstīja vēstuli, kad biroja ienāca divi vīrieši. Viņa novērsās no savas Undenuood piektā modeļa rakstāmmašīnas un pacēla skatienu. Viens no vīriešiem, kura galvvidu sedza biezi, nekopti brūni mati, izstiepa muti draudzīga smaidā. Viņš bija tievs un šķistu slimīgs, ja viņam nebūtu veselīgi iedegusi seja. Otrs bija garš un gaišmatains. Viņa neredzēja ta seju, jo viņš bija novērsies un šķietami pētīja kabineta grezno iekārtojumu.

-    Vai jus esat Morganas jaunkundze?

-Jā. Ka varu jums palīdzēt?

-    Mani sauc Ervins. Viņš pasniedza savu aģentūras karti. Mans kolēģis Aizaks Bells un es, mes abi strādājām Van Dorna detektīvu aģentūra. Mums norunāta tikšanas ar Kromvela kungu-

Viņa pieceļas kājās, bet nepasmaidīja.

-    Protams. Jusu tikšanās ir pusdesmitos. Jūs esat ieradušies piecas minūtes par agru.

Ervins ieplēta rokas.

-Jūs jau zināt to teicienu…

-    Par putniņu, kas agri slauka degunliņu? viņa uzjautrināta noprasīja.

Garais gaišmatis beidzot pagriezās pret viņu.

-   Toties pele, kas ceļas vēlu, dabu sieru.

-   Ļoti prātīgs novērojums, bella kungs… Meriona atbildēja.

Viņu acis sastapās, un Meriona piepeši juta kaut ko vel neiepazītu, lūkojoties zili violetajas acīs. Tagad viņa varēja noteikt, ka vīrietis ir krietni garaks par sešām pēdām, un viņa ķermenis, ko slēpa labi pašūts, balts linu uzvalks, ir stiegrains un spēcīgs. Lielās ūsas bija tieši tikpat gaišas kā labi apgrieztie mati. Viņš nebija glīts parastaja izpratnē, toties viņa sejas vaibsti bija izteikti un vīrišķīgi. Viņam piemita kaut kas raupjš, kas liecināja, ka viņš tikpat labi jūtas rietumu mežonīgajos plašumos ka pilsētas ērtajos apartamentos. Meriona neslēpti skatījās uz viņu, nonākusi savu parasti apvaldīto emociju ietekme. Neviens vīrietis nekad vel nebija viņu ta saviļņojis, vismaz ne pirmaja likšanas reize.

Arī Bellu aizrava Merionas skaistums un piemīlīgums. Grīdai zem kajam drebot, viņš lūkojas uz sievieti. Viņa šķita trausla, tomēr spēcīga ka vītols. Viņai piemita rama pārliecībā, kas liecināja, ka viņa spētu alrisinal jebkuru problēmu. Viņa bija stalta un gracioza, un šaurais viduklis, kā ari kuplo svārku plata apakšmala ļava Bellam noprasi, ka viņai ir garas kājas. Biezie, spožie mati bija sasprausti uz. galvas, un viena gara, slaida šķipsna krita gandrīz līdz viduklim. Bells sprieda, ka viņi abi ir viena vecuma, gads šurp vai turp.

-    Vai Kromvela kungs ir aizņemts? viņš jautāja, piespiedis sevi pievērsties tikšanās iemeslam.

-jā… viņa stomīdamas atsaucas. Bet viņš jūs gaida.

Meriona pieklauvēja pie Kromvela durvīm, iegāja iekšā un paziņoja par bella un Ervina ierašanos. Tad viņa pakapas sānis un ar mājienu lika viņiem iet iekša, bet Kromvels apgaja apkart savam galdam, lai viņus sagaidītu. Kad aģenti devās uz durvīm, Bells ar nodomu ļava sev pieskarties Merionas rokai. Viņai šķila, ka caur augumu izskrējusi elektriskā strāva, un viņa steigšus aizvēra durvis.

-   Apsedieties, kungi, Kromvels atvēlēja. Horass Bronsons man teica, ka jūs gribat aprunaties par zagtām banknotēm, kas pabijušas manā banka.

Likās, ka Ervins to nemana, tomēr Bellam šķita dīvaini, ka Kromvels valkā cimdus.

-    Tieši tā, Ervins apstiprinaja. Bells Java viņam vadīt sarunu. Tika ziņots, ka viena no naudaszīmēm ar sērijas numuru 214799 tika noguldīta jusu banka.

-   Tas ir iespējams, Kromvels sacīja, virpinadams pirkstos neaizdedzinātu cigāru. -Ta droši vien bija piecdesmit vai simt dolāru zīme, jo mazākas vērtības banknotes mes nekad nereģistrejam.

Ervins ielūkojas savas piezīmēs.

-   Patiesībā mes to saņēmām no tirgotāja Gerija iela. Ziedu veikala. Vadītājs, kuru sauc Rinslers, sazinājās ar Van Dorna detektīvu aģentūru, jo domāja, ka banknote varētu but viltota. Tā izrādījās īsta. Viņš apgalvoja, ka ieguvis to Kromvela Nacionālajā bankā, ieliekot skaidro naudu privātā seifā.

-     Rinslera uzradītais iemesls izklausās nedaudz šaubīgs, Bells piebilda. Tomēr, ja viņš pārkāpis likumu, ar to jātiek galā vietejai policijai.

-    Gada laikā caur šo banku rotē vairaki miljoni dolāru, Kromvels sacīja. Nesaprotu, kapec viena naudaszīme ir tika svanga.

-    Tāpēc, ka sērijas numuru parbaudē atklajās tas izcelsme bankas laupīšana Elkhorna Montānas štata, kur bandīts noslepkavoja četrus bankas darbiniekus un klientus, Bells paskaidroja.

Kromvels gaidīja vēl kadu piebildi, bet Bells un Ervins klusēja. Ervins pētīja savas piezīmes, bet Bells uzmanīgi vēroja Kromvelu. Baņķieris nenovērsdamies uztvēra detektīva neatlaidīgo skatienu. Viņa iedomību uzkurinaja apziņa, ka viņš iesaistījies prata cīņā ar Van Dorna laba ko aģentu.

-            Atvainojiet, kungi, Kromvels noteica, pievērsdams skatienu cigāram. Es nezinu, ka varētu jums palīdzēt. Ja Kromvela bankā nonākušās citas banknotes no laupīšanas, tas jau sen ieplūdušas vispārēja apritē un vairs nav sameklējamas. Nevar noskaidrot, kurš tās noguldījis.

-   Taisnība, Bells piekrita. Tomēr mums jāpārbauda ikvienas pēdas, pat visniecīgākās.

-    Banknotes bija jaunas, ar secīgiem sērijas numuriem, Ervins paskaidroja. Vai iespējams, ka jūs tos pierakstījāt, pirms palaidat apritē?

-   Ja, jo mēs, kā jau teicu, pierakstām piecdesmit un simt dolāru zīmju numurus.

-   Vai jūs varētu palūgt grāmatvedim pārbaudīt pierakstus? Bells jautāja.

-Ar prieku. Kromvels nospieda pogu zem galda. Jau pēc brīža durvīs nostājās Meriona Morgana. 1 ,ūdzu, Morganas jaunkundze, uzaiciniet Hopkinsa kungu uz manu kabinetu.

Viņa pamaja.

-   Protams.

Kad Hopkinss ieradas, viņš neatbilda Bella gaidītajam. Bezkrāsaina, neinteresanta vīriņa vietā ar brillēm un zīmuli aiz vienas auss, kurš visu darba dzīvi pavadījis, rokoties cauri numuriem rēķinu gramatās, parādljas īsts sportists liels, masīvs un straujš. Iepazinies ar Bellu un Ervinu, viņš pamāja.

-Šie abi kungi strada Van Dorna detektīvu aģentūrā. Viņi vēlas parbaudīt sērijas numurus banknotēm, kas tika nozagtas laupīšana Elkhorna Montanas štata. Piecdesmit dolāru zīme tika noguldīta mūsu bankā un pēc tam iedota klientam, kas iekaseja čeku. Šie kungi domā, ka musu bankā varbūt paradījušās ari pārējās zagtās banknotes. Vai jus varētu pārbaudīt musu ierakstus?

Hopkinss smaidot izskatījas ļoti labvēlīgs.

-    Man vajadzēs sērijas numurus.

-    Meklejiet secīgus numurus pirms un pec 214799, pēc atmiņas noskaitīja Kromvels.

-   Tulil ķeršos klāt, ser, Hopkinss atbildēja un viegli paklanījās aģentiem. Ja numuri ir pierakstīti, es tos atradīšu dažu stundu laika.

-    Pateicos, Bells sacīja.

-   Vai velaties vēl kaut ko, kungi? Kromvels jautāja, vadīdams sarunu uz beigām.

-    Ne, jūs mums ļoti palidzējat. Paldies.

Bells Java Ervinam pirmajam iet uz lifta pusi un nedaudz, atpalika. Viņš apstajas pie Merionas galda un palūkojās uz sievieti.

-   Morganas jaunkundze?

Viņa strauji pagrieza krēslu viņa virzienā, bet nevēlējās ielūkoties vīrietim acīs.

-   Es zinu, ka esmu pārdrošs, bet jus izskatāties pec dāmas, kam patīk piedzīvojumi, un es gribētu zināt, vai jus nevēletos mest piesardzību pie malas un šovakar aiziet vakariņas kopa ar mani?

Firmā reakcija bija vēlme noraidīt ielūgumu, tomēr bija atvērušās kadas aizliegtas durvis, un principi Merionā cīnījās ar alkām.

-    Man nav ļauts tikties ar bankas klientiem. Turklāt kā lai es zinu, ka varu uzticēties svešam cilvēkam?

Bells iesmējās un paliecās viņai pretī.

-    Pirmkārt, es neesmu bankas klients. Otrkārt, ja nevarat uzticēties detektīvam, kam tad varat uzticēties? Viņš pasniedzās un satvēra Merionas roku.

Viņu parņema šausminošs izmisuma vilnis, un ciņa pamazām tuvojās galam. Pēdējā barjera sabruka, un līdz ar to viņa zaudēja ari pēdējās savaldības paliekas. Tās izkūpēja gaisa.

-1,abi, viņa dzirdēja sevi sakam, it ka klausītos sveša cilvēka balsi. Es beidzu darbu piecos.

-   Labi, viņš, pec savām domam, parak dedzīgi atsaucas. Fs jus gaidīšu pie parades durvīm.

Meriona vēroja Bellu dodamies uz lifta pusi.

-   Mans Kungs, viņa klusi nomurmina ja. Es droši vien esmu zaudējusi prātu, piekrītot vakariņam ar svešu vīrieti.

Tomēr, sevi rājot, viņa to darīja ar dīvainu mirdzumu acis.

Ervins gaidīja Bellu lifta.

-   Ko tu tur darīji?

-   Sarunāju vakariņas ar Kromvela personisko sekretāri.

-   Tu velti laiku netērē, Ervins apbrīnā noteica, Bells pasmaidīja.

-    Viss gluži vienkārši notika.

-Tevi pazīstot, varu derēt, ka tev ir padoma kaut kas cits.

-   Varētu teikt, ka es apvienoju lietderīgo ar patīkamo.

-   Varbūt tu spēlējies ar uguni, Ervins bndinaja. Ja viņa sapratis, ka tu viņu izmanto, lai okšķerētos Kromvela darījumos, sāksies tracis.

-    Par to es raizēšos, kad tas noliks, Bells bezrūpīgi attrauca, braucot atpakaļ uz viesnīcu, Bells vairak domaja par gaidamā

vakara patīkamo, nevis lietderīgo daļu.

20

Meriona nespēja to izskaidrot. Šādas izjūtas viņa nebija piedzīvojusi kopš skolas laikiem, kad zens, par kuru viņa sapņoja, veltijis viņai smaidu. Tas bija viss. Viņš nekad netuvojas meitenei un ar viņu nerunāja. Tagad, sēdēdama pie intīma, diviem uzklātā galdiņa, viņa jutās priecīgu gaidu pārņemta ka skolniece.

Bells bija ieradies viņai pakaļ ar autotaksometru pie Kromvela bankas ēkas tieši piecos. Vadītājs iebrauca mašīnu no ielas tieši septiņu stāvu ēka, kur bija iemitinājies pilsētas slavenākais franču restorāns "Pie Delmoniko". Viņi iegāja liftā, kas uzveda viņus līdz augšējam stāvam, kur zāles pārzinis ierādīja viņiem nošķirtu, privātu ēdamzāli ar lielu panoramas logu, no kura paveras skats uz pilsētu un līci.

Ļaudis, kas var to atļauties, nesaskata neko īpašu mielastos ar desmit ēdieniem, pie katra izvēloties citu vīnu. Bells pasūtīja austeres Rokfelera gaumē ar skābenu karija mērci, un tām sekoja smaržīgs virums, vārīta Lielo ezeru store, varžu kājiņas pētersīļu mērce, cūkgaļas karbonades, rīvmaizē ceptas vistas filejas, dažadi cepti savvaļas putni, vārīti kartupeļi un zirņi krējuma.

Meriona vēl nekad mūžā nebija tik bagatīgi vakariņojusi. Pilsētas iekarojamakie vecpuiši bija centušies atstāt uz viņu iespaidu ar smalkiem restorāniem, bet neviens vel nebija izturējies tik dāsni. Viņa domās noskaitīja pateicības lūgšanu par to, ka porcijas bija mazas, tomēr nožēloja, ka iepriekš nebija palaidusi korseti vaļīgak.

Saldajā ēdienā Bells pasūtīja degošās krepes, liesmaino delikatesi ar apelsīnu piegaršu. Kad viesmīlis nostājas pie galda un izveicīgi ar karoti lēja ugunīgo maisījumu pāri krēpēm, Meriona piespieda sevi ielūkoties Bellam acis.

-   Vai drīkstu uzdot jautajumu, bella kungs?

Viņam bija apburošs smaids.

-   Domāju, ka esam pietiekami tuvu pazīstami, lai jūs uzrunātu mani vārda.

-    Es labprātāk saukšu jus par Bella kungu, ja neiebilstai, viņa atbildēja, ticēdama, ka tā bus pieklajīgāk.

Smaids nenodzisa.

-    Kā velaties.

-    Kā jus varat to visu atļauties par detektīva algu?

Viņš iesmējās.

-    Vai ticēsiet, ka es mēnesi taupīju naudu, lai atstātu uz jums iespaidu?

-    Itin nemaz, viņa augstprātīgi attrauca.

-    Vai Kromvela banka ir lielāka Sanfrancisko?

Merionu pārsteidza šis jautājums kā reakcija uz viņas atbildi.

-   Nē, ir vel divas lielākas, to skaita ari Velss-Eargo. Kāpēc jus tas interesē?

-   Manai ģimenei pieder lielāka banka visā Jaunanglija.

Viņa meģinaja to aptvert, tomēr bez panākumiem.

-    Vai jus apvainotos, ja es teiktu, ka jums neticu?

-    Pajautājiet savam priekšniekam. Viņš to apstiprinas.

Meriona apmulsusi sarauca pieri.

-    Kāpēc jus strādājāt par detektīvu, ja varētu vadīt banku?

-   Ta sagadījies, ka izmeklešana man patīk labak par baņķiera darbu. Pie galda es jutos kā ieslodzīts. Turklāt šādi es varu sevi izaicināt, mērojoties speķiem ar noziedznieka prātu.

-    Vai jums tas izdodas? viņa koķetējot jautāja.

-    Es uzvaru biežāk neka zaudēju, Bells atklāti atzina.

-    Kāpēc jus šovakar atvedāt šurp mani? viņa jautāja. Kāpēc jūs vakariņojat kopa ar nieka sekretāri, nevis sabiedrības zieda pārstāvi, kas butu jums piemērotākā?

Bells nerunāja aplinkiem.

-    Tāpēc, ka jūs esat skaista un inteliģenta, un mani jūs interesējat.

-    Bet jūs mani nepazīstat.

-   Es ceru to mainīt, viņš paziņoja, ar acīm likdams Merionai izkust. Pietiks runāt. Baudīsim desertu.

Kad gardās krepes bija apēstas, Bells palūdza viesmīlim divas glāzes piecdesmit gadus veca portvīna. Tad viņš, pilnība apmierināts, atlaidās krēslā.

-    Pastāstiet man par Džeikobu Kromvelu.

Ēdiens un vīns bija izpildījuši savu uzdevumu. Meriona jutās pārāk gurdena, lai pamanītu lamatas, kuram patlaban tuvojās.

-    Ko jūs gribētu zināt?

-    Kur viņš dzimis, ka nodibināja savu banku, vai ir precējies? Mūsu tikšanās laikā viņš man šķita ārkārtīgi interesants. Es dzirdēju runas, ka viņš kopa ar savu masu Mārgaretu ir pilsētas galvenais labdaris.

-    Es pie Kromvela kunga strādāju jau divpadsmit gadus un varu droši apgalvot, ka viņš ir ļoti gudrs un izmanīgs cilvēks, bet ari zvērināts vecpuisis. Viņš uzsaka bankas darbību tūkstoš astoņsimt deviņdesmit otraja gada ar ļoti nelieliem līdzekļiem un parcieta deviņdesmito gadu depresiju. Viņš pelnīja naudu pat vissliklākajā laikā. Gandrīz visas bankas pilsētā nonāca ļoti tuvu tam, lai slēgtu savas durvis ekonomikas smagakajos brīžos. Bet ne Kromvela Nacionala banka. Ar prasmīgas vadības un stingru baņķiera principu palīdzību viņš izveidoja finanšu impēriju, kuras līdzekļi ir skaitāmi daudzos miljonos dolāru.

-    Izdomas bagats cilvēks, Bells atzinīgi noteica. Ir acīm redzams, ka viņš visu paveicis paša speķiem.

Viņa pamāja.

-    Kromvela Nacionalās bankas izaugsme ir finansials brīnums.

-    Kur viņš samekleja naudu bankas atvēršanai?

-    Tas nav īsti zināms. Viņš ļoti maz runa par saviem darījumiem pirms mazās bankas atvēršanas Tirgus iela. Klīst baumas, ka viņš sācis ar piecdesmit tūkstošiem dolāru. Kad es sāku pie viņa strādāt, bankas līdzekļi sniedzas pāri miljonam dolāru.

-    Kur viņš iegulda savu bagātību?

Meriona bezpalīdzīgi pacēla rokas.

-    Es patiešām nezinu. Viņš nekad nav ar mani runājis par saviem personiskajiem līdzekļiem, un neesmu redzējusi ne dokumentus, ne vēstules. Pieņemu, ka viņš iegulda naudu atkal bankā.

-   Un viņa ģimene? Kur viņš un viņa masa dzimuši?

Meriona neziņa paraustīja plecus.

-    Viņš nekad neruna par savu pagātni. Reiz. viņš pieminēja, ka viņa un Mārgaretas tēvam pieder ferma Ziemeļdakota, nelielā pilsētiņa bufalo. bet visas pārējās ģimenes saiknes atstatas pagatnē.

-    Viņam noteikti ir iemesli par to nerunāt, Bells teica. Viņš nevēlējās parak uzkrītoši izprašņat Merionu, tāpēc pievērsa sarunu savai bērnībai, augot Boslonas augstakās sabiedrības loka. Viņš stāstīja par macibam Jeilas universitātē un tēva kaismīgo nepatiku, kad viņš aizgāja strādāt uz Van Dorna detektīvu aģentūru, nevis ģimenes banku. Pamazam viņam izdevās atkal iesaistīt saruna Kromvelu.

-   Kromvels man šķiet izglītots cilvēks. Interesanti, kur viņš mācījies.

-   Margareta reiz. teica, ka viņi abi apmeklejuši koledžu Minesota, Meriona sacīja, noslaucīdama lupas salvetē.

-   Margareta ir skaista sieviete, viņš piezīmēja, vērodams sievietes reakciju.

Meriona tik tikko spēja noslēpt savu nepatiku pret Kromvela masu.

-   Es zinu, ka viņa darbojas vairākās labdarības organizācijās, tomēr mes nekad nevarētu but tuvas draudzenes.

-    Viņai nevar uzticēties, vai ne? Bells minēja.

-   Viņa ne vienmēr runā patiesību. Un visu laiku klīst baumas par skandāliem, ko Kromvela kungam izdodas apklusināt. Dīvaini, bet viņu māsas nedarbi laikam nedusmo. Viņš gandrīz pat priecājas par tiem.

-    Vai viņš daudz ceļo?

-   Ak jā, viņš bieži dodas makšķerēt uz Oregonu, izmanto Bohēmas kluba mājiņu sarkankoku mežā vai medī Aļaskā. Un gada viņš apmekle vismaz trīs baņķieru konferences dažādās valsts malās. Reizi gada viņš kopā ar Margaretu apceļo Eiropu.

-Tātad viņš neuzņemas bankas ikdienas vadību.

Meriona papurinaja galvu.

-   Ne, ne, Kromvela kungs savas prombūtnes laikā katru dienu saziņas ar banku. Turklāt viņam ir ari direktoru valde, daži no labākajiem prātiem banku biznesa.

Viesmīlis uz sudraba paplates atnesa portvīna glāzes. Viņi bridi malkoja dzērienu klusēdami, līdz Meriona ierunājās:

-   Kapec jus man uzdodat visus šos jautājumus par Kromvela kungu?

-    Es esmu detektīvs. Mani vada dabiska ziņkāre.

Viņa paraustīja cirtu, kas nokarājās no pieres, un pieglauda matus.

-    Es jutos atraidīta.

Bells uzmanīgi paskatījās uz sievieti.

-   Atraidīta? viņš atkartoja.

-Ja, jus uzdodat jautājumus par manu priekšnieku, bet vēl neesat painteresējies par mani. Vairums vīriešu, kurus pazīstu, vienmēr pirmaja tikšanās reize vaica par manu pagatni.

-   Vai tas ir droši? viņš ķircinādams jautāja.

-   Nekā pikanta tur nav, Meriona smiedamas atbildēja. Patiesībā mana dzīve bijusi diezgan garlaicīga. Es esmu Kalifornijas meitene, dzimusi Sausalito līča otrā pusē. Mana māte nomira, kad es vēl biju maza, un tēvs, Western Pacific vilcienu vadītājs, nolīga man privātskolotajus, līdz es biju pietiekami veca, lai apmekletu pilsētas pirmo sekretāru skolu. Kad to pabeidzu, mani pieņēma darba Džeikobs Kromvels, un kopš ta laika es strādāju viņa bankā, sakot no biroja mašīnrakstītājas, beidzot ar personiskas sekretāres amatu.

-    Vai esat bijusi precējusies?

Meriona šķelmīgi pasmaidīja.

-   Esmu saņēmusi dažus bildinājumus, bet nekad neesmu gājusi pie altāra.

Viņš pasniedzās pāri galdam un saņēma viņas roku.

-    Cerams, reiz ieradīsies daiļais princis un liks jūsu sirdij iepukstēties straujāk.

Viņa atvilka roku, vairāk gribēdama uzsvērt savu ietekmi, nevis bellu atraidīt.

-    Daiļie prinči ir sastopami reti. Sanfrancisko vēl neesmu redzējusi nevienu.

Bells nolēma neiesaistīties tālākās diskusijās. Viņš gribēja uzaicināt Merionu uz vel kadu tikšanos un parbaudīt, kur viņus novedīs ši abpusējā pievilkšanās.

-    Šis bija patīkams vakars. Man reti izdodas izbaudīt tik pievilcīgas sievietes sabiedrību, kura turklāt nav uz. mutes kritusi.

-Jums ļoti labi padodas glaimi.

Bells nolaida skatienu. Viņš negribeja pārāk riskēt, tomēr bija kada mikla, ko viņš izmisīgi vēlējās atminēt.

-    Ir vēl kaut kas attiecība uz Kromvelu, kas mani interesē.

Merionas sejas izteiksme viņam vēstīja, ka viņa jūtas vīlusies

un ir gaidījusi dzirdēt no viņa kaut ko par nakamo tikšanos, un viņš juta, ka sieviete sak apšaubīt viņa izradītas jūtas.

-    Kas tad? Viņas balss piepeši bija kļuvusi ledaina.

-    Kad es viņu pirmo reizi redzēju Bohēmas kluba ēdamzālē un šodien kabinetā, viņam rokās bija cimdi. Vai viņš tos vienmēr valka, kad ēd vai strādā pie sava galda?

Meriona salocīja salveti un nolika to uz galda ka zīmi, ka viņai vakars ir beidzies.

-   Būdams vel zēns, viņš iekļuva ugunsgrēkā. Abas plaukstas ir smagi apdegušas, tāpēc viņš nēsā cimdus, lai noslēptu rētas.

Bells jutās vainīgs, ka izmantojis Merionu savās interesēs. Viņa bija dzīvīga, skaista un inteliģenta sieviete. Viņš piecēlās, apgāja galdam apkart un pavilka nost Merionas krēslu, lai viņa varētu piecelties.

-    Man patiesi žēl, ka ļāvu savai detektīva ziņkarībai uzvarēt. Ceru, ka jus man piedosiet. Vai dosiet iespēju man vērst savu kļūmi par labu?

Meriona redzēja, ka viņš runa no sirds, un sajuta satraukuma tirpas pārskrienam par muguru atdzimuša cerība, ka Bellu viņa patiesi interesē. Viņš bija daudz pievilcīgāks, neka viņa bija domājusi.

-    Labi, Aizak, es tikšos ar tevi velreiz. Tikai bez jautajumiem.

-    Bez jautājumiem, viņš alkartoja, un viņu pārņēma tīksmes trīsas, dzirdot savu vārdu atskanam no Merionas lūpām. Apsolu.

21

Pēc divām dienam visi četri detektīvi satikas Van Dorna detektīvu aģentūras biroja Tirgus ielā, Kolla nama piektajā stava. Viņi apsēdas pusapli apkārt riņķveida galdam un salīdzinaja piezīmes. Visi bija izmetušies kreklā un mēteļus pakarinajuši uz krēslu atzveltnēm. Gandrīz visiem bija taisnas, konservatīvas kaklasaites zem stīvam apkaklītēm. Tikai vienam bija tauriņš. Trīs dzēra kafiju no krūzītēm ar Van Dorna emblemu uz porcelāna virsmas, ceturtais malkoja teju. Galda virsmu sedza atsevišķas lapas un mapes iesieti ziņojumi.

-    Es esmu uzrakstījis stāstu par vienu no visu laiku lielākajiem nupat izdrukātu naudaszīmju sūtījumiem no Sanfrancisko bankas, kas bruņotas sardzes pavadība tiks nogādāts raktuvju pilsētā Teleraidā Kolorado štata, lai izmaksātu algu un prēmijas desmit tūkstošiem kalnraču, Bells paziņoja. Es izvairījos no precīza apjoma minēšanas, bet noradīju, ka tas varētu but ap piecsimt tūkstošiem dolāru.

-   Es izmantoju savu pazīšanos ar laikraksta redaktoru, lai raksts tiklu publicēts, Bronsons sacīja. Tas parādīsies rītdienas avīzes.

Ervins lēni apļoja krūzīti uz apakštases.

-    Ja bandīts dzīvo Sanfrancisko, tam vajadzētu pamudināt viņu uz mēģinājumu sūtījumu pievākt.

-   ja viņš dzīvo Sanfrancisko, Kērtiss atkārtoja. Te nu mēs riskējam. Varbūt visu šo laiku esam gājuši pa strupceļu.

-    Mēs zinām, ka šeit parādījās vagons un vairakas nozagtās banknotes, Bells sacīja. Domāju, ka pastav diezgan lielas izredzes atrast viņu kaut kur līča tuvuma.

-   Labāk butu, ja mēs to zinātu droši, bronsons gurdeni noteica. Viņš palūkojās uz Ervinu. Tu teici, ka centieni atklat, no kurienes nākušas nozagtās banknotes, ne pie ka nav noveduši.

-    Tas bija veltīgas pūles, Ervins atzina. Pēdas bija parak atdzisušas, un nebija iespējams atrast, kur banknotes pabijušas, pirms atkal tika laistas apritē.

-   Vai bankas nebija nekādu ziņu par to avotu? bronsons vaicaja.

Ervins papurināja galvu.

-    Kasieri nevar to zinai, jo viņi nepieraksta sērijas numurus. To vēlāk izdara bankas gramalveži. Kad mēs nonācām pie domas par banknotēm, bija jau par vēlu. Tas, kurš banknotes iemainīja, jau sen ir pazudis un aizmirsts.

Bronsons pieversas Kertisam.

-   Un lavi vagona meklejumi?

Kērtiss izskatijas ta, it ka nupat butu nomiris viņa suns.

-   Tas ir pazudis, viņš izmisis atbildēja. Dzelzceļa novietne lika parmekleta, bet vagonu neviens neatrada.

-   Varbūt tas ir aizsūtīts līdzi kādam kravas vilcienam, kas izbrauca no pilsētas, Bells minēja.

-   Southern Pacific kravas vilcienu sarakstos, kas pēdējās nedēļas laika devušies grafika paredzētajos braucienos, nav minēts "O'braiena mebeļu kompānijai" piederošs vagons.

-Tātad tu gribi teikt, ka tas nav izbraucis no novietnes?

-   Tieši tā.

-    Kapec tad to nevar atrast? bronsons painteresejās. Tas taču nevarēja izkūpēt gaisa.

Kērtiss pacēla rokas padošanas žesta.

-    Ko lai saku? Es kopa ar diviem jūsu aģentiem pārmeklēju novietni no viena gala lidz otram. Vagona tur nebija.

-    Vai Southern Pacific dispečeri zināja, kur vagons tika novirzīts pec ierašanas? Bells jautāja.

-   To novirzīja uz atzara blakus pamestas noliktavas iekraušanas platformai. Mēs to parbaudijam. Vagonu neredzējām.

Ervins aizdedzinaja cigāru un izpūta dūmu makuli.

-    Vai to varēja pieaķēt vilcienam bez dispečera ziņas?

-    Tas nav iespējams, Kertiss atbildēja. Viņi zinātu, ja pie vilciena kads slepeni pievienotu vagonu. Bremžu uzraugi izmanto veidlapu, lai sarakstītu vagonu sērijas numurus secībā, kādā tie sakabinati kopā. Kad vagoni ierodas to paredzetajā galamērķī, tos var pavisam vienkārši noņemt no vilciena beigām, pirms tie dodas tālāk.

-   Varbūt bandīts nolēma, ka vagons vairs nav drošs, un to iznicināja, -ieminejas Bronsons.

-   Tam es neticu, Bells domīgi noteica. Manuprat, viņš gluži vienkārši uzkrāsojis jaunu sērijas numuru un mainījis vardu uz kādu citu izgudrotu kompāniju.

-   Tam nebūtu nekādās nozīmes, Kertiss sacīja. Viņš tik un tā nevarētu to izmantot.

-    Kāpēc gan? Bells jautāja.

-   Uz Teleraidu ved tikai Rio Grande Southern dzelzceļš.

-   Kāpēc gan viņš nevarētu uzkrāsot šis kompānijās emblēmu virs Southern Pacific zīmes?

-    Tā bulu laika šķiešana. Rio Grande Southern izmanto šauras sliedes. Southern Pacific vilcieni brauc pa parastajam sliedēm, gandrīz par pēdu platakam. Bandīta vagons nevarēs izmantot citas sliedes.

-   Cik muļķīgi no manas puses, Bells nomurminaja. Es biju aizmirsis, ka caur Klinšu kalniem brauc tikai šaursliežu dzelzceļš.

-   Nepārdzīvo, Bronsons viņu mierināja. Ari es par to neiedomājos.

Ervins bezspēcīga izmisumā uzsita ar duri pa galdu.

-   Viņš nemūžam neuzķersies uz aķa, zinadams, ka nevar aizbēgt savā privatajā kravas vagonā.

Bells skopi pasmaidīja.

-    Viņš ir gudrs cilvēks, tomēr viņam ir savas vājības. Es ceru uz viņa alkatību un patmīlību, uz. savas neuzveicamības izjutu. Esmu pārliecināts, ka viņš ieris ēsmu un mēģinās aplaupīt banku Teleraida. Izaicinājums ir pārāk kārdinošs, lai viņš to ignorētu.

-    Es vēlu tev veiksmi, Bronsons noteica. Ja kads var notvert Miesniekbandītu, tas esi tu.

-    Un kā veicas tev, Horas? Vai izdosies atrast bandīta ieroci?

-   Neko iepriecinošu pavēstīt nevaru, Bronsons drūmi atbildēja. -Jaunie ieroču pirkumi vairs nav jāreģistrē. Pircējam tikai jānoliek nauda un jāiziet lauka ar ieroci. No tirgoņiem neko neesam uzzinājuši. Pat ja viņi atceras, kam pārdevuši trīsdesmit astota kalibra automātisko koltu, viņi nenosauks vardu.

Ervins stingi skatījās siena, to neredzēdams.

-    Izskatas, kungi, ka visi sūri grūti iegūtie pierādījumi noveduši mus strupceļos.

-   Tas mūs aizkave, ja, Bells klusi nomurmināja. Tomēr spēle vēl nav beigusies. Pagaidam vēl ne. Mums vēl ir iespēja uzvarēt pēdēja posma.

22

Kromvels sēdēja pie galda, ēzdams brokastis un lasīdams rīta laikrakstu. Viņš salocīja pirmo daļu ta, lai virspuse būtu raksts pirmajā lappusē/un klusēdams pasniedza to Margaretai.

Viņa to izlasīja un sapratusi samiedza acis, tad jautājoši pacēla skatienu.

-   Vai tu grasies to darīt?

-    Man tas šķiet ļoti vilinoši, viņš atbildēja. It ka man pie kājām butu nomests cimds.

-   Ko tu zini par Teleraidu?

-Tikai to, ko nupat izlasīju. Atrodas slēgta kanjona. Tur ir plašs sarkano lukturu rajons, un tūkstoš astoņsimt astoņdesmit devītajā gada bučs Kesidijs tur aplaupīja Sanmigelas ielejas banku.

-   Vai veiksmīgi?

Kromvels pamaja.

-   Viņa banda dabūja vairak nekā divdesmit tūkstošus dolāru.

-   Tu droši vien doma ja jau viņš to spēja, tad varēsi ari tu.

-   Kesidijs rīkojas ka amatieris un aizjāja uz zirga, Kromvels vīzdegunīgi noteica. Manas metodes ir zinātniskas.

-Ja Teleraida atrodas slēgta kanjona, tur ir tikai viens ceļš iekša un āra. Meklētājiem pietiktu laika apturēt vilcienu un pārmeklēt vagonus.

-   Es tik un tā nevarēšu izmantot vagonu. Tas būs jāatstāj šeit.

-    Nesaprotu.

-    Uz Teleraidu un no tas ved Rio Grand e Southern dzelzceļš. Sliedes ir pārāk šauras manam vagonam. Būs jāizdomā kads cits veids, kā aizbēgt no pilsētas, neriskējot tikt notvertam.

Margareta vēlreiz izlasīja rakstu.

-   Man ir nelāga nojauta.

-   Es neņemu vēra nojautas. Es darbojos tikai ar stingriem faktiem un spēlēju droši, ņemot vērā ikvienu nejaušību, lai cik nenozīmīga ta būtu.

Viņa pāri galdam vēroja brāli, kurš ielēja sev vel vienu tasi kafijas.

-   Šoreiz tev vajadzēs palīgu.

Kromvels palūkojās uz viņu.

-    Kas tev padomā?

-    Es došos tev līdzi.

-Tu taču gribēji braukt uz Džuno Aļaskā.

-    Es to pārcelšu uz velaku laiku.

Kromvels brīdi to apdomaja.

-    Es nevaru pakļaut tevi riskam.

-   Tu nekad vēl neesi iekritis, Mārgareta atgadināja. Bet šoreiz es tev bušu vajadzīga.

Viņš bridi klusēja un tad atplauka smaida.

-   Tu taču noteikti man sekotu, ja es tev pavēlētu to nedarīt.

Viņa iesmejas.

-    Vai es kaut reizi esmu klausījusi taviem norādījumiem?

-    Pat bērnība ne, Kromvels noteica, gremdēdamies atmiņās. Tu biji divus gadus jaunāka, bet es ne reizi neguvu virsroku.

Viņa piespieda salveti pie sarkanajam lupām.

-   Tātad viss ir sarunāts. Šo darbu mes veiksim kopā.

Viņš nopūtas.

-   Uzvarēji. Tomēr es ceru, man nebūs jānožēlo, ka neiesēdinaju tevi kuģi uz Aļasku.

-    Kas man jādara?

Kromvels skatijas uz galdu, it kā redzetu acu priekšā abstraktu zīmējumu, vienlaikus ar dakšiņu vilkdams apļus virs galdauta.

-    Rit iesēdies vilcienā uz Kolorado un no turienes dodies uz Teleraidu.

Masa neizpratne skatījās uz viņu.

-   Tu vēlies, lai es braucu pirms tevis?

Viņš pamāja.

-    Es atteikšos no savas ierastās rutīnas. Man nebūs jātērē laiks, sarunājoties ar vietējiem un iepazīstot bankas darbību; to varēsi izdarīt tu. būdama sieviete, tu spēsi visu rūpīgi izpētīt, neraisot aizdomas.

-    Sieviete Teleraidā? viņa domīgi novilka. Man nāksies izlikties par prostitūtu.

-    Vēl labak apgalvo, ka esi pamesla sieva, kuras virs aizgajis raust bagatibas raktuvēs un pazudis. Tad neviens nepadomas neko sliktu, ja tu uzdosi jautājumus un visur bāzīsi savu degunu.

-   Bet, lai dzīvotu un ēstu, man būs jāatrod darbs bordeli.

-    Dari, kā vēlies, viņš atļava, nolēmis nestāties ceļā masas kaprīzēm.

-Un tu?

-    Es ieradīšos dažas dienas vēlāk, kad būšu pārbaudījis sutijumu un uzspodrinājis laupīšanas un bēgšanas plānu. Viņš uz. bridi apklusa un uzmeta Margaretai braļa mīlestības pilnu skatienu. Es droši vien esmu zaudējis pratu, ļaujot tev piedalīties 1ik bīstama avantūrā.

-    Tāpat ka es. Viņa skaļi iesmejas. Zaudējusi pratu no sajūsmas un pieaugošām ilgam pec dēkām. Viņa savilka seju sievišķajā kaķa imitācijā, kas grasas uzklupt pelei. Protams, arī iespēja tēlot prostitūtu ir diezgan aizraujoša.

-    Iztiksim bez. sīkumiem.

Margareta piepeši kļuva nopietna.

-   Un ka ar Aizaku Bellu?

Viņš paraustīja plecus.

-   Kas tad ir ar viņu?

-   Viņš paradās visur, varbūt ari Teleraida.

-Tas ienaca prata ari man, bet, ja sulījums izrādīsies ists, domāju, ka varam izslēgt viņu no spēles. Viņš ir parak aizņemts ar rēgu tvarstīšanu Sanfrancisko, lai paradītos no zila gaisa Teleraida.

-   Es viņam neuzticos.

Kromvels iesmejas.

-   Atplauksti, mana mīļa masa. Šī bus īsta pastaiga parkā, tapat kā visas pārējās laupīšanas. Gan jau redzesi.

23

Pavasara diena bija vēsa un uzmundrinoša. Bells izkāpa no vilciena pilsētas stacija un devas uz Aspenas ielas un Kolorado avēnijas stūri, kur atrada trīsstāvu koka eku ar izkārtni, kas vēstīja "Meimijas Tabsas pansija". Roka viņam bija apbružāta ceļasoma un mugurā silts vilnas mētelis, zem kura bija veste un flaneļa krekls. Viņa bikses bija šūtas no smagas kokvilnas, kas pēc faktūras atgadinaja brezentu. Kajas apslēpa zabaki, kas izskatījās ka nostaigājuši piecus tūkstošus jūdžu, bet galva bija cieši uzmaukts vecs, formu zaudējis katliņš. Uzburto tēlu papildina ja lika Dublinas pīpe, kas iekosta starp zobiem, turklāt Bells smagi piekliboja, it kā kreisa kāja butu stiva.

Viņš iegaja pansijas viesistaba, kur viņu sagaidīja Meimija Tabsa, jautra sieviete un apaļa ka liels bumbieris. Sirmie mati divās bizes karājās par muguru, un viņas seja izskatījās pec liela šķīvja ar degunu.

-   Sveicināts, svešiniek, viņa noteica dobja, vīrieša cienīgā balsi. Vai meklē, kur apmesties?

-   Jā, kundze, Bells pieklājīgi atbildēja. Hs nupat ierados.

-   Septiņi dolāri nedēļā, ieskaitot ēdienreizes, ja būsi pie galda, kad tas pasniegšu.

Viņš iebāza roku kabata, izvilka dažas saņurcītas naudaszīmes un noskaitīja septiņus dolārus.

-    Ņemiet naudu par nedēļu uz priekšu. Man nav daudz, bet kādam laikam pieliks.

Meimija bija pamanījusi viņa klibo kāju.

-   Tu meklē darbu raktuvēs, vai?

Bells uzsita pa kāju.

-    Manas raktuvju dienas beidzās, kad trāpījās slikti nolikts dinamīta stienis.

Sieviete aizdomīgi nopētīja viņu, sakdama prātot, no kurienes dabūs maksu par nākamajam nedēļām.

-   Kur tu grasies atrast darbu?

-   Draugs dabūja man apkopēja vietu viesnīca "Seridans".

Viņa pasmaidīja.

-   Vai tad šie nevarēja ieradīt tev istabu pagraba?

-    Tur visas gultas aizņēmusi kalnrači, Bells meloja. Viņam nebija ne jausmas, vai raktuvju strādnieki guļ pagrabā.

Viņš zināja, ka sakropļota kalnrača tēls Meimiju Tabsu neinteresēs un viņa nesāks palaist pilsēta tenkas par savu jauno īrnieku. Viņa ieradīja tam istabu, kur viņš izkravāja somu. Bells izņēma no tas dvielī ietītu 1905. modeļa Colt Browning četrdesmit piektā kalibra automātisko pistoli ar divdesmit lādiņu aptveri un pie pleca liekamu laidi, kas ievietojama grope aiz spala. So ieroci viņš pastūma zem gultas, bet nešķīrās no iemīļotās Remington pistoles, kas bija noslēpta katliņa. Viņš arī savilka ciešāk kājas apsēju, lai nevarētu to normāli kustināt.

Vakariņās apēdis liellopa gaļas sautējumu Meimijas ēdamistaba, viņš iepazinās ar pārējiem pansijas iemītniekiem. Vairums strādāja raktuves, bet daži bija veikalu komiji, un kadam laulatam pārim piederēja restorāns. Pēc maltītes Bells pastaigajas pa Klusa okeāna avēniju un izpētīja pilsētas izkārtojumu.

Teleraida parādijas uz kartes, kad Sanmigelas upē tika atrasts zelts. Tas līdz ar sudraba ieguļam augstu Sanhuanas kalnos ātri vien pievilka laimes meklētājus un kalnračus, kuru pieplūdums turpinājās vel piecdesmit gadus. Tūkstoš deviņsimt sestajā gada Teleraidā uz vienu cilvēku bija vairāk miljonāru nekā Ņujorka.

Kalnrači pakāpeniski izraka trīssimt piecdesmit jūdzes tuneļu, kas izvagoja apkārtējos kalnus, un daži pat sniedzās divpadsmit tūkstoš pēdas virs jūras līmeņa. Iedzīvotāju skaits zibenīgi pieauga līdz vairāk nekā pieciem tūkstošiem, un strauji augošā pilsēta drīz vien vai plīsa no mežonīgas un trakas dzīves kopa ar veselīgu devu korupcijas. Trīs duči salonu un simt astoņdesmit prostitūtas palīdzēja kalnračiem uzlabot omu pec divpadsmit stundu maiņām "Sudraba zvana", "Laupītāju biedrības" un "Brīvības zvana" raktuves, saņemot trīs dolārus diena.

Kad saule noslīdēja aiz kalniem tin iestājās tumsa, visās ielās uzmirdzēja gaismu jura. Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit otraja gada raktuvju īpašnieks L.L.Nanns bija nolīdzis elektrības burvi Nikolā Teslu, lai tas uzbūvētu pasaule pirmo maiņstrāvas elektrostaciju, ar kuras palīdzību varētu pārvietot rūdu pa lauvam lejup no kalna un strādniekus no pilsētas. Ievelkot līnijas no elektrostacijas uz pilsētu, Teleraida kļuva par pirmo pilsētu pasaulē, kura bija ar elektrību darbinamas ielu laternas.

Bells gaja garam bēdīgi slavenajiem ūķiem, kuros senākās profesijas pārstāves lika lieta savu maku. Augstākās šķiras nami bija "Senāts" un "Sudraba skaistule". Caur logiem uz ielas pusi plūda muziķa, pianistam spēlējot Dili Pickles Ra^ un citus regtaima meldiņus. Šo ielu sauca par Popkorna aleju, jo visu nakti taja atvērās un aizveras durvis.

Viņš virzījās uz pilsētas centm Kolorado avēnijas apvidū un ielūkojas Teleraidas Pirmās Nacionalās bankas logos. Nakamajā dienā viņš liksies ar pilsētas šerifu un bankas vaditaju, lai izplānotu Miesniekbandīta uzņemšanu, kad tas norīs ēsmu un mēģinās aplaupīt banku. Viņš pagaja garam vecajai Sanmigelas ielejas bankai, ko pirms septiņpadsmit gadiem bija aplaupījis Bučs Kesidijs.

Vakara gaiss bija kļuvis vēss, saulei paslēpjot savu svelmi aiz kalnu virsotnēm. Bells pamanīja, ka atrašanas deviņus tūkstošus pēdu virs juras līmeņa liek viņam elpot dziļāk. Viņš nepievērsa uzmanību saloniem uz galvenas ielas un devas uz viesnīcu "Seridans".

Bells iegaja vestibilā un izteica pie galdiņa sēdošajam apkalpotajam velmi tikties ar vaditaju. Pēc brīža no kabineta steidzīgiem soļiem iznāca maza auguma virs ar sārtu seju un pliku galvvidu, līdzinādamies pelei, kas izskrien no cauruma sienā. Ieraudzījis Bella noplukušo stāvu, viņš uzsmaidīja formālu, bet ne īpaši siltu smaidu.

-Atvainojiet, visas musu istabas ir aizņemtas. Viesnīca ir pilna.

-    Es nevēlos istabu, Bells paskaidroja. Vai jūs esat Māršals Bakmena kungs?

Smaids kļuva saspringtāks, un virs samiedza acis.

-  ļa, es esmu Bakmens.

-   Mani sauc Aizaks Bells, un es strādāju Van Dorna detektīvu aģentūrā.

Bakmena acis iepletās, un viņš paklanījās.

-   Bella kungs! Es saņemu jūsu telegrammu. Varu droši apgalvot, ka mes palīdzēsim jums, kā vien varēsim.

-   Galvenais ir visiem, kas jauta, apliecināt, ka es šeit strādāju par apkopēju, Bells paskaidroja.

-Ja, protams, Bakmens pārliecināts noteica. Varat uz. mani paļauties.

-    Pateicos, Bakmena kungs. Un nu, ja neiebilstai, es labprāt nobaudītu jusu bara labako viskiju.

-Mēs pasniedzam tikai vislabāko no izciliem ražotajiem. "Šeridana" netiek paciestas nekādās vietējas suslas.

Bells pamaja, uzgrieza Bakmenam muguru un devās pie bara. I'a ceļam viņš apstajas un izlasīja plāksni ar noteikumiem viesnīcas klientiem.

Nenošaujiet pianistu, viņš cenšas, cik var.

Zirgus nav atļauts vest augstāk par pirmo stāvu.

Gultā vietas pietiek tikai pieciem.

Bēres uz mūsu rēķina.

Gultasvieta 50 centi, ar palagiem 75 centi.

Nonācis pie durvīm, viņš pakapās mala, lai palaistu garām gaišmatainu damu, kas slēpa seju zem cepures platajam maļam. Viņš pamanīja tikai glīto augumu.

Viņa savukart nepievērsa uzmanību klibajam vīram, kas pagāja viņai garam, kad viņa devās pa paklaja segtajām kāpnēm ceļa uz savu istabu.

Daudz velak Bells sevi lamāja, ka nebija pazinis gaišmati, un Mārgareta vainoja sevi tada paša kļūme, neuzminot kliba vīrieša identitāti, līdz jau bija par vēlu.

24

Bells izskaidroja situāciju šerifam Henrijam Pardi un bankas vadītājam Marijam Oksnerdam. Trīs viri sēdēja pie galda un eda šerifa sievas pasniegtas brokastis. Pardi maja atradās tieši aiz kantora un cietuma. Viņš piegāja pie durvīm, pārliecinājās, ka tās ir aizslēgtas, un aizvilka aizkarus, lai neviens nevarētu ielūkoties iekšā.

Uz bellu šerifs atstaja labvēlīgu iespaidu. Viena no viesistabas sienam no griestiem līdz pat grīdai bija nosegta ar grāmatplauktu, pilnu ar Šekspīra, Platona, Vollēra, bekona un Emersona darbiem, ka arī vairakiem sējumiem latīņu valodā, Bells nekad vel nebija sastapis mazas pilsētiņas likuma sargu, kurš tik daudz lasītu.

Pardi izlaida pirkstus cauri biezajiem, sirmot sākušajiem matiem un paraustīja noplukušās ūsas.

-    Tatad, Bella kungs, jūs apgalvojat, ka Miesniekbandīts uzbruks musu pilsētas bankai.

-    Es to nevaru droši apgalvot, Bells atbildēja. Bet, ja viss notiks, ka plānots, viņu pievilinās lielais algu sūtījums no Denveras Pirmās Nacionalās bankas.

-    Es neko nezinu par tādu algu sūtījumu, Oksnerds iebilda. Tas bija gara auguma kluss virs ar platiem pleciem un šauriem gurniem. Viņš reti smaidīja, un viņa seja bija mūžam sastingusi drūma izteiksme.

-    Nekāda sūtījuma nav, Bells paskaidroja. Tā ir viltība ar mērķi izvilināt bandītu no paslēptuves.

Pardi pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

-    ja viņš ir tik gudrs, ka es lasīju, tad viņš parbaudis faktus un atklas, ka ta ir viltība.

Bells papurinaja galvu.

-    Nē, ser, Denveras bankas direktori ir piekrituši apstiprina! sutljuma eksistenci.

-   Vai drīkstu painteresēties, kāpēc jus izvēlējāties Teleraidu? Pardi jautaja.

-   Tāpēc, ka šī pilsēta atrodas slēgtā kanjona un tai ir tikai viena ieeja un izeja rietumu puse. Ideāli piemerota vieta, lai aizšķērsotu bēgšanas ceļu, ja neaizturēsim viņu laupīšanas laikā.

-   Man tas nepatīk, Oksnerds paziņoja. Tas bandīts ir aukstasinīgs slepkava. Es nevaru riskēt ar saviem darbiniekiem, nevēlos redzet viņu asinis uz savam rokam.

-   Es negrasos pieļaut, lai banka uzturētos jūs vai citi darbinieki, kad un ja notiks laupīšana. Banku uzraudzīšu es pats kopa ar citu Van Doma aģentu. Vēl viens mūsu aģents vēros vilcienus pienakam un aizejam, jo bandīts no pārejām noziegumu vietām aizbēdzis, izmantojot kravas vagonu.

-    Kas notiks ar maniem klientiem? Oksnerds neatlaidās. Kurš apstradās viņu darījumus?

-   Mums abiem ar aģentu ir pieredze bankas darbības uzturēšana. Ja bandīts pienāks pie kases lodziņa, mēs viņu gaidīsim.

-    Vai jus zināt, ka viņš izskatas? jautāja Pardi.

-   Musu rīcība nav nekāda apraksta, izņemot faktu, ka viņam trūkst kreisas rokas maza pirkstiņa, turklāt viņam ir mdi mati.

-   Tāpēc, ka viņš nogalina ikvienu, kas varētu viņu identificēt. Jums nav nekādu īpašu pavedienu.

-   Es tik un tā nespēju sevi piespiest tam piekrist, Oksnerds ierunājās. Kāds no maniem klientiem varētu patrāpīties neīstajā laikā un neistaja vielā un dabūt lodi galva.

-    Mēs veiksim visus iespējamos piesardzības pasākumus, Bells apsolīja. Jā, risks pastāv, tomēr mums jāaptur šis bandīts. Viņš jau nogalinājis vairāk nekā trīsdesmit cilvēkus. Nav zināms, cik vel nomirs, pirms mēs viņu arestēsim un apturēsim slepkavošanu.

-   Ka es varu palīdzēt? Pardi jautāja, veltidams ledainu skatienu Oksnerdam.

-    Nerādīties bankai tuvumā ne jūs, ne jūsu palīgi, Bells atbildēja. Turieties kaut kur blakus, vēlams ārpus redzesloka, bet esiet gatavi rīkoties, ja viņš paradisies. Mes vienosimies par signālu, ko dot, kad viņš paradīsies.

Oksnerds gan bija nonācis baiļu vara, domājot par šim lamatam, toties I'ardi jau iztēlojās slavu, kadu iegutu, ja bandīts tiktu notverts viņa pilsētā. Pēc viņa domām, argumenti bija pārliecinoši un diskusija beigusies. Vēl bija tikai viens jautajums.

-    Kad ieradīsies šis viltus sūtījums?

-   Rīt, Bells atbildēja.

Oksnerds izbrīnīts lūkojās uz viņu.

-   Un ko mums darīt ar īsto algas sūtījumu, kas atrodas seifa?

-Atstājiet to turpat. Es apsolu, ka bandīts to nedabūs.

Pardi pavirpinaja ūsu galus.

-    Vai esat kādreiz bijis raktuvju pilsēta algas diena, bella kungs?

-    Man nav bijis tas gods, tomēr esmu dzirdējis, ka sajūsma sit augstu vilni.

-Taisnība, Oksnerds piebalsoja, vārgi pasmaidīdams. Katra algas dienā pilsēta no viena gala līdz otram iet vaļa īsta elle.

Arī Pardī atklaja zobus smaida.

-   Ja, visi uķi bus pilni, līdz kalnrači iztērēs visus sūri grūti nopelnītos grašus viskija un azartspēlēs. Viņš apklusa un pieversās Bellam. Gadījumam, ja man biīs ar jums jāsazinas, kur jūs esat apmeties?

-   Meimijas Tabsas pansijā.

-   Tā ir laba vieta, lai nerēgotos citiem acis, Oksnerds atzina.

-    Meimija ir labs sievišķis, turklāt garšīgi gatavo.

-    Varu galvot par viņas sautējumu, Bells labdabīgi pasmējās.

Pec brokastīm sapulce beidzās. Bells un Oksnerds pateicās Pardi kundzei par garšīgo maltīti. Tad visi trīs izgaja laukā un devas uz pilsētas pusi, līdz Pardi nogriezās pie kantora un cietuma. Bells gāja līdzi Oksnerdam uz banku, lai izpētītu tas iekārtojumu.

Telpas bija izvietotas tapai kā tūkstošiem cilās bankas. Vaditaja kabinets atradas aiz kasieru bura, ko ieskava stikls, izņemot vietu pie kases atvilktnēm. Šī letes daļa bija atvērta, tikai priekšā tai stiepās šauras restes. Glabatava vairak līdzinājās lielam seifam un bija ieslēpta niša vestibila sānos. Bells uzzināja, ka darba laika seifs ir slēgts un tiek atvērts tikai, lai izņemtu naudu vai ari pec slēgšanas, kad tur tika saliktas visas banknotes un monētas.

-    Vai tad jums nav glabatavas? Bells jautaja Oksnerdam.

-    Mums to nevajag. Algas nauda parasti bruņotas sardzes pavadība tiek aizsulita uz raktuvēm jau otrajā diena pec sūtījuma saņemšanas.

-    Kāpēc tikai otrajā diena?

-    Mums nepieciešams laiks, lai saskaitītu un apstiprinātu no Denveras bankas atsūtīto summu.

-   Tatad bandītam ir ierobežots laiks rīkoties.

Oksnerds pamaja.

-   Ja viņš grasās sperl savu soli, tas notiks rit.

-    Vai esat redzējuši vai runājuši ar jauniem noguldītajiem vai cilvekiem, kas gluži vienkārši ienāk banka un atkal iziet?

-Jaunais "Brīvības zvana" pārvaldnieks atvēra čeku rēķinu.

-    Viņš pacēla skatienu uz griestiem, iegrimis pārdomās. Tad bija kada ļoti pievilcīga sieviete, kas atvēra rēķinu. Mazu rēķinu. Ļoti skumji.

-   Skumji?

-   Virs pameta viņu Aiova un pats devās meklet bagātību Kolorado. Viņa vairs nesaņēma nevienu ziņu un pēdējo vēsti dzirdēja no drauga, dzelzceļa konduktora. Viņš tai pastastija, ka viņas virs runājis par došanos uz Teleraidu, lai strādātu raktuvēs. Viņa ieradās viru meklēt. Nabaga sieviete. Viņš droši vien bijis viens no daudzajiem, kas tur gaja boja.

-   Mani interesē pārvaldnieka vārds, Bells sacīja. Es gribētu viņu parbaudit.

-   Es to sameklēšu. Oksnerds iegāja savā kabineta un ļoti drīz atgriežas. Viņu sauc Oskars Reinoldss.

-    I'a teicos.

Oksnerds neizpratne lūkojās uz bellu.

-   Vai tad jūs nepārbaudīsiet ari sievieti?

-    bandīts nekad nav darbojies kopa ar sievieti… vai vīrieti. Viņš savus noziegumus vienmēr veic viens.

-    Labi vien ir, Oksnerds nopūties sacīja. Nabadzīte. Viņa atvēra rēķinu tikai par diviem dolāriem. Lai varētu paēst, viņai droši vien nāksies strādāt bordeli, jo Teleraidā ir maz sievietēm pieejamu darbu. Un ari tos retos aizņem kalnraču sievas.

-    Drošības dēļ es tomēr gribētu noskaidrot viņas vardu.

-   Reičela Džordana.

Bells klusi iesmējās.

-   Viņu jūs atceraties.

Oksnerds pasmaidīja.

-    Ir vieglāk alcereties vārdu, kas pieder skaistas sejas īpašniecei.

-   Vai viņa teica, kur apmetusies?

-    Nē, bet es pieņemu, ka droši vien kadā priekamaja. Viņš uzmeta bellam viltīgu skatienu. Vai jus viņu meklēsiet?

-   Nē, Bells domīgi novilka. Es neticu, ka ši sieviete ir Miesniekbandīts.

25

Mārgareta necieta prostitūtas likteni kada Klusa okeāna avēnijas meitumājā. Viņa dzīvoja grezni viesnīca "Šeridans". Atvērusi nelielu rēķinu pilsētas banka, lai nopētītu telpu izvietojumu, darbinieku skaitu, to darba vietas un seifa tipu, viņa apslaigaja raktuvju kompānijas, lai apjautatos par sen zaudēto viru, kas nekad nebija dzīvojis. Šī piepūle piešķīra viņas stāstām ticamību, un drīz vien viņa kļuva par pilsētas baumu objektu.

Viņa pat devās pie šerifa l'ardi ar savu viltus stāstu, gribēdama redzēt, kads šis virs ir aci pret aci. Brīdī, kad Mārgareta lūdza šerifam palīdzību vīra atrašana, kantorī ienaca Elisa Pardi kundze. Viņa nekavējoties sajuta žēlumu pret sievieti lēlaja, pabalojušaja kokvilnas kleita un tas bēdu stāstu par pamesto sievu, kas izmisīgi meklē aizklidušo viru. Elisa secināja, ka ši Reičela Džordana noteikti mirst bada, un uzaicināja viņu majas uz vakariņām. Mārgareta ielūgumu pieņēma un atnāca laja pašā letaja kleita, ko bija nopirkusi Sanfrancisko lietoto apģērbu veikala, domātā nabagiem.

Tovakar Margareta centas izlikties, ka palīdz Elisai l'ardi virtuve, tomēr šerifa sieva tūlīt pat noprata, ka viņu viešņa reti stāvējusi pie karstas plīts. Elisa pasniedza jera gaļas karbonādes, vārītus kartupeļus un tvaicētus dārzeņus, bet saldaja ēdienā -ābolu pīrāgu. Pēc vakariņām tika salieta tēja un visi iekārtojās viesistabā, kur P.lisa saka spēlēt melodijas uz vecām klavierēm.

-Sakiet, Džordanas kundze, Elisa ierunājās, mainīdama nošu lapas. Kur jūs esat apmetusies?

-    Kada jauka dāma, Billija Magvaira, pieņēma mani darba par viesmīli sava dāmu pansija.

Pardi un viņa sieva apmainījās sāpju pilniem skatieniem. Elisa spēji ievilka elpu.

-   Lielā billija ir "Sudraba skaistules" bordeļa madāma, viņa noteica. Vai jūs to nezinājāt?

Margareta izlikās nokaunējusies.

-    Man nebija ne jausmas.

Elisa noticēja Margaretas meliem, bet šerifs nebija tik viegli piemuļķojams. Viņš zinaja, ka neviena sieviete nevaretu sajaukt pansiju ar bordeli. Viņa prātā sāka rasties aizdomas, tomēr F.lisu parņema līdzjūtība.

-    Ak, nabadzīte! viņa iesaucas, apskaudama Mārgaretu. Jūs ne mirkli vairs nepaliksiet tajā bordeli. Jus apmetīsieties pie manis un Henrija, līdz atradīsiet savu viru.

-   Bet viņš varētu ari nebūt Teleraidā, Margareta iebilda, šķietami grasidamās raudat. Tad man nāksies doties talak, un es nevēlos jus apgrūtinat.

-    Muļķības, Elisa stingri noteica. Soļojiet vien atpakaļ pie Lielas Billijas un paņemiet savas mantas. Es jums uzklāšu viesu gultu.

Margareta, aizravusies ar savu tēlojumu, izspieda dažas asaras.

-    Ka lai izrādu jums savu pateicību? Ka man jums atmaksāt?

-   Nedomājiet par to. Mes ar Henriju priecājamies palīdzēt nelaime nonākušam cilvēkam. Ta ir kristieša cienīga rīcība.

Malkodama kafiju, Margareta novirzīja sarunu uz Pardī darbu.

-    Jūsu dzīve noteikti ir aizraujoša, viņa sacīja. Teleraida šķiet diezgan mežonīga pilsēta. Jums droši vien ir daudz darba.

-    Kalnrači šad tad pārak aizraujas, Pardi piekrita, bet nopietnāki noziegumi, piemeram, slepkavības, notiek ne biežāk kā reizi pusgada. Pie mums valda miers kopš kalnraču arodbiedrības streikiem pirms diviem mēnešiem, kad gubernators dumpja apspiešanai atsūtīja armiju.

Atbildot uz Pardi jautajumiem par pazudušo viru, Mārgareta runāja leni un apdomati, pēc tam savukart interesēdamās par pilsētu un raktuvēm.

-   Banka un raktuvju kompānijas droši vien nonāk daudz naudas, viņa nevērīgi ieminējās.

Pardi pamāja.

-   Algas kopā sastada ievērojamu summu.

-    Vai jūs nekad nebaidāties no laupītājiem un zagļiem? viņa nevainīgi iejautajas.

-    Kalnrači ir krietni vīri un reti iesaistās noziegumos. Ja neņem vērā dažus kautiņus salonos vai kādu slepkavību, kad tiek zaudēta mera sajūta, šī pilsēta ir salīdzinoši mierīga.

-    Kad biju bankā, es redzēju, ka seifs izskatās ļoti stiprs un drošs.

-    Tā gan, Pardi piekrita, aizdedzināms pīpi. To nevarētu uzspridzināt pat pieci dinamīta stieņi.

-   Un bankas vaditajs ir vienīgais, kurš zina atslēgas kombināciju?

Pardi šķita dīvaini, ka sieviete uzdod šādu jautajumu, tomēr viņš nevilcinādamies atbildēja:

-    Patiesībā slēdzošas bultas ir uzstādītās tā, lai atvērtos katru ritu desmitos. Trijos pēcpusdiena vadītājs aizver durvis un uzstada pulksteni.

-    "Sudraba skaistulē" kads man pastastija, ka Bučs Kesidijs aplaupījis vietejo banku.

Pardī iesmejas.

-   Tas notika ļoti sen. Kopš tas reizes nav notikusi neviena laupīšana.

Mārgareta nevelējās raisīt aizdomas, tomēr bija jāuzzina informācijā, lai brālis varētu veiksmīgi aplaupīt banku.

-    Kalnraču algas…. Vai tās pec ierašanās uzreiz tiek aizvestas uz raktuvju kompānijām?

Pardī papurinaja galvu un ķērās pie Bella izdomātā stāsta.

-   Tās tika atsūtītas šodien un tūlīt pat nonaca banka. Rīt naudu saskaitīs un nosūtīs uz raktuvēm.

-    Vai banka ir papildus sargi, kas uzraudzīs naudu?

-    Pēc tā nav vajadzības, I'ardi paskaidroja. Ja kads mēģinās aplaupīt banku, viņš nekur talu netiks. Visgarām dzelzceļa sliedem ir izvilkti telegrāfā vadi, tāpēc visā apgabala likumsargi saņemtu ziņu un izveidotu mekletaju gmpu, kas gaidītu noziedzniekus, kad tie mēģinās aizbēgt.

-   Tatad šadu noziegumu veikt sekmīgi nebūtu iespējams.

-    Domāju, ka tā var teikt, I'ardi pārliecināts atbildēja. Tas nevar notikt.

Mārgareta pameta Pardi maju un devas uz "Sudraba skaistules" pusi. Aizgājusi pietiekami tālu, lai no majas vairs nebūtu redzama, viņa aizskrēja pa sānielu līdz viesnīcai, lai sakravatu nožēlojamās drēbes. Viņa jutās apmierināta ar sevi un nespēja noticēt tik negaidītai veiksmei. Apmešanās pie šerifa un la sievas ļaus viņai piekļūt lielākajai daļai pilsētas. Kad ieradīsies brālis, viņas rīciba jau bus pietiekami daudz informācijās, lai viņš varētu izplānot veiksmīgu noziegumu.

Vienīga problēma bija brāļa atrašanas vieta. Cik viņai zināms, pilsēta viņš nebija ieradies, un nakama bija vienīgā diena, kad naudu varēs nolaupīt, pirms la tiks nosūtīta uz raktuvēm izdalīšanai kalnračiem. Margaretu sāka pārņemt mokošs nemiers.

26

Nākamaja ritā melnmataina sieviete vadīja pa Teleraidas ceļu elegantus vieglos ratus, ko vilka pelēki lasumains zirgs. Ceļš veda prom no Montrosas rančo apgabala, Rio Grande Southern dzelzceļa sliežu stacijas. Viņa bija atbraukusi no Denveras un noīrējusi ratus un zirgu vietejā stallī. Mugura viņai bija gari briežādas svārki un kajas adas zabaki ar smailiem purniem. Ķermeņa augšdaļu nosedza skaists, adīts, zaļš džemperis un vilkādas vilnas mētelis. Uz galvas bija uztupināta damu plakana kovbojcepure. Braucienam pa rietumiem viņa bija ģērbusies moderni, tomēr ne pārlieku grezni.

Viņa nonaca Kolorado avēnijā, pabrauca garām Sanmigelas apgabala tiesu namam un apstādinaja zirgu pie pilsētas staļļa. Viņa nokapa leja un pieseja zirgu pie staba. Staļļa īpašnieks pienāca klat un pacēla cepuri.

-   Labdien, kundze. Ka varu pakalpot?

-    Ludzu, pabarojiet un padzirdiniet manu zirgu. Pēcpusdiena man jadodas ceļa uz Montrosu.

-   Ja, kundze, staļļa īpašnieks pieklājīgi atbildēja, zemās, paskarbas balss izbrīnīts. Es par to parūpēšos. Piedevām vel pievilkšu stingrāk priekšējos riteņus. Tie izskatas nedaudz vaļīgi.

-   Jus esat ļoti laipns, pateicos. Ak ja, starp citu, pēc ratiem atnaks mana masa, viņa jums samaksas.

-   Jā, kundze.

Sieviete pameta stalli aiz muguras un nogaja kvartalu lidz viesnīcai "Šeridans". Viņa piegaja pie reģistrācijas galdiņa un jautāja apkalpotājam:

-   Vai šeit ir apmetusies Reičela Džordanas jaunkundze?

Apkalpotajs papurinaja galvu, lūrēdams uz pievilcīgo sievieti, un atbildēja:

-    Ne, kundze, viņa vakar izrakstījās. Viņš apklusa, pagriežas un izvilka no pasta nodalījuma vēstuli. bet viņa lūdza šo atdot personai, kura par viņu interesēsies.

Sieviete pateicās apkalpotājam, izgāja uz ielas, atvēra aploksni un izlasīja vēstuli. Iebāzusi to somiņā, viņa sāka iet cauri pilsētai. Pēc nelielas pastaigas viņa nonāca uz pakalna, Vientuļa koka kapsētā, ziemeļu pusē Sanmigelas upes. Izgājusi cauri vārtiem, viņa gāja starp kapakmeņiem, atzīmēdama, ka lielākā daļa zem tiem guļošo miruši raktuvju negadījumos, sniega lavīnas un no diloņa.

Skaista, gaišmataina sieviete sedeja uz soliņa blakus kapam, paliekusies atpakaļ, lai varētu sauļot seju. Viņa ar acs kaktiņu pamanīja otras sievietes tuvošanos. Viņa pieceļas sēdus un lūkojās uz svešinieci, kas apstajas un paskatījās uz viņu. Mārgareta sāka smieties.

-   Ak dievs, Džeikob, viņa beidzot izdvesa. Tā līdz šim ir tava ģeniālākā maskēšanās.

Kromvels pasmaidīja.

-   Man jau likās, ka tev paliks.

-    Labi, ka tu esi mazs, tievs un stiegrains.

-   Nesaprotu, kāpēc par to neiedomājos agrak. Viņš neveikli savilka uz augšu svārkus un apsēdas uz sola blakus Margaretai. Pastāsti man, mīļā māsa, ko esi šeit uzzinājusi?

Mārgareta pavēstīja brālim, ka iedraudzējusies ar šerifu un ta sievu. Viņa pasniedza Kromvelam skici ar Teleraidas bankas iekšējo izkārtojumu un darbinieku aprakstu. Ziņojuma bija iekļauta arī algu naudas sūtījuma ierašanās no Denveras bankas un šodien paredzētā skaitīšana pirms nosūtīšanas uz raktuvēm.

Kromvels palūkojas pulksteni.

-    Mums vel ir stunda līdz bankas slēgšanai. Labākais bridis, lai paņemtu naudu un aizbēgtu.

-   Es pamanīju kadu viru klaiņojam gar dzelzceļa depo. Nevaru but pārliecinātā, bet man ir aizdomas, ka tas ir Van Dorna aģents, kas tevi meklē.

Kromvela sejā parādijas domīga izteiksme.

-    Pat ja Van Doms nosūtījis aģentus, lai tie novēro pienākošos un aizejošos vilcienus algu pārsūtīšanas laikā, viņi ķer vēju lauka. Viņi nevar zināt, kur es paradīšos.

-   Ja viņi uzzinājuši kaut ko par tavu vagonu, labi vien ir, ka liki to pārkrāsot. Viņa jautajoši palūkojās uz brāli. Starp citu, ka tu esi paredzējis aizbēgt pēc bankas aplaupīšanas?

Kromvels pasmaidīja vilka smaidu.

-    Kurš gan turēs aizdomas divas kārtīgas, glītas dāmas, kas lēni izbrauks no pilsētas zirga vilktos ratos?

Margareta aplika roku brālim ap pleciem.

-   Vienkāršākais plāns ir pats labakais. Tu esi ģēnijs, Džeikob. Un vienmēr proti mani pārsteigt.

-   Pateicos par komplimentu, viņš atbildēja, pieceldamies kājās. -Mums nav daudz laika. Nauda gaida.

-    Kas man jādara?

-    Dodies uz stalli un paņem manus ratus un zirgu. Es pateicu īpašniekam, ka pec tiem atnaks mana māsa. Tad gaidi mani pie bankas sētas puses durvīm.

Kamēr Ervins vēroja staciju un pilsētas vilcienu parku, Bells un Kērtiss vadīja Teleraidas banku. Sēdēdams Marija Oksnerda kabinetā, Bells saka domāt, ka pieļāvis kļudu. Līdz slēgšanas brīdim bija palikušas tikai desmit minūtes, bet no bandīta nebija ne ziņas, ne miņas. Ervins, tēlodams kasiera lomu, gatavojās slēgt kasi, domadams, ka apkalpojis pēdējo klientu.

Bells pameta skatienu uz četrdesmit piektā kalibra automātisko koltu, ko turēja atvērtā galda atvilktnē, un nožēloja, ka neizdosies to izmantot pret Miesniekbandītu. Tas neģēlis būtu pelnījis lodi galva. Viņš bija nogalinājis tik daudzus nevainīgus cilvēkus. Viņa nave ietaupītu nodokļu maksatājiem izdevumus par tiesu, bet tagad Bellam bija jāatzīst sakave un atkal jāķeras pie niecīgajiem pierādījumiem, ko bija savacis kopa ar aģentiem.

Ervins piegāja pie kabineta durvīm un atbalstīja plecu pret stenderi.

-   Nevaru noliegt, ka ideja bija laba, viņš saspringtā balsī noteica.

-    Izskatās, ka bandīts nav uzķēries uz ēsmas, Bells novilka.

-    Varbūt viņš neizlasīja rakstu avīzē, jo nedzīvo Sanfrancisko.

-   Tā sāk šķist, ja.

Tajā brīdī atvērās durvis un bankā ienāca sieviete briežādās svārkos, novilkusi cepuri tik zemu, ka tā nosedza acis. Bells palūkojas Ervinam garām, bet nomierinājās, ieraudzījis labi ģērbtu damu. Viņš pamāja Ervinam, kurš atgriezās kasiera bun un jautāja:

-    Ka varu jums palīdzēt, kundze?

Kromvels nedaudz pacēla galvu, lai varētu ielūkoties sejā Ervinam. Tad viņš nekavējoties trauksme sastinga, jo atcerējās šo viru kā vienu no Van Dorna aģentiem, kas kopa ar Bellu un bronsonu tikai pirms dažam dienam sedeja Bohēmas klubā. Viņš neatbildēja Ervinam, baidīdamies, ka balss viņu nodos. Kromvelu pārņēma spriedze līdz ar atklasmi, ka šis ir lamatas. Iestājās pauze, kuras laika viņš nolaida galvu, domam strauji joņojot. Viņa laba darbojās fakts, ka aģents viņu nepazina šajas sievietes drānās un vēl nebija sapratis, ka mazak ka četru pēdu attālumā letes otra pusē atrodas bandīts.

Viņš varētu nošaut aģentu un paņemt naudu no seifa vai ari gluži vienkārši pagriezties un iziet laukā. Viņš izvēlējas otro iespēju un jau grasījās steidzīgi atkāpties, kad no kabineta iznaca

Bells. Kromvels viņu nekavējoties pazina un pirmo reizi savas noziedznieka karjeras laika juta panikas uzpludu.

Kā varu jums palīdzēt, kundze? Ervins atkārtoja, sākdams prātot, kāpēc sieviete nav atbildējusi jau pirmajā reize.

Bells jau lūkojās uz viņu ar jautajošu izteiksmi seja, it kā kliente izskatītos pazīstama. Bells lieliski prata identificēt cilvēkus, un attiecībā uz sejām viņam bija gandrīz fotogrāfiska atmiņa. Viņa acis liecinaja, ka viņš mēģina atcerēties, kur šo sievieti redzejis. Tad viņa skatiens pievērsās Kromvela rokām, ko sedza ādas cimdi. Un viņu spēji ķera atklāsme, ka viņš lūkojas uz bandītu. Tā viņam trapija kā āmurs pa pieri. Bella acis atspraga plaši vaļā, un viņš izdvesa:

-Tu!

Kromvels vairs netērēja velti nevienu sekundi. Viņš iebāza roku sava lielaja audekla soma un izrava laukā savu trīsdesmit astota kalibra koltu, kam ap stobru bija aptīts bieza auduma gabals. Ne mirkli nevilcinādamies, viņš notēmēja Ervinam krūtis un nospieda gaili. Bankas vestibilā atbalsojās skaļš blīkšķis. Tad viņš apsviedās un izšāva uz Bellu, pirms Ervins nokrita uz grīdas ka lupatu lelle.

Ja Bells nebūtu instinktīvi paravies mala un aizmeties pari galdam, nogāžoties uz grīdas aiz ta, lode trāpītu viņam tieši vēderā. Strauja kustība viņu paglaba, bet lode tik un tā ieurbās augšstilba mīkstaja daļā. Viņš gandrīz nejuta aso triecienu. Ar vienu plustošu kustību viņš pasniedzas augšup un paķēra no galda atvilktnes savu koltu. Ta ka nebija laika notēmēt, viņš raidīja spēju šāvienu Kromvela virziena, lodei palidojot tikai dažas collas garām bandīta kaklam.

Tad abi viri zibenīgi izšava vēlreiz, abiem šāvieniem saplūstot kopa ka vienam.

Kromvela otra lode uzara nelielu rievu gar Bella deniņiem, tik tikko manāmi uzplēšot adu, toties nobrāžot galvaskausu. Bellam acu priekša parādījās viļņaina migla, un viņš iekrita melnā bezsamaņas bedre. Asinis strauji sūcās no brūces un pārklājā deniņus. Brūce nebija bīstama, bet Kromvelam, kurš vel stāvēja kājās, likās, ka viņš sašķaidījis Bellam pusi galvas.

Bandīts pēc šis ieroču kaujas nebija palicis neskarts. Bella lode trapija viņam vidukli, bet izgaja cauri, nesabojājot iekšējos orgānus. Viņš saļodzījās un nenokrita tikai tāpēc, ka pamanījās pieķerties kasieru letes stūrim. Viņš bridi stāvēja, cīnīdamies ar sāpēm. Tad pagriezās un atslēdza sētas durvis, pakāpdamies sānis, kad iekša iebrazas Margareta.

-    Es dzirdēju šāvienus! viņa satriekta sauca. Kas notika?

-   Tas bija lamatas, viņš nomurmināja, dusmām stājoties baiļu vieta. Piespiedis plaukstu pie brūces, viņš ar kolta stobru pamāja uz kabineta grīdas pusi. Es nogalinaju Aizaku Bellu.

Margareta iegāja kabineta un palūkojas uz asiņaino Van Dorna aģentu. Viņas acis šausmas iepletās, to pazīstot, kaut ari lielāko daļu Bella sejas klaja sarkanais šķidrums.

-   Ak mans dievs! Viņu parņēma nelabums, tomēr tas atri pazuda, jo viņa pagriezās un ieraudzīja, ka ari brālis asiņo. Tu esi ievainots! viņa izdvesa.

-    Nav tik slikti, kā izskatās, viņš caur sakostiem zobiem noņurdēja.

-   Mums jātiek prom. Šāvieni atvedīs šurp šerifu un sacels kājās pusi pilsētas.

Margareta pa pusei aizvilka, pa pusei iznesa ievainoto brāli pa bankas sētas durvīm. Ara gaidīja zirgs un rati. Viņa lika lietā visu spēku, lai uzceltu Džeikobu uz ratu sedekļa, atsēja zirgu no staba un uzkapa augšā ari pati.

Viņa pacēla pātagu, lai pamudinātu zirgu mesties auļos, bet brālis satvēra viņas roku.

-    Ne, brauc lēnam, mēs esam divas sievietes, kas vizinās ratos. Liksies aizdomīgi, ja mēs izjoņosim no pilsētas.

-   Šerifs ir gudrs vīrs. Es viņu pazīstu. Viņu nebūs viegli piemuļķot.

-    Pat gudrs virs nelures sievieti aizdomas par bankas aplaupīšanu un divu viru slepkavību, Kromvels nomurmināja.

Šķersielas gala Mārgareta iegrieza ratus sāniela un devas uz rietumiem pretī pilsētas robežai. Kromvels novilka vilkādas mēteli un parmeta to pāri ceļgaliem, lai apslēptu asinis, kas bija ieslīkušās džemperī. Koltu viņš ieslidināja zabakā un atlaidās uz sēdekļa, pūlēdamies saglabat prāta skaidrību un ignorēt pulsējošās sāpes sānā.

Bells bija vienojies ar šerifu Pardi par vienu šāvienu ka signālu, ja parādīsies bandīts. Bet Pardi zināja, ka noticis kaut kas slikts, kad dzirdēja piecus šāvienus, dažus no tiem apslāpētus kā talu dinamīta sprādzienu raktuves. Viņš izskrēja no dzelzslietu veikala, kur bija slēpies, baidīdamies, ka nupat redzētā sieviete, kas bija iegājusi banka, kritusi par upuri bandītam.

Redzot viņu skrienam uz banku, četri šerifa palīgi izlēca no savām slēptuvēm un skrēja viņam līdzi, bet piektais joņoja uz dzelzceļa depo, lai ziņotu par notiekošo Kertisam. Turēdams rokā savu Smith&amp;.Wesson ar uzvilktu gaili, Pardi iebrazas banka. Sākuma viņš nevienu neredzēja. Ervins gulēja ārpus redzesloka aiz kasieru būra, un Bells atradās otra pusē galdam. Tad šerifs apgaja apkarl būrim un ieraudzīja Van Dorna aģentu guļam uz grīdas asiņu peļķe. Viņš pārliecinājās, ka Ervins ir miris, un tikai tad iegaja kabineta, kur atrada Bellu.

-   Vai šis ir pagalam? jautaja viens no palīgiem, milzu lācim līdzīgs vīrs ar lielu, pari biksēm pārvēlušos vēderu un līdz pēdējam izstieptiem bikšturiem. Viņš stāvēja šaušanas stājā, pacēlis apzaģetu bisi.

-    l.ode tikai nobrāzusi galvaskausu, Pardi atbildēja. Viņš vel ir dzīvs.

-    Kur ir sieviete?

Pardi prāts bridi palika sastindzis. Tad viņš attapas.

-   Sieviete, kura ienāca banka pirms šāvieniem?

-Ta pati.

-   Viņu droši vien nolaupījis bandīts.

-   Bet mēs neredzejam nevienu citu šeit ienākam pirms vai pec viņas.

Pardi apmulsis un neticības pilns piecēlās kajas. Bija jāliek lieta visa iztēle, lai noticētu, ka sieviete ir Miesniekbandīts.

-    Viņš laikam ienācis pa sētas durvīm.

-    Nezinu gan, šerif, pailgs noteica, kasīdams zodu. Tām vajadzēja but slēgtām no iekšpuses, ka jau parasti.

I'ardi piesteidzās pie sētas durvīm un atklāja, ka tas nav aizslēgtas. Viņš atrāva durvis vaļa un parlaida skatienu šķērsielai, bet nevienu neredzeja.

-    Nolādēts, viņš nomurmināja. Viņa tikusi prom.

-    Nekur tālu viņa netiks, palīgs sacīja.

-    Savāc vīrus! Pardī pavēlēja. Viņš pamaja citam pailgam, kurš stāvēja pie bankas ieejas. Sameklē doktoru Medisonu. Pasaki, ka Van Dorna aģents guvis ievainojumu galvā, un liec viņam zibenīgi traukties šurp. Pardī nometās ceļos un vēlreiz airi nopētīja Bellu. Vēl pasaki, ka aģentam ir lode ari kāja.

Tiklīdz palīgs izgaja laukā pa durvīm, Pardi jau bija pielēcis kājās un skrēja pie zirga, ko bija piesējis pie staba pretī savam kantorim. Viņš nespēja noticēt, ka viss izverties tik drausmīgi. Tikai taja mirkli viņš saka aptvert, ka bandīts ir par sievieti nomaskejies vīrietis un nabadzīgā atraitne, ko viņš kopa ar sievu uzņēmis sava mājā, bijusi ta sabiedrota.

Tiklīdz viņi bija atstājuši aiz muguras Teleraidas robežu un tikuši garām ceļam, kas veda uz Ofiras raktuvēm dienvidos, Mārgarela lika lieta pātagu un mudināja zirgu skriet cauri kanjonam un uz priekšu pa ceļu, kas veda uz rietumiem Montrozas virzienā. Desmit minūtēs pec aizbēgšanas no bankas Kromvels bija paspējis daudz, ko pārdomāt. Viņš noradīja uz spraugu kokos, kas noveda pie lilta pāri Sanmigelas upei. Tā bija aizaugusi taka, ko izmantoja dzelzceļa remontdarbu grupas, labojot sliedes.

-   Nobrauc nost no ceļa, Džeikobs pavēlēja Margaretai. Dodies pāri tiltam un pēc tam lejup gar sliedēm.

Viņa pagriežas un palūkojas uz brāli.

-   Tu taču teici, ka neviens neturēs aizdomas divas sievietes ratos?

-    Es tobrīd nezināju, ka banku vēro šerifs un ta palīgi.

-    Protams, bet kāds tam sakars ar mūsu bēgšanu?

-    Vai tu nesaproti, māsa? Es biju pēdējais, kas iegāja banka un laukā neiznaca. Ja tu runa patiesību, Pardi nav muļķis. Šobrīd viņš noteikti jau salicis kopa visus mīklas gabaliņus un meklē mūs abus. Bet viņš nemūžam neiedomāsies, ka mēs brauksim gar sliedēm. Viņš būs pārliecināts, ka mēs izmantojam ceļu.

-   Un ko viņš darīs, ja mūs neatradis?

-    Dosies atpakaļ, domadams, ka mes paslēpāmies kokos, kamēr viņš un meklētāju grupa jāja garam. Tobrīd mes jau sēdēsim vilciena un izbrauksim no Montrozas, ģērbušies ka divi vīrieši.

Kā parasti, Kromvels atradas jūdzēm tālu priekšā saviem vajatajiem aspratibas ziņa. Viņš jutas aizvainots, jo Bellam bija izdevies ievilināt viņu labi apslēptas lamatas, tomēr zināmu gandarījumu deva ticība, ka viņš nogalinājis slaveno Van Doma aģentu.

Atbilstoši viņa pareģojumiem šerifs un meklētāji jāja pa ceļu, no kura aiz kokiem nebija redzamas dzelzceļa sliedes, un, neatradis pēdas, griezās atpakaļ uz Teleraidu. Pa sliedēm braukt nebija patīkami, bet abus bēgļus mierināja apziņa, ka Pardi ir apmuļķots un būs spiests palikt tukšām rokam.

27

Bellu aiznesa uz Teleraidas slimnīcu un nodeva pilsētas arsta gādībā. Pirmā Kromvela izšautā lode bija iegājusi un izgājusi no augšstilba, nodarot pavisam niecīgus bojājumus audiem. Ārsts apliecināja, ka brūcei vajadzētu sadzīt meneša laka. Pēc tam ārsts sašuva skalpa ievainojumu, izdarīdams to tikpat glīti kā skroderis, kas labo noplēstu žaketes kabatu.

Ignorējis ārsta prasību dažas dienas paliki slimnīca, Bells aizkliboja līdz stacijai, lai iesestos pirmaja vilcienā uz Denveru. Uzlicis cepuri, lai noslēptu apsēju ap galvu, viņš kopa ar Kertisu dusmas un skumjās skatijas, kā šerifa Pardī palīgi ieceļ Ervina zārku bagažas vagona. Tad viņš pagriežas un sniedza I'ardi roku.

-   Serif, ar vārdiem ir par maz, lai izteiktu savu pateicību par jūsu sadarbību. Paldies jums.

Pardi paspieda bella plaukstu.

-    Man ļoti žēl jusu drauga, viņš neliekuļojot teica. Vai viņam bija ģimene?

-    Par laimi, viņš nebija precējies, toties dzīvoja kopā ar sirmu mali.

-    Nabaga sieviete. Tagad viņai laikam būs japarceļas uz apgabala nabagmāju.

-   Par viņu parūpēsies laba pansionata.

-   Tas ir dārgs prieks. Vai Ervinam bija nauda?

-   Nē, Bells atbildēja. Toties man tā ir.

Pardi vairs neuzdeva nekādus jautājumus.

-   Žēl, ka viss nenotika, kā bija iecerēts.

-    Mūsu labie plāni cieta fiasko, Bells noteica, aizvērdams bagāžas vagona durvis aiz zārka. Bandīts padarīja mani par muļķi.

-    Tā nav jūsu vaina, Pardi iebilda. Viņš piemuļķoja mūs visus, un mani it īpaši. Tagad es esmu pārliecināts, ka izmisusi atraitne, ko mēs ar sievu pieņemam, bija viņa līdzgaitniece. Man vajadzēja saausities, kad viņa izvilka no manis informāciju par bankas darbību.

-   Bet jūs viņai nepateicāt, ka mēs izliekam lamatas. Kromvels nemūžam neienāktu banka, ja viņam būtu radušās aizdomas.

Pardi pa purina ja galvu.

-   Viņi uzķēras uz jūsu aķa kā izsalkušas zivis. Ja vien mēs butu zinājuši, ka viņam mugura būs sievietes apģērbs, mes nebulu vilcinājušies un nošautu viņu kā suni, kas viņš ari ir.

-   Spriežot pēc ziņojumiem par pārejām laupīšanām, viņš nekad vēl nav pārģērbies par sievieti.

-    l.amatas gan izgāzās, tomēr man un meklētāju grupai vajadzēja viņus aizturēt. Es rīkojos muļķīgi, domādams, ka viņi palikuši uz ceļa. Man pat neienāca prātā, ka viņi varētu izmantot dzelzceļa sliedes, līdz jau bija par vēlu. Kad biju izgudrojis, ka viņi mani pārspējuši viltība, abi jau sen bija nozuduši.

-   Vai Montrozā tika parbaudīli pasažieru vilcienu saraksti?

-   Es nosuliju telegrammu stacijas uzraugam, bet viņi jau bija aizbraukuši uz Liela mezgla pusi, atbildēja Kerliss. Viņš neatcerējās, ka vilciena butu iekāpušas divas sievietes, toties pamanīja divus vīriešus. Viņš teica, ka viens izskatījies slims.

-    Uz bankas sētas puses pakapieniem bija asinis, Pardi sacīja, skopi pasmaidīdams. -Tatad jus viņam trāpījāt.

-   Diemžēl ne pietiekami smagi, lai apturētu, Bells klusi nomurmināja.

-    Es nosūtīju telegrammu teritorijas policijas priekšniekam. Viņš lika palīgiem Lielajā mezgla pārmeklēt visus vilcienus uz austrumiem un rietumiem/ bet tie neatrada ne miņas no divām sievietem, kas kopa ceļo.

Bells atbalstījās pret spieķi, ko viņam bija iedevis Pardī.

-   Es saku saprast, ka darbojas bandīta prāts. Viņš atkal uzvilka vīrieša drēbes un apģērba tajās ari savu māsu. Policijas priekšniekam, kas meklēja divas sievietes, par to nebija ne jausmas.

-   Šis Kromvels ir gudrs.

-   Jā, Bells atzina. Ir gan.

-    Ko jus darīsiet tagad? Pardī jautāja.

-   Atgriezīšos Denverā un sākšu visu no sakuma.

-    Bet tagad taču jūs zināt bandīta vārdu un adresi.

-Jā, bet viņu apsūdzēt nav iespējams. Neviens prokurors nešķiedīs laiku apsūdzībai, balstoties uz tik neskaidriem pierādījumiem.

-    Jus viņu pienaglosiet pie sienas, l'ardi pārliecināts paziņoja.

-   Tagad mēs strādāsim vēl uzcītīgāk, jo mums ir personiski iemesli redzēt viņu pie karatavām, Bells apliecināja.

Veļu vakarā, kad Bells un Kērtiss sasniedza Denveru, viņus jau gaidīja katafalks, lai aizvestu Ervinu uz vietējo morgu.

-    Viņš bija mans labākais draugs, Kertiss sacīja. Es mierināšu viņa mati un parūpēšos par bērēm.

-    Pateicos, Bells atbildēja. Es uzņemšos izmaksas.

Bells taksometrā aizbrauca līdz "brauna pilij". Iegājis sava numurā, Bells novilka drēbes un iegremdējās karsta, atslabinoša vanna, atbalstīdams savainoto kaju uz malas, lai nesaslapinatu apsēju. Viņš aizvēra acis un lava pratam kavēties pie dažu pēdējo dienu notikumiem. Tagad viņš zināja, ka "Šeridanā" redzeta sieviete bijusi Mārgareta Kromvela. Kad viņas brālis iegāja banka pa parades durvīm, viņa to gaidīja sētas pusē ar zirgu un ratiem. Kromvela pārģērbšanās par sievieti lika Bellam riebumā noskurināties, tomēr viņš nespēja apspiest cieņu pret aso, viltīgo Micsniekbandīta pratu. Izvairīšanas no šerifa Pardi meklētāju grupas, vadot ratus pa dzelzceļa sliedem, bija ģeniāls gājiens.

Sākumā Bells bija pārliecināts, ka Kromvels neizaicinas likteni ar vēl vienu laupīšanu. Tada iespēja šķita ārkārtīgi neticama, tomēr tāpat ka ar visiem aizturētajiem noziedzniekiem Bells arī šoreiz mēģināja izprast, ka darbojas Kromvela prāts. Viņš piespieda sevi domāt līdzīgi bandītam. Jo ilgāk Bells domāja, jo vairāk pārliecinājās, ka Kromvels uzskata sevi par neuzvaramu un imūnu pret jebkuru likuma pārstāvju sāktu izmeklēšanu, it īpaši no Van Doma aģentūras detektīvu puses.

Nakamais solis bus ļoti rūpīgi pārdomāts. Viņa prātā patlaban grozījās visas iespējas, kā savakt pietiekami daudz pierādījumu Kromvela arestam, kad pie durvīm atskanēja klauvējies. Saudzēdams veselo kaju un parvarēdams neilgo reiboni, ko pieceļoties sagadaja ievainojums galvā, Bells neveikli izrāpās no vannas, uzvilka mugurā rītasvarkus un aizkliboja līdz durvīm. Tas atvēris, viņš pārsteigts ieraudzīja gaiteni stavam Džozefu Van Dornu.

Van Dorns pievērsa skatienu apsējam ap Bella galvu, caur kuru bija izsucies asiņu traips, un saspringti pasmaidīja.

-Tu izskaties draņķīgi.

-    Ienāciet, ser, un jūtieties kā mājās.

Van Dorns nopētīja savu ievainoto aģentu. Viņš bija noraizējies, tomēr pulējās izlikties bezrūpīgs.

-    Vai sāpes ir lielas?

-    Nekas tads, ar ko netiktu gala aspirīns.

Van Dorns ienāca numurā un pameta skatienu apkart.

-   Man patīk aģenti, kas ceļo ar gaumi, ja vien nemaksā par to manu naudu.

-   Vai man piezvanīt apkalpotājam un pasūtīt kaut ko ēdamu vai dzeramu?

Van Dorns noraidoši atmeta ar roku.

-   Nē, pateicos, es paēdu vilcienā no Čikāgas, kad tas tuvojās Denverai. Glazē portvīna gan derētu.

Bells atkartoja Van Dorna lūgumu apkalpotājam un nolika klausuli.

-    Es necerēju, ka priekšnieks nobrauks vairāk kā tūkstoš jūdzes, lai mani satiktu.

-   Mūsu tikšanas ir ne tikai derīga, bet pat nepieciešama izmeklēšanai. Van Dorns atslīga polsterētā krēsla. Es dotu priekšroku sīkam ziņojumam, nevis dažiem vārdiem telegrammā. Pastasti man, kas notika Teleraidā, un neizlaid itin neko.

-    Lielākā daļa no visa stāstāmā beidzās slikti, Bells skābi noteica.

-   Nevaino sevi, Van Dorns viņu mierināja. Zel, ka man nemaksa dolāru par katru manis izdomāto plānu, kas beidzies ne gluži tā, ka cerēts.

Viesmīlis atnesa glāzi portvīna, un nakamās četrdesmit minūtes Bells skaidroja Van Dornam Miesniekbandīta notveršanai izstrādāto plānu un to, ka Kromvels izjaucis visus viņa un šerifa Pardī nodomus. Viņš izstastija, kā noslepkavots Ervins un viņš pats licis ievainots, bet pec tam pamodies Teleraidas slimnīca.

Kad stāsts bija pabeigts, Van Dorns jautāja:

-   Vai esi pārliecināts, ka Miesniekbandīts ir Džeikobs Kromvels?

-    Viņš bija nomaskējies ģeniāli, un mēs ar Ervinu tikām pārsteigti nesagatavoti. Tomēr es ne mirkli nešaubos, ka Kromvels ir cilvēks, kuru es pazinu banka, pārģērbušos par sievieti. Gan es, gan Pardi atpazinam ari viņa masu Mārgaretu, kura bija apmetusies pilsētā, lai viņam palīdzētu.

Van Dorns izvilka no vestes kabatas cigāru etviju, izņēma no tas garu, tievu Corona un aizdedzinaja to ar sērkociņu, ko aizšķila pret īkšķa nagu.

-   Tas izklausās bezjedzīgi. Ja Kromvels ir bagāts bankas īpašnieks, kuram pieder miljoni un kurš dzīvo Noba kalna Sanfrancisko, kāpēc viņš ar to visu riskē laupīšanu un slepkavību sērijas dēļ?

-   Spriežot pēc tā, ko man izdevās uzzināt, nozagta nauda lika izmantota bankas līdzekļu papildināšanai.

-    Bet kāpēc tagad, kad viņa finansiālais stāvoklis ir stabils un banka nodrošināta? Kāpēc viņš turpina laupīt?

Bells pameta skatienu lauka pa logu uz zilajām debesīm, kas sedza pilsētu.

-    Vienkāršākā atbilde būtu šada: viņš ir sajucis prātā. Man ir izveidojies priekšstats par šo cilvēku. Esmu pārliecināts, ka viņš laupa un slepkavo sava prieka pēc. Nauda vairs nav viņa mērķis. Ta ir zaudējusi svarīgumu. Šobrīd viņš vairs nespēj atteikties no ļaunuma tapai kā tas, kurš pieradis pie viskija vai opija. Viņš uzskata, ka likuma pārstāvji nevares viņu aizskart. Viņš domā, ka ir neuzvarams, un katru savu noziegumu uztver kā izaicinājumu apvest likumu ap stūri.

-   Jāatzīst, ka lidz šim viņam tas izdevies, Van Doms noteica, izpūzdams gaisā lielu, zilu dumu riņķi. Viņš panacis, ka mēs un visi likuma sargi uz rietumiem no Misisipi izskatas pec amatieriem.

-    Kromvels nav nevainojams. Viņš ir cilvēks, un cilvēki pieļauj kļūdas. Kad tas notiks, es grasos būt klat.

-    Ko tu darīsi turpmāk?

Bells saviebās.

-    Man tiešām gribētos, kaut visi pārstatu to jautai.

-   Nu, ka tad ir?

Bells pievērsa Van Domam rāmu, nekustīgu skatienu.

-   Man jaalgriežas Sanfrancisko, lai vāktu pierādījumus pret Kromvelu.

-   Spriežot pec tevis staslilā, tas nebūs vienkārši. Pierādījumu ir parak maz. Aizstāvības advokāts tevi satriektu pīšļos uz liecinieku sola. Viņš ņirgātos par tevi, apgalvojot, ka nav iespejams atpazīt vīrieti sievietes drēbēs. Un bez citiem lieciniekiem un pirkstu nospiedumiem man jāatzīst, ka tu cīnies ar vejdzirnavam.

Bella skatiens kļuva ledaini auksts.

-    Vai jus ierosināt, lai atsakos no izmeklēšanas?

Van Dorns sarauca pieri.

-   Neko tamlīdzīgu es neierosinu. Tikai noradu uz faktiem. Tu lieliski zini, ka mūsu aģentūrai šī lieta šobrīd ir pirmajā vietā. Mes neliksimics mierā, līdz Kromvels nonāks aiz restem.

Bells uzmanīgi pieskaras deniņiem, it kā gribēdams pārliecināties, ka brūce nav nozudusi.

-   Tiklīdz bušu ticis gala ar dažiem darbiem šeit, Denverā, es atgriezīšos Sanfrancisko.

-    Varu tev piešķirt palīga dažus aģentus. Tev tikai japasaka.

Bells papurinaja galvu.

-    Nē. Man blakus ir Kertiss, palīdz ari bronsons ar saviem aģentiem, tāpēc viru man pietiek. Labāk turpināsim strādāt slepus, bez aģentu armijas, kas varētu radīt sarežģījumus.

-   Ka butu ar pulkvedi Dancleru un Kriminālnoziegumu izmeklēšanas departamentu Vašingtona? Vai valdība varētu palīdzēt?

-Ja, bet tikai īstajā bridi. Kromvelam ir gluži neticama ietekme Sanfrancisko politiķu un bagātnieku vidū. Viņš ir pilsētas dasnākais filantrops. Ja mes iegūsim pietiekami daudz pierādījumu viņa apsūdzēšanai, viņa draugi ķersies pie lietas un cīnīsies ar mums, ka vien spēs. Tobrīd mums bus nepieciešams valdības atbalsts.

-    Kāds ir tavs plāns?

-    Šobrīd man tāda vel nav. Kromvels ir resns, dumjš un laimīgs, jo nezina, ka mēs katru dienu pienakam viņam vel mazliet tuvāk.

-   Bet šobrīd tev ir tikpat maz cerību viņu notvert ka pirms tns nedēļām.

-   Ja, toties tagad man ir priekšroka.

Van Doms ziņkārīgi sarauca uzacis un skeptiski murmināja:

-   Kada priekšroka?

-   Kromvels nezina, ka es vel esmu dzīvs.

-   Viņa ego saņems pamatīgu triecienu, kad viņš ieraudzīs tevi uzmodušos no miroņiem.

Bells viegli pasmaidīja.

-   Es uz. to paļaujos.

28

Kromvela ievainojums, ko sagadaja Bella raidīta lode, nebija smags. Viņš atlika ārsta apmeklējumu, līdz kopa ar Mārgaretu atgriezās Sanfrancisko, un tur ieejas un izejas brūces sānā lika iztīrītas ar dezinfekcijas līdzekli, sašūtas un apsaitētas. Ārsts, kas bija sens draugs, neuzdeva jautājumus, bet Kromvels tik un tā viņam sameloja, ka netīšam iešāvis pats sev, tīrot ieroci. Tā ka viņa sieva saņēma no Kromvela dāsnu ziedojumu savam vaļaspriekam, Sanfrancisko baleta kompānijai, ārsts neuzrakstīja ziņojumu policijai un apsolīja, ka šis negadījums nekad vairs netiks pieminēts.

Kromvels atgriežas savā kabinetā banka un ātri vien atjaunoja savu finanšu impērijas vadīšanas rutīnu. Pirmais darbs bija uzrakstīt runu veco ļaužu sanatorijas atklāšanas ceremonijai, šis nams tika uzcelts un uzturēts par viņa naudu. Pieticība nepiederēja viņa tikumiem, un viņš nosauca slimnīcu par Džeikoba Kromvela sanatoriju. Viņš iesauca kabinetā Merionu Morganu, lai ta parrakstitu viņa uzmestas piezīmes runai.

Viņa apsēdas uz krēsla blakus lielajam galdam un nopētīja priekšnieku.

Atvainojiet, Kromvela kungs, vai jums nekas nekaiš? Jus izskatāties nedaudz bals.

Viņš piespiesti pasmaidīja un neapzinati, viegli pieskaras sānam.

-   Saaukstējos pēc nakts makšķerēšanas. Nu jau gandrīz esmu vesels.

Viņš pasniedza sekretārei piezīmes, apgriežas līdz ar savu adas krēslu un lūkojās lauka pa logu uz pilsētu, kas pletās ārā.

-   Izlabojiet manu sanatorijas runu un, lūdzu, nekautrējieties kaut ko ierosināt, ja jums tas šķiet noderīgi.

-   Ja, ser.

Meriona piecēlās, grasidamās iziet no kabineta, tomēr pie durvīm vilcinādamās apstājās.

-Atvainojiet, bet vai jus vairs neesat saņēmis ziņu no Van Dorna aģentūras detektīva?

Kromvels novērsās no loga un neizpratnē palūkojas uz. sekretāri.

-   No Aizaka bella?

-   Jā, laikam ta viņu sauca.

Kromvels nespēja apvaldīt vieglu smaidu, teikdams:

-    Viņš ir miris. Ks dzirdēju, ka viņš nogalināts bankas laupīšanas laikā Kolorado.

Merionai šķita, ka viņas sirds iespiesta starp diviem ledus gabaliem. Viņa nespēja noticēt dzirdētajam. Viņas lupas ietrīsējās, un viņa novērsās, lai Kromvels neredzētu viņas satriekto seju. Tik tikko valdīdamas, viņa klusi izgaja no kabineta un aizvēra acis.

Meriona ka transa apsēdas pie sava galda. Viņa neizprata savas sēras par vīrieti, ko tik tikko pazina, ar kuru bija vienu reizi aizgājusi vakariņas. T'omer viņa redzēja Aizaka Bella seju acu priekša tik skaidri, it ka viņš tepat vien stāvētu. Nesen dzimusī saikne bija nežēlīgi pārcirsta. Viņa nespeja izskaidrot savu sāpju cēloni un nemaz nemēģināja to darīt. Viņa jutas ka zaudējusi labu draugu.

Rokam trīcot, Meriona ievietoja papīra lapu rakstammašinā un saka pārrakstīt Kromvela uzmestas piezīmes runai.

Piecos tās dienas pecpusdiena Kromvels slavēja uz pakāpieniem, kas veda uz. trīsstāvu sarkano ķieģeļu namu Gerija un

Filmora ielu stūri, klausīdamies ilgā un izpušķotā ievadā, ko sniedza pilsētas mērs Jūdžīns Šmits, Kromvela labs draugs, kurš bija saņēmis lielus ziedojumus, slepeni pārskaitītus uz viņa rēķinu Kromvela bankā. Uz ēkas iesvētīšanu bija ieradušies pieci simti viesu, kā ari pilsētas ugunsdzēsības un policijas departamenta darbinieki un vairak neka piecdesmit veco pacientu, kas sastinguši sēdēja savos braucamkrēslos.

Kromvela runa bija īsa un kodolīga. Viņš pieticīgi dēvēja sevi par "Ta Kunga pazemīgo vēstnesi", kurš nolēmis palīdzēt tiem, kas nevar sev palīdzēt paši. Kad viņš apklusa, aplausi bija pieklājīgi un klusi, ka pienākas oficiālā ceremonija. Pie parādes durvīm tika pārgriezta lenta, un Kromvels saņēma sirsnīgus apsveikumus. Viņš paspieda ikvienu roku, kas tika viņam dota. Viņš uzsvērti apskava visus pacientus, kas gaidīja, kad varēs ieiet ekā. Mers Šmits pasniedza viņam bronzas plāksni pateicība par pūlēm un paziņoja, ka turpmāk divpadsmitais aprīlis likšot atzīmēts kā Džeikoba Kromvela diena.

Lauzdamies cauri apsveicējiem un apbrīnotājiem, Kromvels tika līdz stavvietai, kur viņu gaidīja Mercedes Simplex. Margareta jau sēdēja pie stūres, izskatīdamās ļoti skaista zaļajā vilnas kleitā ar apmetni.

-    Labi pastrādats, brāli. Vēl viens labs darbs zem Kromvelu karoga.

-    Draugi augstos amatos nekad nenāk par ļaunu, lapai ka smirdošo pabiru apbrīna.

-   Ak, cik tu esi humāns, viņa ironizējot noteica.

-    Un ka tad ar taviem labdarības projektiem, kas nezin kāpēc nonāk laikrakstu sabiedrības lapas? viņš atcirta.

-     Touchй.

Kromvels piegāja mašīnai no priekšpuses un pagrieza motora rokturi. Margareta uztvēra dzirksteli un pavilka gazes sviru. Dzinējs ieklepojās un pamazām saka skaļi dukt. Kromvels ierāpās sēdeklī, bet Margareta uzturēja dzirksteli, pārslēdza ātrumus un pastūma kloķi uz priekšu. Mašīna iegriezās ielā starp tramvaju un alus cisternu.

Kromvels jau bija pieradis pie masas neprātīgas braukšanas un atlaidās sēdekli, tomēr bija gatavs lekt augša, ja parādīsies draudošas briesmas.

-    Brauc līdz Pasifikhaitai un apstajies pie Lafajeta parka.

-   Vai ir kads īpašs iemesls?

-   Varēsim pastaigāties un aprunaties.

Viņa vairs neko nejautāja. Mašīna vienmērīgi uzbrauca kalnā līdz Pasifikhaitai. Viņa nogriezās no Filmora uz Sakramento ielas, līdz sasniedza parku un apstajas pie takas, kas veda uz kokiem. Pēc piecām minūtēm abi bija nonākuši parka virsotne, no kuras pavērsās skaista panorama uz pilsētu.

-    Par ko tu velies parunāt? Margareta jautāja.

-    Esmu nolēmis veikt vēl vienu laupīšanu.

Viņa apstājas pussolī un satraukta lūkojās uz brāli.

-   Tu noteikti joko.

-   Es runāju ļoti nopietni.

-   Kāpēc gan? viņa jautāja. Ko tu iegūsi? Teleraidā tevi gandrīz noķēra. Kāpēc atkal bezjēdzīgi izaicinat likteni?

-    Tāpēc, ka man patīk izaicinājums. Turklāt ir diezgan glaimojoši kļūt par sava laika leģendu.

Margareta satriekta novērsās.

-Tas ir muļķīgi.

-     tu nesaproti, viņš teica, aplikdams roku masai ap vidukli.

-   Es saprotu, ka tas ir neprāts un reiz. veiksme no tevis novērsīsies. Un tad tevi pakars.

-   Tās nenotiks vēl ilgi, viņš masu mierinaja. It īpaši tagad, kad viņu labakais aģents guļ kapa.

Mārgareta atcerējās neticamās, zili violetās acis un Bella roku uz sava auguma, kad viņi dejoja "Brauna pili". I.ikas, ka viņas balss skan no liela taluma.

-    Bells ir miris. Tam grūti noticēt.

Brālis uzmeta viņai dīvainu skatienu.

-    Izklausās, ka tev viņš patika.

Margareta paraustīja plecus un centas izskatīties vienaldzīga.

-   Ak, viņš bija diezgan pievilcīgs tāda dīvaina veida. Sievietem viņš droši vien šķita tīkams.

-   Tam vairs nav nozīmes. Aizaks Bells ir pagātne. Kromvels apstājās un sāka vest masu atpakaļ uz mašīnas pusi. Es izvazašu aiz deguna Van Dornu un visus pārējos dumjos likuma sargus, kuri vēlas mani pakārt. Viņiem nemūžam neienāks prātā, ka es tik drīz atkal ķeršos pie nozieguma banka kada pilsētā, par ko viņi nav pat iedomājušies. Viņi atkal tiks iegrūsti ar seju meslos.

Mārgaretai acis sariesās asaras, un viņa pielika pie tam kabatas lakatiņu, nebūdama īsti pārliecinātā, vai šādu reakciju izraisījusi Bella nave vai brāļa neprāts.

-    Kur tas notiks šoreiz?

-    Tā nebūs raktuvju pilsētas algu nauda, viņš smaidīdams noteica. Es viņus apmuļķošu un laupīšu pilsēta, kura viņi to negaida.

-Kur?

-   Sandjego. Šeit, Kalifornijā.

-   Tas jau ir gandrīz mūsu pagalms.

-   Jo labak, Kromvels atbildēja. Man būs daudz vieglāk aizbegt.

-    Kas tik īpašs ir Sandjego?

-    Velsa-Fargo banka ir pilna ar tirgotāju naudu un līdzekļiem no kuģiem, kas ieved osta preces. Turklāt es labprāt pakaitināšu savu lielāko konkurentu.

-   Tu esi jucis.

-   Nesauc mani par jukušu! viņš skarbi pavēlēja.

-    Ka tad tevi saukt? Viss, ka dēļ esam pūlējušies, sabruktu viena mirkli, ja likuma sargi tevi pieķertu.

-   Tikai ne tad, ja viņiem bus jāstājas pretī ģēnijam, Kromvels dižodamies paziņoja.

Kad tu apstāsies? Mārgareta noprasīja.

-Tad, kad Kromvela banka bus tikpat liela ka Velsa-Fargo banka un mani kronēs par Sanfrancisko karali, viņš atbildēja, acīm nejauki iespīdoties.

Margareta zināja, ka nav jēgas ar brāli strīdēties. Gadu gaitā viņa pamazām bija slepus pārveduši līdzekļus uz Velsa-Fargo banku, kur Džeikobs nemūžam neiedomātos tos meklet. Dārgās rotaslietas, ko viņa bija iegādājusies, šobrīd bija droši noslēptas bankas glabāšanas nodalījuma, ļa notiktu ļaunakais un brālis tiktu notverts, kam sekotu karatavas, viņa pamestu Sanfrancisko, div tos uz Firopu un dzīvotu grezni, līdz atrastu sev bagatu un titulētu vīru.

Viņi nonaca pie automašīnas, un Džeikobs palīdzēja māsai iekāpt vadītaja vietā. Griezdams motora rokturi, Kromvels juta pašpārliecinātību plūstam pāri maļam. Viņš līdzinājās kuģim, kas iepeld trakojošā jurā ar nolaistam burām; briesmas bija kļuvušas par izaicinājumu, kas robežojas ar atkarību. Domājot par iespēju velreiz pārspēt izmanība visus rietumu likuma sargus, viņa seja laistījas ka reliģiskam fanatiķim, kurš nupat redzejis brīnumu.

Neviens no abiem nepieversa uzmanību netālu no mašīnas uz soliņa sēdošajam, strādnieka drēbes tērptam vīram ar instrumentu kasti un mute nevērīgi iebāztu pīpi.

29

Bella vilciens nogādāja viņu Sanfrancisko astoņos no rīta. Deviņos viņš jau tikās ar Kārteru, Bronsonu un pieciem ta aģentiem. Visi sasēdas ap lielu apspriežu galdu, kas bija divreiz lielāks nekā Denveras biroja redzētais. Bells bija ļoti noguris, un viņam sāpēja brūces, tomēr viņš ka vienmēr nepievērsa tam uzmanību un ķērās pie darba.

-    Kungi, viņš iesaka. Tagad, kad mūsu galvenais aizdomas turamais ir Džeikobs Kromvels, mēs novērosim viņu un viņa masu Mārgaretu divdesmit četras stundas diennakti.

-    Tas nozīmē visas darbības ārpus viņu pils Noba kalna, Bronsons piebilda.

Kads aģents pacēla roku.

-   Ser, mums vajadzēs fotogrāfijas atpazīšanai, jo vairumam no mums nav ne jausmas, kā viņi abi izskatas.

Bronsons pacēla no galda biezu mapi.

-    Tika uzņemtas viņu fotogrāfijas, kad viņi uzturējās pilsēta.

-    Kurš to izdarīja? Bells painteresējas.

Bronsons pasmaidījis radīja uz savu aģentu galda otrā pusē.

-    Diks Krofords ir īsts meistars.

-    Vai tad Kromveliem nelikās aizdomīgi, ka viņiem seko fotogrāfs ar kameru? Kertiss jautāja.

Bronsons pamāja Krofordam.

-    Dik, pastāsti mums, kā tev tas izdevās, viņiem neko nenojaušot.

Krofordam bija šaura, drūma seja ar nelielu žokli, kuplām uzacīm un kailu galvvidu, būdams nopietns cilvēks, viņš runāja bez mazakas humora pieskaņas balsi.

-   Es uzvilku kombinezonu un nesu rokā instrumentu kasti ar viena galā izgrieztu caurumu kameras lēcai. Man tikai bija jāiebāž roka kastē, lai to nofokusētu, un jāuzņem bilde. Viņi neko nenojauta un ne reizi pat nepaskatijas uz mani. Viņš novietoja uz galda mazu kameru un izskaidroja tās darbību. Šī ir Kodak ātras fokusešanas kamera, kas uzņem pastkartes izmēra attēlus.

Kamēr Krofords runāja, bronsons padeva apkārt Džeikoba un Mārgaretas Kromvelu fotogrāfijas.

-Jūs redzesiet, ka attēli ir apbrīnojami skaidri, Krofords turpināja. Šai kamerai piemīt unikāla īpašība: atšķirība no citām kamerām ar nekustīgu fokusu, es varēju iestādīt attalumu, izmantojot šo nelielo riteniti sana. Pēc tam man tikai bija jānospiež poga, un leca izbīdījās līdz nepieciešamajam uzņemšanas attālumam.

Visi nopētīja fotogrāfijas. Tajās Kromveli bija redzami pa vienam vai abi kopa, ejot pa ielu, iznākot no veikaliem un restorāniem. Vairākos attēlos Džeikobs Kromvels iegaja vai iznāca no savas bankas. Divas fotogrāfijas viņš bija paradīts, runājot veco ļaužu slimnīcas atklāšanā. Krofords pat bija sekojis abiem uz Lafajeta parku un nofotografējis brāli un masu pastaigas laika, bellu īpaši ieinteresēja attēli, kuros Mārgareta sēdēja pie eksotiska izskata mašīnas stūres.

-   Mercedes Simplex, viņš apbrīnā noteica. Kromveliem ir laba gaume attiecībā uz automobiļiem.

bronsons nopētīja fotogrāfijās ar mašīnu.

-    Izskatās dārga. Cik atri tā var braukt?

-   Vismaz septiņdesmit, varbūt pat astoņdesmit jūdzes stunda, Bells atbildēja.

-   Šaubos, vai Sanfrancisko ir kāda mašīna, kas spētu to notvert, noteica aģents, kas sēdēja galda galā.

-   Tagad ir gan, Bells izlaboja, lūpām izplešoties plata smaida. Šorīt la tika izkrauta no kravas vagona. Viņš palūkojās uz Kertisu. Vai man ir taisnība, Artur?

Kertiss pamaja.

-   Tavs automobilis stāv Southern Pacific kravas noliktava. Es nolīgu zēnu, kurš strādā dzelzceļa, lai viņš to notīra.

-   Tu atsūtīji sev mašīnu no…

-   Čikagas, Bells pabeidza teikumu.

-   Interesanti, Bronsons sacīja. Kāda mašīna it tik īpaša, lai tu to vestu no pašas Čikagas?

-   Atrs transporta līdzeklis varētu mums noderet. Turklāt izradās, ka tas spēs mēroties spēkiem ar Kromvelu Mercedes Simplex, ja tas būs nepieciešams.

-    Kāds modelis tas ir? painteresejas Krofords.

-   locomobile, Bells atbildēja. To vadīja Džo Treisijs, iegūstot trešo vietu tūkstoš deviņsimt piektā gada Vanderbilta kausa automašīnu sacīkstēs I.ongailendā.

-   Cik ātra ir ši mašīna? Bronsons jautaja.

-    Uz taisna ceļa tā var sasniegt simt piecas jūdzes stunda.

Telpa iestājas klusums. Visi ap galdu sēdošie bija satriekti un

neticības pārņemti.

Viņi nekad nebija redzējuši vai pat dzirdējuši par kaut ko, kas spētu braukt tik atri. Profesionālās autosacīkstes ar rūpnīcu īpašajam mašīnām rietumu krasta vel nenotika.

-Neticami, Bronsons apbrīna noteica. Nespēju iedomāties neko, kas varētu braukt ar simt jūdzēm stundā.

-    Vai ar to var braukt pa ielu? Kertiss jautāja.

Bells pamaja.

-   Es panacu, lai tiek pielikti aizsargrežģi un priekšējie lukturi, un transmisija ir pārveidota atbilstoši ielu satiksmei.

-   Tev noteikti jāļauj man tajā iesēsties, Bronsons paziņoja.

Bells iesmejas.

-    Domāju, tas ir iespējams.

Bronsons atkal pieversas Kromvelu fotogrāfijām.

-    Vai ir kādas idejas, ko bandīts darīs?

-    Pēc Teleraidas es deru, ka viņa laupīšanas un slepkavību laiks ir beidzies, Kērtiss sacīja.

-    Loģiski, ja jau viņš zina, ka esam viņam uz pēdām, Bronsons piekrita.

-    Par to mēs nevaram bus pārliecināti, jo viņš doma, ka visi liecinieki neveiksmei Teleraida ir miruši, to skaitā arī es, Bells iebilda. Viņš ir neprātis, kuru mudina iekšēja vēlme laupīt un nogalināt. Es neticu, ka viņš spej no visa piepeši atteikties. Kromvels uzskata, ka viņa noziegumiem nav iespējams izsekot. Viņš gluži vienkārši neatbilst priekšstatiem par Melno bārtu, Džeimsa bandu, Doltoniem vai buču Kesidiju. Salīdzinājumā ar Kromvelu tie bija neaptēsti, padumji amatieri.

Viens no aģentiem lūkojas uz Bellu ar pieaugošu cieņu.

-   Tatad jīis domājāt, ka viņš uzbruks atkal.

-ja.

-   Tev gan izdevās viņu piemuļķot ar savu stāstu par Teleraidu, Bronsons ieminejas. Tomēr, ja viņš ir tik gudrs, kā tev šķiet, viņš nepieļaus to pašu kļudu vēlreiz un neiekāps citas lamatas.

Bells papurināja galvu.

-Tas diemžēl ir maz ticams. Šobrīd mēs varam tikai mēģināt uzminēt viņa nākamo soli, bet, ja tas neizdosies, turpināsim vakt pierādījumus, līdz varēsim viņu aizturēt.

-    Mēs vismaz, zinām, ka viņš nav perfekts.

bronsons nikni ieņurdējās.

-   Viņš it ļoti tuvu tam.

Bells ieleja sev tasīte kafiju no kannas, kas atradās uz apspriežu galda.

-   Mums ir priekšrocība: viņš nezina, ka liek pastāvīgi novērots, ļums bus jāstrādā ļoti uzmanīgi, lai ne viņš, ne māsa neko nepamanītu. Ja nepazaudēsim viņa pēdas nākamaja reizē, kad viņš dosies laupīt, mums bus dota iespeja apturēt viņa noziegumu vilni.

Bronsons pameta skatienu uz saviem aģentiem.

-    Šķiet, ka mums gaidams liels darbs, kungi. Es ļaušu jums pašiem izstrādāt savus novērošanas grafikus. Es saņemu telegrammu no Van Dorna kunga. Viņš pavēlēja strādāt no visa spēka. Viņš grib, lai Miesniekbandits tiek noķerts, izmaksam nav nozīmes un jāpūlas būs no visa speķa.

Bells vērsās pie Bronsona.

-    Vai es varētu lūgt tev kadu pakalpojumu?

-    Pasaki, un tas tiks izdarīts.

-   Piezvani uz Kromvela biroju un palūdz Merionu Morganu. Pasaki viņai, ka zvans ir ļoti slepens un viņa nevienam nedrīkst par to teikt, ari savam priekšniekam ne. Palūdz, lai viņa pusdienlaika ierodas uz tikšanos Montgomerija un Satera ielu ziemeļaustrumu stūri kvartāla attālumā no Kromvela bankas.

-    Un ja nu viņa jautas, kāds ir tikšanas mērķis?

Bells pasmaidīja greizu smaidu.

-   Izvairies un saki, ka tas ir steidzami.

Bronsons iesmējās.

-   Centīšos runāt ļoti oficiāli.

Pēc apspriedes Bells un Kertiss ar taksometru aizbrauca līdz Southern Pacific kravas noliktavai. Viņi pieteicās pie tas parrauga, aplūkoja mašīnu, meklēdami iespējamus bojājumus, un, neko neatraduši, parakstīja vajadzīgos transporta dokumentus.

-   Skaistule, Kertiss apbrīna novilka, lūkodamies uz koši sarkano automobili, uz kura spīdīga misiņa radiatora slējās bronzas ērgļa skulpturiņa ar ieplestiem spārniem un termometru krūtis. Aiz radiatora atradas motora pārsegs šķūņa jumta forma. Aiz abiem sedekļiem bija uzstādīta liela, cilindriska benzīna cisterna. Šauras riepas bija piestiprinātas pie lieliem riteņiem ar koka spieķiem, kas Vanderbilta kausa sacīkstēs bija joņojuši pa Longailendas līkumainajiem ceļiem.

Bells iekapa sēdeklī pie lielā stūres rata, uzmaukta uz gara stieņa, pagrieza aizdedzes kloķi uz koka paneļa, parava gāzes sviru uz stūres un iestādīja dzirksteles sviru gaidīšanas režīma. Pec tam viņš paņēma rokaspumpi un hermetizēja degvielas baku, spiezdams benzīnu karburatora virziena. Tikai tad viņš piegaja mašīnai no priekšpuses, ar labo roku satvēra lielo kloķi un saka to sparīgi griezt. Dzinējs ieklepojās un ierūcās otraja mēģinājumā, no izpūtēja atskanot pērkonīgam rēcienam.

Tad Bells iesēdās ar sarkano adu apvilktaja šofera sedeklī un uztvēra dzirksteli, iebīdīdams gāzes sviru gaidīšanas režīmā. Kērtiss apsēdās viņam blakus. Atlaidis misiņa rokasbremzi, Bells pagrūda sajugu un ievilka pārslēdzēja svini pirmaja atruma. Pēc tam viņš pavirzīja gāzes sviru un atlaida sajugu, ar savam darbibam pievilinājis noliktavas strādnieku puli, kas sāka uzmundrinoši klaigat, kad elegantā mašīna paripoja uz priekšu.

Kad automobilis jau traucās pa ceļu gar dzelzceļa sliedēm, Kērtiss skaļi jautāja:

-    Vai mes atgriežamies birojā?

Bells papurināja galvu.

-   Paradi man ceļu uz noliktavu, kur bija novietots "O'braiena mēbeļu" vagons.

-   Tad pagriezies pa kreisi pie nakamas pārejās pari sliedēm, Kērtiss noradīja.

Pec dažam minūtēm Bells novietoja mašīnu aiz tukšas noliktavas un izslēdza lielo motoru. Kērtisam radot ceļu, viņi uzkapa pa pacēlumu līdz iekraušanas platformai. Uz atzara atradas tikai viens kravas vagons.

-    Vai šeit tu atradi Kromvela viltoto mēbeļu vagonu? Bells jauta ja.

-   Tas rakstīts Southern Pacific kravas pārvadašanas grafika, Kertiss apliecināja. Es parbaudīju kompānijas ierakstus. Vagons ar numuru 16173 vairs nepastav Southern Pacific kravas dokumentos. Neviens nezina, kas ar to noticis. Tas izkūpējis gaisa.

Bells nopētīja pie platformas stāvoša vagona sānus.

-   To varēja pārkrāsot un uzlikt jaunu sērijas numuru.

-   Iespējams. Kertiss uzmanīgi aplūkoja vagona numuru un pamāja. Vagons 16455. Es to parbaudišu.

-   Šis vagons nesen ir nokrāsots, Bells vilcinādamies ieminējas. Uz. tā nav ne skrambiņas.

-   Tev taisnība, Kērliss domīgi nomurmināja. Tas ir tikpat tīrs kā dienā, kad izbraucis no fabrikas.

Bells piegāja pie vagona iekraušanas durvīm un aplika pirkstus ap bronzas slēdzeni, kas nejāva ieiet iekšā.

-    Kāpēc gan aizslēgt tukšu vagonu uz atzara?

-    Varbūt tas ir piekrauts un gaida pieaķešanu vilcienam.

-    Es ļoti gribētu zināt, kas slēpjas iekšā, Bells prātoja.

-   Varbūt uzlauzīsim to? Kērtiss cerīgi jautaja.

Bells viegli papurinaja galvu.

-   Pagaidām labak atstāt to neskartu. Kamēr neesam pārbaudījuši sērijas numuru, mes nevaram zināt vagona vēsturi. Un, ja tas pieder Kromvelam, viņš zinas, ka esam aiztikuši atslēgu.

-Ja pieradīsim, ka ar šo kravas vagonu viņš aizbēdzis no savu noziegumu vietām, varēsim viņu aizturēt.

-   Nekas nav tik vienkārši. Varbut tas ir tikai tukšs vagons, kas pagaidām novirzīts uz šī atzara. Kromvels nav muļķis. Viņš nepamestu pierādījumus vieta, kur tos viegli atrast. Iekšā visticamak nav neka apsūdzoša, katra ziņa ne pietiekami, lai iebāztu viņa kaklu cilpa.

Kertiss paraustīja plecus.

-   Mēs to novērosim, tomēr šaubos, ka viņš to izmantos tuvākaja laika vai vispār jebkad, atceroties, ka Teleraida aizbēga par mala tiesu.

-    Un agrak vai velak viņš uzzinās, ka esmu vēl dzīvs, ka es viņu pazinu, Bells piebilda, plati smaidīdams. Tad viņš patiesi saks kaut ko interesantu.

Meriona nolika klausuli un uzmeta skatienu durvīm, kas veda uz. Kromvela kabinetu. Tās, kā parasti, bija aizvērtas. Viņš gandrīz vienmer stradāja nošķirti, ikdienas darīšanas kartodams pa telefonu vai skaļruņu sistēmu, ko bija ierīkojis banka.

Meriona palūkojās uz lielo Seta Tomasa Regulatora sienas pulksteni, kura rāmi iežogotais svārsts šūpojās šurpu turpu. Rādītāji bija pavērsti pret arābu cipariem, kas vēstīja, ka ir trīs minūtes pāri vienpadsmitiem. Uzklausījusi bronsona norādījumus, viņa juta sevi cīkstamies uzticību Kromvelam un prātojumus, vai vajadzētu viņam pastastīt par zvanu ar pieaugošo satraukumu, kas pārņēma viņas ķermeni, domājot par kaut ko slepenu. Starp viņu un Kromvelu pēdējā gada laikā bija pavēnis ies plaisa, it īpaši kopš tas nakts bārberikosta, kad viņš un Margareta izturējās tik dīvaini, tāpēc viņa pret savu darba devēju juta mazaku cieņu un padevību. Viņš vairs nebija tas cilvēks, kuram Meriona tik ilgus gadus bija uzticējusies. Viņš bija kļuvis tāls un noslēgts, bieži vien auksts un rupjš pret savu sekretāri.

Minušu radītājs notikšķeja pari stundu radītajam, tie bija pavērsti pret divpadsmitiem, kad viņa paņēma savu somiņu, uzlika galva cepuri un izgaja no biroja, visu laiku paturēdama acis Kromvela kabineta aizvērtās durvis. Viņa nolēma neizmantot liftu un noskrēja lejup pa kāpnēm līdz vestibilam. Izgājusi cauri lielajam parades durvīm, viņa pagriezās un aizsteidzās pa Satera ielu līdz Montgomerija stūrim. Pusdienlaika stunda ielās valdīja rosība, un pagāja desmit minūtes, līdz viņai izdevās tikt cauri pūlim. Nonākusi ielu krustojumā, viņa apstajas un vērās apkart, bet neviens nelūkojas uz viņas pusi un nenāca klāt. Viņa ne reizi nebija redzējusi bronsonu un nezinaja, kā viņš izskatas.

Pēc brīža viņa līdz ar daudziem garāmgājējiem ieveroja lielu, sarkanu mašīnu, kas nepiespiesti slīdēja pa ielu. Tai piemita raupjš spēks, kas radīja iespeju traukties virs bruģa, kaut gan patiesība auto brauca tikai ar divdesmit judžu ātrumu stunda. Koši sarkanais krāsojums bija nopulēts līdz mirdzumam. Itin viss šajā mašīna vēstīja par spēcīgu eleganci.

Pievērsusi visu uzmanību mašīnai, Meriona nepamanīja vīrieti pie stūres, līdz automobilis apstājās viņai blakus un vadītajs sacīja:

-   Lūdzu, kāp iekša, Meriona.

Viņa nobaleja, pacēla roku un pieskārās kaklam, satrūkusies vērdamās Aizaka Bella neparastajas acīs, kas šķietami ievilka sievieti savā dzelmē.

-   Aizak, viņa satriekta nomurminaja. Džeikobs man teica, ka tu esi miris.

Viņš pastiepa roku, satvēra Merionas plaukstu un tik viegli, toties spēcīgi uzvilka viņu augša uz ādas sedekļa, ka viņa apmulsa.

-Tas tikai pierada, ka nedrīksti ticēt visam, ko dzirdi.

Nepievērsdams uzmanību pūlim, kas bija savacies ap mašīnu, Bells aplika roku Merionai ap vidukli. Tad viņš apskāva sievieti un noskūpstīja.

-   Aizak! viņa izdvesa, kad Bells palaida viņu vaļa, tomēr šo protestu vairak izraisīja sajūsma, nevis kauns. Šeit ir cilvēki!

Pūlis, kas bija salasījies, lai aplukotu mašīnu, nu bija pievērsies vīrietim un sievietei sēdekļos. Ļaudis saka aplaudēt un izkliegt uzmundrinājumus.

Bells atvirzijas un šķelmīgi pasmaidīja.

-   Nekad neesmu spējis turēties pretī skaistai dāmai.

Merionai šis mirklis gandrīz lika zaudēt sapratu. Gandrīz, tomēr ne pilnīgi.

-   Ludzu, brauksim prom, viņa uzstāja.

Bells iesmejas, pieskārās cepurei, sveicinādams savus atbalstīta jus, un ieslēdza pirmo ātrumu. Viņš viegli piespieda gāzes pedāli un izbrauca ielas vidu. Aizvadījis mašīnu uz ziemeļiem pa Monlgomerija ielu, viņš pagriezās pa kreisi uz Caintaunas pusi. Viņš iestūrēja mašīnu sāniela un apstajas aiz liela mandarīnu stila restorāna ar pagodas jumtu, nokrāsotu sarkana un zelta krasa. Tur gaidīja apkalpotajs, kurš palocījās.

-   Es pieskatīšu jūsu mašīnu, ser.

Bells pasniedza viņam dzeramnaudu, kas lika apkalpotāja acīm izsprāgt no pieres.

-    Es uz jums paļaujos. Tad viņš palīdzēja Merionai nokāpt zemē.

-    "Šanhajas imperatore", viņa noteica, skatīdamas uz grezno ieeju restorāna. Es vienmēr esmu gribējusi šeit pabūt.

-    I'ar to dzirdētas ļoti labas atsauksmes.

-    Mani izbrīnīja, ka tu zināji par stāvvietu sētas pusē.

Kad abi bija iegājuši gara gaiteni, viņus sagaidīja skaista sieviete gariem, spīdīgiem, melniem matiem, tērpusies pieguļošā ķiniešu zīda tērpā ar augstiem šķēlumiem sānos. Viņa aizveda viesus uz mazu, nošķirtu ēdamzāli un tos apsēdināja. Kamēr abi pētīja ēdienkarti, lika atnesta un ielieta teja.

-   Tu klibo, Meriona ieminējās.

-   Neliela piemiņa no Teleraidas Kolorado štatā.

Viņa pirmo reizi ieraudzīja apsēju uz bella galvas, jo viņš noņēma cepuri. Saraukusi pieri, viņa pacēla uzacis.

-    Vēl viena piemiņa?

Viņš pamaja un jautri pasmaidīja.

Meriona ielūkojās Bellam acis un jula asaras sariešamies savējās.

-   Tev nav ne jausmas, cik ļoti es priecājos, ka tu neesi nogalināts.

-   Nu, tavs priekšnieks ļoti centās.

-    Kromvela kungs! viņa iesaucas, trauksmei nomainot lidzjutibu. Es nesaprotu.

-    Viņš ir tas, kurš mani sašāva un nogalināja manu draugu, Van Dorna aģentu.

-Tu taču nerunā nopietni.

-    Eai nu ka, Džeikobs Kromvels ir Miesniekbandīts, kurš pēdējo divpadsmit gadu laikā aplaupījis vairak neka divdesmit bankas un nogalinājis gandrīz četrdesmit nevainīgus cilvēkus.

-   Tas ir neprāts! Meriona iekoda apakšlūpa. Viņa izskatījās kā apmaldījusies un iedzīta stūrī. Viņš nebūtu to darījis.

-   Es runāju patiesību, Bells apgalvoja balsī, kurā piepeši bija paradījies skumjš maigums. Mums ir pierādījumi. To gan nepietiek, lai viņu aizturētu, tomēr Kromvels ir vainīgs.

-   Bet viņš palīdzējis tik daudziem, kam tas vajadzīgs, Meriona iebilda.

-    Ta ir fasade, Bells auksti noteica. Viņš uzbūvējis savai impērijai apkārt sienu, ko sargā krietno pilsoņu armija pārliecībā, ka viņš un Margareta ir dāsni cilvēki, kas no labas sirds vēlas palīdzēt trūkumcietējiem. Tā ir spele. Kromvelam nabagie ir vienaldzīgi. Viņš tos izmanto savu mērķu sasniegšanai. Pilsētas uzpirkto politiķu acis viņš ir zelta gabals, kamēr vien tos atbalsta ar slepeniem ziedojumiem.

Meriona apjukusi malkoja teju, rokam manami trīcot.

-    Es gluži vienkārši atsakos tam ticēt, viņa nomurmināja.

Bells pasniedzās pari galdam un satvēra viņas rokas savējās.

-    Tici man, Meriona, tā ir patiesība. Es ielūkojos viņam acis un pazinu bridi, kad viņš mani sašāva Teleraidas bankā.

Viņa atvilka rokas atpakaļ un cieši saspieda tas kopā.

-   Ak, Aizak, tas izklausās pec fantastikas. Kāpēc lai Džeikobs aplaupītu bankas, ja viņam jau pieder otra lielāka banka Sanfrancisko? Tas ir parak absurdi, lai butu patiesi.

-    Es tev nevaru atbildēt, Meriona. Sakumā viņš laupīja naudu, lai izveidotu pats savu banku. Bet, kļūstot bagatam, laupīšanas un slepkavības pārvērtās par apmātību. Es esmu redzējis tādus gadījumus. Noziegumi viņam ir kā narkotika. Viņš nespēj apstāties un turpinās slepkavot, lidz es viņu notveršu.

Meriona ielūkojas vīrieša zilajās acis pari galdam. Tas bija satumsušas un aukstas.

-   Tu, Aizak? Vai tam jabut tev?

-   Es nevaru ļaut viņam turpināt slepkavot. Bells vienmērīgi nobēra vārdus, it ka lasītu apsūdzību tiesas zāle. Es neļaušu viņam paradīt likumam garu degunu un skraidīt brīvība, dzīvojot bagāta Ziemassvētku vecīša dzīvi. Viņš apklusa un piebilda: Un tas attiecas arī uz viņa māsu Mārgaretu. Viņa šajas ļaundarībās ir iestigusi līdz pat savam gbtajam kaklam.

Meriona neslēpta apjukuma pielieca galvu, ļaujot cepurei nosegt acis.

-   Es Džeikobu un Mārgaretu pazīstu jau gadiem ilgi, bet izradās, ka nepazīstu nemaz.

-    Tas ir smagi, Bells saudzīgi noteica, bet tev nāksies to pieņemt.

Viņa atlieca galvu atpakaļ, un platās, ar puķēm rotātās cepures mala paceļas, līdz Bells varēja ielūkoties viņas zaļajās acis.

-    Kā es varu palīdzēt? viņa klusi jautāja.

-    Pirmkārt, turpini izlikties, ka neko nezini. Pildi savus uzticamās sekretāres pienākumus. Mūsu aģenti pastāvīgi novēros gan brāli, gan māsu. Tev tikai jāziņo, ja Džeikobs dara kaut ko aizdomīgu vai neparastu.

-   Jāziņo, protams, tev.

Bells pamāja.

Merionai piepeši radās sajuta, ka viņa tiek izmantota, ka bellu viņa interesē tikai kā informācijas avots. Viņa novērsās, lai vīrietis neredzētu asaras viņas acis.

Bells nekavejotics saprata, kas norisinās Merionas prātā. Viņš virzīja savu krēslu apkārt galdam, līdz sēdēja viņai pietiekami tuvu, lai varētu aplikt roku ap pleciem.

-    Es zinu, ko tu doma, Meriona, un ta nav taisnība. Zinu, ka ludzu no tevis kaut ko necienīgu, bet no ta atkarīgas cilvēku dzīvības. Un ir ari vel kas cits, daudz nozīmīgāks par lūgumu pēc tavas palīdzības. Viņš apklusa, cenzdamies sakopot drosmi. Es esmu tevi iemīlējies, Meriona. Nesaprotu, kapec tas notika tik pēkšņi, tomēr tā ir patiesība. Lūdzu, tici man.

Meriona ielūkojas viņam sejā, kur ieraudzīja tikai siltumu un pieķeršanos. Jau nakamaja mirkli visas bailes bija pagaisušas, un

viņa pieliecās, noskūpstīdama Bellu uz lupām. Atrāvusies atpakaļ, viņa šķelmīgi pasmaidīja.

-   Tu droši vien mani uzskati par vieglprātīgu sievieti.

Bells iesmejas, redzēdams viņas piesartušos vaigus.

-   Nepavisam. Man tas patika.

Viņas acis atmaiga.

-    Man jaatzīstas, ka es kaut ko jutu, kad paceļu skatienu un ieraudzīju tevi stāvam kabinetā.

Šoreiz viņš sāka skūpstu.

Pagāja ilgs laiks, līdz viņš atrāvas un pasmaidīja.

-    Varbūt mums vajadzētu pasūtīt ēdienu, pirms viņi palūdz mus aiziet nepiedienīgas uzvedības deļ.

30

Tiklīdz Meriona bija atgriezusies no pusdienām ar Bellu un sākusi drukāt vēstuli, Kromvels iesauca viņu kabinetā. Viņa noslēpa savu nemieru, neskatīdamās priekšniekam acīs, kad tas ierunājās.

-    Meriona, es apmeklēšu Valsts sabiedrības banku konferenci. Šogad ta notiek Losandželosā no divdesmit astotā līdz trīsdesmitajam martam. Ludzu, nokārtojiet visu ar ceļošanu saistīto un rezervējiet numuru centra viesnīca "Fremonts".

-   Lai nokļūtu Losandželosā divdesmit aslotaja datumā, jums jādodas ceļā jau rit, Meriona iebilda. Tas ir ļoti negaidīti.

-Zinu, Kromvels atbildēja, nevērīgi paraustīdams plecus. Es negrasījos braukt, tomēr pārdomāju.

-    Vai vēlēsieties noīrēt atsevišķu vagonu?

-   Nē. Lai privātie vagoni paliek Krokera un Velsa-Fargo banku prezidentiem. Kad es dodos kārtot bankas darīšanas, es pārvietojos ka vienkāršs pasažieris, lai mani noguldītāji zinātu, ka es rūpējos par viņu interesēm un velti nešķiežu viņu naudu.

Svārkiem nočaukstot, Meriona piecēlās kajas.

-    Es par to parūpēšos.

Atgriezusies pie sava galda, viņa nekavejoties pacēla klausuli un klusa balsī, gandrīz čukstus, lūdza savienojumu ar Van Dorna detektīvu aģenturu. Nosaukusi sekretārei Bella vārdu, viņa tūlīt pat izdzirda tā balsi.

-   Aizak?

-   Meriona? Es nupat grasījos tev piezvanīt un uzaicināt vakariņās un uz teātri.

Viņa laimīga nosarka, dzirdot, ka Bells priecājas saņemt viņas zvanu.

-   Man ir jauna informācija, viņa nopietni paziņoja. Džeikobs grasās pamest pilsētu.

-    Vai zini, uz kurieni viņš dodas?

-   Uz Losandželosu. Tur notiek Valsts sabiedrības banku konference. Tas ir baņķieru forums, kura viņi apmaiņas ar jaunumiem bankas darbībā.

-    Kad tas notiek?

-   No ši mēneša divdesmit astotā līdz trīsdesmitajam datumam.

Bells bridi apsvēra dzirdēto.

-   Ja viņam jābūt Losandželosā divdesmit astotaja marta, tas nozīmē, ka rīt viņam jau jākāpj vilciena.

-Ja, Meriona apstiprināja. Tiklīdz beigšu sarunu, man jārezerve vietas. Viņš brauks parasta pasažieru vagona.

-   Tavam priekšniekam nav raksturīgi taupīt sīknaudu.

-    Viņš apgalvoja, ka bankas noguldītājiem patiks, ja viņš nešķiedis tās līdzekļus.

-    Ka tev šķiet, Meriona, vai šis ir parasts brauciens?

Meriona ilgi nevilcinājās.

-    Es zinu, ka šajos datumos Losandželosā patiešam notiek banku konference.

-    Likšu kādam no mūsu aģentiem viņam sekot.

-    Man nepatīk rīkoties viņam aiz muguras, Meriona nožēla atzinās.

-   Nepārdzīvo, miļa, Bells maigi atbildēja. Džeikobs Kromvels ir ļauns cilvēks.

-   Cikos man tevi gaidīt? Meriona jautāja, gribēdama mainīt sarunas tematu.

-   Bs atbraukšu tev pakaļ sešos, lai mes varētu paēst agras vakariņas pirms izrādes sākuma.

-    Vai mēs brauksim tavā sarkanajā sacīkšu mašīnā?

-   Vai tev ir iebildumi?

-   Nē, man patīk ātrums.

Viņš iesmējās.

-   Es zināju, ka man kaut kas tevī patīk.

Meriona nolika klausuli un pārsteigtā juta, ka sirds strauji dauzās.

Ieklausīdamies savās nojautās un apzinadamies, ka Bells un tā aģents Ervins bija uzdevuši daudz neērtu jautājumu, pirms viņš tos nošāva, Kromvels rūpīgi izplānoja veidus, kā vel pilnīgāk noslēpt savas pēdas. Viņš bija pārliecināts, ka pēc abu aģentu zaudēšanas Van Dorns uzpūtis liesmu izmeklēšanas ugunī, vel cītīgāk pārbaudot ikvienas pēdas. Viņš zināja, ka drīz atkal parādīsies aģenti ar jautājumiem par zagto naudu, kas bija nonākusi pie pilsētas tirgotajiem un bankās*

Gribēdams nodrošināties, Kromvels piezvanīja SouthernPacific galvenajam dispečeram un paziņoja, ka sūtīs rakstisku lūgumu pārvietot savu nomaskēto kravas vagonu, kas nesen bija ieguvis numuru 16455 un šobrīd atradas pamestā noliktava, uz citu vietu Oklendā, līča otra pusē. Jau pēc dažam minūtēm parka uzraugs saņēma pavēli un nosūtīja pārmiju lokomotīvi, kas tika pieaķeta pie vagona un uzvilka to uz vagonu prāmja.

Kromvels pasūtīja ari īpašu vilcienu, privātu Pullman vagonu ar lokomotīvi un tenderi, kas dotos uz Sandjego. Pasūtījumu veica "O'Braiena mēbeļu kompānija" Denvera, kas jau sen bija Southern Pacific dzelzceļa kompānijās uzticams klients.

līkai tad viņš atlaidas krēsla, aizdedzinaja dārgu cigāru un ļava sev atpūsties, būdams pilnīgi pārliecināts, ka atkal aizskrējis desmit soļus priekša visniecīgākajam aizdomām, kas varētu but radušās Van Dornam vai kad ai citai likuma sargu aģentūrai.

Viņa noskaņojums kļutu vel labaks, ja viņš zinātu, ka bronsons nepaguva nosūtīt aģentu, kas paturētu acis kravas vagonu, pirms tas tika uzvilkts uz pramja un nogādāts uz Southern Pacific dzelzceļa parku Oklendā.

31

Nākamaja diena agri no rīla Kromvcls atvadījās no Margaretas un iekāpa sava rolsroisa limuzīna. Kibners bez aizķeršanās vadīja mašīnu pa pilsētas ielām līdz Southern Pacific pasažieru stacijai, no kuras vilcieni devās tieši uz ziemeļiem vai dienvidiem, nešķērsojot līci. Apturējis limuzīnu pie ieejas stacija, viņš atvēra mašīnas durvis un pasniedza Kromvelam ceļasomu.

Mašīnai aizbraucot, Kromvels bezrūpīgi iegaja stacijā, paradīja uzraugam biļeti un pievienojās pārējiem pasažieriem, kas staigaja pa platformu. Viņš uzgāja pa pakapieniem līdz trešajam vagonam un iekāpa vilciena.

Van Dorna aģents to novēroja un slaistījās apkārt, līdz vilciens sakustējās, parliecinadamies, ka Kromvels neatgriežas uz platformas. T ikai pēc tam viņš iemetās pēdējā vagonā un saka iet cauri pārējiem, līdz sasniedza to, kura bija iesēdies Kromvels. Aģents satrūkās, atklajis, ka Kromvels nekur nav manāms. Viņš izsteidzās cauri pārējiem vagoniem, meklēdams savu izsekojamo, līdz nonāca pie slēgtajām bagažas vagona durvīm. Kromvels nebija atrodams. Tad aģents aizsteidzas atpakaļ, cerēdams, ka nav baņķieri pamanījis, bet tik un ta to neredzēja.

Kromvels bija nepamanīts izkāpis no vagona pa pretējām durvīm un pārgājis pāri sliedem uz. citu platformu, kur gaidīja viņa pasūtītais vilciens. Viņš iekāpa sava personiskajā vagonā, kur varēja baudīt greznumu un luksusu vietā, kas praktiski bija jahta uz riteņiem. Novilcis mēteli, viņš laiski atsēdās polsterēta samta krēsla un atvēra rīta avīzi. Stjuarts pasniedza brokastis, ko bija pagatavojis vagona šefpavars. Kromvels nesteidzīgi lasīja San Francisko Chronicle, kad vilciens atgāja no stacijas un pa galvenajam sliedēm brauca uz I.osandželosu, tikai par piecpadsmit minūtēm atpalikdams no pasažieru vilciena, kura Meriona bija rezervējusi viņam vietu.

-    Mans aģents neko neziņo, tātad varam droši pieņem, ka Kromvels atrodas ceļa uz I.osandželosu, Bronsons ierunājās.

Bells pacēla skatienu no kartes, kura bija attēlota Sanfrancisko un tās kaimiņpilseta dienvidos.

-    Viņa vilcienam paredzēts ierasties Losandželosā šovakar puspiecos. Man teica, ka viņš apmetīsies "Fremontā".

-   Man paveicas. Izdevās nosūtīt telegrammu Bobam Heringtonam, kurš vada Van Doma biroju Dienvidkalifornija, pirms plūdi kaut kur dienvidos izskaloja vadus. Viņš nosūtīs par taksometra vaditaju nomaskējušos aģentu, lai tas aizved Kromvelu uz viesnīcu. Mans aģents vilciena noradīs uz. mērķi. Pēc tam Heringtona aģenti varēs viņu novērot.

-    Šis ceļojums izklausās nevainīgs, Bells domīgi novilka. Tomēr es viņam neuzticos. Viņam kaut kas ir padoma. Es to jūtu ar muguras smadzenēm.

-    Nekur tālu viņš netiks, ja mēģinās kaut ko pasakt, Bronsons pārliecināts teica. Tiklīdz viņš spers kaut vienu nepareizu soli, ducis aģentu klups viņam krāga.

Bells samekleja tukšu kabinetu un piezvanīja Merionai uz banku.

-   Vai tu esi apmierināta ar mūsu vakaru? viņš mīloši painteresējās.

-    Es lieliski pavadīju laiku, pateicos. Vakariņas bija lieliskas un izrāde ļoti interesanta.

-    Kaķis ir prom, un peles varētu iet speleties. Teiksim, pusdienās?

-    Labprāt.

-    Es tevi gaidīšu pie bankas.

-   Tiksimies turpat, kur vakar, viņa nevilcinoties atbildēja. Es neveļos, lai musu attiecības tiktu izstādītas apskatei. Ja kāds no darbiniekiem redzēs mani iekāpjam tavā žilbinoši sarkanajā mašīna, viņi noteikti sāks baumot, un to padzirdēs Džeikobs.

-    Tajā paša laikā, taja pašā vieta, Bells piekrita un nolika klausuli.

Nedaudz velak birojā ieskrēja Western Union kurjers.

-    Man ir steidzams ziņojums Elorasam Bronsona kungam, viņš pavēstīja sekretārei, krampjaini kampdams gaisu, jo bija skrējis no paša Western Union kantora.

bronsons nupat bija iznācis no tualetes, kas atradās gaiteni, un, ieraudzījis notiekošo, sacīja:

-   Es esmu Bronsons. Dodiet ziņojumu. Pametis kurjeram monētu, viņš atplēsa vēstuli. Izlasot tās saturu, viņš savilka lupas un drūmi sarauca pieri. Izsteidzies cauri visam birojam, viņš atrada Bellu.

-    Mums ir nepatikšanas, Bronsons paziņoja.

Bells viņu jautājoši uzlūkoja.

-    Kadas nepatikšanas?

-Mans aģents pazaudējis Kromvclu.

Bells apjucis brīdi nespēja parunāt.

-    Ka viņam izdevās pazaudēt Kromvelu vilcienā?

-   Kromvels droši vien iekāpis iekšā un nekavējoties izlēcis pa pretējām durvīm tā, ka aģents viņu neredzeja.

-    Viņam vajadzēja mums par to ziņot ātrāk, Bells noskaldīja, uzliesmodams dusmas.

-    Vilciens jau bija izbraucis no stacijas, un viņš nelika laukā, līdz tas apstājās Sanhosē, bronsons paskaidroja. No turienes viņš atsūtīja telegrammu.

-   Viņš būtu ietaupījis pusstundu, izmantojot telefonu.

bronsons bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-    Uz telefona līnijām nevar paļauties, tās nemitīgi tiek labotas.

Bells atslīga krēslā, satriekts un nikns, jo viņam bija izsists pamats no kājām.

-    Viņš atkal laupīs un slepkavos, viņš izmocīja, bezspecigas dusmās piesarcis. Tas neģēlis mūs vazā aiz deguna.

-   ja vien mēs zinātu, kur, Bronsons nopūtas, padevies sakāvei.

Bells piegāja pie loga un lūkojās par pilsētas ēku jumtiem. Tas bija neko neredzošs skatiens, jo viņš bija iegrimis domās un beidzot pagriežas.

-   Kromvels mus izaicina, viņš leni novilka. Viņš cer, ka mēs skraidīsim apkart ka galvu zaudējušas vistas, prātojot, kur viņš palicis.

-    Viņš acīmredzami nebrauc sekretārei pateiktajā virzienā. Bronsons uzmeta bellam drumu skatienu, ļa vien viņa nemelo.

Bells izvairījās no Bronsona acīm. Ari viņam bija ienākusi prātā šāda iespēja, tomēr viņš papurināja galvu.

-    Ne, esmu pārliecināts, ka Meriona teica patiesību.

Bronsons piegāja pie Savienoto Valstu kartes, kas karājās pie

sienas. Pārdomās iegrimis, viņš to pētīja.

-    Šaubos, vai viņš dosies uz ziemeļiem, uz Oregonu vai Vašingtonu. Viņš droši vien atgriezās pramja piestātnē, šķērsoja līci un iesedas vilcienā uz. austrumiem.

Bella seju leni izrotāja smaids.

-    Deru uz savu automobili, ka Kromvels vēl joprojām brauc uz dienvidiem.

bronsons palūkojās uz viņu.

-    Kāpēc lai viņš turpinātu ceļu uz dienvidiem, ja ir sajaucis savas pēdas?

-   Es zinu, kā šis cilvēks doma, Bells atbildēja balsi, kas necieta iebildumus. Viņš gan nezina, ka tiek nemitīgi novērots, tomēr nekad neriskē un vienmer rūpīgi pārdomā visas iespējamības.

Bronsons ieskātījas savā kabatas pulksteni.

-    Nākamais vilciens aties tikai pusdienlaikā.

-    Pārak vēlu, Bells iebilda. Viņš jau ir gabala.

-    Bet kā lai mēs to uzzinām, ja viņš izkāpa no vilciena?

-    Viņš nobēra Merionai kaut kādas muļķības par braukšanu pasažieru vilciena, lai noguldītāji viņu uzskatītu par parastu cilvēku no viņu pašu aprindām. Lieku divi pret vienu, ka viņš pasūtījis privātu vilcienu.

Šķita, ka Bronsona šaubas maziņas.

-   Hcringtona aģenti tik un tā varēs viņu izsekot, kad viņš ieradīsies Losandželosā.

Bells papurināja galvu.

-Aģenti viņu nepazīs. Tavs cilvēks Sanhosē izkapa, lai ziņotu, ka Kromvels pazudis. Viņš droši vien šobrīd gaida nākamo vilcienu uz Sanfrancisko.

-   Tas nav labi, Bronsons piekrita. Bet viņi varēs Kromvelu pazīt, kad viņš reģistresies "Fremontā".

-   Ja viņš reģistresies "Fremontā", Bells izlaboja. Tā ka viņš aizbēga no pasažieru vilciena, nedomāju, ka parejais, ko viņš sastāstīja Merionai, bija patiesība.

-   Pieņemsim, ka viņš nedodas uz Losandželosu. Kurp tad?

-   Kromvels varētu apturēt savu vilcienu jebkur ceļa no šejienes līdz turienei, tomēr es varu minēt, ka viņš brauks talak par Losandželosu.

-    Tālāk? Bronsons pārsteigts atkartoja. Uz kurieni tad?

-    Uz vietu, ko mēs nekad neuzskatītu par viņa galamērķi, uz vietu, kas ir vismazāk ticama.

-    Kas ta ir?

-   Sandjego.

Bronsons bridi klusēja, apdomadams šo informāciju, un sacīja:

-   Tas ir pievilkts aiz matiem.

-   Varbūt. Tomēr nekā cita mums nav, Bells noteica. Viņš ir parādījis, ka ne vienmēr izraugas par mērķi raktuvju pilsētas.

Kāpēc gan neaplaupīt pilsētas banku, kas vai plīst no peļņas par bagāto tirgotāju ievestajam precem un lielo rančo īpašnieku naudas?

-    Lai cik vārgs minējums tas būtu, mēs nedrīkstam to ignorēt. Ja vien es varētu sazinaties ar Heringtonu, lai viņš nosūtītu savus aģentus uz Sandjego dzelzceļa staciju un gaidītu privāto vilcienu. Bet telefona un telegrāfa līnijas no Sanhosē līdz Losandželosai vel joprojām nedarbojas plūdu dēļ.

Bells papurinaja galvu.

-    Kromvels ir pārāk gudrs, lai ievestu vilcienu pašā pilsēta. Viņš to atstās uz kada attāla atzara un izmantos citu transporta līdzekli, lai nokļūtu pilsētā, droši vien motociklu, kas paradijas ari citās laupīšanās.

-   Žēl, ka ITeringtonam nav Kromvela apraksta, Bronsons nopūtās.

-   Aģenti tik un tā viņu nepazītu; viņš droši vien būs maskējies.

Bronsona optimisms piepeši izkūpēja kā nebijis.

-   Un kas tad mums atliek?

Bells pasmaidīja.

-   Man jabrauc uz Sandjego un pašam ar viņu jāsatiekas.

-   Tas nav iespējams, Bronsons iebilda. Kad nolīgsim ekspresi, dabūsim to uz sliedēm un izbrauksim no pilsētas, viņš jau bus paveicis savu netīro darbu un atradīsies pusceļā atpakaļ uz Sanfrancisko.

-   Taisnība, Bells atzina. Tomēr, ja nedaudz paveiksies, es tikšu līdz Losandželosai pirms viņa vilciena un viņu gaidīšu.

-    Kā tad tu viņu apsteigsi, lidosi uz liela putna? Bronsons ironiski painteresējās.

-    Man nevajag lielu putnu. Bells uzmeta Bronsonam viltīgu skatienu. Man ir kaut kas tikpat atrs. Viņš vārgi pasmaidīja. Bet vispirms man jaatceļ tikšanas.

32

Lielais, sarkanais locomobile traucas cauri Sanfrancisko ka bullis, kas skrien pa Pamplonas ielām Sanferminas svētku laika, Bells atlaidās sarkanaja adas sēdekli, ar abam rokām stingri turēdams lielā stūres rata apakšmalu, un grieza mašīnu augšup pavērstām plaukstam, izmantojot bicepsus, lai grozītu stīvo mehānismu gar likumiem un stūriem.

Pulkstenis rādīja četrdesmit piecas minūtes pari deviņiem.

Viņam blakus pasažiera vieta sēdēja bronsons, kura uzdevums bija neļaut degvielas spiedienam nokristics. Ik pec dažām minūtēm viņš izvilka sūkņa rokturi, kas bija piestiprināts pie augšējā koka paneļa tieši virs grīdas, un pagrūda to uz priekšu, ielejot karburatora degvielu. Viņš ne tikai baroja lielo, badīgo motoru, bet ari uzņemas navigatora lomu, jo Bells nepārzināja Kalifornijas apkaimi. Kamēr Bells vadīja mašīnu, Bronsons atspieda kajas pret grīdu un iespieda muguru sedeklī, lai nenokristu uz ietves, juzdamies ka izšauts no lielgabala.

Negribedams atraut plaukstas no stūres, Bells lūdza bronsonu vajadzības gadījuma rīkoties ar lielo signaltauri. Likās, ka aģents no sirds priecājās, spalgi taurējot cilvēkiem un transporta līdzekļiem, īpaši krustojumos. Drīz vien viņam saka sāpēt roka.

Bronsonam mugura bija garš adas mētelis, kajas un apakšstilbi bija ietērpti zabakos. Galvu sedza adas ķivere ar lielām aizsargbrillēm, kas padarīja viņu līdzīgu peles medības izgājušai pūcei. Brilles bija nepieciešamas, jo mašīnai nebija vējstikla.

Viņi vēl nebija nobraukuši pat simt jardus, kad Bronsonu jau saka mocīt drūma nožēla par savu uzstājību, paziņojot, ka viņš pavadīs Bellu šaja trakajā skrejienā uz Sandjego vaļējā mašīna pa ceļiem, kas nebija daudz, labaki par govju takām.

-   Ka darbojas bremzes šim mehāniskajam brīnumam? Bronsons sausi painteresējās.

-   Ne īpaši labi, Bells atbildēja. Vienīgās bremzes ir uz ass, piespiežot ķēdes pie pakaļējiem riteņiem.

-   Vai tev tiešām tik ātri jābrauc cauri pilsētai? Bronsons protestēja.

-     Kromvela privatais vilciens ir mums priekšā vairāk neka stundu, Bells pārkliedza izputēja troksni. Mums noderēs ikviena minūte.

Gājēji, kuri dzirdēja pa ielu tuvojamies zemo izplūdes gāzu rēcienu, kam sekoja dīvaina taurēšana, bija satriekti, ieraugot sarkano bocomobile. Neticīgi blenzdami, viņi steidzīgi atkapas tālāk no ielas, līdz mašīna aiztraucās garam. Abi izputēji, kas bija tik tikko saredzami zem pārsega kreisaja pusē, drebeja kā lielgabali.

Divi strādnieki, kas nesa gar ielu lielu loga stiklu, nonaca neizsakama apjukumā, kad mašīna aizdardēja garam, izputēju neizturamajam troksnim sašķaidot stiklu viņiem rokas. Neviens no abiem braucējiem neatskatijas, jo bija pilnībā pieversušies priekšā esošajiem transporta līdzekļiem, kas plūda nevienmērīgās rindas, liekot Bellam strauji raustīt stūri parmaiņus uz abam pusēm, it ka viņš brauktu pa šķēršļu joslu. Viņš izbaudīja brīžus, kad noradīja mašīnai virzienu, kāda vēlējās braukt, un ta atsaucās, it ka jau bulu nolasījusi viņa domas.

Bells parmaiņus ar pēdu skara gaz.es pedāli un bremzes, joņodams pa ielām, griezdamies krustojumos, līdz sasniedza pilsētas lielāko ielu, vēlēdamies, kaut butu burvis un varētu likt pārejam transportam izgaist. Viņš tik tikko izvairijas no veļas mazgātavas mašīnas, ļaudams savam automobilim slīdēt uz visiem četriem riteņiem. Viņš spēji grieza stūres koka apmali, laipodams starp pārējiem satiksmes dalībniekiem. Citi automobiļu vadītāji sajūsminājās par mašīnas straujumu, kad tā pazibēja aizmugure un tūlīt pat nozuda priekšā. Zirgi, kas vilka ratus un furgonus, ceļas pakaļkajas, dzirdot troksni, ko viņu kučieri uzskatīja par satana dziesmu.

Kad viņi tuvojās pilsētas dienvidu nomalei, satiksme kļuva retāka. Bells palēnināja mašīnas gaitu, lai ar plašu līkumu varētu iegriezties galvenajā dienvidu ceļa, kas veda gar dzelzceļa sliedem. Viņš atvieglots nopūtās, redzot, ka automobiļu un furgonu kļūst arvien mazāk. Viņš arī jutas pateicīgs, jo tagad bija vairak vietas, lai manevrētu apkārt šķēršļiem. Liela mašīna bija neticami atsaucīga, Bells piespieda gāzes pedāli tikai nieka collas atstatuma no grīdas, un mašīna sāka traukties pa taisnu ceļu ar pavisam nedaudziem likumiem. Jo ātrāk brauca hocomobile, jo stabilāks tas šķila, ķēdēm uz asīm griežoties ar augstu, metālisku sanoņu.

Drīz vien ceļš kļuva pavisam taisns un gleznains. I'i^ apvaršņa parādījās skatienu priecējošas fermas, kas tūlīt nozuda automašīnas sacelto putekļu aste. Viņi redzēja Sankarlosu, Menlopārku un Sanhosē, pilsētas, ko saistīja Elkaminoreals, vecais ceļš, ko astoņpadsmita gadsimta beigās izmantoja franciskāņu muki, būvējot divdesmit vienu misiju, visas vienas dienas attalumā citu no citas.

Priecādamies par taisno, atklato ceļu, pa kuru brauca maz transporta līdzekļu, Bells iespieda gāzes pedāli grīda un dzina mašīnu uz priekšu tik ātri, cik vien spēja. Automobilis bija sava elementa un brauca tikpat strauji ka Vanderbilta kausa sacīkstēs, kur ieguva trešo vietu ka pirmā Amerikas mašīna, kas saņem godalgu starptautiska sacensība. Līdzinādamies sacīkšu zirgam, kas palaists pensijā un atkal atgriezies laukuma, automobilis rēkdams traucās uz priekšu ka aptracis zilonis, varena dzinēja izliektajiem cilindriem bez pūlēm griežot milzīgo kloķvārpstu.

Bells dievināja savu lielo mašīnu. Viņš izjuta tas temperamentu un kaprīzes, priecājās par spēku un vienkāršību, reiba no ātrumā, ko spēja attīstīt lielais, dunošais dzinējs, un brauca ka pats velns, jūsmodams par lielo, virpuļojošo putekļu mākoni, ko automobilis radīja aiz sevis.

Bronsons palūkojās uz Bellu, kuram mugura bija īsa ādas jaka un kājās jātnieka bikses ar zābakiem. Uz acīm viņam bija aizsargbrilles, bet ķiveri viņš nevalkāja, gribēdams klausīties dzinēja ritma. Viņa seja jautās neizdibināma koncentrēšanās. Viņš izskatījās nozvērējies uzvarēt Kromvelu baņķiera izdomātājā spēlē. Bronsons vēl nekad nebija redzējis kādu, kurš būtu tik ciešas, niknas apņēmības pilns. Viņš novērsās, bridi petija karti un uzsita Bellam uz. pleca.

-   Tūlīt ceļam bus sazarojums. Griezies pa kreisi. Pa iekšzemi ceļš ir labaks nekā gar krastu. Šada atruma pec stundas redzēsim Selinasu, pec tam Soledadu.

-   Cik pulkstenis? Bells jautāja, negribēdams atraut roku no stūres un meklel savu kabatas laikradi.

-   Desmit pari vienpadsmitiem, Bronsons parkliedza troksni. Nezinot, cik airi mēs braucam, es nevaru pateikt, vai esam panākuši Kromvelu laika ziņa.

Bells saprotoši pamāja.

-Mašīnai nav spidometra vai lahometra, bet es lešu, ka mes braucam ar vairak nekā deviņdesmit jūdzēm stundā.

Bronsons bija pamazām pieradis pie vēja brāzmas seja un telegrāfa stabiem, kas zibenīgi traucas garam. Bet tad ceļš kļuva grambains un izvagots, un Bronsons drīz vien saprata, kada ir sajūta satrakojušās klaburčuskas vēderā. Viņš cieši pieķeras pie sēdekļa roku balsta un ar otru roku i/.manigi darbināja degvielas sūkni.

Viņi joņoja pa šauro, līkumaino lauku ceļu un šķērsoja Monterejas apgabala robežu, līdz nonaca Selinasas lauksaimniecības apvidu. Lauki ceļa abas puses bija pārsteidzoši skaisti, pavasara saules gaismā atvizot zaļi. Par laimi, galvenais ceļš cauri pilsētai bija kluss, un gar maļam bija novietoti tikai pāris automobiļi un daži zirgu furgoni. Cilvēki dzirdēja mašīnas izputēja dārdošo recienu, kad tas sasniedza pilsētu. Viņi pagriezās un, valodu zaudējuši, skatījās uz lielo, ugunssarkano mašīnu, kas izšāvās cauri pilsētas centram. Viņiem nebija laika apmierināt savu ziņkāri, jo strauja mašīna jau devās uz dienvidiem, kur pletās lauki.

-    Kas ir nākama pilsēta? Bells jautāja.

bronsons ielūkojās kartē.

-Soledada.

-   Cik tālu?

-   Apmēram divdesmit piecas jūdzes. Mums vajadzētu tur piepildīt bāku, jo līdz nākamajai lielajai pilsētai jābrauc vismaz divsimt jūdzes. Viņš pagriežas un uzmeta skatienu lielajam misiņa bākas cilindram, kas bija ievietots zem sedekļiem. Cik daudz degvielas tur ietilpst?

-   Četrdesmit pieci galoni.

-   Soledadā jābūt garažai, kas apkalpo automobiļus un fermu tehniku.

Tiklīdz vārdi izskanēja no bronsona mutes, kreisa aizmugurēja riepa izlaida gaisu, trāpot pa asu akmeni. Mašīna kādus simt jardus nošļūca, sagriezusies sāniski, līdz Bells atguva kontroli par to un nospieda bremzes.

-Tās bija tikai laika jautājums, Bells rezigneti noteica. Viens no sacīkšu braukšanas mīnusiem.

Īriju minušu laika viņš jau bija nokāpis leja un iegrūdis domkratu zem pakaļējas ass, bet bronsons tikmēr izdabūja no automobiļa aizmugures vienu no divām rezerves riepām. Bells noņēma riteni un uzlika jaunu desmit minūtes. Kopš šis mašīnas iegādes viņš jau daudzas reizes bija mainījis riepas, kas saplīsušas, braucot neprātīga ātrumā. Tad viņš atdalīja riepu no riteņa un pasvieda gumiju Bronsonam.

-   Zem tava sēdekļa ir lapīšanas komplekts. Salabo caurumu, kamēr braucam. Kad būsim Soledadā, es to uzlikšu uz riteņa.

Tiklīdz viņi atkal bija sākuši braukt pa salīdzinoši taisnu ceļu, paradījas siena furgons ar vairakiem zirgiem. Fermeris, uzskatīdams, ka ir vienīgais braucējs jūdzēm tālu, vadīja zirgus pa ceļa vidu, atstājot tikai dažas brīvas pēdas līdz nezālēm un krūmiem gar ceļa malām, kas spiedās pie artišoku, čili piparu, sēņu un salātu laukus ieskaujošiem žogiem.

Bells saka palēnināt gailu, tomēr viņam nebija citas iespējas kā vien novirzīt mašīnu pa pusei nost no ceļa un braukt garām furgonam dažu collu attaluma, tomēr viņam nebija atstāts pieliekami daudz vietas brīvai manevrēšanai. Viņš notrauca vismaz trīsdesmit pēdas no trauslā koka žoga, par laimi, nenodarīdams kaitējumu mašīnai. Tikai priekšējais labais spārns salocijas un sagriezās, skrāpējot riepu, kad ta atsitas pret grambu ceļa. Bells nepalūkojas atpakaļ, lai redzētu fermeri kratam dūri un lādējāmies, zirgiem ceļoties pakaļkājas un gandrīz apgāžot furgonu. Vīrs arī nepriecājās par putekļu mākoni, kas viņu apbēra.

-   Tas nu gan ir viens nikns īgņa, Bronsons teica, pagriezdamies sedekli un lūkodamies atpakaļ.

-    Viņš droši vien uzbuvejis to žogu, ko mes notriecām, Bells smīnēdams sacīja.

Pēc desmit jūdzēm viņi ieraudzīja Soledadu. Pilsēta bija nosaukta par godu Nueslra Sonora de ki Soledad misijai, nodibinātai pirms vairak neka simt gadiem, un ta šaja ieleja kalpoja par lielu dzelzceļa staciju, pēc iespējas ātrāk parvadajol taja izaudzētos produktus uz tirgu. Bells strauji palēninaja gaitu, iebraucot pilsētā, un drīz atrada garāžu, kura varēja iegādāties benzīnu. Kamēr Bronsons un garāžas īpašnieks lēja lielajā bakā degvielu, Bells cīnījās ar iebukņīto spārnu, atliekdams to tālāk no riepas.

Tad viņš paņēma Bronsona salāpīto gumiju, uzlika to uz riteņa un piestiprināja visu mašīnas aizmugurē.

-    Klau, puiši, vai te notiek sacīkstes? jautāja netīrā kombinezona ietērpies garažas īpašnieks.

Bells iesmējās.

-   Nē, mēs esam vieni.

Garāžas īpašnieks palūkojās uz noputējušo, iedragato mašīnu un papurināja galvu.

-Tad jau jums, puiši, dikti jāsteidzas.

-    Taisnība, Bells noteica, iespiezdams vīram plauksta naudu, kas ļoti dāsni sedza benzīna cenu.

Garažas īpašnieks kasīja galvu, skatīdamies, kā mašīna aizdārdina prom un ātri kļūst par sarkanu punktu uz. pilsētas galvenās ielas, līdz nozuda pavisam.

-    Tie puiši laikam ir traki, viņš nomurdeju. Es ceru, viņi zin, ka tilts par Solvandžas upi ir beigts.

Pec piecpadsmit minūtēm, divdesmit jūdzes aiz Soledadas ceļš asi sagriezās pa kreisi un veda lejup. Garām pazibēja zīme ceļa mala.

-    Kas tur bija? Bells jautaja.

-    Kaut kas par tiltu, vairak neko nesaskatīju, bronsons atbildēja.

Ceļa vidu aizšķērsoja dzelzceļa gultņi, un Bells redzeja tilta augšdaļu, kas izskatījās ka vidu salūzusi. Strādnieku grupa laboja centrālo daļu, bet citi ieraka stabus un novilka telegrāfa un telefona vadus, ko plūdi bija norāvuši.

Bells norava pēdu no gāzes pedāļa un asi parava stūri. Viņš abas kajas uzspieda uz bremzēm, noslēdzot pakaļējos riteņus, sametot mašīnu sāniski un liekot tai palēnināt gaitu slīdēšanā. Iztaisnojuši mašīnu pēdēja bridi, viņi pārlidoja pari nogāzei un lejup gar stāvo platas aizas malu, kas reiz bijusi sausa grava. Putekļiem uzsprāgstot gaisā, viņi nolaidās mazak neka divdesmit pēdu attāluma no platas, divas pēdas dziļas straumes, kas plūda uz jūru.

Smaga tērauda šasija un lielais dzinējs, inerces dzīli, ietriecas ūdenī, paceļot gaisa milzīgas, dūņainas un bruņas šļakatas, kas apņēma mašīnu liela vilnī. Spēcīgais trieciens lika nodrebet visiem Bella un Bronsona kauliem. Ūdens plūda par radiatoru un uz motora pārsegā, tad apšļāca abus vīrus, izmērcēdams tos šķidru dubļu vannā.

Uztvēruši visu trieciena sparu, abi jutās kā braukdami cauri viesuļvētras virpulim.

Tad liela mašīna sasniedza pretējo krastu, nodrebēja un atbrīvojās no straumes. Bells nekavējoties iespieda gāzes pedāli grīda, padodamies neprātīgai cerībai, ka spēcīgais dzinējs nebūs sabojats. Notika brīnums aizdedzes sveces, magneto un karburators bija izdzīvojuši, saglabājuši savu spēju darboties un uzturēja lielo četru cilindru sadegšanas kameru darbību bez pārrāvumiem. Mašīna kā uzticams zirgs uzjoņoja augšup pa krastu, līdz atkal nonaca uz līdzenas zemes un Bells ieslūreja to uz ceļa.

Juzdami milzīgu atvieglojumu pēc ieskatīšanās acīs briesmām, Bells un Bronsons noņēma brilles un noslaucīja no tam dubļus un dūņas, kas klāja lēcas.

-    Virs garažā varēja mus brīdināt, izmirkušais Bronsons noteica.

-   Varbūt šaja apvidu cilvēki nemēdz daudz virināt muti, Bells pajokoja.

-Šaja vieta plūdi izrava telefona un telegrāfa līnijas.

-    Mes sazināsimies ar tavu kolēģi Losandželosas biroja, kad nakamreiz uzpildīsim degvielu.

Ceļš kļuva arvien līdzenāks un turpmākās deviņdesmit jūdzes šķita labi kopts. Bells, uzmanīgi klausīdamies varenā dzinēja cilindru skaņas, ļava mašīnai joņot tik ātri, cik vien uzdrošinājās pa zemes un grants ceļu, pateikdamies Dievam, ka nav nekādu asu pagriezienu, un it īpaši priecādamies par riepu izlurigumu.

Viņa veiksmes periods beidzas, kad paradijas akmeņiem nobārstīts ceļš, tomēr gadsimtiem ilgušo lietus gāžu rezultātā tas bija noberzts gluds. Bells palēnināja gaitu, lai taupītu riepas, bet viena no tam iegrima ass akmens, un pec simt jardiem ta bija izlaidusi visu gaisu. Viņi aši uzmeta uz ass rezerves riteni, un bronsons atkal salapija gumiju, kamēr Bells turpinaja neprātīgo skrējienu uz Losandželosu.

Viņi pabrauca garam Sanluisobispo un Santamarijai. Tad ceļš kļuva zemāks, stiepjoties garām Klusā okeana krastam. Okeāns mirdzēja kā zils dimants un kļuva balts, viļņiem apskalojot balto, smilšaino pludmali, ko piebārstīja melni akmeņi.

Tuvojoties Santabarbarai, viņi brīdi lidoja gaisā pāri lielam pauguram uz ceļa, otra pusē atsitoties pret zemi tik spēcīgi, ka bronsonam aizsila elpu, un viņu pārsteidza mašīnas izturība, jo tā nesaspraga gabalos.

Viņi iebrauca Santabarbara, ielēja degvielu, piepildīja radiatoru ar ūdeni un uzlika rezerves riepu. Viņi uz bridi apstajas dzelzceļa stacija, no kuras bronsons nosūtīja telegrammu bobam Heringtonam, lūgdams, lai tas viņus sagaida pie Losandželosas dzelzceļa stacijas.

Tā vietā, lai brauktu pa viltīgo, līkumaino ceļu, ko sauca par Vīnstīgu, pari Tehonas kalnu pārejai, kas pec tam strauji krita lejup uz Losandželosu, Bronsons lika Bellam virzīt mašīnu gar dzelzceļa sliedēm, kuru pagriezieni nebija tik asi. Smagais brauciens atstāja iespaidu uz šasiju, izripojot caur šauro pāreju zem četrtūkstoš simt astoņdesmit triju pēdu augstās virsotnes, tomēr tā turējās kopa, līdz. viņi sasniedza nogāzi, kas veda lejup Sanfernando ieleja.

Vissliktākais beidzot bija aiz muguras. Ceļš bija gandrīz gala, un mašīna līdz ar katru nakamo jūdzi arvien vairak pietuvojas Kromvela privātajam vilcienam. Pēc Bronsona aprēķiniem, viņi no ta atpalika tikai par piecām minūtēm. Ja paveiktos, viņi sasniegtu Losandželosas staciju pirms Miesniekbandita.

Visuzmundrinošākais skats bija augstās ēkas tālu priekšā. Tuvojoties pilsētas robežai, paradījas transporta līdzekļi, bronsons apbrīnoja Bella fizisko izturību. Viņa zilās acis bija saspringtas un ne brīdi nenovērsās no ceļa. Šis cilvēks bija dzimis, lai sēdētu pie ātras mašīnas stūres. Bronsons ielūkojās pulksteni. Divpadsmit minūtes pāri četriem. Viņi bija nobraukuši četrsimt jūdzes ar vidējo ātrumu sešdesmit jūdzes stundā.

Jo vairāk viņi pietuvojās pilsētas centralajai daļai, jo rosīgākā kļuva satiksme, un Bells uzsāka jau pierastos manevrus, apbraucot zirgu vilktos furgonus, ratus un automobiļus. Viņš jutas ļoti atvieglots, kad zemesceļu beidzot nomainīja bruģis. Viņš joņoja apkārt lieliem, sarkaniem tramvajiem, kas brauca pa sliedēm ielas vidu. Viņu parsteidza tas, cik daudz automašinam bija jaapbrauc apkart, jo Bells nezinaja, ka šaja tik strauji augošaja pilsētā, kur dzīvo jau simt divdesmit tūkstoši cilvēku, pa ielām brauka vairak neka divi tūkstoši motorizēto transporta līdzekļu.

Bells atklaja, ka Losandželosā lielas ielas bija daudz platākas neka Sanfrancisko, un viņam izdevās braukt ātrāk, jo bija vairak vietas, lai manevrētu apkārt citiem braucējiem. Viņi šķērsoja centru, izbrīnīdami cilvēkus ar savas sarkanās mašīnas ātrumu. Policists iepūta svilpē un sadusmojās, kad Bells viņu ignorēja un traucās tālāk. Policists uzlēca uz sava velosipēda un saka dzīties pakaļ, tomēr drīz vien atpalika, un automobilis nozuda.

Bellam apbraucot ap stūri uz diviem riteņiem, priekša paradijās liela dzelzceļa stacija. Pie ieejas uz apmales stāvēja virs bruņa uzvalkā un platmale, drudžaini vicinādams rokas. Bells nospieda bremzes un apstajas pretī Bobam Heringtonam, Van Dorna aģentam, kura pārziņā bija darbība Dienvidkalifornija. Sākumā Heringtons nepazina Bronsonu. Virs dubļiem notraipitaja adas meteli un ķivere izskatijas pec rega, bet tad viņš pacēla brilles.

Ak dievs, Horas, es tevi nepazinu, saspringtais virs ar iedegušo seju un asajiem vaibstiem noteica. Būdams sešas pēdas un piecas collas garš, Heringtons slejas pari Bellam un Bronsonam.

Bronsons stīvi nokapa no sēdekļa un izstaipīja sāpošos muskuļus.

-   šaubos, vai mani pazītu pat paša māte. Viņš pagriezās un noradīja uz Bellu, kurš pārguris sēdēja pie stūres. bob, šis ir Aizaks Bells. Bell, iepazīsties Bobs Heringlons.

Bells novilka šofera cimdu un paspieda 1 Ieringtona roku.

-   Priecājos iepazīties, Bob.

-    Esmu daudz dzirdējis par taviem piedzīvojumiem, Aizak. Man šis ir liels gods.

Bells vairs netērēja laiku laipnībām.

-    Kas notiek ar Kromvela privāto vilcienu? Vai mēs varēsim to apturēt?

Heringlons leni papurināja galvu.

-    Man ļoti žēl, ka tas jāsaka, bet pasažieru vilciens nogāja uz sānu atzara Ventura un palaida to garam. Ieradies Losandželosā, privatais vilciens pabrauca garam stacijai un pa ekspreša sliedēm devas uz dienvidiem, uz Sandjego. Tam izdevās ietaupīt gandrīz pusstundu.

-   Cik sen? Bells jautaja, zaudējis cerības.

-   Pirms divdesmit minūtēm.

-    Mēs to apsteigtu par desmit minūtēm, Bronsons drūmi secina ja.

Bells palūkojas uz nomocīto mašīnu, prātodams, vai tai vel pieliek speķa pēdējam neprātīgajam braucieniem. Pat neieskatījies spoguli, viņš zinaja, ka ir tikpat pārguris un vel vairak.

Heringtons nopētīja vīrus, kas tik tikko turējās kajas.

-   Es varu likt saviem aģentiem Sandjego aizturēt Kromvelu, kad ta privatais vilciens apstāsies Sandjego stacijā.

-   Viņš ir parak gudrs, lai izkāptu stacija, Bells iebilda. Viņš apturēs vilcienu ārpus pilsētas un turpinās ceļu maskējies.

-    Kā tev šķiet, uz. kurieni viņš dodas?

-    Uz kadu no vietējām bankam.

-    Kuru? Heringtons jautaja. To ir vismaz desmit.

-To, kurai ir visvairāk līdzekļu.

-   Vai tu tiešām uzskati, ka viens bandīts mēģinās aplaupīt Sandjego Velsa-Fargo banku? 1 leringtons skeptiski painteresējās. Tā ir Dienvidkalifornijas drošāka banka.

-   Tieši tāpēc viņš to mēģinās, Bells atbildēja. Kromvels dievina izaicinājumus.

-   Es piezvanīšu un likšu saviem aģentiem stāvēt pie ieejas durvīm.

Bells šaubīgi papurinaja galvu.

-    Viņš tos pamanīs un visu atcels. Ja nevarēsim pieķert viņu nodarījumā, mums nebūs pietiekami daudz, pierādījumu, lai viņu apsudzētu. Un jusu aģentiem nav ne jausmas, ka viņš izskatās, un, pat ja viņi to zinātu, tad nepazīs viņu maskā. Viņš ir ļoti prasmīgs.

-   Mēs taču nevaram stāvēt dīkā un ļaut viņam bez rūpēm ievalset bankā, Bronsons protestēja. Viņš visus nogalinas.

Bells pievērsās I Ieringtonam.

-    Lieciet aģentiem slēgt banku, līdz mes ar I lorasu tiksim līdz

tai.

-   Jūs taču neturpināsiet braucienu līdz pat Sandjego? I leringtons neticīgi jautaja.

-Ja, Bells vienkārši atbildēja, gurdeni satvēris stūri. Kads ir atrakais ceļš no pilsētas uz dienvidiem?

-   Turieties uz ceļa, kas stiepjas gar dzelzceļa sliedēm. Tas jus aizvedis tieši uz dienvidiem līdz Sandjego.

-    Kāds ir tā stāvoklis?

-    Labi kopts līdz pašam galam, I leringtons atbildēja un šaubīgi uzlūkoja nomocīto mašīnu. Jums vajadzētu pagūt, ja automobilis izturēs.

-   Tas mus nogādāja līdz šejienei, Bells noteica, saspringti pasmaidījis. Un aizvedis ari tālāk.

-    Pavesti saviem aģentiem, ka mes jau esam ceļa, bronsons noguris sacīja. Viņš izskatījās pec cilvēka, kas kāpj uz karātavam.

Heringtons brīdi staveja un skatījās, kā sarkana mašīna rēkdama joņo prom. Tad viņš leni papurināja galvu un devās pie tuvākā telefona.

Pec desmit minūtēm Bells sasniedza pilsētas robežu un notēmēja ērgļa skulptoru uz lielā misiņa radiatora pretī ceļam uz Sandjego. Pat pēc strauja brauciena no Sanfrancisko Bronsons vel joprojām brīnījās par Bella prasmi ieklausīties dzinēja ritma un uztvert īsto mirkli, kad darbināt sajūgu un satvert garo misiņa sviru, kas grūda kopa nesaskaņotos zobratus.

Bells pusi sava pārgurušā prata veltīja braukšanai, bet otru pusi domām par Džeikobu Kromvelu, kurš atkal aplaupa banku un nogalina visus cilvēkus tajā. Tuvojoties galamērķim, viņa nervi saspringta un asinīs kūsāja adrenalīns, bet uzticīgais dzinējs dūca veselīga pulsa ritmā.

33

Laiks ātri traucās uz priekšu, mašīnai pieveicot simt divdesmit jūdzes, kas šķira abas pilsētas, stunda un piecdesmit vienā minūte. Rietumos virs okeāna laistijas dienas pedejā gaisma, kad viņi no Soledadas kalna nobrauca lejup pilsētas sirdi, kas atklājas viņu skatienam kā namu paklājs, iekrāsots rietošās saules pēdējo staru zelta. Mašīnai gan bija lieli acetilena lukturi, tomēr Bells negribēja velti šķiest laiku, apstājoties un tos aizdedzinot.

-   Vai degviela vēl palikusi? Bells aizsmacis jautaja. Viņa muti klaja putekļi.

Bronsons pagriežas, noskrūvēja bākas vāciņu un iemērca nuju līdz pat dibenam. To izvilcis, viņš nopētīja mitrumu paša tas galā.

-   Teiksim tā: mums nāksies pabeigt sacīkstes uz benzīna tvaikiem.

Bells klusēdams pamaja.

Mokošā spriedze bija uzlikusi viņam savu zīmogu. Pēc ilgam slundām, kas pavadītas, grozot lielo sluri tūkstošiem dažādos virzienos, lai parautu priekšējo riteņu stīvos savienojumus, viņa rokas bija kļuvušas nejūtīgas, it ka vairs nebutu daļa no viņa ķermeņa. Ari potītes un ceļgali sāpēja no nemitīgas sajūga, gāzes un bremžu pedāļa spiešanas. Un uz abam plaukstam zem adas cimdiem bija sametušas tulznas. Tomēr Bells dažas pēdējās jūdzes nobrauca ar pilnu jaudu, likdams mašīnai joņot uz galamērķi ka lācim, kas medī alni.

Ari automobilis bija nomocīts. Rievainais raksts uz Michelin riepām bija gandrīz pilnīgi sadriskats, riteņi ļodzījās pec pārciestās slodzes, uzticamais dzinējs saka izdot dīvainas skaņas, un no radiatora vāciņa augšup plūda tvaiki. Tomēr apbrīnojama mašīna nepadevās.

-   Interesanti, kas Kromvelam padomā, Bells ieminējās. Šodien ir jau par vēlu paveikt laupīšanu, banka ir slēgta līdz rītam.

-   šodien ir piektdiena, bronsons atbildēja. Sandjego bankas ir atvērtas līdz deviņiem vakarā.

Viņi joņoja pa Indijas ielu paralēli dzelzceļa sliedēm tikai jūdzes attālumā no stacijas, kad Bells uz mirkli atrava skatienu no ceļa un palūkojās uz vilcienu ar vienu vienīgu vagonu, kas palēnināja gaitu.

Lokomotive, kas vilka privāto vagonu, apstājās uz atzara četru sliežu attaluma no ielas. No skursteņa laiski cēlās dumi, mehāniķim izlaižot tvaiku no izplūdes caurulēm. Kurinātājs bija uzkāpis uz tendera, gatavodamies uzņemt ūdeni no lielas koka cisternas. Diena pamazām satumsa, un vagonā, kas atradas jūdzes attaluma no stacijas un pilsētas centra, tika ieslēgta gaisma.

Bells nekavējoties saprata, ka tam jābūt Kromvela privātajam vilcienam.

Viņš nevilcinādamies strauji sagrieza sluri pa kreisi, liekot mašīnai nevaldāmi lēkāt pari dzelzceļa sliedēm. Parvarejis trīs no tam, viņš bija pārplēsis visas četras nodriskātās riepas un atlikušo ceļa gabalu noripoja uz kailiem riteņiem, kas dzirksteļoja ka meteorīti, triecoties pret tērauda sliedem.

bronsons klusēja. Viņš bija sastindzis apmulsuma šokā, ieraudzījis vilcienu un sapratis, kas bellam padoma. Satraukums kļuva par pacilātību, apzinoties, ka pec pieciem simtiem pargalvigi nobraukto judžu viņi beidzot nonākuši spļāviena attaluma no mērķa.

Bells spēji nospieda bremzes, apturot mašīnu šķērsām pari sliedēm lokomotīvei priekša. Zaudējis inerci, apskrambātais automobilis nomocīts apstajas, pārkarsušajam dzinējam sprakšķot, radiatora tvaikiem šņācot un sadriskātajām riepām smirdot. Neprātīgā vajašana bija sasniegusi atbilstošu kulmināciju viņi staveja pretī medījumam, kam mašīna bija dzinusies pakaļ pa elles biezokņiem.

-   Varbūt mēs pārsteidzāmies, Bronsons ieminējās. Viņš vel nav mēģinājis aplaupīt banku. Mēs nevaram viņu aizturēt, ja nav nozieguma.

-   Iespējams. Tomēr, braucot no Sanfrancisko, es daudz domāju. I,abak saņemt Kromvelu ciet tagad, pirms viņš paguvis rīkoties. Ja viņš atkal nojautīs musu lamatas, viss bus zaudēts. Par pierādījumu savākšanu apsudzibai es raizēšos velak. Turklāt šeit viņš ir svešā vietā un nevar izsaukt dārgi maksajošus advokātus, lai tie nokārtotu viņa atbrīvošanu.

Bells apzinājās, ka nevienam nav pieticis laika izkāpt no vilciena tajas nedaudzajās minūtēs, kopš tas apstājies. Viņš pameta savu sedekli un nedrošām kajam devās uz vagona pusi, sapem un nogurumam pamazam atkāpjoties. Viņš spēji apstājās un ieslīdēja starp vagonu un ogļu tenderi, ieraudzījis, ka divi kalpotaji izceļ motociklu no vagona un noliek zemē blakus sliedem.

Viņš dažas minūtes pacietīgi gaidīja, līdz no vagona izkapa dzelzceļa konduktora formastērpā ģērbies virs un parmeta vienu kaju par motocikla sēdekli, ko Bells atpazina ka līarley Duvidson modeli. Vīrietis bija uzgriezis muguru Bellam, kurš klusi spēra soļus gar vagonu un apstājās tikai piecu pedu attaluma no vīrieša, kurš bija pieliecies, lai atvērtu karburatora degvielas vārstu, gatavojoties iedarbina! dzinēju.

-    Harley ir labs aparāts, Bells rāmi noteica, bet es dodu priekšroku lndian.

Izdzirdējis pazīstamu balsi, virs uz motocikla sastinga. Viņš lēni pagriežas un ieraudzīja sev priekša stavam spoku. No elek(.riskajām laternam, kas stiepās gar dzelzceļa sliedēm, krita rēgaina gaisma. Stavam mugura bija īss ādas mētelis, kājās jāšanas bikses un zabaki, kas izskatijas kā izvilkti no purva. Aizsargbrilles bija atbīdītas uz galvas, atklajot gaišu matu šķipsnas, ko sedza izžuvuši dubļi. Tomēr nebija iespējams nepazīt seju, caururbjošās acis un netīrās ūsas virs augšlūpas.

-Tu!

-   Ne īpaši oriģināli, Bells ciniski noteica. bet, ta ka es Teleraidas bankā izmantoju šo pašu izteicienu, man nav tiesību kritizēt.

Par abiem vīriem iestājās klusums, kas šķita ilgstam veselu mūžību, bet pagāja tikai dažas sekundes, līdz Kromvels saprata, ka šis regs patiesi ir īstais Aizaks Bells. baņķieris neticība stavēja kā zeme iemiets, un viņa seja piepeši nobālēja.

-   Tu biji miris! viņš izdvesa. Es tevi sašāvu!

-    Pat divas reizes, Bells skarbi apstiprināja. Labajā rokā viņš turēja tūkstoš deviņsimt piektā gada izlaiduma četrdesmit piektā kalibra automātisko koltu, notēmējis tā stobru Kromvelam tieši starp acīm un turēdams to tikpat stabili ka cementa iemuretu tērauda stieni.

Pirmo reizi mūžā Džeikobs Kromvels bija pārsteigts nesagatavots. Viņa asais prāts, pārliecināts par saviem spēkiem, nekad nebija apsvēris iespējamo rīcību brīdī, kad viņš tiks aizturēts. Viņš neveltīja laiku domām par neiedomājamo un vienmēr bija uzskatījis sevi par neaizskaramu. Tagad viņš staveja aci pret aci ar savu ļaunako ienaidnieku, kam vajadzēja but mirušam. Viņš jutās ka kapteinis, kura nenogremdējamais kuģis uzskrējis uz zemūdens klints.

Kromvela trīsdesmit astotā kalibra kolts atradās meteļa kabata, tomēr viņš zinaja, ka Bells izšķaidīs viņam smadzenes, pirms viņš pagūs pēc ta pasniegties. Viņš lēnam pacēla rokas gaisā, izradīdams pazemīgu padošanos.

-    Kas notiks tagad? viņš jautaja.

-    Es aizņemšos tavu privāto vilcienu un aizvedīšu tevi atpakaļ uz Sanfrancisko. Tur es nodošu tevi policijai, līdz tiksi tiesāts par slepkavību un pakarts.

-Tu visu esi pārdomājis.

-    Šai dienai bija jāpienāk, Kromvel. Tev vajadzēja aiziet, kamēr vel biji augstumos.

-Tu nevari mani aizturēt. Es neko neesmu noziedzies.

-    Kapec tad esi nomaskejies par dzelzceļa konduktoru?

-    Kapec tu mani gluži vienkārši nenošauj, lai viss būtu gala? Kromvels painteresējās, atguvis savu savaldīgo augstpratibu.

-   Tas bulu parak viegls sods par taviem noziegumiem, Bells skarbi attrauca. Labak, lai tev pieliek laika daudz domāt par bendes cilpu, kas savilksies ap tavu slepkavniecisko kaklu.

bronsons iznāca no vagona aizmugures, izvilcis savu Smith&amp;cWesson divstobru četrdesmit ceturtā kalibra revolveri, ko notēmēja Kromvelam krulis.

-    Labi pastradats, Aizak. Tu notvēri mūsu draugu, pirms viņš paguva izdarīt vēl kadu noziegumu.

Bells pasniedza Bronsonam niķelētus roku dzelžus ar dubulto atslēgu. Aģents nekavējoties aizcirta tos Kromvelam ap roku locitavam. Tad viņš rūpīgi parmekleja bandītu un atrada trīsdesmit astola kalibra automatisko koltu.

-    Ierocis, ko tu izmantoji trim dučiem slepkavību, bronsons ledaina toni paziņoja.

-   No kurienes jus uzradālies? Kromvels noprasīja, ieraudzījis bronsonu un sapratis, ka šie viri nešauboties viņu nošaus, ja viņš centīsies aizbēgt.

-   Aizaks atveda mus no Sanfrancisko sava automobili, bronsons atbildēja, it ka tas butu kaut kas ikdienišķs.

-   Neiespējami! Kromvels nicīgi atcirta.

-   Man ari ta šķita, Bronsons noteica, uzvezdams Kromvelu augšup pa pakapieniem uz vagonu, kur paņēma pats savus roku dzelžus, aplika tos Kromvelam ap potītēm un rupji nogrūda aizturēto uz divana.

Bells atgriezās pie nomocītās mašīnas un skumji to uzlūkoja. Viņam klāt pienaca vīrs ar mucveidīgu rumpi un eļļas kannu rokās, ģērbies lokomotīves inženiera kombinezonā un svītrainā audekla cepure, un neizpratne blenza uz automobili.

-   Dieva deļ, kā tāda grabaža nonākusi uz sliedēm preti manai lokomotīvei?

-   Garš stāsts, Ik'lls gurdeni attrauca.

-   Kas ar to notiks?

Bells klusi, gandrīz godbijīgi atbildēja:

-To aizvedis atpakaļ uz rūpnīcu Bridžportā, Konektikutas štatā, kur to salabos, līdz ta izskatīsies ka jauna.

-   Labot šo graustu? inženieris atkartoja, kratīdams galvu. Kapec gan pūlēties.

Bells mīloši uzlukoja mašīnu un noteica:

-   Jo viņa to pelnījusi.

34

-   Jūs esat muļķis, ja domājat, ka varesiet nesodīts mani nolaupīt, Kromvels nicīgi paziņoja. Jums nav tiesību mani aizturēt bez ordera. Tiklīdz atgriezīsimies Sanfrancisko, mani advokati pieprasīs, lai mani atlaiž. Padarījis Van Dorna detektīvu aģenturu par muļķu kantori sabiedrības acis, es bušu brīvs ka putns. Pec tam uzsākšu virkni tiesas prāvu, kas iznīcinās jūsu aģentūru, noslīcinās to skandala jūra.

Kromvels bija pieķēdets pie liela divana vagona vidū. Roku locītavas, kājas un pat kakls bija ieslodzīts zelta stīpās, kas bija piestiprinātās pie kravas piesiešanai paredzētajiem riņķiem. Neviens negribeja riskēt. Četri labi apbruņoti Van I )orna aģenti no Losandželosas biroja sedeja vagona mazak nekā desmit pēdu attaluma no bandīta, uzlikuši uz ceļgaliem apzaģelas, pielādētās bises.

-    Varbūt tev tiks dota iespeja izradīt savu iedomīgo dabu saviem drauģeļiem pilsētas dome, Bells pieļāva. Tomēr brīvība tu neliksi.

-    Es neesmu vainīgs, Kromvels lietišķi paziņoja. Es varu pierādīt, ka nebiju ne tuvuma banku laupīšanām, kuras jūs mani apsūdzat. Kur ir pierādījumi? Kur ir liecinieki?

-   Piecinieks esmu es, Bells atbildēja. Es atpazinu tevi Teleraida sievietes tērpā, pirms tu mani sašāvi.

-   /tis, Bella kungs? Kuri Sanfrancisko zvērinātie ticēs jusu liecībai? Tiesa izvērtīsies par farsu. Jums nav nekā, lai izvirzītu apsudzibu, nemaz nerunājot par notiesāšanu.

Bells veltīja Kromvelam lapsas cienīgu smaidu.

-   Es neesmu vienīgais liecinieks, l'ilsētas, kur tu slepkavoji, ir citi cilvēki, kas varēs tevi atpazīt.

-    Vai tiešām? Kromvels atlaidas dīvānā, šķietami bezrūpīgs. Spriežot pēc tā, ko esmu lasījis par Miesniekbandītu, viņš noziegumu izdarīšanas laika vienmer maskējas. Ka gan viņu iespejams atpazīt?

-    Gan uzzināsi.

-    Man Sanfrancisko ir liela ietekme, Kromvels nesatricināmā pārliecībā paziņoja. Es esmu daudz palīdzējis visu augstākās un federālas tiesas tiesnešu iecelšana. Viņi ir man parādā. Tas pats attiecas uz Sanfrancisko krietnajiem pilsoņiem. Pat ja jums izdosies mani tiesāt, neviena zvērināto tiesa nelems man par sliktu, jo viņi atceresies daudzos tūkstošus dolāru, ko esmu iztērējis viņu laba.

-   Tu liec uz kārtīm to, ko vēl neesi redzējis, Bells noradīja. No Vašingtonas tiks atsūtīts federālais tiesnesis, un prāva notiks citur, vieta, kur tu neesi pilsētas zelta puisēns.

-    Es varu atļauties nolīgt valsts labākos advokatus, Kromvels vīzdegunīgi turpināja. Neviena zvērināto tiesa, lai kāds tiesnesis vadītu sedi, mani nenotiesās par noziegumiem ar tik niecīgiem pierādījumiem, it īpaši ņemot vera manu reputāciju. Mani dievina visi Sanfrancisko nabagi un bezpajumtnieki.

Bronsona seja riebuma saviebās. Viņam bija jāņem talka visa savaldīšanas maka, lai neietriektu dūri Kromvelam seja.

-    Pasaki to ļaudīm, kuru ģimenes locekļus tu aukstasinīgi nošāvi. Pastāsti, ka nozagta nauda ļāva tev dzīvot grezno baņķiera dzīvi darga savrupmaja.

Kromvels nicīgi pasmaidīja un klusēja.

Vilciens palēnināja gaitu. Bronsons piegaja pie loga un palūkojas arā.

-   Mēs tuvojamies Santabarbarai… Mehāniķis droši vien apstāsies, lai uzņemtu ūdeni.

-    Hs uz bridi izkāpšu stacijā, Bells ieminējās. Man kaut kas jānokārto.

Tiklīdz vilciens apstajas; Bells nolēca uz platformas un aši nozuda stacija. Pec desmit minūtēm, kad mehāniķis nosvilpa brīdinājumā signālu, ka vilciens tuht uzsāks gaitu, Bells izskrēja lauka un atgriezās vagona.

-    Ko tu darīji? Bronsons painteresējās.

Kromvels nekavējoties nojauta kaut ko nepatīkamu. Viņš sakustējās savā vietā un paliecās uz. priekšu, lai labāk dzirdētu.

-   Telefona vadi virs aizas, kur tos aizskaloja plūdi, ir atjaunoti, Bells atbildēja Bronsonam. Tad viņš, sarkastiski smīnot, paveras lejup uz Kromvelu. Es piezvanīju uz Van Dorna biroju un liku mūsu aģentiem arestet tavu masu ka nozieguma līdzdalībnieci.

-   Tu esi jucis! Kromvels iesaucas.

-    Domāju, mes varam pierādīt viņas saistību ar slepkavībām, ko veicis Miesniekbandils.

Kromvels pielēca kajas, savilcis seju naida un dusmu maska, bet ķēdes viņu apturēja.

-    Netīrais vepris, viņš nošņāca. Mārgaretai ar to nav nekādā sakara. Viņa neko nezināja par manam… Viņš apklusa, pirms paguva sevi apsūdzēt, un leni apsēdas atpakaļ uz divana, atgudams savaldīšanas spēju. Jus dārgi samaksasiet par nevainīgas sievietes iepīšanu savas muļķīgajas apsūdzības. Margareta atgriezīsies sava viesistaba stundu pec nepatiesas apvainošanas noziegumos, par kuriem viņai nekas nav zināms.

Bells lūkojas Kromvelam acīs ar panteras rāmo pārliecību, kas grasas iekosties antilopei sana.

-    Margareta runās, viņš mierīgi paziņoja. Viņa mums pastāstīs visu, ko zina, cenšoties glābt brāli, l'rotams, viņa melos, bet sapīsies tūkstoš sīkumos. Mārgareta būs lieciniece, kas, pati to nevēloties, iebāzts tavu galvu cilpā.

-   Pat ja es būtu vainīgs, Mārgareta nepateiks nevienu pret mani vērstu vardu, Kromvels nešauboties sacīja.

-    Pateiks gan, ja zinās, ka visu savu atlikušo mūžu var pavadīt cietuma. Un zaudēt savu grezno dzīvesveidu. Kļūt par liecinieci ir vienkārši, ja pretējā gadījuma jāmaksa tik liela cena.

-Jūs nenovērtējat Mārgaretu.

-   Nedomāju vis, Bells klusi noteica.

Kromvels saspringti pasmaidīja.

-   Jus nemūžam nepierādīsiet Margaretas saistību ar noziegumiem, tapai ka nepārliecināsiet zvērinātos, ka esmu vainīgs.

Bells lūkojas baņķierim acīs.

-   Vai tu esi vainīgs?

Kromvels iesmējās un ar galvas mājienu noradīja uz apkārtējiem.

-    Atzīt, ka esmu Miesniekbandits, liecinieku klātbūtnē? Izbeidz, Bell. Pieklājīgā uzruna bija pazudusi. Tu staiga pa plānu ledu un pats to zini.

-   Redzesim, Bells domīgi noteica. Gan jau redzēsim.

Bells negrasijas riskēt. Kad viņi bija sasnieguši Sanfrancisko, viņš pavēlēja mehāniķim braukt garam lielajai stacijai un doties uz vagonu parka atzaru. Bronsons bija izsaucis nelielu aģentu armiju, lai tie pavadītu Džeikobu Kromvelu līdz neatliekamas palīdzības automašīnai, kur viņš tika piesiets pie nestuvēm braucienam cauri pilsētai.

-   Mēs nedrīkstam ievietot Kromvelu apvidus cietumā, Bells sacīja. Viņam ir taisnība, draugi viņu dabūs lauka jau pec stundas. Ved viņu pari līcim uz štata cietumu Sankventinā. Turēsim viņu uz ledus, līdz būsim gatavi izvirzīt oficiālas apsūdzības.

-Žurnālisti no visam pilsētas avīzēm piedalīsies šaja izrāde, Bronsons apmierinats noteica.

-    Viņi nosutis aprakstus pa telegrāfu uz visam avīzēm no šejienes līdz pat Bengorai Menas štata, Bells pasmīnējis piebilda. Viss, kas mums tagad jadara nevaram ļaut, lai viņš izslīd mums caur pirkstiem. Kromvels mēģinās uzpirkt ikvienu sargu, kas pienāks viņam tuvumā,

-   Es pazīstu Sankventina cietuma direktoru, Bronsons sacīja. Godīgs cilvēks. Kromvels velti teres laiku, ja domās, ka var viņu uzpirkt.

-   Neceri, ka viņš to nemeģinās. Bells palūkojas uz Kromvelu, kurš patlaban tika nesaudzīgi iecelts neatliekamas palīdzības mašīna. Uzmauciet viņam galvā kapuci, lai neviens viņu nepazītu. Nozvērini direktoru, lai tas nevienam neko nesaka, un palūdz, lai Kromvelu ieslēdz vienvietīgā kamerā prom no pārējiem cietumniekiem. No rīta iesniegsim direktoram visus nepieciešamos dokumentus.

-   Kas notiks ar Margaretu? Šaubos, ka tiesnesis, kura roka atrodas Kromvela kabatas, izsniegs atļauju viņu arestēt.

-    Dari visu, kas paredzēts, Bells pamacija. Izdari uz viņu spiedienu. Kad viņa zinas, ka brālis ir aizturēts un viņa var iet to pašu ceļu, varu derēt, ka Margareta savāks visu skaidro naudu, kas viņai pieejama, un metīsies bēgt. Tad viņa ieskries mums tieši rokās.

Pirms došanas uz bronsona biroju Bells iegriezās telegrāfā kantorī un nosūtīja gam telegrammu Van Dornam, ziņodams par bēdīgi slavena Miesniekbandita notveršanu. Viņš ari lūdza visu palīdzību, ko varētu sniegi pulkvedis Danclers no valdības puses.

Viena ziņa Kromvelam izrādījās taisnība. Mārgareta izgāja no policijas departamenta mazāk neka pusstundu pec tam, kad divi Van Dorna aģenti viņu tur ieveda. Viņai ierodoties, priekša jau bija Kromvela advokāli, kas iemaksāja drošības naudu. Pat šoferis jau bija gatavs vest viņu majas, gaidīdams rolsroisa pie policijas ēkas, apstajies viela, kur tas nebija atļauts. No zila gaisa paradijдs miertiesnesis, kas parakstīja atlaišanas dokumentus. Žurnālistam, kurš nejaušības pēc bija tuvumā, lai aprakstītu ielaušanās lietu, šķita, ka Margaretas arests un gandrīz tūlītējā atbrīvošana ir iestudēta formalitāte.

Bronsons un ta aģenti tikmēr bija aizvadījuši neatliekamas palīdzības mašīnu, kura gulēja Kromvels, uz pramja, kas parnesa visus pāri līcim uz Marinas apgabalu. Piestātne nobraukuši mala, viņi devas uz. štata cietumu Sankventinā. Ka jau Bronsons bija teicis, cietuma direktors labprāt ar viņiem sadarbojas un pat lepojas, ka varēs izmitināt pie sevis slaveno Miesniekbanditu, līdz Bells un Bronsons nokārtos apsūdzības izvirzīšanu.

Izgājis no telegrāfa kantora, Bells devas uz Kromvela banku. Viņš iegaja lifta, uzbrauca līdz baņķiera kabinetam un tuvojas Merionas galdam.

-    Paņem cepuri, viņš bez ievada paziņoja balsī, kas necieta iebildumus. Atlikusī dienas daļa tev ir brīva.

Meriona vilcinājās; Bella piepeša parādīšanās pēc trīs dienu prombūtnes izsita viņu no līdzsvara. Maigās jutas pret šo vīrieti atgriezās ar vilni. Viņa redzēja, ka iebilst nav jēgas, tomēr sacīja:

-    Es nedrīkstu aiziet, kad man tā gribas. Es varētu zaudēt darbu.

-   Tavs darbs jau ir zaudēts. Kromvels ir aiz restem. Viņš apgāja apkart galdam un atvilka Merionas krēslu.

Viņa leni piecelās un apjukusi lūkojas uz Bellu.

-   Ko tas nozīmē?

-    Izrāde beigusies. Es paturēšu Kromvelu apcietinājuma, līdz mes iegūsim nepieciešamo orderi viņa arestam un dokumentāciju apsūdzības izvirzīšanai.

Kustēdamas ka migla, Meriona izņēma savu cepuri un somiņu no skapīša aiz. galda un bridi staveja, nezinādama, ko darīt. Viņas acis aizslīdēja prom, un viņa neticīgi lūkojas grīda. Viņa nekad nebija ticējusi, ka Džeikobs Kromvels, lai kādus noziegumus būtu izdarījis, ir apcietināms.

Bells jau bija redzējis Merionas vaigus pietvīkstam, un šī biklā reakcija viņu vienmer aizkustināja. Viņš izņēma cepuri sievietei no pirkstiem un koķetā leņķi uzlika to viņai uz galvas.

-    Man tā patīk, viņš iesmejies noteica.

-   Man gan ne, Meriona sievišķā aizkaitinājuma atcirta, sakartodama cepuri uz savas jaukas galviņas. Uz kurieni tu mani vedīsi?

-   Uz krastmalu. Pastaigāsimies pa smiltīm un parunāsim par nesenajiem notikumiem.

-   Vai mes brauksim ar tavu skaisto mašīnu?

Merionu parsteidza sāpes, kas uzplaiksnīja Bella seja.

-    Diemžel paies ilgs laiks, līdz mes vispār kaut kur brauksim ar manu automobili.

35

Sankventina cietuma būve sākās labveligā dienā tūkstoš astoņsimt piecdesmit otra gada četrpadsmitaja jūlijā jeb Bastilijas dienā. Nav zināms, kāpēc vēlāk to nosauca par godu bēdīgi slavenam iemītniekam, vārdā Migels Kventins, kurš izcieta sodu par slepkavību. Sun spāniski apzīmē vīriešu kārtas svēto. Kventins nebija nekāds svētais, tomēr šis vārds pielipa, un vieta kļuva pazīstama ka Sankventina cietums.

Tas bija vecakais Kalifornijas štata cietums, un pirmā nāvessoda izpilde tajā nolika tūkstoš astoņsimt deviņdesmit trešajā gadā, kad Hosē Gabriels tika pakarts par paveca para, savu darbadeveju, slepkavību. Līdz tūkstoš deviņsimt sestajam gadam aiz cietuma sienām bija miruši vairak neka simt ieslodzītie-biedru noslepkavotie, pašnāvības un dabiskā nave mirušie. Tie tika aprakti kapsētā ārpus cietuma robežas.

Sankventina direktors Ričards Veibers bija liela auguma virs, lokans kā vingrotājs un enerģijas pārpilns, aizrautīgs darbinieks, kas ar visu sirdi nodevas saviem pienākumiem. Smagnējas miesasbuves, bet stingrs ka klints, viņš mūžam bija savilcis seju smaidā, kas pavisam nedaudz pacēla uz augšu mutes kaktiņus. Būdams disciplīnas piekritējs ar tieksmi veikt uzlabojumus, viņš lika cietumniekiem strādāt ražot produktus, kopt dārzus un icsaistīties izglītojošas programmās. Viņa paņēmiens izsniegt ieslodzītajiem nelielu atlīdzību un par labu darbu samazināt soda termiņu uzspodrināja viņa "stingrā, bet godīgā direktora" slavu.

bronsons atradās tuvu patiesībai, apgalvojot, ka Veiberu nav iespējams uzpirkt. Viņš bija pazīstams kā cilvēks, kuru nevar piekukuļot. Viņš bija katolis un kopā ar sievu audzināja astoņus bērnus. Štata lielākā cietuma direktora alga bija bagātīga, tomēr ar to nepietika liekai greznībai. Viņa sapnis par atvaļinašanos un pārcelšanos uz. dzīvi kādā rančo Sanhoakina ieleja bija tikai sapnis.

bieži ir teikts, ka ikvienam cilvēkam ir sava cena, tomēr tie, kas pazina direktoru Veiberu, uzskatīja viņu par izņēmumu. Tomēr izrādījās, ka zem šīm biezajam krietnuma bruņām slēpjas parasts cilvēks.

Drīz pec Kromvela ieslēgšanas Veibers apciemoja bandītu un baņķieri viena persona ta mazaja kamera divus stāvus zem cietuma galvcnas ēkas. Pavēlējis sargam atslēgt tērauda durvis, Veibers iegaja iekša un apsēdas uz neliela salokāmā krēsla, ko bija paņēmis līdzi.

-    Kromvela kungs, viņš pieklājīgi iesāka, sveicu jūs Sankventinā.

Kromvels piecēlās no savas lāviņas un pamāja.

-    Varbūt man vajadzētu pateikties par jūsu viesmīlību, tomēr tas nenāktu no sirds.

-   Ja nemaldos, jūs pie mums paliksiet pavisam neilgi.

-    Lidz tiks iesniegta apsūdzība federalaja tiesa, Kromvels sacīja. Vai to jums teica Bronsons no Van Dorna detektīvu aģentūras?

Veibers pamaja.

-   Viņš teica, ka gaida rīkojumu no Kriminālnoziegumu izmeklēšanas departamenta Vašingtona.

-    Vai jus zināt, kāpēc mani arestēja?

-    Man teica, ka jus esat bedigi slavenais Miesniekbandits.

-   Vai zināt, kāds ir mans stāvoklis sabiedrība? Kromvels jautāja.

-   Jā, Veibers apstiprinaja. Jus esat Kromvela bankas īpašnieks un daudzu apbrīnots filantrops.

-   Ka jums šķiet, vai tāds cilvēks varētu aplaupīt bankas un nogalināt desmitiem cilvēku?

Veibers sagrozījās uz sava krēsla.

-   Jāatzīst, ka man šī doma nešķiet īpaši ticama.

Kromvels ķērās pie lietas.

-   ja es dotu jums savu goda vardu, ka neesmu izdarījis nekādus noziegumus un Savienoto Valstu valdība ir viltojusi šīs apsūdzības, lai pārņemtu manu banku, vai jus mani atlaistu?

Veibers bridi domāja, bet papurinaja galvu.

-Atvainojiet, Kromvela kungs, man nav tiesību jus atlaist.

-    Pat tad, ja nav izteikta oficiāla apsūdzība?

-    Man apliecināja, ka tā tiek gatavota jau šobrīd.

-   Ja es apsolu, ka negrasos begt, tikai doties pie saviem advokātiem pilsēta un saņemt no miertiesneša atlaišanai nepieciešamos dokumentus, vai jus Jautu man atstat cietumu?

-   Varbūt, ja to varētu, Veibers atzina. bet es esmu cietuma direktors un nedrīkstu Jaut jums atstāt teritoriju, pirms manās rokas ir attiecīgie dokumenti. Turklāt ārpuse stāv sardzē Van Dorna aģenti, lai neļautu jums aizbēgt.

Kromvels parlaida skatienu cementa kamerai bez logiem un ar tērauda durvīm.

-    Vai no vienvietīgas kameras kads ir aizbēdzis?

-   Sankventina cietuma vēsture tāds gadījums nav bijis.

Kromvels bridi klusēja, gatavodamies izlikt lamatas.

-    Pieņemsim, tikai pieņemsim, direktora kungs, ka jus pats personiski aizvestu mani uz Sanfrancisko.

Veibers ieinteresēts uzlukoja baņķieri.

-    Kas jums padomā?

-   Nogādājiet mani uz mera Horvāta biroju, un tieši pec stundas privātais kurjers atvedis jums piecdesmit tūkstošus dolāru skaidra naudā uz jūsu namu cietuma teritorijā.

Direktors bridi apdomaja Kromvela piedāvājumu. Viņš zinaja, ka tas nav tukšas runas, baņķierim piederēja daudzi miljoni dolāru, un viņš solīja skaidru naudu, kas neatstātu nekādas pēdas, ja likuma sargi sāktu ošņāties apkart. Viņš varētu paslēpt naudu līdz pensijai. Veicis dažus aprēķinus, Veibers secinaja, ka ar šo summu pilnīgi pietiktu, lai nopirktu labako rančo štata. No tāda piedāvājumā nevarētu atteikties pat godīgs, krietns cilvēks.

Beigu beigās Veibers pieceļas kajas, piegāja pie tērauda durvīm un trīs reizes pieklauvēja. Durvis atveras, un kamerā ienāca formastērpa ģērbies sargs.

-   Uzliec cietumniekam uz sejas kapuci un aizved viņu uz kabinetu aiz manas majas. F,s tur gaidīšu. Un viņš aizgaja prom.

Pēc desmit minūtēm sargs iegrūda Kromvelu Veibera kabinetā.

-   Noņem kapuci un roku dzelžus, Veibers pavēlēja. Tiklīdz tas bija izdarīts, sargs tika aizsūtīts prom.

-   Hs ceru, ka varu ticēt jusu džentlmeņa goda vardam un mana atlīdzība paradisies stundu pec tam, kad atstašu jus uz pilsētas domes kāpnēm?

Kromvels svinīgi pamaja.

-    Varat nesatraukties, nauda jau šopēcpusdien bus jums rokas.

-   Labi. Veibers pieceļas un piegaja pie skapja. Atgriezies viņš turēja rokas sievietes kleitu, cepuri, somiņu un šalli. Uzvelciet šos. Jus esat maza auguma cilvēks un varesiet nesat manas sievas apģērbu. Kad izbrauksim cauri iekšejiem un lielajiem vārtiem, jus tēlosiet viņu. Turiet galvu nolaistu, un sargi neko nepamanīs. Mēs abi bieži braukajam pa laukiem vai pilsētu.

-    Kas notiks ar Van Dorna aģentiem, kas sarga arējas sienas?

Veibers saspringti pasmaidīja.

-   Es esmu pēdējais, ko viņi turēs aizdomās par negodīgu rīcību

Kromvels palūkojās uz drēbēm un iesmējās.

-    Vai jūs kaut kas uzjautrina? Veibers painteresējās.

-Jā, Kromvels atbildēja. Kaut kas tāds jau ir bijis.

Uzvilcis mugurā direktora sievas drēbes, Kromvels aptina šalli ap kaklu un pavilka cepuri uz leju, lai noslēptu bārdas rugājus, kas sedza zodu.

-   Esmu gatavs, viņš paziņoja.

Veibers aizveda viņu pari pagalmam uz garažu, kurā glabajas

direktora "T" modeļa fords. Veibers bez pulem pagrieza dzinēja rokturi un apsēdās pie stūres. Mašīna sāka ripot pa grantēto ceļu uz iekšējo vārtu pusi, caur kuriem lika izlaista, kad direktors pamaja sargiem. Ar lielajiem vārtiem bija sarežģītāk. Divi sargi pienaca direktoram klat, lai noskaidrotu, kapec viņš vēlas tos atvērt.

-    Mēs ar Šeri braucam uz pilsētu, lai nopirktu davanu viņas masai dzimšanas dienā, Veibers rami paskaidroja.

Sargs kreisaja pusē apzinīgi salutēja direktoram un ar mājienu atļāva braukt talak. I.abaja puse sargs lūkojās uz Kromvelu, kurš izlikās kaut ko meklejam somiņā. Sargs pieliecās ceļgalos, lai pamestu skatienu zem cepures, bet Veibers pamanīja šo kustību un noskaldīja:

-   Beidz lūrēt un atver vārtus.

Sargs izslējās un pamaja torņa mehāniķim, kura pārziņa bija masivo tērauda durvju darbība. Tiklīdz tās paveras pietiekami plati, lai fords varētu izspraukties cauri, Veibers parāva gāzes sviru un nocēla kāju no bremzes pedāļa. Automobilis rāvas uz priekšu un dnz vien mēroja ceļu uz piestātni, lai uzbrauktu uz Sanfrancisko pramja.

36

-    Ko viņš izdarīja? Bells auroja telefonā.

-   Kas noticis? Bronsons jautaja, ienācis biroja brīdi, kad Bells nolika klausuli.

Bells uzlukoja viņu ar niknuma izķēmotu seju.

-   Tavs draugs, krietnais un neuzperkamais Sankventina direktors, palaidis Kromvelu vaļa.

-    Es tev neticu, bronsons, pavisam apjucis, izgrūda.

-    Vari gan man ticēt! Bells atcirta. Es runāju ar Merionu Morganu, Kromvela personisko sekretāri. Viņa teica, ka pirms piecām minūtēm viņš ienācis sava kabineta.

-   Viņa noteikti kļūdās.

-   Viņa runa patiesību, paziņoja durvīs stāvošais Kertiss. Viņš palūkojas uz bronsonu. Viens no taviem aģentiem, sekodams Margaretai, redzēja Kromvelu nokāpjam pa pilsētas domes kāpnēm un iesēžamies viņas mašīna.

-   Direktors Veibers pieņēmis kukuli, bronsons nomurminaja. Nemūžam nebūtu tam ticējis.

-    Kromvels droši vien piedāvāja karaļa cienīgu summu, Bells sacīja.

-   Mani aģenti pie cietuma ziņoja, ka Veibers kopā ar sievu automobilī aizbraucis iepirkties uz pilsētu.

-   Tā nav pirmā reize, kad Kromvels parģerbies par sievieti, Bells nikns nomurmināja. Viņš noteikti novilka kleitu, tiklīdz vairs nebija manāms no cietuma un vēl nebija sasniedzis prāmi.

-   Ko tas nozīmē mums? Kertiss jautaja.

-    Es nosūtīju telegrammu pulkvedim Dancleram, Savienoto Valstu Kriminālnoziegumu izmeklēšanas departamenta vadītājam. Viņš šobrīd cenšas dabūt no federālā tiesneša orderi Kromvela arestam, ko nevar noraidīt pilsētas vai štata tiesu vara. Tiklīdz mums tas bus rokās, varēsim beidzot pavisam izņemt Kromvelu no aprites.

-   Tas nozīmē vismaz četras dienas ar vilcienu, Bronsons prātoja. Ja nu viņš mēģinās begt no valsts? Mums nav juridisku tiesibu vinu aizkavēt.

-    Mums ari nebija nekādu tiesību viņu aizturēt Sandjego, Bells iebilda. Noķersim viņu velreiz un turēsim kāda slepenā vieta, līdz saņemsim dokumentus.

Bronsons izskatījās šaubu pārņemts.

-   Pirms pagūsim velreiz dabūt Kromvelu rokās, mers, policijas priekšnieks un apgabala šerifs, visi viņa drauģeļi, aizstāves viņu ar apbruņotu policistu armiju. Mani septiņi aģenti cīnīsies pret divdesmit reizes lielāku pārspēku, ja mēģinās viņu aizturēt.

-   Vai tiešām Kromvelam ir tada ietekme? Kērtiss izbrīnīts jautaja.

-   Sanfrancisko korumpētibas līmenis liek Ņujorkas politiskajam aparatam izskatīties pec klostera, Bronsons atbildēja. Kromvels ir ļoti pulejies, lai pilsētas ierēdņi būtu resni un bagati.

Bella sejā parādījās skarbs, viltīgs smaids.

-   Mums ir pašiem sava armija, viņš klusi noteica. Pulkvedis Danclers izsauks Presidio izvietoto armijas pulku, ja es palugšu.

-    Varbūt mums viņus vajadzēs atrak, neka tu doma, bronsons atzina. Ja Kromvels iztīrīs savu banku no skaidras naudas un nolīgs vel vienu vilcienu, viņš liks pari Meksikas robežai un būs brīvs kā putns, pirms pagūsim kaut pirkstu pakustināt.

-   Taisnība, Kērtiss piekrita. Šobrīd mēs esam bezpalīdzīgi. Nedrīkstam viņam pieskarties. Kad Danclers sazināsies ar komandieri Presidio un pavēlēs maršēt uz pilsētu, jau būs par vēlu. Kromvela nauda būs ieeļļojusi viņa ceļu prom no pilsētas.

Bells atlaidas krēslā un lūkojās griestos.

-   Tas vēl nav teikts, viņš lēni novilka.

-   Ko izdomājis tavs viltīgais prāts? Kērtiss jautaja.

-Ja nu Savienoto Valstu prezidents pavēlētu Southern Pacific dzelzceļa prezidentam neiziret vilcienu Kromvelam?

Bronsons skatijas uz viņu.

-    Vai tas ir iespejams?

Bells pamāja.

-   Pulkvedim Dancleram ir liela ietekme Vašingtona. Van Dorns man teica, ka viņš esot labs prezidenta Ruzvelta draugs. Viņi kara laikā kopa cīnījušies pieSanhuanas kalna. Domāju, varam droši pieņemt, ka viņš pārliecinātu prezidentu mums palīdzēt.

-    Un ja nu Kromvels nolīgst kuģi? bronsons jautāja.

-   Tad liks nosūtīts Savienoto Valstu karakuģis, lai apturētu to jura, noceltu Kromvelu nost un aizvestu viņu atpakaļ uz Sanfrancisko. Tobrīd mums jau bus visi nepieciešamie orderi viņa arestam un tiesāšanai.

-   Izklausas, ka esi padomājis par visu, bronsons apbrīna noteica.

-   Kromvels ir slidens ka zutis, Bells sacīja. Ja ir kāds veids, ka izslīdēt cauri mūsu tiklam, viņš to atradīs. Viņš pameta skatienu uz pulksteni pie sienas. Četri un trīsdesmit piecas. Man sešos norunāta tikšanas.

-   Ar Merionu Morganu? Kertiss painteresējas, viltīgi smaidīdams. Šķiet, ka viņa ne tikai uzmana Kromvelu, bet ari sadraudzējusies ar tevi.

Bells pamāja.

-   Viņa ir īpaša dāma. Piecēlies kājās, viņš uzvilka mēteli. Un gatavo vakariņas sava dzīvokli.

Bronsons piemiedza Kertisam ar aci.

-   Musu draugs ir veiksmīgs cilvēks.

-    Man nedaudz sajukušas dienas, Bells atziņas. Kas ir šodien?

-   Otrdiena, septiņpadsmitais aprīlis, Kērtiss atbildēja un jokodams piemetināja: Tūkstoš deviņsimt sestais gads.

-    Gadu es atceros, Bells teica, iziedams laukā pa durvīm. Tiksimies no rīta.

Diemžēl viens no trim vīriem šaja telpā nakamo dienu nesagaidīs.

Mārgareta apturēja mašīnu zem nojumes, kas sedza transporta līdzekļus pie savrupmājas parādes durvīm pirms došanas pagalmā. Sagaidījusi brāli pie pilsētas domes, viņa bija aizvedusi to uz banku, kur viņš divas stundas pavadīja, ieslēdzies sava kabineta. Kad viņš atkal paradījās, abi klusēdami brauca mājās. Šoferis iznāca no ratu namiņa un ievadīja mašīnu iekša. Tiklīdz abi iegaja vestibila, Mārgareta norāva cepuri un aizsvieda to pāri grīdai, uzmezdama brālim liesmainu skatienu.

-Ceru, ka tagad esi apmierinals. Visa musu bagātība ir sabrukusi drupās.

Kromvels veca vira gaita iešļūca dzīvojama istaba un gurdeni sabruka krēslā.

-    Es pieļāvu kļūdu, novērtēdams Bellu par zemu, viņš atziņas. Viņš mani panaca, pirms paguvu ķerties klat bankai Sandjego.

Zeme nošupojas Margaretai zem kājām, un viņas noskaņojums spēji mainījās.

-   Aizaks ir dzīvs? Tu viņu redzeji?

Kromvels uzmanīgi palūkojas uz viņu.

-   Tu izrādi neparastu interesi par šo cilvēku, viņš sausi noteica. Vai tu priecājies, ka mūsu ienaidnieks vēl joprojām staigā pa pasauli?

-   Tu teici, ka esot viņu nogalinajis Teleraidā.

Kromvels runaja tik bezkaislīgi, it kā aprakstītu ogļu kravu.

-   Man tā šķita, bet viņš acīmredzot izdzīvojis. Mana vienīga kļūda divdesmit gadu laika.

-   Tatad viņš atveda tevi no Sandjego un ieslodzīja Sankventinā.

Kromvels pamaja.

-    Viņam nebija tiesību to darīt. Viņš parkapa likumu. Tagad Bells apgriezīs debesis un zemi otrādi, lai pasludinalu mani par Miesniekbandīlu un nosūtītu pie karatavām.

-   Aizbēgt no pilsētas nebūs viegli. Van Dorna aģenti novēro katru mūsu kustību.

-   Man nav nodoma laisties lapās pa tumsu ka parastam zaglim. Pienācis laiks iekasēt paradus no tiem, kas baudījuši mūsu labvēlību un ziedojumus. Lai viņi attur Van Domu no mums, līdz būsim gatavi klusi doties uz zajakiem laukiem.

Margareta apņēmīgi uzlūkoja brāli, prātam drudžaini strādājot.

-   Mes nolīgsim Ņujorkas labakos advokatus. Tevi notiesāt nebūs iespējams. Mēs padarīsim Aizaku bellu un Van Dorna detektīvu aģentūru par apsmieklu visas tautas acis.

-   Es nešaubos, ka tiesa uzvarēsim, Kromvels klusi ierunājās, uzmanīgi vērodams masu. Tomēr mēs nekad vairs nebūsim visu cienīti Sanfrancisko, banka cietis finansiāla katastrofā, kad visi noguldītāji, baidoties no skandāla, skries pie mūsu sāncenšiem. Kromvela nacionāla banka slēgs savas durvis. Viņš ietureja pauzi lielākam efektam. bet…

-    Kas? Margareta jautāja, cieši skatīdamas uz brāli.

-    Mes varētu klusi un ātri pārvietot līdzekļus uz citu pilsētu cita valsi, kur saksim jaunu finanšu impēriju ar citu vārdu.

Marga retu pārņēma neslepts atvieglojums līdz ar atskārsmi, ka viss vēl nav zaudēts un viņas dzīvesveids tomēr nav nogremdēts jura.

-   Kada pilsēta un valsts tev padomā? Meksika? Varbūt Brazīlija?

Kromvels viltīgi pasmaidīja.

-Mana mīļā masa. Ceresim, ka Bella kungs domā tapai ka tu.

Viņš jutas ārkārtīgi apmierinats ar sevi, ticēdams, ka nepieciešamas tikai trīs stundas no rīta, lai nokārtotu skaidrās naudas rezervju aizsūtīšanu prom no bankas. Vērtspapīrus viņš jau bija aizsūtījis ar telegrāfu. Tagad viņam un Mārgaretai bija tikai jasakrava dažas mantas un jāaizslēdz maja, uzticot tas pārdošanu nekustama īpašuma aģentiem. Pēc tam ceļš būs brīvs, līdz viņi šķērsos robežu un pametis Savienotās Valstis.

Bells sēdēja Merionas dzīvoklī un domīgi lūkojās uz nelielo liesmu kamīnā, kamēr saimniece darbojās virtuvē. Viņš bija atnesis pudeli tūkstoš deviņsimta gada Kalifornijas Cabernet Sauvignon un jau iztukšojis pusi glazēs, kad Meriona ienāca ēdamistaba un saka klat galdu. Viņš pacēla skatienu un izjuta piepešu velmi pieiet sievietei klāt un uzspiest lūpas viņas mutei.

Meriona bija ļoti daiļa ar savu modē nākušo smilšu pulksteņa formas augumu, apaļam formām un pilnīgām krūtīm. Viņai mugura bija sārta salma ņieburs ar mežģīnem, kas sniedzas līdz zodam un izcēla garo, graciozo kaklu. Ari svārki bija sarli, gari un plūstoši kā otrādi pavērsta, ziedoša lilija. Kaut gan pusi viņas auguma sedz liels priekšauts, viņa tik un tā izskatījās eleganta.

Salmu gaišie mati mirdzēja sveču gaisma, kas spīdēja no galda. Tie bija savilkti uz pakauša zīdaina mezgla kā ūdens verpete aiz smalkajam ausīm. Bells apspieda vēlmi viņu noskūpstīt un gluži vienkārši baudīja viņas skaistumu.

-    Nekas smalks, viņa atziņas, pienākusi Bellam klat un apsēdusies uz viņa krēsla roku balsta. Ceru, tev garšo cepetis.

-   Es dievinu cepeti, viņš atbildēja, zaudēja savaldīšanos un ievilka Merionu klēpī, ilgi un kaislīgi viņu skūpstīdams. Viņa saspringa un notrīsēja, acīm ieplešoties; tajās pazibēja tumši zaļa liesma. Kad abi atravās viens no otra, Merionas izturēšanas mainījās. Acīs paradījās vieglprātībā, seja savilkās šķelmīgā smaida. Viņa saka elpot straujāk, izbaudīdama jutekliskuma uzpludu, ko vēl nekad nebija pieredzējusi ar citu vīrieti. Viņa lēni un apņēmīgi pameta bella skavas un grīļīgi piecēlās, atglauzdama atpakaļ matu šķipsnu, kas bija atrisusi gar deniņiem.

-    Pietiek, ja vien nevēlies piedegušu cepeti.

-    Cik ilgi man vēl bus jācieš izsalkums?

Viņa iesmējās.

-    Vel desmit minūtes. Es gaidu, kad kartupeļi kļūs mīksti.

Viņš vēroja Merionu atgriežamies virtuvē gazeles liganaja solī.

Kad viņa nolika bļodas uz galda, Bells piepildīja abas glazēs,

un viņi apsēdās, brīdi valdīja klusums, viņiem ēdot. lād Bells ieminējās:

-   Viss ir ļoti gards. Reiz tu kadu vīrieti padarīsi ļoti laimīgu, kļūstot par viņa sievu.

Šie vārdi kā maiga vēja brāzma noglastīja Merionas skaustu, un viņas krūtis pārņēma karsts tvikums, padarot to galiņus cietus. Kadā dziļa apziņas nostūri viņa cereja, ka bella jutas ieņemušas šādu virzienu, bet ari baidijas, ka viņa interese varētu atsalt un viņš kadā tumšā vakarā aizietu uz neatgriešanos.

Bells izprata Merionas apjukumu un nevēlējās šobrīd iedziļināties tā iemesla, tāpēc mainīja sarunas tematu.

-   Cik ilgu laiku Kromvels šodien pavadīja banka?

Merionu pārņēma dusmas. Viņa niknojas uz sevi, ka atbild uz

uzdoto jautājumu, nevis mierīgi pauž bellam savas jutas.

-    Kamēr viņš atradas sava kabineta, viņš izturējās ļoti noslēpumaini. Un trīs reizes kapa lejup uz glabātavu.

-    Vai tev ir kada nojausma, kads tam bija iemesls?

Viņa papurinaja galvu.

-   Tas šķita ļoti dīvaini. Tad viņa pacēla galvu un viegli pasmaidīja. Bet, kamēr viņš uzturējās glabātavā, es ielavījos viņa kabinetā un palūkojos uz dokumentiem, kas bija izklāti uz galda.

Bells nepacietīgi gaidīja, kamēr Meriona viņu nedaudz pakaitināja, novilcinādama savu stāstāmo, it kā atriebdamās par to, ka viņš ignorējis sievietes jutas.

-   Kromvels aizpildīja bankas vekseļus un naudas pārvedumu veidlapas.

-   Skaidrs. Mes domājām, ka viņš un Margareta aizlavīsies no valsts un pārvietos bankas līdzekļus uz. savu galamērķi. Kromvels negrasās palikt pilsētā un cīnīties ar mums valsts tiesā.

-    Tā izskatas, Meriona klusi noteica, vēlēdamās, kaut viņu kopā pavadītais laiks būtu tuvāks un intīmāks.

-    Vai tu redzēji, uz kurieni viņš sūta līdzekļus?

Meriona papurinaja galvu.

-    Ierakstītas bija tikai summas, nevis bankas, kas tas saņems.

-    Ka tev šķiet, ko viņš darīja glabātavā?

-    Varu tikai minēt, ka viņš sakravaja bankas skaidrās naudas rezerves konteineros, gatavodamies sūtīt tas uz pilsētu, kur grasās doties pats.

-   Tu esi ļoti venga dama, Bells smaidīdams noteica. Un, ja tu butu Džeikoba un Margaretas vieta, uz kurieni tu bēgtu?

-    Eiropā viņi nebūtu drošībā, Meriona nevilcinādamās atbildēja. Kontinenta bankas sadarbojas ar Savienoto Valstu valdību, iesaldējot nelikumīgos līdzekļus. Ir parak daudz citu valstu, kur viņi var paslēpt naudu un sakt atkal buvet savu impēriju.

-    Kā butu ar Meksiku? Bells jautāja, Merionas zināšanu patīkami pārsteigts.

Viņa papurināja galvu.

-   Margareta nemūžam nespētu dzīvot Meksika. Ši zeme viņas gaumei ir parak primitīva. Iespejams, viņai patiktu Buenosairesa Argentīnā. Ta ir ļoti kosmopolītiska pilsēta, bet neviens no viņiem abiem neruna spāniski.

-   Singapūra, I Ionkonga, Šanhaja? Bells ierosināja. Vai kāda no tām viņus interesetu?

-   Varbūt Austrālija vai Jaunzēlande, Meriona domīgi novilka. bet es savos darba gados esmu iemācījusies, ka Džeikobs nedomā ka citi.

-   Mana pieredze ar šo cilvēku novedusi pie tāda paša secinājuma, Bells piekrita.

Meriona apklusa, pasniegdama viņam vel vienu porciju cepeša, kartupeļu un dārzeņu.

-    Ļauj savam smadzenem atpūsties un baudi manu pūliņu augļus, viņa smaidīdama noteica.

-   Piedod, Bells no sirds atvainojās. Es laikam esmu ļoti garlaicīgs vakariņu biedrs.

-   Ceru, ka tev garšos citronu krēma pīrāgs desertā.

Viņš iesmējās.

-   Dievinu citronu krēma pīrāgu.

-    Paldies Dievam. Es pagatavoju pietiekami veselai armijai.

Viņi pabeidza est, un Aizaks piecēlās, lai palīdzētu novākt

traukus. Meriona atgrūda viņu atpakaļ uz krēsla.

-    Ka tev šķiet, ko tu dari? viņa noprasīja.

Bells izskatījās pēc zēna, ko māte pieķērusi nedarbos.

-    Es gribēju palīdzēt.

-   Sēdi un dzer vīnu, Meriona šķelmīgi pavēlēja. Viesi mana majā nestrādā, it īpaši vīriešu dzimuma.

Viņš viltīgi uzlūkoja sievieti.

-    Un ja nu es nebūtu viesis?

Meriona novērsās, baidīdamas, ka viņas seja atklās dziļi slēptas izjūtas.

-   Tad es liktu tev salabot sūci caurule, čīkstošu durvju eņģi un salauztu galda kaju.

-    Es to varētu, viņš lepni atsaucas. Man ļoti labi padodas majas darbi.

Meriona šaubīgi uzlūkoja viņu.

-   Baņķiera dēls prot labot salauztas mebeles?

Viņš notēloja aizvainojumu.

-   Es vienmēr neesmu bijis baņķiera dēls. Četrpadsmit gadu vecuma es aizbēgu no mājām un pievienojos Bārnema un Beilija cirkum. Es palīdzēju uzsliet un nojaukt teltis, baroju ziloņus un laboju cirka vilcienu. Viņš apklusa un kļuva skumīgs. Pec astoņiem menešiem tēvs mani atrada, aizvilka mājās un nosūtīja atpakaļ uz skolu.

-   Tātad tu esi koledžas beidzejs.

- Harvarda. Grāds ar izcilību ekonomikā.

-     Turklāt vēl gudrs, viņa noteica, izrādīdama pienācīgu apbrīnu.

-   Un tu? Bells jautāja. Kur tu mācījies?

-    Pirmajā Stenfordas universitātes kursa, kas saņēma diplomu. Es studēju jurisprudenci, bet drīz vien atklaju, ka advokatu firmas nemedz nolīgt sievietes, tāpēc pārgāju uz banku.

-    Pienākusi mana karta izbrīnīties, Bells neizliekoties atziņas. Šķiet, ka esmu saticis cienīgu pretinieci.

Piepeši Meriona sastinga, un viņas seja paradijas dīvaina izteiksme. Bells nodomāja, ka noticis kaut kas slikts, tāpēc piesteidzās viņai klat un aplika roku ap vidukli.

-   Vai tev nav labi?

Viņa pacēla savas zaļas acis. Tas bija satumsušas. Un viņa spēji ievilka elpu.

-   Monreala!

Bells pieliecās viņai tuvāk.

-   Ko tu teici?

-   Monreala… Džeikobs un Margareta begs pāri Kanadas robežai uz Monreālu, kur viņš varēs atvērt jaunu banku.

-    Ka tu to zini? Bels noprasīja, Merionas dīvainas izturēšanas samulsināts.

-Nupat atcerējos, ka redzēju vardu "Monreala" uzšņāptu piezīmju gramalā blakus Džeikoba telefonam, viņa paskaidroja.

Tobrīd es nedomāju, ka tam ir kāda nozīme, un izmetu no prata. Tagad tas kļūst saprotams. Pēdējā vieta, kur varas iestādes meklēs Kromvelus, ir Kanada. Viņi pavisam vienkārši varēs pieņemt jaunu vārdu un nopirkt īstos cilvēkus, lai kļūtu par godājamiem pilsoņiem un dibinātu maksātspējīgu finanšu iestādi.

Apjukums pagaisa no Bella sejas.

-   Tas sakrīt ar pārējo, viņš domīgi noteica. Kanāda mums patiešām nenaktu ne prāta. Parastais bēgšanas ceļš, ko noziedznieki izmanto jau gadiem ilgi, ir pari dienvidu robežai uz Meksiku, izmantojot to kā pagaidu apmešanās vietu, lai pec tam ceļotu tālāk uz dienvidiem.

Domas par Kromvelu pamazam izzuda no bella prata, un viņš kļuva kluss, maigs un mīlošs, paceldams Merionu uz rokam.

-   Zināju, ka ir kads iemesls, kapec es tevi mīlu, viņš zemā, aizsmakušā balsi noteica. Tu esi gudrākā par mani.

Viss Merionas augums notrīsēja, viņai apvijot rokas Bellam ap kaklu.

-   Ak dievs, Aizak, es ari tevi mīlu.

Viņš maigi skāra viņas lupas ar savējam, nesdams sievieti uz guļamistabu. Viņa atravas un pacēla skatienu, acīm nerātni mirdzot.

-    Kas notiks ar citronu krēma pīrāgu?

Viņš lūkojas Merionas skaistajā seja un iesmējās.

-    Varēsim to apēst brokastis.

Bells nevarēja paredzēt, ka pec: dažam stundām pīrāgs kļus par talam atminam.

37

Tūkstoš deviņsimt sestajā gadā Sanfrancisko, dēvēta par Rietumu simbolu, bija pretrunu labirints. Kads rakstnieks to aprakstīja ka retoriskuma babilonu, romantikas Parīzi un piedzīvojumu Honkongu. Cits gaja vēl tālāk un nodēvēja to par paradīzes vārtiem.

Ta gan bija dinamiska un aizraujoša, tomēr patiesība Sanfrancisko bija milzīga, netīra, sodrējiem piedrazota, smirdoša, kausliga, korumpēta, vulgāra pilsēta, vel nepievilcīgākā par astoņpadsmitā gadsimta Londonu. Taja neticama bagātība mijas ar drausmu nabadzību. Ogļu dumi no tvaikoņiem, lokomotīvēm, lietuvēm, māju pavardiem un krāsnīm ietina bieza migla ielas, ko jau sedza tūkstošiem zirgu atstatie mesli. Nekur nebija atrodami kanalizācijas udeņu apstrādes uzņēmumi, un nomelnējušas debesis nelabi oda.

Gandrīz visas mājas bija celtas no koka. Sakot no skaistajiem namiem Telegrāfa kalna un modernajam savrupmājam Noba kalna, beidzot ar būdām un nameļiem talakajas nomales, pilsētas ugunsdzēsēju dienesta priekšnieks visu nodēvēja par sērkociņu kastīšu jūru, kas gatava aizsvilties.

Gan tels, gan mīts tuvāko divarpus minūšu laika krasi mainīsies.

Astoņpadsmitā aprīļa rīta, divpadsmit minūtes pari pieciem, saule sāka iekrāsot debesis austrumu pusē. Gāzes laternas bija izslēgtas, un tramvaji sāka klabinat laukā no savam novietnēm, lai dotos braucienos pa pilsētas daudzajiem pakalniem. Agrās maiņas strādnieki sāka iet uz darbu, bet tie, kas stradaja naktīs, atgriezās mājās. Maiznieki jau rosījās pie savām krāsnīm. Rīta patruļas policisti vel apstaigāja savus iecirkņus, gaidīdami vēl vienu klusu dienu, no rietumiem pūšot maigam vējam bez smagas miglas nastas.

Bet divpadsmit minūtes pāri pieciem Sanfrancisko un apkārtējo ciematu rāmo pasauli salricinaja ļaunu vēstošs, dārdošs rēciens, kas nāca no zemes dzīlēm dažas jūdzes zem juras līmeņa aiz Zelta vārtu tilta.

Elle lauzās iekšā Sanfrancisko.

Pirmais grūdiens saļodzija apkārtējos laukus un bija jūtams visā līča apkaimē. Pēc divdesmit piecām sekundēm šausminoši, viļņveidīgi trieciena viļņi no spēcīgās zemestrīces aiztraucās pari pilsētai ka briesmoņa roka, kas notrauc gramatu kaudzes no galda.

Svētā Andreasa lauzta klints, kuras sienas bija berzējušās viena pret otru jau miljoniem gadu, spēji pāršķēlās, Ziemeļamerikas un Klusā okeana plātnēm zem juras atlaižoties vienai no otras un pārvietojoties pretējos virzienos viena uz ziemeļiem, otra uz dienvidiem.

Pratam neaptveramais spēks traucas pretī bezpalīdzīgajai pilsētai ar septiņu tukstošu jūdžu ātrumu stunda traģiska dejā, kas atstaja aiz sevis navi un iznīcību.

Trieciena vilnis uzbruka neiedomājama atruma. Uz austrumiem un rietumiem vērsto ielu bruģējums saka celties un plīst, pirms iekrita aizas, zemestrīcei nepielūdzami virzoties uz priekšu un liekot augsto namu kvartāliem citam pec cita šūpoties un līgoties ka vītoliem viesuļvētra. Kokam, javai un ķieģeļiem nebija paredzets izturēt tādu spiedienu. Ēkas cita pec citas saka brukt, sienām krītot un veļoties pa ielām zem putekļu un drupu mākoņa. Visi logi apkārtējos veikalos pārspraga un izbira uz ietvēm robainu šķembu jura.

Lielas piecu un desmit stāvu ēkas centra apvidu apgāzās ar drausmīgu skaņu, kas atgādināja lielgabalu zalvi. Ielās atveras un aizvērās plaisas, dažas piepildījās ar gruntsūdeņiem un pārvērtās par notekam. Tramvaju sliedes tika salocītas un sagrieztas kā spageti. Visspecigākie grūdieni ilga vairāk neka minūti, pirms aprima, bet mazaki viļņi turpinājās vēl vairākas dienas.

Kad haoss paradījās dienas gaisma, no lielas pilsētas ar augstiem namiem, neskaitāmiem veikaliem, birojiem, bankam, teātriem, viesnīcām, restorāniem, saloniem, bordeļiem, mājām un dzīvokļiem, bija palikuši tikai daži simti kvadratjudžu ar robainiem pakalniem, ko veidoja sadragāti muri, sašķaidīts koks un salocīti dzelži. Daudzas ēkas gan izskatijas stabilas, tomēr nebija nostiprinātās, tāpēc sabruka pirmajās trīsdesmit sekundēs.

Pilsētas dome, vislepnākais nams uz rietumiem no Čikāgas, bija iznicināts, dzelzs kolonnas sadragatas mētājas uz ielas. No Tiesu nama bija palicis tikai sakropļotu tērauda balstu skelets. Zinātņu akadēmija bija nozudusi, it kā nekad nebūtu pastāvējusi. Pasta kantoris vēl turējās sava vietā, bet bija izpostīts. Majestātiskajā teātrī vairs nekad nenotiks izrādes. Tikai biedejošā, sešus stāvus augstā Velsa-Fargo ēka nebija piekapusies zemestrīcei un slejas pret debesīm, kaut gan iekšpuse bija izvandīta.

Tūkstoši skursteņu krita pirmie. Neviens no tiem netika veidots, gatavojoties zemestrīcei. Tie stiepās augstu virs jumtiem, nevarēdami liekties un šūpoties, tiem nebija nekāda atbalsta, tāpēc tie nodrebēja, ieplaisāja un nogāzās uz mājam vai ielām, kas jau bija pilnas ar drazām. Vēlāk lika aprēķināts, ka vairāk neka simt cilvēki gājuši boja savas gultās, krītošo skursteņu saspiesti.

Koka majas ar diviem vai trim stāviem ka dzērušas liecas visos virzienos, sagrozītas uz pamatiem un it ka izlocītas groteskos leņķos. Pārsteidzoši, bet tas bija veselas, tikai atstajušas savus pamalus pal divdesmit pēdu attalumā, aizvirzījušās pāri ietvem uz bruģa. To ārsienas gan bija neskartas, toties iekšā viss izpostīts grīdas sabrukušas, sijas ielūzušas, mēbeles un iedzīvotāji saspiesti un apbērti pagraba. Lētākās majas pilsētas nabadzīgākajā daļa bija sabrukušas sašķaidītu baļķu un sienu kaudze.

Tie, kas bija pārcietuši zemestrīci dzīvi, sastinguši stāvēja, nespēdami ne sarunāties, ne sačukstēties. Milzīgajiem putekļu mākoņiem nosežoties, nelaimīgo kliedzieni, kuri bija ievainoti vai iestrēguši zem kritušajām ekam, izklausījās pēc apslapētām gaudām. Pat tad, kad zemestrīces lielākie triecieni bija aprimuši, zeme vēl drebeja atskaņās, tricinot ķieģeļu sienas, izdodot savas trīsas un dīvainas, dārdošās skaņas.

Civilizētās pasaules vēsture ir maz pilsētu, kas cietušas tik drausmīgu iznīcību ka Sanfrancisko. Un tomēr tas bija tikai pirmais celiens vēl ļaunākam sairumam, kas tikai sekos.

Trieciens aizrāva gultu, kura gulēja Aizaks un Meriona, pari visai guļamistabai. Maja viņiem apkart rūca un drebēja vairākkārtējās konvulsijās. Valdīja apdullinošs troksnis, traukiem plīstot uz grīdas, grāmatu plauktiem sabrūkot un grāmatām izbirstot, gleznām tiekot norautam no sienas, turklāt klavieres ka liels akmens no kalna veļās lejup pa piešķiebto grīdu un izkrita uz ielas, jo visa nama parādes siena bija atdalījusies no pārejās ēkas un gruvešu straumē noplūdusi zemē.

Bells satvēra Merionu aiz rokas un pa pusei aiznesa, pa pusei aizvilka sievieti cauri krītoša apmetuma lietum uz durvīm, kur viņi stāvēja vel trīsdesmit sekundes, neciešamajam troksnim pieņemoties spēkā. Grīda viņiem zem kājām kustējās ka jura vētras laika. Viņi tik tikko paguva sasniegt pagaidu patvērumu durvīs, kad lielais skurstenis uz jumta apgazās, izkrita cauri diviem augšējiem dzīvokļiem un ietriecās grīda tikai desmit pēdas no viņiem.

Bells saprata, ka apkart valdošais haoss nozīmē zemestrīci. Viņš bija piedzīvojis kaut ko gandrīz tikpat spēcīgu bērnība, kopa ar vecākiem ceļojot pa Ķīnu. Viņš ielūkojas Merionas balajā sejā, kas veras viņam pretī, apjukusi un šoka paralizēta. Viņš drūmi pasmaidīja, mēģinādams sievieti iedrošināt, bet trieciena viļņi atrava viesistabas grīdu no baļķiem un iemeta to apakšējā dzīvokli. Nebija iespejams zināt, vai tā iemītnieki ir miruši vai kaut kā pamanījušies izdzīvot.

Abi gandrīz veselu minūti turējās kājās, ķerdamies pie durvju stenderes, kamēr viņu pasaule pārvērtās par murgainu elli, kas tālu pārsniedza iztēles robežas.

Grūdieni pamazām norima, un par dzīvokļa gruvešiem parlaidas savāds klusums. Nokritušā apmetuma saceltie putekļi iespiedās abiem nāsīs un apgrūtināja elpošanu. Tikai tad Bells aptvēra, ka viņi vel joprojām stāv kājas, pieķērušies pie durvju stenderes, un abiem mugurā ir tikai viegls naktstērps. Viņš ieraudzīja, ka sievietes garie, mirdzošie mali zem vēl joprojām apkārt lidojoša apmetuma smalkā pulvera kārtas kļuvuši balti.

Bells parlaida skatienu guļamistabai. Ta izskatījās pec atkritumu groza satura, kas izgāzts uz grīdas. Aplicis roku Merionai ap vidukli, viņš pievilka sievieli tuvāk skapim, kur uz pakaramajiem bija uzliktas viņu drēbes, paglabtas no putekļiem.

-   Apģērbies un dari to atri, viņš pavēlēja. Ēka nav stabila un kuru katru mirkli var sabrukt.

-    Kas nolika? Meriona apjukusi vaicaja. Vai sprādziens?

-   Ne, domāju, ka tā bija zemestrīce.

Viņa stingi lūkojās cauri sagrautajai viesistabai un ieraudzīja izpostītos namus ielas otrā puse.

-   Mans dievs! viņa izdvesa. Siena ir pazudusi. Tad viņa pamanīja, ka nozudušas klavieres. Ak ne, vecmāmiņas klavieres! Kur tas palikušas?

-    Man šķiet, ka viss atlikušais ir uz. ielas, Bells saudzīgi paskaidroja. Nerunāsim vairs. Pasteidzies un uzvelc kādas drēbes. Mums jātiek prom.

Viņa pieskrēja pie skapja, atguvusi savaldību, un Bells redzēja, ka viņa ir tikpat izturīga ka apkārt sakritušie ķieģeļi. Kamēr viņš ietērpās uzvalkā, ko bija nēsājis vakar, viņa uzmeta mugurā kokvilnas blūzi, raupju vilnas jaku un svārkus, lai sasildītos aukstaja vējā, kas pūta no ūdens, Bells nodomāja, ka šī sieviete ir ne tikai skaista, bet arī praktiska un ar saprātu apveltīta.

-   Kas notiks ar manam dārglietām, ģimenes fotogrāfijām, vērtībām? viņa jautāja. Vai nevajadzētu ņemt tās līdzi?

-   Atgriezīsimies pec mantam vēlāk, kad pārliecināsimies, ka nams vel turas.

Abi apģērbas mazāk neka divās minūtēs, un viņš apveda Merionu apkārt skursteņa atstatajam milzu caurumam grīdā un garam apgāztajam mebelēm līdz dzīvokļa durvīm. Meriona jutas kā nonākusi cita pasaulē, lūkojoties tukšumā vieta, kur reiz bija siena, un redzot kaimiņus, kas apjukuši sāka klīst pa ielas vidu.

Durvis bija cieši iestrēgušas. Ēka zemestrīces laikā bija izkustējusies un iespiedusi durvis pret stenderi. Bells zināja, ka nedrīkst triekties pret durvīm ar plecu. Tā rīkojas tikai muļķi. Viņš nostājas uz vienas kajas un otru grūda uz priekšu. Durvis pat nedomāja padoties. Viņš pameta skatienu apkārt un parsteidza Merionu ar savu speķu, pacēlis smago dīvānu un piegrudis to pie durvīm ka taranešanas ierīci. Pēc treša trieciena durvis sasprāga un palika karajoties viena eņģe.

Par laimi, kāpnes nebija sabrukušas un lokiem veda lejup uz apakšējo slāvu. Bells un Meriona tika cauri parades ieejai un atklaja augstu gruvešu kalnu visapkārt namam, radušos bridi, kad siena sabruka un apraka ielu. likās priekšeja daļa izskatijas ka nocirsta ar milzīgu gaļas nazi.

Meriona apstajas un jula acis sariešamies asaras, redzot savas vecmāmiņās klavieres sadragatas kaudzes virsotne. Bells pamanīja divus vīrus, kas virzījās cauri gruvešiem furgona, ko vilka divi zirgi. Viņš uz dažām minūtēm pameta Merionu vienu, piegāja abiem klat un bridi sarunājās, it kā slēgtu vienošanos. Tie pamāja, un viņš atgriezās.

-   Ko tu darīji? Meriona jautaja.

-    Piedāvāju viņiem piecus simtus dolāru, ja viņi aizvedis tavas vecmāmiņās klavieres uz. Kromvela noliktavu pie dzelzceļa parka. Kad viss atgriezīsies normālās sliedes, es parūpēšos, lai tās tiktu atjaunotas.

-   Paldies, Aizak. Meriona pacēlās pirkstgalos un noskūpstīja bellu uz vaiga, pārsteigtā, ka vīrietis spej but tik iejūtīgs attiecībā uz tadu sīkumu šis traģēdijas vidu.

Cilvēku bars, kas pulcējās ielas vidu, bija dīvaini rāms. Neviens nekliedza un negaudoja, nekrita histērijā. Visi sarunajas čukstus, priecādamies, ka ir dzīvi, bet nesaprazdami, ko tagad darīt un kur doties, ja zemestrīce atkārtosies. Daudzi vel bija naktsterpos. Matēs cieši spieda sev klāt bērnus vai auklēja zīdaiņus, bet vīrieši sarunajās, pētīdami savām majam nodanto kaitējumu.

Izpostīto pilsētu pārņēma stingums. Visi domaja, ka ļaunakais jau ir garām. Tomēr lielāka traģēdija vel tikai sekos.

Bells un Meriona devas uz I laida un Lombarda ielas stūri, pētīdami tramvaja sliedes, kas tagad ka līkumota sudraba straume stiepās lejup pa ielām aiz Krievu kalna. Pār gruvešiem slīga putekļu mākoņi, kas lēnām izklīda, piekrastes vēja aizpūsti uz austrumiem. Skatoties no piestātnēm, kas slējās no ūdens ap Prāmja namu uz rietumiem no Pilmora ielas un no līča rietumiem talu uz dienvidiem, reiz dižena pilsēta nu bija tikai posta un iznīcības jūra.

Neskaitāmas viesnīcas un pansijas bija sabrukušas, nogalinot simtiem ļaužu, kas cieši gulēja, sākoties zemestrīcei. Zem gruvešiem iesprostoto un savainoto kliedzieni un raudas aizskanēja augšup kalnā.

Simtiem elektrības stabu bija apgazti, saraujot augstsprieguma vadus, kas ka tuksneša klaburčūskas šaudijas šurpu turpu, no izpluinītajiem galiem šaujoties dzirkstelēm. Ari caurules, pa kuram tika pievadīta gāze, bija sasprāgušas un laida gaisa savu nāvējošo saturu. Rūpnīcu pagrabos glabātas cisternas ar petroleju un degvielu joņoja pretī liesmainajiem elektrības vadu lokiem, sastapas un sprāga ar oranžu liesmu. Izpostītajās mājās ogles no kritušajiem skursteņiem aizdedzināja mēbeles un koka apdari.

Drīz vien vējš palīdzēja lielajiem un mazajiem ugunsgrēkiem saplūst milzīga, trakojošā liesmā. Dažu minušu laika pilsētu sedza dumi no sārtiem visa Sanfrancisko, kas plosījās trīs dienas un paņēma simtiem dzīvību, pirms tika savaldīti. Daudzi ievainotie un iestrēgušie, kurus nepaguva laikus izglābt, nomira neatpazīti, un to ķermeņus sadedzinaja un pelnos pārvērtā neizturama svelme.

-    Kļus vēl sliktāk, daudz sliktāk, Bells vilcinādamies teica un pieversas Merionai. Ej uz Zelta vārtu parku, tur tu būsi drošība. Es atnakšu velak un tevi sameklēšu.

-   Kur tu iesi? viņa čukstus jautaja, drebēdama no domas, ka paliks viena.

-   Uz Van Dorna biroju. Pilsētai vajadzēs visus pieejamos likuma sargus, lai savaldītu haosu.

-    Kāpēc es nevaru palikt šeit, pie sava dzīvokļa?

Bells vēlreiz uzmeta skatienu ugunij, kas pieņēmās spēka.

-    Paies tikai dažas stundas, līdz liesmas sasniegs Krievu kalnu. Tu nedrīksti šeit palikt. Ka tev šķiet, vai tu tiksi līdz parkam, ejot kajam?

-   Tikšu, viņa atbildēja, apņēmīgi pamājusi. Tad viņa pasniedzas augšup un apvija rokas Bellam ap kaklu. Es tevi mīlu, Aizak Bell. Mīlu tik ļoti, ka man sap.

Viņš apskāva sievietes trauslo vidukli un viņu noskūpstīja.

-   Es ari tevi mīlu, Meriona Morgana. Bridi vilcinājies, Bells viņu maigi atstūma. Esi nu laba meitene un dodies ceļa.

-   Es tevi gaidīšu pie tilta pari dīķim.

Viņš bridi paturēja viņas plaukstu savēja un tikai tad aizgriezās, virzīdamies uz priekšu cauri cilvēku pūlim, kas bija salasijies ielas centra, pūloties tikt pēc iespējas tālāk no namiem, viegliem pecgrūdieniem izšaujoties cauri pilsētai.

Bells izmantoja kadas no garajam kāpnēm, kas veda lejup no Krievu kalna. Vairākas vietas tās bija ieplaisājušas, tomēr nelika nekādus šķēršļus viņa ceļā un Savienības ielu. No turienes viņš devas uz Stoklona un pec tam Tirgus ielu. Visapkart valdošā iznīcība tālu pārspēja viņa iztēles robežas.

Nedarbojas neviens tramvajs, un visi automobiļi, no kuriem daudzi bija jauni modeļi, izvesti no tirgotāju telpām, kā ari zirgu vilktie rati, piespiedu kārta darbojās ka neatliekamas palīdzības transports, vedot ievainotos uz pagaidu slimnīcām, kas lika iekārtotas pilsētas laukumos. Līķus, ko izdevās izvilkt no gruvešiem, veda uz noliktavām, kas bija pārvērstās par morgiem.

Krītošas sienas bija saspiedušas ne tikai neveiksmīgos cilvēkus, kas gaja pa ietvēm, bet an zirgus, kuri vilka pilsētas daudzos kravas furgonus. Desmitiem zirgu bija iesprostoti zem ķieģeļu tonnām. Bells ieraudzīja kučieri un zirgu, kurus bija sašķaidījis elektrības stabs, uzkrītot piena furgonam.

Sasniedzis Tirgus ielu, Bells pieliecies iegāja pa durvju atliekam, kas vel turējās stāvus un reiz kalpojušas par ieeju I lērsta Examiner laikraksta ekā. Viņš meklēja patvemmu no liellopu bara, kas bija izbēdzis no aploka netālu no piestātnes, bailes satrakojušies, tie joņoja pa ielu un gandrīz tūlīt pat pazuda, iekrituši kada no milzīgajam plaisām vieta, kur zemestrīces drausmais trieciens bija pāršķēlis ielu.

Bells nespēja noticēt tam, cik ļoti kopš iepriekšējā vakara bija mainījusies pilsētas liela iela un tas varenie nami. bija nozuduši daudzie braucamlidz.ekji un laimīgu, apmierinatu cilvēku puļi, kas slradaja vai iepirkās pilsētas biznesa rajona sirdi. Tagad bulvāri tik tikko varēja pazīt. Augstas ēkas bija sabirzušas gabalos, lielie pīlāri ar dekoratīvajam dzegām un ornamentiem izrauti no ēku fasadēm un nomesti uz ielām, sašķīstot drumslas. Milzīgie biroju un veikalu logi bija izdauzīti. Izkārtnes, kas reiz reklamējušas uzņēmumus, bija izkaisītas starp drupām.

Virzīdamies uz priekšu caur postažu, Bells redzēja, ka māju kvartāli dienvidos kļūst par uguns juru. Viņš zinaja, ka drīz vien lielās viesnīcas, valdības eķas, augstie biroju debesskrāpji, milzīgie veikali un teātri pārvērtīsies par izdegušiem skeletiem. Bija pārāk maz ugunsdzēsēju, un zemestrīce bija pārrāvusi gandrīz visas pazemes ūdens caurules. Simtiem pilsētas ugunsdzēsības sūkņu un krānu bridi pilēja, līdz izžuva pavisam. Ugunsdzēsēji, bezpalīdzīgi trakojošo ugunsgrēku priekšā, ķērās pie varonīgiem pūliņiem salabot ūdens caurules.

Izvairījies no automobiļiem, kas parvadāja ievainotos, un laipodams pāri ķieģeļu nogruvumiem, Bells nonaca pie Kolla ēkas. Sākuma divpadsmit stāvus augstais debesskrāpis izskatījās labi saglabajies, bet, piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka vienā pusē ēkas pamati pavirzījušies divas pēdas virs ietves uz ielas pusi. Iegājis iekšā, viņš alklaja, ka nedarbojas neviens lifts, jo eka bija sagrozīta. Pieveicis piecus kāpņu posmus augšup līdz Van Dorna birojam, viņš parkāpa pari apmetuma kalniem, kas bija nokrituši no griestiem. Pēdu nospiedumi viņam pavēstīja, ka citi jau ir priekšā.

Zemestrīces izmētātās mebeles bija pieceltas un novietotas savas iepriekšejas vietas.

Bells iegaja apspriežu zale un atrada tur četrus Van Dorna aģentus, ieskaitot Bronsonu, kurš piesteidzas viņam klat un dedzīgi spieda Bella roku.

-   Es tik tiešām priecājos, redzot tevi dzīvu. Jau baidījos, ka tu guli zem gruvešu kaudzes.

Bellam izdevās izmocīt smaidu.

-    Merionas maja zaudēja parades sienu, bet viņas dzīvoklis nav skarts. Viņš apklusa un parlaida skatienu telpai. Neieraudzījis Kertisu, viņš jautaja:

-    Vai esat saņēmuši kadu ziņu no Artura?

I'ārejo sejas izteiksmes pavēstīja Bellam visu, kas bija jazina.

-    Arturs ir pazudis, un tiek pieņemts, ka viņš saspiests zem ķieģeļiem, nākot no viesnīcas uz mūsu biroju, bronsons drūmi paziņoja. Spriežot pēc ziņām, ko mums izdevās savākt, divi no maniem aģentiem ir ievainoti vai miruši. Mes vēl nezinām. Tie, kurus šeit redzi, ir vienīgie, kas tikuši cauri sveikā.

bellam šķita, ka viņam ap krūtīm ir aplikta josta, kas tiek savilkta arvien ciešāk. Viņš bija redzejis navi un to pazina, bet tuva cilvēka zaudēšana vienmēr sagādaja sāpes.

-   Kertiss ir miris, Bells nomurmināja. Viņš bija labs cilvēks, labs draugs un viens no izcilākajiem detektīviem, ar kādiem esmu strādājis.

-    Ari es zaudēju labus vīrus, Bronsons klusi atzina. bet tagad mums jādara viss iespejamais, lai mazinātu ciešanas.

Bells viņu uzlukoja.

-   Kas tev ir padoma?

-   Es tikos ar policijas priekšnieku un piedāvāju Van Dorna pakalpojumus. Mums gan ir bijušas nesaskaņas, tomēr viņš ļoti priecājas par mūsu palīdzību. Mēs darīsim visu, ko varēsim, lai aizkavētu izlaupīšanas, aizturētu neģēļus, kas zog no miroņiem un to izpostītajam mājām, aizvedīsim viņus uz pilsētas cietumu. Paldies dievam, tas ir būvēts ka cietoksnis, tāpēc nav izkustējies no vietas.

-    Es labprat jums pievienotos, Horas, bet man ir cits uzdevums.

-   Ja, es saprotu, bronsons klusi atbildēja. Džeikobs Kromvels.

Bells pamāja.

-Zemestrīceun tas radīta postaža sniegusi viņam lielisku izdevību aizbēgt no valsts. Es grasos viņu apturēt.

Bronsons pastiepa roku.

-   Vēlu tev veiksmi, Aizak. Viņš ar mājienu noradīja uz. telpu. Ši eka nav droša. Un, ja ta nesabruks virs mūsu galvām, tad droši vien nonāks ugunsgrēka rīkle. Mums jasavac savi dokumenti un jadodas prom.

-   Ka es varēšu ar tevi sazināties?

-   Mes iekārtosim komandpunktu Muitas nama. Tas ir cietis pavisam nedaudz. Tur apmetas ari armijas vienības, kas ierodas uzturēt kārtību un cīnīties ar uguni.

-   Kadam no mums jāziņo par notikušo Van Dorna kungam.

Bronsons papurināja galvu.

-    Neiespējami. Visas telegrāfā līnijas ir nopostītas.

Bells paspieda Bronsona roku.

-   Vēlu veiksmi ari tev, IToras. Es ar tevi sazināšos, tiklīdz noskaidrošu, kur atrodas Kromvels.

Bronsons pasmaidīja.

-    Varu derēt, ka Čikāgā gan nekas tāds nenotiek.

Bells iesmejas.

-   Vai esi aizmirsis lielo Čikāgas ugunsgrēku tūkstoš astoņsimt septiņdesmit pirmaja gadā? Jusu nelaime vismaz naca no Dieva rokas. Čikāgu aizdedzināja govs, kas iespera lampai.

Atvadījies no drauga, Bells atgriezās pa jau iemīto taku un nonaca Tirgus ielas postažā. Viņš steidzīgi laipoja cauri gruvešiem un garam cilvēku pūļiem, kas bija savakušies, lai vērotu uguni, kas jau dedzināja Čaintaunu un nepielūdzami virzījās uz pilsētas biznesa rajona pusi.

Viņš sasniedza viesnīcu "Pils", kam bija paveicies vairak nekā Kolla ēkai. Pie ieejas durvīm staveja virs, ko Bells nekavējoties pazina: Enriko Karuzo, kurš iepriekšējā vakarā bija dziedājis dona Hosē lomu "Karmena" Eielaja Operas nama, gaidīja uz ielas, kamēr viņa kalpotājs vilka somas lauka uz ietves. Viņš bija uzmetis garu, biezu kažoku virs pidžamas un smēķēja cigāru. Iedams garām, Bells dzirdēju diženo tenoru murminām:

-   Sasodīta vieta, sasodīta vieta. Nekad vairs te nebraukšu.

Lifti nedarbojas, jo nebija elektrības, bet kāpnes bija salīdzinoši tīras. Iegājis sava istaba, Bells nepūlejās sakravat drebes. Viņaprāt, nebija nekāda iemesla sevi apgriilinat ar bagāžu. Viņš tikai sameta dažas mantas nelielā ceļasoma. Negaidīdams dzīvību apdraudošas briesmas Sanfrancisko, viņš bija atstajis četrdesmit piektā kalibra koltu un mazo pistoli viesnīca. Kolts tika ievietots ceļasomā, bet pistole nelielajā makstī cepures iekšpusē.

Iedams pa Pauela ielu uz Kromvela savrupmājas pusi Noba kalnā, viņš ieraudzīja dažus vīrus, kas izmisīgi centās nocelt lielu siju no gruvešu kaudzes, kas reiz bijusi viesnīca. Viens no tiem pamaja bellam un uzkliedza:

-    Nāc palīgā!

Izrādījās, ka viņi pūlas atbrīvot sievieti, kas bija iesprostota drupas. Viņai mugura vēl bija naktsterps, un Bells pamanīja garus, kastaņbrunus matus.

Viņš bridi paturēja viņas plaukstu roka un klusi noteica:

-   Nezaudējiet drosmi. Mēs jus atbrīvosim.

-    Mans vīrs un meitiņa… Vai viņi ir drošība?

Bells ielūkojās glābēju drūmajās sejās. Viens no tiem lēni papurināja galvu.

-    ļūs drīz viņus satiksiet, Bells sacīja, juzdams tuvojamies iznīcinošo uguns liesmu.

Viņš pievienoja savu speķu citu pūlēm un velti mēģinaja pacelt siju, kas bija uzkritusi sievietei uz kajam. Tas bija bezcerīgi. Sija svēra vairākas tonnas, un seši viri nevarēja to pakustināt. Sieviete izturējās ļoti drosmīgi un klusēdama vēroja notiekošo, līdz liesmas sāka laizīt viņas tērpu.

-   Lūdzu! viņa kliedza. Neļaujiet man sadegt!

Viens no vīriem, ugunsdzēsējs, pajautaja, kā viņu sauc, un pierakstīja sievietes vārdu uz neliela papīra gabaliņa, ko atrada kabata. Parejie viri attālinajās no karstas uguns un draudīgajām liesmām, savas nespējas glābt sievieti šausminati.

Naktsterps aizdegās, un viņa saka kliegt. Bells nevilcinādamies pacēla savu pistoli un iešava sievietei starp acīm. Tad viņš neatskatīdamies kopa ar ugunsdzēsēju skrēja uz ielas pusi.

-Tas bija jaizdara, ugunsdzēsējs ieminējas, uzlicis roku Bellam uz pleca. Nave ugunī ir drausmīga. Jūs nevarējāt ļaut viņai ciest.

-   Taisnība, Bells atbildēja, juzdams acis sariešamies asaras. Bet tās ir drausmīgas atmiņas, ko es nēsāšu sevi līdz pat nāvei.

38

Kromvels pamodas sava gulta un ieraudzīja, ka lustra istabas vidū šūpojas ka pulksteņa svārsts, kristāla piekariņiem neprātīgi šķindot. Mēbeles dejoja apkart ka traku dēmonu apsēstas. No sienas ar lielu brīkšķi nokrita glezna ar lapsu, atsitoties pret pulēto tīkkoka grīdu. Visa maja čīkstēja, sienu akmens bluķiem berzējoties citam pret citu.

Istaba klupdama iemetās Margareta, pūlēdamās noturēties stāvus, kamēr turpinājās zemestrīce. Viņa bija ģērbusies tikai naktsterpa, jo apjukumā nebija uzmetusi mugura apmetni. Viņas seja bija bala ka kaijas krūteža, zeltaini bruņas acis bailes ieplestas, un lupas drebēja.

-    Kas notiek? viņa izdvesa.

Kromvels pasniedzās un pievilka masu sev klāt.

-   Tikai zemestrīce, mīļa masa. Par to nav jāuztraucas. Tūlīt jau beigsies. Ļaunakais ir garam.

Viņa balss bija klusa un rama, tomēr Margareta redzēja nervozo spriedzi braļa acis.

-    Vai maja sabruks? viņa izbijusies jautaja.

-   Tikai ne šī maja, Kromvels apņēmīgi atbildēja. Tā ir stabila ka Gibraltars.

Tiklīdz viņš to pateica, saka grīļoties un krist lielie skursteņi. Par laimi, tie bija būvēti ārpus mājas sienām un nokrita zemē, neiztriecoties cauri jumtam. Lielāko daļu posta cieta mājas ārējas sienas posmi, kas ieplaisaja un gāzās zemē ar pērkona dārdiem līdzīgu skaņu. Beidzot zemes grūdieni apsīka.

Maja bija izturējusi zemestrices smagakos brīžus un nezaudēja savu strukturu, izskatīdamās tapai ka iepriekš, izņemot sabrukušo ārsienu un trīs nokritušos skursteņus. Un, ta kā iekšējas sienas veidoja ap dēļiem apšūts akmens, nosegts ar krāsu vai tāpetēm, un griestus sedza mahagonija koks, nebija nekādu putekļu mākoņu no krituša apmetuma.

-   Ak kungs, Mārgareta nomurmināja. Ko mes dansim?

-   Parūpējies par māju. Sasauc kopa kalpotājus un pārliecinies, vai kads nav ievainots. Pec tam liec viņiem uzkopt šo drazu. Tēlo, ka majas atjaunošana ir tava prioritāte. Bet sāc kravāt tikai tās vērtības un mantas, ko uzskati par būtiskām mūsu bēgšanai no valsts.

-Tu aizmirsti Van Dorna aģentus, viņa iebilda, paceldama acis.

-Zemestrīce nāks mums par labu. Pilsētā valda haoss. Bellam un pārejiem aģentiem šobrīd ir citas problēmas, nevis mūsu pieskatišana.

-    Ko darīsi tu? Margareta jautaja, savilkdama tērpu ciešāk ap augumu.

-    Es došos uz banku un pilnība iztīrīšu glabatavu. Vakar es lielāko daļu skaidras nauda saliku lādēs. Kad viss būs izdarīts, mes ar F.ibneru rolsroisā aizvedīsim lādes uz noliktavu un iekrausim manā vagona ceļojumam pari Kanadas robežai.

-    Kad tu runā, viss izklausās tik viegli, Mārgareta sausi noteica.

-   Jo vienkāršāk, jo labak. Viņš izkapa no gultas un devas uz vannasistabu. Rīt ap šo laiku musu dzīve Sanfrancisko būs noslēgusies, un jau pēc dažiem menešiem mēs uzsāksim jaunu finanšu impēriju Monreālā.

-   Cik daudz naudas mums bus?

-   Es ar telegrāfu jau pārsūtīju piecpadsmit miljonus uz četrām dažadam Kanādas bankām četras dažādās provinces, viņš atbildēja. Un mēs vel vedīsim līdzi četrus miljonus skaidrā nauda.

Margareta atplauka platā smaida, piepeši aizmirsusi bailes no zemestrīces.

-   Tas ir vairāk neka toreiz, kad pirms divpadsmit gadiem ieradāmies Sanfrancisko.

-    Daudz vairak, Kromvels apmierinats noteica. Precīzāk izsakoties, par deviņpadsmit miljoniem vairak.

Bells nonāca pie savrupmājas Kašmena iela divdesmit minūtes pec Kromvela aiziešanas. Viņš nopētīja māju un brīnījās par diezgan niecīgajiem bojājumiem, jo nupat bija redzējis neticamo postažu pilsētas centrā. Pārrāpies pari kritušu ķieģeļu kalnam, kas reiz bija astoņas pēdas augsta siena, viņš piegaja pie parades durvīm.

Pavilcis durvju zvana kloķi, viņš atkapas un gaidīja. Pec vairākam minūtēm durvis nedaudz paveras, un no tam pameta skatienu kalpone.

-    Ko jus gribat? viņa noprasīja, pec nupat piedzīvota zaudējusi visu pieklājību.

-   Es strādāju Van Doma detektīvu aģentūra un esmu ieradies pie Kromvela kunga.

-    Kromvela kungs nav mājas. Viņš aizgaja drīz pec drausmīgas zemestrīces.

Bells manīja kadu slavu tuvojamies caur aizkariem, kas sedza durvju stiklu.

-    Vai viņš devās uz savu banku?

Kalpone atkāpās, un uz sliekšņa iznaca Margareta. Viņa lūkojas uz vīrieti, kas staveja uz pakapiena, terpies uzvalka, bet no klāts ar putekļiem, netīrumiem un kvepiem. Pelniem nokvēpušajā sejā vidēja acis, kas bija nogurušas, vērojot pārāk daudz ciešanu. Viņa tik tikko pazina Bellu.

-   Aizak, vai tas esat jus?

-   Nedaudz apbružats gan, bet jā, tas esmu es. Viņš noņēma cepuri. Esiet sveicinātā, Margareta. Man prieks, ka jūs parcietāt zemestrīci bez ievainojumiem.

Viņas tumšās acis iepletās un atmaiga, it ka viņa Bellu redzētu pirmo reizi, un viņa atkapas no durvīm.

-   Lūdzu, ienāciet.

Viņš paklausīja un ieraudzīja, ka viņa ķērusies pie darba, satīrot visus atkritumus, kas mētājas uz savrupmājas grīdas, pārsvara saplēsts porcelāns un Tiffany lampu abažūri. Viņai mugurā bija ērti, sarkani kokvilnas svārki un vilnas džemperis, paslēpts zem gara priekšauta. Mati bija savīti cieša mezgla uz galvas, vaļējam cirtām krītot gar vaigiem. Par spīti savam vienkāršajam izskatam viņa piepildīja apkārtējo gaisu ar patīkamu smaržu. Tērpusies dārgā zīda kleitā vai parasta darba apģērbā, Margareta jebkura gadījuma bija apbrīnojami pievilcīga sieviete.

Viņa ieveda Bellu viesistaba un piedavāja krēslu pie kamīna, kura pelni pec skursteņa sabrukšanas bija izkaisijušies pa paklāju.

-    Vai vēlaties tasi tējas?

-   Es pārdotu dvēseli par tasi kafijas.

Viņa pagriezās pret kalponi, kura bija to dzirdējusi, tāpēc pamaja un aizsteidzās uz virtuvi. Margaretai bija grūti lūkoties Bella hipnotiskajās acis. Viņa atklāja sevī augošu kaisli, ko bija izjutusi jau iepriekš ši vīrieša klātbūtnē.

-    Kapec jums vajadzīgs Džeikobs? viņa bez aplinkiem noprasīja.

-   Domāju, jus zinai atbildi uz šo jautājumu, Bells mierīgi atbildēja.

-Jus nedrīkstat viņu atkal nolaupīt. Tikai ne Sanfrancisko. Tagad taču jūs to noteikti zināt.

-   Jūs abi šajā pilsētā esat uzpirkuši pārak daudz politiķu, lai jebkad saņemtu sodu par saviem noziegumiem, Bells rūgti noteica. Viņš bridi klusēja, lūkodamies uz kalpotajiem, kas tīrīja māju un lika mebeles un rotājumus atpakaļ tiem paredzētajas vietas. Izskatās, ka jūs gatavojaties palikt pilsētā.

-    Kāpēc gan ne? viņa tēlotā sašutumā vaicaja. Ši ir mūsu pilsēta. Mums ir plaukstošs uzņēmums un labi draugi. Musu sirdis ir atvērtas šejienes nabagiem. Kāpēc gan lai mes dotos prom?

Bells gandrīz juta kārdinājumu Mārgaretai ticēt. Šī sieviete bija prasmīga mele, viņš nodomāja, atcerēdamies nakti, kad viņi bija dejojuši "Brauna pilī". Ļoti prasmīga.

-    Vai Džeikobs šobrīd ir banka?

-    Viņš aizgāja pārbaudīt, cik lieli ir postījumi.

-    Es redzēju, kas palicis pāri no Tirgus ielas. Gandrīz visas ēkas ir sagrautas, dažas vēl stāv, un Kromvela banka atrodas tieši ceļā trakojošai liesmai.

Margareta nešķita norūpējusies.

-   Džeikobs būvēja banku ta, lai tā stāvētu vēl tūkstoš gadus, tapat ka šo māju, un, ka redzat, ta ir izturējusi zemestrīci, bet greznākas Noba kalna savrupmājas ir smagi cietušas un pat iznicinātās. Kromvelu nams ir izturīgs.

-    Var jau būt, Margareta, Bells drūma nopietnība sacīja. Bet es brīdinu jūs un Džeikobu: neiedomājieties pamest pilsētu.

Viņa iedegās dusmas un piecēlās kajas.

-   Nedraudiet man un neuzdrošinieties domāt, ka varat iebiedet manu brāli. Jūs blefojat, Aizak. Šaja pilsēta jums nav varas, nav ietekmes. Mēs ar brāli šeit būsim vel ilgi pec tam, kad jusu vairs nebūs.

Ari viņš pieceļas no krēsla.

-    Šaja ziņa es atzīstu sakavi. Man tiešam nav ietekmes šaja pilsēta un tās politikas aparātā. Bet, tiklīdz šķērsosiet pilsētas robežu, jus abi būsiet man roka. Varat uz to pajauties.

-   Ara! viņa nošņāca. Tūlīt pat ejiet prom!

Abi ilgi lūkojās viens uz otru, mežonīgam acīm piepeši uzliesmojot naida. Tad Bells lēni pagriežas, uzlika galva cepuri un devās uz durvju pusi.

Margareta uzsauca viņam pakaļ:

-   Jūs nekad vairs nepiedursiet pirkstu manam brālim. Nemūžam! Tikai pār manu līķi!

Viņš apstājās un uzmeta skatienu Margaretai.

-   Man tiešām žēl, ka jus to pateicāt.

Un tad viņš jau bija prom.

Eibners prasmīgi vadīja rolsroisu uz Kromvela nacionālo banku Satera un Haida ielas stūri, izvairīdamies no ķieģeļu kaudzēm un cilvēku pūļiem, kas pildi ja ielas. Reiz policists apturēja mašīnu un pavēlēja Eibneram doties uz Mehāniķu paviljonu, milzīgo eku un arēnu, kurā glabājās liels arhīvs un notika daudzi gadatirgi, sporta speles un koncerti. Izmisigaja nepieciešamība pec neatliekamās palīdzības punktiem pilsēta bija pārvērtusi paviljonu par slimnīcu un morgu. Policists uzstāja, ka Kromvelam jāziedo savs rolsroiss kā transports ievainotajiem.

-   Es savu mašīnu varu izmantot labak, Kromvels augstprātīgi noteica un ierunāja mašīnas skaļruni: Turpini ceļu uz banku, Eibner.

Policists izvilka savu revolveri un notēmēja uz Eibneru.

-    Es konfiscēju šo mašīnu un parūpēšos, lai jūs dotos tieši uz paviljonu, citādi izšķaidīšu smadzenes jūsu šoferim un atdošu mašīnu kadam krietnākām cilvēkam.

Uz Kromvelu šī runa neatstaja nekādu iespaidu.

-   Skaisti vardi, policista kungs, bet mašīna paliek pie manis.

Policista seja dusmās piesarka. Viņš pavicināja revolveri.

-   Otru reizi es jus nebrīdināšu…

Viņš ieplestām acīm paravās atpakaļ, sajutis Kromvela kolta lodi ieurbjamies krūtis. Viņš vēl bridi apjucis stavēja, līdz sirds pārstaja pukstēt un viņš nokrita zemē.

Nebija vilcināšanas, raižu, nožēlas. Eibners aši izslīdēja no savas vietas, paķēra līķi ka manekenu un nosēdināja pasažiera vietā. Tad viņš atkal apsēdas pie stūres, iesledza pirmo ātrumu un aizbrauca.

Ielas valdīja tāda kņada cilvēki kliedza, ik pa brīdim kada ēka sabrūkot nodārdēja, liesmas sprakšķēja -, ka neviens nepamanīja policista slepkavību. Tie nedaudzie, kuri redzēja viņu nokrītam, domāja, ka policists ir ievainots un viņu aizved uz slimnīcu šoferis, kas izmanto savu mašīnu palīdzības transportam.

-Tiec no viņa vaja, Kromvels pavēlēja, it ka liktu kalpotajam izmest atkritumos beigtu tarakanu.

Eibners atbildēja skaļrunī:

-    Es par to parūpēšos.

-    Kad būsi beidzis, piebrauc pie kravas un kalpotāju ieejas bankā, sētas puse. Ej iekšā pa tam durvīm, tev ir atslēga. Man vajadzēs tavu palīdzību, lai aiznestu līdz mašīnai lādes.

-Jā, ser.

Kad rolsroiss sasniedza Satera un Tirgus ielas stūri un Kromvels ieraudzīja tuvojošos uguni, ka ari postījumu apmērus, viņš saka raizēties par to, ko atradis, piebraucot pie bankas, bailes airi vien pārvērtas pacilaliba, kad eka paradijās skatienam.

Kromvela nacionāla banka bija izturējusi zemestrīci gandrīz neskarta. Nepadevīga akmens būve bija attaisnojusi Kromvela dižošanos, ka tā nostāvēs tūkstoš gadu. Nebija nokritušas ne sienas, ne lielās kolonnas. Vienīgais redzamais kaitējums bija sasprāgušie krāsaina stikla logi, kuru lauskas pārvērta ietvi ap banku krāsainā kaleidoskopa.

Eibners apturēja rolsroisu un atvēra aizmugures durvis. Gar ieeju minstinājās vairaki bankas darbinieki, pieraduma deļ ieradušies darba, nezinādami, ka citādi likt gala ar šo traģisko dzīves pagriezienu. Kromvels izkapa un bija ticis likai līdz kāpņu vidum, kad tie viņu ielenca, runādami visi reize, bērdami jautājumus. Viņš pacēla rokas, lūgdams klusumu, un sauca:

Ludzu, lūdzu, atgriezieties mājās pie savam ģimenem. Šeit jūs neko nevarat darīt. Es apsolu, ka jūs saņemsiet savu algu, tiklīdz ši briesmīgā nelaime būs beigusies un viss atgriezīsies savās sliedes.

Tas bija tukšs solījums. Kromvels ne tikai negrasijas maksāt algas, kamēr banka bija slēgta; viņš redzeja, ka liesmas laizīja pilsētas biznesa rajonu un atradas tikai dažu stundu attalumā no bankas. Sienas gan bija no akmens un nepadosies, bet koka jumts bija ugunsnedrošs, tāpēc eka atri pārvertisies par tukšu karkasu.

Tiklīdz darbinieki sāka attālināties, Kromvels izņēma no mēteļa kabatas lielu misiņa atslēgu komplektu un atslēdza masīvas bronzas durvis. Viņš nepūlējās tās aizslēgt aiz sevis, zinādams, ka uguns drīz aprīs visus dokumentus. Viņš devas uz glabātavu. Laika atslēga bija uzstādīta uz astoņiem. Tagad bija septiņi un četrdesmit piecas minūtes. Kromvels rami piegaja pie ādas krēsla aiz aizdevumu speciālistā galda, noslaucīja putekļus, apsēdas un izņēma cigāru no krušu kabatā paslēptās etvijas.

Juzdamies ka situācijās noteicējs, viņš atlaidās krēsla, aizdedzina ja cigāru un izpūta zilu dūmu mākoni vestibila grezno griestu virzienā. Zemestrīce bija notikusi ļoti izdevīga mirkli. Varbūt viņš zaudēs dažus miljonus, bet apdrošināšana segs bankas namam nodarītos postījumus. Viņa konkurenti ieguldīja līdzekļus aizdevumos, bet Kromvels vienmēr turēja skaidro naudu pa rokai un ieguldījumiem izmantoja vekseļus. Tiklīdz noskaidrosies, ka viņš aizbēdzis, banku auditori metīsies virsū Kromvela nacionalajai bankai ka maitu lijas. Laba ka ja gadījumā viņa noguldītāji saņems desmit centus par katru ieguldīto dolāru.

Tieši astoņos glabatavas mehānisms nošķindeja, un atslēgas cita pēc citas atslēdzās. Kromvels piegaja pie durvīm un pagrieza lielo riteni, kam tapat ka kuģa stūrei bija spieķi, ta izvilkdams stieņus no to ligzdām. Tad viņš pavilka milzīgas durvis vaļa uz to gigantiskajam, labi ieeļļotajām eņģēm tikpal viegli, it ka tas butu piestiprinātās pie virtuves skapīša, un iegāja iekša.

Pagaja divas stundas, līdz viņš pabeidza kravāt četrus miljonus dolāru lielas nominālvērtības banknotēs piecās lielas adas lādēs. Paradijās Eibners, noslēpis policista līķi zem instrumentu veikala sabrukušā jumta, un aiznesa lādes uz rolsroisu. Uz Kromvelu vienmer lielu iespaidu atstāja ira skarbais spēks. Viņš pats tik tikko spēja pacelt piekrautas lādes malu no grīdas, bet Hibners nevērīgi uzmeta to plecā, it ka nestu kaudzi dunu spilvenu.

Rolsroiss bija atstāts pazemes kravas transporta novietnē, ko parasti izmantoja bruņumašīnas un furgoni, piegādājot banknotes vai monētas no tuvējās Sanfrancisko kaltuves. Kromvels palīdzēja Eibneram ielikt lādes mašīnas ietilpīgajā bagažas nodalījuma un apklāja tas ar segām, ko bija paņēmis no savrupmājas. Zem segām viņš ievietoja spilvenus no bankas vestibila kresliem, sakartodams tos ar nodomu, lai tie izskatītos pēc liķiem.

Kromvels atgriežas bankā un atstaja glabātavas durvis vaļā, lai tā saturs tiktu iznicināts. Tad viņš izgāja laukā, iekapa atklātaja pasažiera sēdekli un apsēdās blakus Eibneram.

-    brauc uz mūsu noliktavu dzelzceļa parka, viņš pavēlēja.

-    Mums bus jānogriežas uz ziemeļu piestātni un jaapbrauc uguns, ja gribam tikt uz dzelzceļu, Eibners sacīja, iegruzdams mašīnu pirmaja atruma. Izvairījies no milzīga ugunsgrēka, kas aprija Čaintaunu, viņš devas uz Blekpointu ziemeļu virzienā. Koka ēkas jau pārvērtās kūpošu pelnu kaudzēs, un nolauztie skursteņi izskatījās pec samelnējušiem kapakmeņiem.

Dažas ielas bija pieliekami tīras, lai pa tam varētu izbraukt, un Eibners izvairijas no pārējam, kas bija apraktas zem sabrukušam sienām. Divas reizes rolsroisu apturēja policija, uzstājot, ka mašīna jāizmanto ievainoto pārvadašanai, bet Kromvels tikai noradīja uz neīstajiem līķiem zem segām un paskaidroja, ka dodas uz morgu. Policisti paklausīgi atkapas un ļāva viņiem braukt talak.

Eibneram nācās braukt apkart bēgļu pūļiem no izdegušajiem rajoniem ar savu niecīgo mantību rokas. Panikas nebija, cilvēki kustējās lēnām, it ka būtu izgājuši svētdienas pastaiga. Sarunu bija maz, un tikai nedaudzi atskatījās uz vietām, ko pirms nelaimes bija dēvējuši par mājām.

Kromvelu pārsteidza uguns spējums un aizrautība, aprijot ēkas. Uguns stabs meta liesmojošu dzirksteļu un drazu birumu uz jumta, kas divu vai trīs minūšu laika pārvērtas par milzigu lāpu. Tad uguns apvija visu namu un to iznīcināja īsākā laika, neka nepieciešams ūdens uzvarišanai.

Saka ierasties regulāras armijas speķi no tuvējam bāzēm, lai uzturētu kārtību un palīdzētu pilsētas ugunsdzēsējiem cīnīties ar liesmām. Desmit artilērijas, jātnieku, kājnieku un medicīniskie pulki kopā tūkstoš septiņsimt karavīru iesoļoja pilsētā ar ieročiem un patronjoslām, gatavi apsargat drupas, banku un veikalu glabatavas un seifus, pasta kantori un naudas kaltuvi no izlaupītajiem. Viņiem bija dota pavēle nošaut ikvienu, kas pieķerts zogam.

Rolsroiss pabrauca garam kareivju karavanai četros automobiļos, kuru aizmugurējie sēdekļi bija piekrauti ar dinamīta kastēm no Kalifornijas pulvera rūpnīcas. Jau pec dažām minūtēm sagrauto pilsētu satricināja sprādzieni, nolīdzinot majas, lai apturētu uguns izplatību. Zaudējuši šaja ciņa, karavīri saka steidzīgi spridzināt veselus kvartalus pēdējā izmisīgā mēģinājumā apstadinat liesmas.

Caur dūmu miglāju, kas kļuva arvien biezāks, izspraudās slimīgi dzeltena gaisma. Saule nespīdēja uz drupām, izņemot pašu pilsētas nomali. Neskaidra saules bumba šķita sarkana un mazaka neka parasti. Armijas pulki, ugunsdzēsēji un policisti atkapas no liesmām, dzenot bezpajumtniekus uz rietumiem, talak no tuvojošās nelaimes.

Eibners sagrieza mašīnas stūri, izvairīdamies no drupām uz, ielas un cilvēkiem, kas mēģināja nokļūt līdz. pramja piestātnei cerība tikt pari līcim uz Oklendu. Beidzot viņš nonāca pie dzelzceļa sliedēm un sekoja tam līdz Southern Pacific lielajam parkam, līdz sasniedza Kromvela noliktavu. Uzbraucis augšā pa rampu, viņš apturēja mašīnu blakus vagonam uz iekraušanas platformas. Viņš ievēroja sānos uzrakstīto sērijas numuru: 16455.

Kromvels nezinaja, ka Bells ir informēts par vagona divējādo dabu. Tomēr aģentu, kura uzdevums bija to noverot, bronsons pēc zemestrīces bija aizsaucis kādā cita pienākuma. Apkārtne izskatijas pamesta. Kromvels nopētīja piekaramo sledzeni pie vagona lielajām, bīdāmajām durvīm, gribēdams pārliecināties, ka neviens to nav aizskaris. Guvis tam apstiprinājumu, viņš iebāza cauruma atslēgu un noņēma sledzeni, kas vairāk kalpoja izskatam neka aizsardzībai. Tad viņš notupās zem vagona un pa lūku ierāpās iekšā. Tur viņš atbīdīja smagās bultas, kas no iekšpuses turēja durvis ciet, un atvēra tās vaļa.

Eibners negaidīja norādījumus un saka nest no mašīnas smagās naudas lādes, uzceldams tas pie vagona durvīm, un Kromvels ievilka tās iekša. Kad no limuzīna bija izņemti visi četri miljoni, Kromvels palūkojās lejup uz Eibneru un pavēlēja:

-    brauc mājās, savac manu masu un viņas bagāžu, tad atgriezies šeit.

-Jus paliksiet, Kromvela kungs? Eibners jautāja.

Kromvels pamāja.

-    Man šis tas jānokārto parka otra pusē, dispečera kabinetā.

Eibners zinaja, ka nokļūt no noliktavas līdz Noba kalna savrupmājai un atpakaļ ir gandrīz neiespējami, tomēr piemeta pirkstu pie pieres un bezrūpīgi paziņoja:

-    Darīšu visu, lai atvestu jūsu masu sveiku un neskartu.

-Ja kāds to spej, tad tas esi tu, Eibner, Kromvels atzina. Es tev pilnīgi uzticos.

Tad Kromvels aizbīdīja durvis ciet un nokāpa leja caur lūku. Vadīdams limuzīnu lejup pa rampu, Eibners ieraudzīja Kromvelu šķērsojam sliedes un tuvojamies dispečera būdiņai.

39

Bclls gaja lejup no Noba kalna un apslajas, lai palīdzētu vīriem novaki nelielas viesnīcas atliekas, kas nu bija tikai saplaisājušu koka baļķu un sadragatu ķieģeļu kaudze. Zem tās skanēja maza zēna šņuksti, Bells un viri drudžaini darbojās, metot gruvešus sānis un rokot eju žēlo saucienu virzienā.

Pagaja gandrīz stunda, līdz viņi sasniedza nelielo gaisa kabatu, kas bija pasargājusi zēnu no nosmakšanas. Vel pēc divdesmit minūtēm viņi bērnu atbrīvoja un aiznesa uz gaidošo mašīnu, kas aiztrauksies uz neatliekamās palīdzības punktu. Zēns nebija cietis, tikai lauzis potītes un klāts zilumiem.

bellam šķila, ka zēns nav vecāks par pieciem gadiem. Kad tas raudaja pec males un Ieva, viņa glābēji uzlukoja cits citu dziļas bēdās, zinādami, ka zena vecāki un droši vien ari brāļi un masas ir aprakti dziļi viesnīcas atliekas. Neteikdami ne varda viņi šķiras, bedu nomākti, tomēr priecādamies, ka izglābuši vismaz zenu.

Pēc diviem kvartaliem Bells pagaja garam kareivim, kas uzraudzīja viru grupu; liem bija likts novākt ķieģeļus no ielas un sakraut los gar maļam. Kada strādniekā glītais profils bellam šķita pazīstams. Pakļaudamies ziņkaribai, viņš apstajās un pajautaja vecākām vīram, kas vēroja notiekošo, kas ir šis virs, kurš "pieteicies" satīrīt ielas.

-    Tas ir mans māsasdēls, vīrs smiedamies paskaidroja. Džons Berimors. Viņš ir aktieris, uzstājas luga "Diktators". Vecais bridi klusēja. Vai ari uzstājas. Teātris ir pagalam.

-   Man jau šķita, ka es viņu pazīstu, Bells noteica. Redzēju viņu Čikāgā Makbeta loma.

Svešinieks papurinaja galvu un pasmaidīja.

-   Džeku no gultas laukā dabūja tikai Dieva roka, un Savienoto Valstu armija vienīgā spējusi viņu piedabūt pie darba.

Kareivis mēģinaja uzdot ielu satirīšanu ari Bellam, bet viņš paradīja savu Van Dorna aģentūras apliecību un devās tālāk. Puļi jau bija izklīduši un ielas šķita gandrīz tukšas. Uz tām vēl kavējās tikai kareivji zirgu mugurā un daži dīkdieņi, kas vēroja uguni.

Laikā, ko Bells pavadīja, noejot vel astoņus kvartalus līdz Kromvela bankai, pilsētas centrs abās puses Tirgus ielai jau dega mežonīgās liesmas. Uguns siena atradās tikai sešu kvartālu attāluma no bankas, kad viņš apslajas pie pakāpieniem, kas veda uz lielajām bronzas durvīm. Jauns kareivis, ne vecāks par astoņpadsmit gadiem, neļāva Bellam iet talak, draudēdams ar durkli šautenes gala.

-   Ja grasījies izlaupīt banku, tu esi mironis, viņš stingri paziņoja.

Bells atkal izvilka savu Van Dorna aģentūras apliecību un meloja:

-    Ks gribu pārbaudīt banku, paskatīties, vai nevar paglābt kādus dokumentus vai banknotes.

Kareivis nolaida šauteni.

-    Labi, ser, varat iet.

-    Varbūt nāksiet man līdzi? Iespējams, man noderēs otrs virs, lai iznestu kaut ko vērtīgu.

-   Piedodiet, ser, kareivis atvainojas. Man ir dota pavēle uzmanīt ielas, ko vēl nav sasniegusi uguns, lai nepieļautu izlaupišanu. Hs jums neieteiktu ilgi uzkavēties iekšā. Nepaies pat stunda, līdz liesmas jau būs šeit.

Es uzmanīšos, Bells apliecināja. Tad viņš uzkāpa augšā un atgrūda vienu pusi durvīm, ko Kromvels, par laimi, bija atstājis neaizslēgtas. Iekša banka izskalijas kā svetdiena, kad ir slēgta. Kasieru lodziņi, galdi un pārejas mēbeles radīja iespaidu, ka tiek gaidīts pirmdienas rīts, kad darbs turpināsies. Vienīgie acīmredzamie bojājumi bija nodarīti saplīsušajiem logiem.

Bells pārsteigts ieraudzīja, ka glabatavas durvis atstatas vaļa. Viņš iegāja iekša un tūlīt pat pamanīja, ka lielākā daļa skaidras naudas ir pazudusi. Kasieru atvilktnēs un atsevišķajos konteineros bija palikušas tikai sudraba un zelta monētas, kā ari dažas naudaszīmes, ne vērtīgākas par pieciem dolāriem. Džeikobs Kromvels bija ieradies un aizgājis. Laiks, ko Bells bija pavadījis, glābjot mazo zēnu, neļava viņam pieķert Kromvelu bankas līdzekļu iztukšošana.

Bells vairs nešaubījās, ka Kromvelam ir padoma izmantot šo nelaimi, lai aizbēgtu no pilsētas un šķērsotu robežu. Locomobile diemžēl vairs nebija braucams, un Bells nolamajās, to atcerējies. Iešana caur drupām tērēja viņa laiku un spēku. Viņš atstaja banku un devas uz Muitas namu, kas arī atradās ugunsgrēka ceļā.

Meriona neievēroja Bella dotos norādījumus visa pilnība. Neklausīdama viņa padomam, viņa uzkāpa pa ļodzīgajām kāpnēm atpakaļ sava dzīvokli. Tur viņa sakravāja lielā soma ģimenes fotogrāfijās, personiskos dokumentus un dārglietas, virsū uzmezdama ari dažas vissmalkākās drēbes. Viņa pasmaidīja, salocīdama divus tērpus un zīda apmetni. Tikai sieviete varētu glābt savas skaistas mantas. Vīrietim bulu vienaldzīgi viņa labie uzvalki.

Meriona novilka somu lejup pa kāpnēm un pievienojās pārējiem majas zaudējušajiem, kuri nesa vai vilka lādes ar savu niecīgo mantību, gultasveļu un ģimenes vērtībām. Kāpjot augšup pilsētas pakalnos, neviens no viņiem neatskatījās uz mājām un dzīvokļiem, negribēdami kavēties domās pie sadragātajām, sadrupušajām atliekām, kur līdz pat šai dienai bija dzīvojuši miera un ērtībās.

Nakts laika no nepielūdzamās uguns bēga desmitiem tūkstošu cilvēki. Dīvaini, tomēr nebija ne panikas, ne nekārtības. Neviena sieviete neraudaja, neviens vīrietis nepauda dusmas par notikušo. Aiz viņiem kareivju rindas atkāpas liesmu priekšā, mudinot pūli virzīties uz priekšu un šad tad pabakstot kādu, kurš bija noguris un apstājies, lai atpūstos.

Vilkt smagas lādes augšup un lejup pa stāvajiem pakalniem kvartalu pēc kvartāla, jūdzi pec jūdzes, drīz vien kļuva parak grūti. Cilvēki pameta tūkstošiem somu un to saturu, būdami parak noguruši. Daži atrada lāpstas un apraka savas lādes tukšās vietās, cerēdami tās atgūt, kad uguns būs norimusi.

Merionas spars un izturība sasniedza līmeni, kas viņai nebija rādījies ne sapņos. Viņa nesa un vilka savu somu, it ka būtu iesllgusi transa. Viņa viena pati stundām ilgi pūlējās, un neviens vīrietis nepiedāvājas palīdzēt. Vīrieši un to ģimenes bija aizņemti varonīgos pūliņos glābt paši savu mantību. Beidzot, kad Meriona vairs nespeja nest somu, kāds pusaudzis jautaja, vai varētu viņai palīdzēt. Meriona raudadama pateicas viņam.

Bija jau pieci no rīta, kad viņa un zens nonaca Zelta vārtu parka un sastapa kareivi, kas viņiem norādīja ceļu uz bēgļu vajadzībām saslietam teltīm. Viņa iegaja viena no tam, vēlreiz pateikdamas zēnam, kurš atteicās no piedāvātās naudas, atslīga guļamvieta un desmit sekunžu laikā jau bija cieši aizmigusi.

Kad Bells sasniedza Muitas namu, viņam šķita, ka viņš iet caur uguns sienu. Bija nakts, bet pilsētu apspīdēja spokaina, svārstīgā gaisma oranža krāsa. Pūļi bega no liesmām, tomēr vispirms steidzīgi sakrava mantas no mājām un veikaliem furgonos un skrēja prom tikai pčdeja mirkli. Uguns tuvojās Muitas namam no trim pusēm un apdraudēja visu kvartālu. Kareivji uz blakus māju jumtiem izcīnīja nebeidzamu cīņu, lai apdzēstu liesmas un glābtu Muitas namu, kura augšējā daļa bija smagi cietusi zemestrīcē. Zemākie stāvi tomēr nebija skarti un šobrīd tika izmantoti par operāciju centru armijai, jūras kājniekiem un jūras kara flotes personālam, kam bija dots uzdevums sagadāt un uzturēt ugunsdzēšamās šļūtenes.

Bells pagāja garām armijas sargiem, kas bija izvietoti visapkart ēkai, un devās iekšā. Istabā, kuras durvis veda uz vestibilu, viņš atrada bronsonu sarunājamies ar diviem policistiem un armijas virsnieku pie liela mēroga kartes, kas bija izklātā uz galda.

Bronsons ieraudzīja durvīs stāvam pelniem klātu viru, kura seja bija melna no sodrējiem, un sākumā viņu nemaz nepazina. Tad viņš pasmaidīja, un piegaja bellam klat, lai varētu draugu apskaut.

-   Aizak, es ļoti priecājos tevi redzēt.

-    Vai neiebildīsi, ja es apsēdīšos, Horas? Bells pārguris jautaja. Es esmu mērojis ļoti garu ceļu.

-    Protams. bronsons pieveda viņu pie krēsla netālu no galda ar uzrullējamu virsmu. Es tev atnesīšu tasi kafijas. Mums visapkārt trako liesmas, tomēr mēs nevaram uzvārīt ūdeni, bet šobrīd nevienu tas neinteresē.

-Labprat, pateicos.

Bronsons ieleja brūno šķidrumu no emaljas kannas tasīte un nolika to uz. galda bellam pretī. Gara auguma virs ar topāzbrunām acīm, izspūrušiem, tumši brūniem matiem un nevainojami baltu kreklu ar kaklasaiti pienaca klāt un nostājās blakus Bronsonam.

-    Izskatās, ka jums ir bijušas ari labakas dienas, viņš ieminējās.

-    Daudz tadu, Bells atbildēja.

Bronsons pagriežas uz svešinieka pusi.

-   Ai/ak, šis ir rakstnieks Džeks Londons. Viņš raksta eseju par zemestrīci.

Beils pamaja un nepiecelies paspieda rakstniekam roku.

-   Manuprat, jums šeit pieliks materiāla desmit grāmatām.

-    Varbūt vienai, Londons smaidīdams noteica. Vai varat man pastāstīt, ko redzējāt?

Bells sniedza Londonam īsu ziņojumu par pilsēta pieredzēto, atstadams nepieminētu drausmīgo pieredzi ar sievietes nošaušanu degošajās drupās. Kad stāsts bija pabeigts, Londons pateicas un devas pie galda, kur apsēdas un saka parskatīt savas piezīmes.

-    Ko noskaidroji par Kromvelu? Vai viņš un masa ir dzīvi?

-    Dzīvi, veseli un dodas pari robežai laukā no valsts.

-    Vai tu droši zini? Bronsons jautāja.

-    Es devos uz Kromvela banku, bet nokļuvu tur pārāk vēlu. No glabātavas bija paņemtas visas naudaszīmes, kuru vērtība ir lielāka par pieciem dolāriem. Viņš droši vien aizbēdzis ar trim vai četriem miljoniem.

-    Viņš nevarēs pamest pilsētu. Tikai ne šadā jucekli. Piestātnes ir pilnas ar tūkstošiem bēgļu, kuri cenšas nokļūt Oklendā. Viņš nevar parvadat tik daudz naudas dažos koferos.

-   Viņš atradis iespēju, Bells noteica, izbaudīdams auksto kafiju un beidzot juzdamies gandrīz normāli.

-    Kas notika ar Mārgaretu? Vai viņa devās brālim līdzi?

Bells papurināja galvu.

-    Es nezinu. Dienas pirmajā pusē es iegriezos viņu savrupmāja, un Margareta izturējās la, it kā viņa un Džeikobs grasitos palikt pilsētā un cīnīties ar mums liesa. Kad uzzināju, ka viņš aizlaidies ar visu bankas naudu, es vairs nevarēju atgriezties Noba kalna uguns sienas deļ. Man tik tikko izdevās atkļul līdz šejienei.

-    Un Meriona? Bronsons uzmanīgi painteresējās.

-    Es viņu aizsutiju uz Zelta vārtu parku. Tur viņai jābūt drošībā.

bronsons grasījās kaut ko teikt, bet telpa ieskreja zens, ne vecāks par divpadsmit gadiem. Galva viņam bija plata cepure, mugurā smags džemperis un kajas īsas bikses, kas savilktas ap ceļgaliem. Bija redzams, ka viņš ilgi skrējis, jo bija ta aizelsies, ka nespēja parunat.

-Es… meklēju… Bronsona kungu, viņš krampjaini dvesa.

Bronsons izbrīnīts pacēla skatienu.

-   Es esmu Bronsons, viņš atsaucas. Ko tu vēlies?

-    Leša kungs…

Bronsons palūkojās uz Bellu.

-    Eešs ir mans aģents. Viņš piedalījās musu apspriedē neilgi pec zemestrīces. Viņš apsarga valdības noliktavu dzelzceļa parka. 'Purpini, dels.

-    Leša kungs teica, ka jūs man samaksasiet piecus dolārus, ja atskriešu šurp un atkārtošu viņa vārdus.

-    Piecus dolārus? bronsons aizdomīgi vēroja zenu. Tā ir liela nauda lava vecumā.

Bells pasmaidīja, izņēma no maka desmit dolāru banknoti un pasniedza to zēnam.

-    Ka tevi sauc, dels?

-   Stjuarts Ljūtners.

-Tu esi mērojis talu ceļu no vagonu parka caur uguni un postažu, Bells sacīja. Ņem desmit dolārus un atkārto, ko tev teica Lešs.

-    Leša kungs lika pateikt Bronsona kungam, ka vagons, kas novietots pie Kromvela kunga noliktavas, ir pazudis.

Bells pieliecas zēnam tuvāk, piepeši sadrumis.

-   Atkārto, viņš pavēlēja.

Zēns bažīgi skatījas uz Bellu.

-    Viņš teica, ka pazudis Kromvela kunga vagons.

lielīs lūkojās uz Bronsonu.

-   Nolādēts! viņš sodījās. Tālad viņš tiešām pametis pilsētu. Tad Bells iedeva zēnam vel desmit dolārus. Kur ir tavi vecāki?

-    Palīdz izsniegt ēdienu Džefersona laukuma.

-   Labāk ej uz turieni. Viņi noteikti par tevi uztraucas. Un atceries, netuvojies ugunij.

Zēns iepleta acis, raudzīdamies uz abam desmit dolāru naudaszīmēm.

-   Ak tu Kungs, divdesmit dolāri. Paldies, ser. Un viņš pagriezies aizskrēja prom.

Bells atslīga sava krēslā.

-   Vilciens? viņš murminaja. Kur Kromvels dabūjis lokomotīvi?

-    Es zinu tikai to, ka visus prāmjus ir pārpildījuši bēgļi, kas cenšas nokļūt Oklenda. Tur Southern Pacific vac visus pasažieru vilcienus no simt jūdžu attaluma, lai pārvietotu prom. Viņš nevarēja nolīgt lokomotīvi, apkalpi un tenderi.

-    Viņa kravas vagons neaizripoja pats no sevis.

-'līci man, uz Oklendu netiek vilkti nekādi kravas vagoni, Bronsons atkārtoja. Tikai cilvēki. Vienīgie vilcieni, kas kustas, nāk no austrumiem un ved palīdzības krājumus.

Bells atkal piecēlās kājās, pievērsis Bronsonam auksto acu skatienu.

-    Horas, man vajag automašīnu. Es nevaru šķiest stundas, staigajot pa to pilsētas daļu, kas nedeg.

-    Uz kurieni tu dosies?

-   Vispirms man jaatrod Meriona un jāpārliecinās, ka viņai nekas nekaiš, Bells atbildēja. Pēc tam es braukšu uz dzelzceļa parku un aprunāšos ar dispečeru. Ja Kromvels nolīga vai nozaga vilcienu, kas izvedis viņu no pilsētas, tas noteikti reģistrēts dispečera kantori.

Bronsona seja parādījās lapsas kūmiņa cienīgs smaids.

-   Vai K modeļa fords derēs? Bells pārsteigts viņu uzlukoja.

-   ļaunajam K modelim ir sešu cilindru dzinējs un tas brauc ar četrdesmit zirgspēkiem. Vai tev tāds ir?

-   Hs to aizņemos no bagata pārtikas tirgotāja. Vari to ņemt, ja apsoli, ka atvedīsi atpakaļ līdz rītdienas vidum.

-   Esmu tavs paradnieks, Eloras. bronsons uzlika plaukstas bellam uz pleciem.

-   Vari man atmaksat, notverot Kromvelu un viņa neģēlīgo masu.

40

Meriona gulēja sešas stundas. Pamodusies viņa atklāja, ka telti ievākušas vēl piecas sievietes. Viena raudādama sēdēja uz savas guļvietas. Divas likās apjukušas un nomaldījušās, bet pārējās apliecinaja savu spēku, pieteikdamās palīdzēt barot cietušos lauka virtuves, kas tika ierīkotas parkā. Meriona piecelās, sakartoja drēbes un kopā ar jaunajam draudzenēm aizsoļoja uz vairakam lielām teltīm, ko armijnieki bija uzslējuši pagaidu slimnīcu vieta.

Ārsts nekavējoties deva Merionai norādījumus, kā iztīrīt un apsaitēt brūces, kuru apkopšanai nebija nepieciešama īpaša uzmanība, jo ārsti bija aizņemti operācijas, glābjot dzīvības smagi ievainotajiem. Merionai zuda laika izjuta. Viņa atvairīja miegu un pārgurumu, strādadama bērnu patvertne. Daudzi bija tik drosmīgi, ka viņai asiņoja sirds. Apkopusi skrambas un nobrāzumus trīs gadus vecai meitenītei, kura bija zaudējusi ģimeni, viņa raudadama novērsās, kad bērns sīkā balstiņa viņai pateicas.

Viņa devās pie nakamas guļvietas un nometas ceļos blakus zēnam, kas bija ienests no operāciju telts pec salauztas kajas ieģipsešanas. Apspraudīdama bērnam apkārt segu, viņa sajuta kādu klātbūtni, un drīz vien atskanēja pazīstama balss.

-Atvainojiet, māsiņ, man nokrita roka. Vai varat to salabot?

Meriona apsviedās apkārt un metas Aizaka Bella skavās.

-   Ak, Aizak, paldies dievam, tev nekas nekaiš. Es par tevi uztraucos.

Bella netīrumiem klāto seju izrotāja plats smaids.

-   Esmu nedaudz noskrandis, tomēr vel turos kajas.

-   Kā tu mani atradi?

-   Es taču esmu detektīvs, vai esi jau aizmirsusi? Medicīniskās palīdzības punkts bija mana pirmā pieturvieta. Es zināju, ka tu sekosi Florensas Naitingeilas pēdas, tev ir pārāk laba sirds, lai tu nepalīdzētu pārējiem, it īpaši bērniem. Viņš apskava sievieti vēl ciešāk un iečukstēja viņai ausi: Es ar tevi lepojos, Bella kundze.

Viņa atravās nostāk un apmulsusi lūkojās vīrietim acis.

-    Bella kundze?

Bells turpināja smaidīt.

-   Šis gan nav visromantiskakais mirklis un vieta, kur izteikt bildinājumu, bet vai tu ar mani precēsies?

-    Aizak Bell! viņa iesaucas. Ka tu uzdrīksties ta darīt! Bet viņa drīz atmaiga, novilka viņa seju lejup un noskūpstīja viņu. Atlaidusi vīrieša galvu, viņa šķelmīgi paziņoja: Protams, es ar tevi precēšos. Šodien neesmu saņēmusi nevienu labaku piedāvājumu.

Viņa smaids pagaisa, lūpas saspringa un balss kļuva skarba.

-   Es varu paliki likai bridi. Kromvels un Margareta bēg no Sanfrancisko. Kamēr es vēl elpoju, nevaru pieļaut, ka tads slepkavniecisks neģelis paliek nesodīts.

Dedzīga apņēmība Merionu biedeja, tomēr viņa cieši apskāva Bellu.

-    Ne jau katru dienu meitene saņem bildinājumu no vīrieša, kurš tūlīt pat aizbēg. Viņa sniedza bellam vēl vienu skupslu. Tikai atgriezies, vai saprati?

-   T iklīdz varēšu.

-   Es gaidīšu šeit. Nedomāju, ka kāds no mums tik drīz pametis šo bēgļu ciematu.

Bells pacēla Merionas plaukstas un tās abas noskūpstīja. Tad viņš pagriezās un aizgāja.

Bells negrasljās doties uz Kromvelu savrupmaju, lai redzetu, vai Mārgareta aizbēgusi. Viņš bija pārliecināts, ka viņa jau ir pie sava brāļa.

bagāto un vareno pilis bija kļuvušas par milzīgiem sārtiem. No visām pilsētas maļam nāca liesmu rēkoņa, brukošu sienu dārdi un dinamīta sprādzieni.

K modeļa fords bija viegls un straujš. Turklāt izturīgs. Tas rāpās pāri gruvešiem ielas kā kalnu kaza. Bells, pats to neapzinadamies, brauca pa to pašu ceļu, ko bija mērojuši Kromvels un Kibners, mezdami likumu gar ziemeļu piekrasti, lai izvairītos no uguns, bija pagajusi tikai pusstunda, kopš viņš pameta Merionu, kad mašīna jau apstājās uz Kromvela noliktavas rampas un viņš pārliecinājās, ka vagons patiešām nozudis.

Pārmiju lokomotīves kabināja vagonus pie pasažieru vilcieniem, lai aizvestu bēgļus uz štata dienvidiem, kur vēl bija atvērti sliežu ceļi, bet kravas vagoni tika norīkoti, lai atvestu pārtiku un zāles no Losandželosas. Viņš vadīja fordu gar sliedēm dzelzceļa parkā, līdz nokļuva pie koka ēkas ar izkārtni virs jumta, kas apliecināja, ka tas ir dispečera kantoris, Bells apturēja mašīnu, nolēca zeme un iegāja iekša.

Vairāki ierēdņi rosīgi darbojas ar dokumentiem, lai norīkotu vilcienus, un neviens nepacēla skatienu.

Kur ir galvenais dispečers? viņš jautaja nogurušam ierednim.

Tas pamāja uz. durvju pusi.

-Tur iekša.

Bellam ienākot, dispečers rakstīja numurus uz lielas tāfeles, kas attēloja sliežu ceļus uz un no parka. Uz galda bija plāksne, kas vēstīja "Mortons Ciūlds". Tas bija maza auguma virs ar vārgu zodu un vanaga knābim līdzīgu degunu. Uz tāfeles bija redzami trīsdesmit dažadi vilcieni, nosūtīti pa sliedēm, kas stiepās uz visām pusēm no parka ka zirnekļu tikli. Bells prātoja, kura no tiem iekļauts Kromvela vagons.

-   Gulda kungs?

Giilds pagriezās un ieraudzīja cilvēku, kurš izskatījās ka mērojis ceļu no viena elles gala līdz otram.

-    Vai neredzat, ka esmu aizņemts? ļa gribat iesesties vilcienā un braukt prom, jums jāiet uz Southern Pacific depo… kas nu no tā palicis.

-   Mans vārds ir Bells. Es strādāju Van Dorna detektīvu aģentūrā. Es meklēju vagonu ar sērijas numuru 16455.

Gulds pamaja uz tāfeles pusi.

-    Southern Pacific griež zemi un debesis apkart, lai pārvietotu tūkstošiem bez pajumtes palikušo lauka no pilsētas uz mūsu prāmju un velkoņu floti līdz Oklendai, kur esam savakuši pasažieru vilcienus, kas gaida, lai visus aizvestu prom. No visas valsts šurp brauc vairāk neka tūkstoš četrsimt humānās palīdzības vagonu. Visi pasažieru un kravas vagoni šajā līča puse, visi trīs simti, tiek vakti kopa štala dienvidu daļa. Kapec jūs domājat, ka es zinu, kur atrodas viens vientuļš vagons?

Bells ielūkojās Guldām acīs.

-Šis vagons pieder Džeikobam Kromvelam.

Tā parādījās tik tikko pamanama dzirksts, kas liecinaja, ka dispečeram šis vārds nav svešs.

-   Es nepazīstu nekādu Džeikobu Kromvelu. Gūlds apklusa, bažīgi pētīdams Bellu. Ko tas nozīmē?

-   ļus iedalijat lokomotīvi viņa privātā kravas vagona vilkšanai.

-Jūs esat jucis. Es nenosūtītu privātos vilcienus tādā arkartas

situācijā.

-   Cik viņš jums samaksāja?

Dispečers pacēla rokas.

-   Man nevarēja samaksat cilvēks, kuru nepazīstu. Tas ir muļķības.

Bells nepievērsa uzmanību Gūlda meliem.

-Uz kurieni dodas Kromvela vagons.

-   Paklausieties, Gūlds ierunājās, un viņa acis milža bailes. Ejiet prom no šejienes, man vienalga, esat jus vai neesat Van Dorna detektīvs.

Bells noņēma cepuri un izlikās, ka tīra oderi. Jau nakamaja mirkli dispečers lūkojās uz pistoli visnepatikamakaja leņķī, kāds vien iedomajams. Bells iespieda abus stobrus Guldām deniņos pie kreisās acs.

-    Ja nākamo sešdesmit sekunžu laikā neteiksiet patiesību, es izšaušu, un lode atbaidoši izkropļos jums seju, izšaujot abas acis. Vai gribat visu atlikušo dzīvi pavadīt kā kropls aklais?

Gūlda sejā paradījās hipnotiskas šausmas.

-   Jus esat zaudējis prātu.

-   Vēl piecdesmit sekundes, līdz zaudēsiet acu gaismu.

-   Jūs nevarat tā darīt!

-   Varu un darīšu, ja nepateiksiet, ko man vajag zināt.

Ar ledaino sejas izteiksmi un balsi pilnīgi pietika, lai Gūlds noticētu, ka Van 1 )orna detektīvs neblefo. Viņš izmisis lūkojas apkart, it ka būtu kāda iespēja aizbēgt, bet Bells neatlaidīgi turpināja biedēt dispečeru.

-   Trīsdesmit sekundes, viņš noteica un atvilka pistoles gaili.

Gulda pleci sašļuka, acis bailes izpletās lielas.

-    Ne, lūdzu, ne, viņš nomurmināja.

-    Runa!

-   Labi, Gulds klusi noteica. Kromvels bija ienācis. Viņš man samaksaja desmit tlīkstošus dolāru skaidra naudā, lai es pievienotu viņa vagonu atrai lokomotīvei un novadītu to uz sliežu ceļu dienvidu virziena.

Bells neizpratnē piemiedza acis.

-   Uz dienvidiem?

-   Tas ir vienīgais ceļš ara no pilsētas, Gūlds paskaidroja. Visi vilcienu prāmji tiek izmantoti cilvēku pārvadāšanai uz Oklendu un atpakaļ transportē vilcienus ar palīdzības krājumiem. Cita ceļa nebija.

-   Kads ir viņa maršruts?

-    Prom uz Sanhosē, tad apkārt līcim uz ziemeļiem, līdz viņa vilciens pagriezīsies uz austrumiem pa galveno ceļu pāri kalniem un cauri Nevadai līdz Soltleiksitijai.

-   Cik sen viņš pameta parku? Bells noprasīja.

-   Pirms četrām stundām.

Bells neatlaidas.

-   Kad viņam paredzets nonākt Soltleiksitija?

Gulds krampjaini raustīja galvu.

-   Nav zināms. Viņa mehāniķim vajadzēs bieži stavet uz atzariem, lai garam varētu patraukties palīdzības vilcieni. Ja viņam paveiksies, tad viņa vilciens sasniegs Soltleiksitiju rīt veļa pēcpusdienā.

-   Kādu lokomotīvi tu piešķiri Kromvela privātajam kravas vagonam?

Gūlds pārliecās par galdu un izpētīja piezīmes lielā gramatā.

-    Es viņam iedevu numuru 3025, Pacific sērijas četrsimt sešdesmit otra modeļa lokomotīvi, Boldvina ražojumu.

-   Vai ta ir ātra?

Gulds pamaja.

-   Mums gan ir dažas vel ālrākas.

-   Kad kada no tam atbrīvosies?

-   Kāpēc jus jautājat?

-   Es vēlos jusu straujako lokomotīvi, Bells atbildēja, draudēdams Guldam ar pistoli. Šī ir ārkārtas situācija. Man jānotver Kromvela vilciens.

Gulds ieskatījās savā tāfele.

-    Man ir numurs 3455, četrsimt četrdesmit otra modeļa Boldvina Atlantic. Tā ir ātrāka par Pacific. Bet šobrīd tā atrodas Oklendas parka un tiek remonteta.

-    Pēc cik ilga laika lokomotīve varēs doties ceļa?

-    Darbnīcai vajadzētu visu dabūt gatavu pec trim stundām.

-    Es to ņemšu, Bells nekavējoties apliecinaja. Piesūtiet Van Dornam rēķinu par lokomotīves izmantošanu.

Likās, ka Gulds grasās iebilst un strīdēties ar Bellu, tomēr, palūkojies uz pistoli, viņš pārdomaja.

-   Ja jūs par mani ziņosiet, es zaudēšu darbu un nokļūšu cietumā.

-   Dodiet man to lokomotīvi un sastādiet maršrutu apkārt Sanhosēuz Soltleiksitiju. Es klusēšu.

Gulds pateicīgi nopūtās un saka gatavot dokumentus, lai reģistrētu un nosūtītu maršrutu Van Doma aģentūras nolīgtai lokomotīvei. Kad tas bija pabeigts, Bells paņēma papīrus un brīdi tos pētīja. Pārliecinājies, ka viss ir pareizi, viņš klusēdams izgāja no kantora, iekāpa mašīnā un brauca uz Prāmja ēkas pusi.

41

Tuvodamies Pramja ēkai, Bells uzmeta sev uz galvas segu, braukdams cauri ogļu straumei. Viņš redzēja, ka Čaintauna nozudusi, atstājot aiz sevis tikai simtiem apkvēpušu, kūpošu gruvešu kaudžu. Prāmja ēka bija izturējusi, ciešot tikai nelielus bojājumus pulksteņa torni. Bells pamanīja, ka pulkstenis apstājies divpadsmit minūtes pāri pieciem, bridi, kad sakas zemestrīce.

Ielas visapkart Prāmja ēkai izskatījās pec pūļa nemieru skartas teritorijas. Tūkstošiem ļaužu bega, pārliecināti, ka visa pilsēta tiks iznīcināta. Milzigaja cilvēku masā valdīja īsta elle un šausmas, daži bija ietinušies segās un apkrāvušies ar niecīgo mantību, ko spēja uznest uz pramja. Daži stūma bērnu ratiņus vai rotaļu furgonus, tomēr šajā murgainajā vide visi bija pieklājīgi, laipni un iejūtīgi pret citiem.

Bells apstajās blakus jaunam vīrietim, kurš bezmerķigi staveja un vēroja uguni piestātnei pretējā ielas pusē. Viņš parādīja tam divdesmit dolāru zelta monētu.

Ja proti vadīt automašīnu, aizved to uz Muitas namu un atdod 1 lorasam Bronsonam no Van IDorna detektīvu aģentūras. Ka atlīdzību dabūsi šo.

Jauneklis prieka iepleta acis, vairak sajūsminādamies nevis par naudu, bet gan par iespēju braukt ar mašīnu.

-   Jā, ser, viņš braši apstiprināja. Es protu braukt ar sava tēvoča Maxtoell.

Bells uzjautrināts vēroja, kā jauneklis parauj sviras un aizbrauc pa pārpildīto ielu. Tad viņš pagriezās un pievienojās cilvēku masai, kas bēga no izpostītas pilsētas.

Triju dienu laika vairak nekā divsimt divdesmit pieci tūkstoši cilvēku pameta pussalu, kurā bija izvietojusies Sanfrancisko, un tos visus Southern Pacific dzelzceļš veda bez maksas, kur vien tie vēlējās doties. Vel divdesmit četras stundas pēc zemestrīces pārpildīti prāmji ik stundu atstāja Sanfrancisko, peldot uz Oklendu.

Bells paradīja savu Van Doma apliecību un uzkāpa uz prāmja ar nosaukumu Buena Vista. Viņš atrada brīvu sedvietu virs virzošajiem riteņiem un pagriezās atpakaļ, vērodams liesmas, kas šāvās simt pēdu augstumā, bet dūmi pacēlas pat augstāk par tūkstoš pēdām. Visa pilsēta izskatījās pec milzīga sārta.

Kad viņš bija nokāpis krastā Oklendā, dzelzceļa ierēdnis aizveda viņu uz remontdarbnīcu, kur atradas viņa lokomotīve. Iespaidīgais tērauda monstrs tuvuma izskatījās patiesi dižens. No aizsarguztvereja līdz pat ogļu tendera aizmugurei tas viss bija nokrāsots melns. Bells lesa, ka kabīnes jumts atrodas vismaz piecpadsmit pēdas virs sliedēm. Dzinējriteņu diametrs bija astoņdesmit viena colla. Savā laikā Atlantic tipa lokomotīve bija mehānikas meistardarbs.

Bellam ta šķila ļauna un neglīta. Kabīnes sānos maziem, baltiem cipariem bija uzrakstīts numurs 3455; gar tendera malu, kas baroja kurtuvi ar oglēm un ūdeni, lielākiem burtiem stiepās uzraksts Southern Pacific, Bells piegāja pie vīra, kam mugura bija tradicionalais, strīpainais mehāniķa kombinezons un galvā tada pali cepure. Virs turēja rokas lielu eļļas kannu ar garu snīpi un acīmredzot ieeļļoja gultņus savienojumu stieņos, kas stiepās no virzuļu cilindra līdz dzinējriteņiem.

-   Sasodīti laba lokomotīve, Bells apbrīna noteica.

Mehāniķis pacēla skatienu. Viņš bija īsāks par Bellu, un zem cepures spurojās sāls un piparu krāsas mati. Seja bija aprauta pēc ilgiem gadiem, kas pavadīti, liecoties lauka pa kabīnes logu pretī spēcīgajai vēja pūsmai. Uzacis virs debeszilām acīm bija izliektas un biezas. Bells nosprieda, ka mehāniķis ir jaunāks, neka šķiet.

-    Par "Adelīnu" labaka nav neviena, viņš atbildēja.

-    "Adelīnu"?

-   To ir vieglāk atcerēties nekā četrus ciparus. Vairumam lokomotīvju tiek dots sievietes vārds.

-    "Adelīna" izskatas spēcīga, Bells noteica.

-    Viņa taisīta smagākajiem pasažieru braucieniem. Iznaca no Boldvina fabrikas tikai pirms pieciem menešiem.

-   Cik atri viņa ripo? Bells jautaja.

-   Atkarīgs no vagoniem, kas jāvelk.

-    Pieņemsim, ka vagonu nav.

Mehāniķis bridi domāja.

-    Pa garu, taisnu un tukšu ceļu viņa varētu sasniegt simt jūdzes stunda.

-   Mans vārds ir Bells. Viņš pasniedza inženierim dokumentus. Esmu noīrējis jūsu lokomotīvi īpašam uzdevumam.

Mehāniķis nopētīja saņemtos papīrus.

-    Van Dorna detektīvu aģentūra. Hmm. Kas ir tik īpašs?

-    Vai esat dzirdējis par Miesniekbanditu?

-    Kurš tad nav par šo dzirdējis? Es avīzē lasīju, ka viņš esot visbistamakais no visiem.

Bells netērēja laiku sīkumiem.

-   Mēs viņam sekosim. Viņš nolīdzis Pacific tipa lokomotīvi savam personiskajam vagonam. Šobrīd viņš traucas uz Soltleiksitiju un pec tam dosies uz ziemeļiem, lai šķērsotu Kanadas robežu. Pec maniem aprēķiniem, viņš ir piecas stundas mums priekša.

-    Vairak gan sešas, jo mums vel jāuzņem ogles un jadabū tvaiks.

-    Man teica, ka lokomotīve tiek remontēta. Vai tas ir izdarīts?

Mehāniķis pamāja.

-    Darbnīca nomainīja bojātu gultni vienā no riteņiem.

-   Jo ātrāk dosimies ceļā, jo labak. Bells pastiepa roku. Starp citu, mani sauc Aizaks Bells.

Mehaniķa rokasspiediens bija ciešs.

-    Nilss Lofgrens. Mans kurinātājs ir Mārvins Longs.

Bells izņēma no kabatas pulksteni un ieskatijas taja.

-    Es atgriezīšos pēc četrdesmit piecām minūtēm.

-   Mēs būsim pie ogļu ielādes platformas nedaudz talak pa sliedēm.

Bells steidzās uz Oklendas staciju, līdz nonāca pie koka ēkas, kura bija izvietojies Western Union kantoris. Telegrāfā priekšnieks pavēstīja, ka uz. Soltleiksitiju atvērta tikai viena līnija un paies vairākas stundas, līdz tiks nosūtītas visas ziņas, Bells paskaidroja savu uzdevumu, un priekšnieks izradīja gatavību sadarboties.

-   Kāds ir jusu ziņojums? viņš jautāja. Es parūpēšos, lai tas tūlīt pat tiek nosūtīts uz mūsu kantori Soltleiksitijā.

Bells diktēja:

Van Doma biroja direktoram Soltleiksitijā. Pavēle: apturēt lokomotīvi, kas velk kravas vagonu 16455. Taja brauc Miesniekbandits. t'.siet piesardzīgi. Viņš ir ļoti bīstams. Aizturēt un sargat, līdz iemdos es.

Aizaks Bells, īpašo uzdevumu aģents

Viņš pagaidīja, līdz telegrāfists izsita ziņojumu, un tikai tad izgaja no kantora, atgriezdamies pie Lofgrena un Longa, kas uzņēma ogles un ūdeni. Viņš iekāpa kabīnē un tika iepazīstināts ar I -ongu, smagnēju viru platiem pleciem un lieliem muskuļiem, kas bija iespīlēti rupja auduma kreklā. Viņš nevalkāja cepuri, un sarkanie mati izskatījās ka liesmas aiz. kurtuves durvīm. Viņš novilka adas cimdu un paspieda bellam roku, Longa plauksta bija cieta un sasprēgājusi pēc ilgam stundām, kas pavadītas, vēzējot ogļu lāpstu.

-    Esam gatavi, Lofgrens ziņoja.

-   Uz priekšu, Bells atbildēja.

Longs piemeta ogles, un Lofgrens apsēdās kabīnes labajā pusē, ievirzīja pozīcija atpakaļgaitas sviru, atvēra cilindru krānus un divas reizes pavilka virvi sev virs galvas, likdams tvaika svilpei nogaudot brīdinājuma signālu par kustības uzsākšanu. Tad viņš satvēra garo gāzes sviru un pavilka to atpakaļ. "Adelīna" saka kusteties, pamazām uzņemot ātrumu.

Pēc desmit minūtēm Lofgrens saņēma signālu pāriet uz galvenajām sliedēm austrumu virzienā. Viņš viegli pavirzīja sviru atpakaļ, un lielā lokomotīve brauca uz priekšu. Vilciens lēnām izslīdēja cauri parkam. Longs saka uzraudzīt uguns liesmu, tās līmeni un gaišumu. Piecu gadu laika, kas bija pavadīti pie kurtuves, viņš bija izstrādājis tehniku, kas neļāva ugunij degt pārāk vāji vai spēcīgi. Lofgrens parava gāzes sviru, un riteņi saka ripot uz priekšu, skaļam tvaika svilpienam un melniem dūmiem izšaujoties no skursteņa.

Bells apsēdās kabīnes kreisaja pusē, milzu atvieglojuma pārņemts, ka beidzot, viņaprat, pēdējo reizi devies pa pēdām Kromvelam, lai nodotu viņu Cikagas varas iestādēm dzīvu vai mirušu.

Lokomotīves virzība pa sliedēm bija tikpat iemidzinoša kā peldēšana uz gumijas plosta pa kalnu ezeru. Tvaika pukšķi, virzot uz priekšu riteņus, un siltums, kas plūda no kurtuves, sniedza patīkamu mieru cilvēkam ar svarīgu uzdevumu. Viņi vēl nebija sasnieguši Sakramento un parbraukuši pāri Sjerranevadas kalniem, kad Bells jau noslīdēja zemāk sedekli, nožāvājās un aizvēra acis. Pēc minūtes viņš jau cieši gulēja, visapkarl skanot straujās lokomotīves rūkoņai, kad ta nolemeja savu lielo aizsarguztvērēju uz Sjerranevadas un Donnera pārejas pusi.

42

Eibnera Vida mucveidigais torss un gaļīgie pleci svīda, viņam šķūrējot ogles kurtuvē. Labas liesmas radīšana bija maksla, par ko viņam nebija nekādās nojausmas. Viņš gluži vienkārši meta ogles caur atvērtajām durvīm uguni, nepievērsdams uzmanību mehāniķa sūdzībām, kurš kliedza, ka pārāk daudz ogļu liks uguns temperatūrai kristies.

Eibners šo darbu bija uzņemies tikai tadeļ, lai dotu īsu atelpas bridi kurinātajam Ralfam Vilbenksam, lielam, dūšīgam vīram, kurš ātri nogura, dažas stundas uzturējis nepieciešamo tvaika temperatūra, kas lika lielajai Pacific lokomotīvei joņot augšup pa Sjerranevadas kalnu stāvajam nogāzēm. Viņi abi mainījās viena stunda lapstošanas, viena stunda atpūtas.

Eibners ne mirkli nezaudēja uzmanību un turēja savu Smith&amp;cVVesson revolveri aizbāztu aiz joslas. Viņš paturēja acis mehāniķi, kurš visu laiku bija aizņemts, uzturot ātru, bet drošu gaitu pa daudzajiem kalnu izliekumiem, vienlaikus arī vērojot ceļu priekša un meklējot šķēršļus, piemeram, saraksta neparedzētu vilcienu, kas naktu pretī, beidzot viņi šķērsoja virsotni un pec tam brauca tikai lejup, līdz nonāca tuksneša līdzenuma.

Mes tuvojamies Rlno! uzsauca mehāniķis Vēss Hols, pārkliegdams liesmu rēkoņu kurtuve. Saspringtais vīrs ar rūdīta kovboja sejas vaibstiem butu apturējis vilcienu, kad uzzināja, ka pasažieri pieprasa ātruma rekordus pari kalniem, bet piekāpās, kad Eibners pielika viņam pie galvas revolveri un draudēja nogalināt gan viņu pašu, gan kurinātāju, ja viņi neklausīs pavēlēm. Ari Kromvela solītie tūkstoš dolāri skaidrā nauda mazināja viņa apņēmību, un tagad Mols un Vilbenkss trieca lokomotīvi caur' kalniem, cik ātri vien uzdrīkstējās.

-    Priekšā ir sarkanais signāls, Vilbenkss paziņoja.

Hols ar mājienu apliecināja, ka ari viņš to redz.

-   Mums jāapstājas un jānoiet uz atzara.

Hibners notēmēja ieroci pret mehāniķa galvu.

-    Put svilpi. Mes dosimies uz priekšu.

-   Mes to nevaram, Hols atcirta, lūkodamies Eibneram acīs. Mums pretī pa šīm pašam sliedēm brauc ekspresis ar palīdzības sūtījumu uz Sanfrancisko. Es labpratāk pieļauju, ka mani nošauj, neka izraisu sadursmi ar citu vilcienu, kas nogalinās mūs visus un aptures satiksmi abos virzienos vismaz uz nedēļu.

Eibners leni iebaza revolveri atpakaļ aiz jostas.

-    l.abi. bet uzdabu mus atpakaļ uz sliedēm, tiklīdz ekspresis būs garām.

Hols ķeras pie darba.

-    Mēs varam izmantot aizkavēšanos, lai uzņemtu ogles un ūdeni.

-    Labi. Bet uzvedies pieklājīgi, citādi es jums abiem izšķaidīšu smadzenes.

-    Mes ar Ralfu ilgi vairs neizturēsim. Pārak nogurdinoši.

-   Jūs nopelnīsiet savu naudu un dzīvību, ja brauksiet uz priekšu, Eibners draudīgi noteica.

Izliecies āra kabīnes kreisaja puse, Eibners redzeja laluma vīdam vilcienu staciju un nelielo Rīno pilsētiņu Nevada. Kad viņi tai tuvojās, Eibners pamanīja cilvēku pie sliežu maiņas punkta vicinām mazu, sarkanu karodziņu. Hols nopūta svilpi, paziņodams par ierašanos un apliecinadams, ka saprot signālu paleninat gaitu un ir gatavs noiet no galvenā ceļa.

Hols apturēja lokomotīves tenderi tieši zem paceltas koka ūdens cisternas vienā sliežu puse un ogļu tvertnes otrā. Vilbenkss uzlēca uz tendera, satvēra virvi un pavilka pie cisternas piestiprināto snīpi, lidz. gravitacijas spēks lika plūst ūdenim. Nokāpis lejā ar eļļas kannu roka, Hols sāka parbaudit visus lokomotīves gultņus un savienojumus, un, tā ka Kromvels bija atteicies gaidīt bremžu uzrauga ierašanos, viņam nācās nopētīt ari tendera un vagona riteņu gultņus.

Nenolaizdams acis no Hola un Vilbenksa, Eibners pagaja tenderim garām un tuvojās kravas vagona durvīm. Viņš divas reizes pieklauvēja ar revolvera spalu, bridi pagaidīja un klauvēja vēlreiz. Iekšpuse tika atbīdītas bultas, un durvis atslīdēja vaļa. Tajās paradījās Džeikobs un Margareta, skatīdamies uz. Eibneru.

-    Kāpēc kavējamies? Kromvels jautaja.

Eibners pielieca galvu uz lokomotīves pusi.

-    Mēs nogājām uz atzara, lai palaistu garām ekspresi ar palīdzības sūtījumu. Kamēr gaidam, apkalpe uzņem ogles un ūdeni.

-    Kur mes esam? Margareta jautaja. Viņa bija ģērbusies sev neraksturīgi vīriešu biksēs, kuru staras sabāztas zābakos. Ķermeņa augšdaļu sedza zils džemperis, un ap matiem viņa bija apsējusi lakatu.

-   Rino, Eibners atbildēja. Esam jau pari kalniem. Turpmāk brauksim tikai pa tuksneša līdzenumu.

-    Kads bus turpmākais ceļš? Kromvels jautāja. Vai ir vēl kadi ekspreši, kas mūs aizkaves?

-    Es pajautāšu pārmiju uzraugam, vai ir paredzēti vilcieni uz rietumiem. Tomēr, ja tie naks, mums bus jastav mala.

Kromvels izlēca no vagona un izklaja zemē karti. Uz tās savilktas līnijas attēloja dzelzceļus uz rietumiem no Misisipi. Viņš norādīja uz punktu, kas apzīmēja Rino.

-    Labi, tātad mēs esam šeit. Nākamais mezgls ar ceļiem uz ziemeļiem atrodas Ogdenā, Jūtas štatā.

-   Nevis Soltleiksitijā? Margareta jautaja.

Kromvels papurināja galvu.

-    Southern Pacific lielais ceļš pievienojas Union Pacific sliedēm uz ziemeļiem no Soltleiksitijas. Mēs pagriezīsimies uz ziemeļiem Ogdenas mezglā un dosimies uz Misūlu Montānā. No turienes pa Northern Pacific sliedēm brauksim uz Kanādu.

Eibners nenolaida acis no apkalpes. Viņš redzeja, ka kurinātājs ar grūtībām notur ogļu plūsmu no snīpja tenderi un mehāniķis kustas kā aizmidzis.

-   Apkalpe ir pārguruši. Mums paveiksies, ja viņi varēs vadīt lokomotīvi vēl četras stundas.

Kromvels ielūkojas kartē.

-    Vinemuka, Nevadas štata, ir vagonu parks. Apmēram simt septiņdesmit jūdzes uz priekšu. Tur uzņemsim jaunu apkalpi.

-    Kas notiks ar šiem abiem? Eibners painteresējās. Nevaram taču ļaut viņiem skriet uz telegrāfā kantori un ziņot priekšā esošajiem likuma sargiem, ka mēs tuvojamies.

Kromvels bridi domaja.

-   Mēs paturēsim viņus līdz kadai pamestai tuksneša vietai, tad liksim viņiem lekt lauka. Nedrīkst riskēt, ka Van Doma aģenti uzzinātu par musu aizbēgšanu no Sanfrancisko un sūtītu pavēli apturēt mūsu vilcienu pusceļā, tāpēc pārgriezīsim telegrāfa vadus.

Mārgareta uzmeta ilgu skatienu kalniem un ceļam, pa kuru viņi bija braukuši.

-    Kā tev šķiet, vai Aizaks mums seko?

-   Tas ir tikai laika jautajums, miļa masa, viņš sava pierastajā pašpārliecinātībā atbildēja. Bet, kad viņš sapratis, ka esam prom, un atradis lokomotīvi, ar ko mums sekot, mes jau būsim pusceļa uz Kanādu un viņš nevares mus apturēt.

43

"Adelīna" bija 1.ofgrena prieks un lepnums, un viņš ar lo sarunājās ka ar skaistu sievieti, nevis tērauda monstru ar ugunīgu elpu, kas brauc pa kalnu izliektajam grēdām un cauri Donnera parejai. Ta kā nebija jāvelk divi simti tonnu vagonu, ko vel smagaku padarītu pasažieri un bagāža, lokomotīve traucās uz priekšu bez īpašam pūlēm.

Pavasara gaiss bija vēss un patīkams, un zemi vēl klaja sniegs. Donnera pāreja bija bēdīgi slavena kalnu daļa, kur norisinājies vissāpīgākais bridis rietumu vēsturē. Furgonu ķede ar duci ģimeņu, kas iegājušas vēsture ar Donnera grupas vardu, tika iesprostota kalnos pec tūkstoš astoņsimt četrdesmit sestā gada ziemas vētrām un piedzīvoja briesmīgas ciešanas, līdz tika izglābti. Daudzi izdzīvoja, ēdot miroņus. No astoņdesmit septiņiem vīriešiem, sievietēm un berniem līdz Kalifornijai dzīvi aizkļuva tikai četrdesmit pieci.

Bells bija nomoda kopš izbraukšanas caur Sakramento, un viņam ainava šķila brīnišķīga augstas, akmeņainas smailes, egļu mežs ar piesnigušiem zariem, virstoņu tuneļi, kurus tūkstoš astoņsimt sešdesmit seplītaja gadā granītā bija izspridzinājuši ķiniešu strādnieki. "Adelīna" metas gara tuneļa melnaja mutē, vilciena dārdieniem rībot kā simtiem basa bungu. Drīz tumsā parādījas neliels gaismas aplītis, kas strauji auga platāks. Tad "Adelīna" rēkdama iztraucas spožajā saules gaismā. Pēc dažām jūdzēm parādījās panoramas skats uz Donnera ezeru, un vilciens saka garo, līkumaino nolaišanos tuksnesi.

Bellu pārņēma viegls nemiers, lūkojoties lejup uz, stāvo tūkstoš pēdu kritienu, kas alradas tikai soļa attalumā no malas, lokomotīvei apsviežoties ap asu pagriezienu. Viņam nebija jāmudina Lofgrens braukt atrak. Mehāniķis dzina lielo lokomotīvi ar gandrīz trīsdesmit piecām judzem stunda gar kalnu izliekumiem un vismaz desmit jūdzes ātrāk drošākas vietas.

-   Esam pāri virsotnei, Lofgrens paziņoja, un nakamās septiņdesmit piecas jūdzes brauksim lejup.

Bells pieceļas un atdeva Longam ta kurinātājā sēdekli kabīnes kreisajā puse. Eongs pateicīgi atslīga tajā un atpūtās, bet I.ofgrens tikmēr noslēdza tvaika padevi un ļava "Adelīnai" pašai slīdēt lejup cauri kalnu parejai. Eongs lāpstoja ogles gandrīz nepārtraukti kopš uzbraukšanas uz galvenā ceļa Sakramenta un augšup pa stāvo kalna sienu.

-    Vai varu palīdzēt? Bells jautāja.

-    Uz priekšu, Eongs atļāva, aizkūpinādams pīpi. Es jums pateikšu, kā mest ogles kurtuve. Nākamo stundu mēs gan slinkosim, tomēr nedrīkst ļaut ugunij apdzist.

-    Vai tad nevar gluži vienkārši mest ogles ar lāpstu?

Eongs atieza zobus platā smaidā.

-     Tur ir dažas viltības. Turklāt to sauc nevis par lāpstu, bet gan ceturtā numura kurinātājā liekšķeri.

Divas turpmākās stundas Bells smagi stradāja pie cauruļu un vārstu labirinta, apgūdams lokomotīves kurināšanas smalkumus. Tenderis ļodzījās uz. abām pusēm pagriezienos, apgrulinadams ogļu mešanu kurtuvē. Tomēr, kamēr "Adelīna" brauca lejup no kalna, darbs bija vienkāršs. Viņš meta iekšā tikai tik daudz ogļu, lai nezaudētu tvaiku. Bells ātri iemānījās atstat kurtuves durvis plaši vaļā, kad bija atsitis liekšķeri pret tām un izbēris ogles uz grīdas. Un viņš nevis sagrūda ogles liesmaina kaudzē, bet gan iemācījās veidot vienmērīgu uguni, kas dega gaiši un spoži.

Asie pagriezieni palika aiz muguras, to loki kļuva lielāki, tuvojoties līdzenumiem. Stundu pec tam, kad Bells bija atdevis liekšķeri Longam, kurinātājs uzkliedza Lofgrenam:

-    Mums vēl pietiek ūdens un ogļu tikai piecdesmit jūdzēm!

Lofgrens pamāja, nenovērsdams skatienu no sliedēm.

-   Tieši tik daudz, lai tiktu līdz Rmo. Tur varēsim apstāties, uzņemt ogles un ūdeni, ka ari otru maiņu.

Bells aptvēra, ka skrejiens pāri kalniem Lofgrenam un Longam bijis smags. Viņš redzeja ķermeņa un prāta spriedzi, kas nokausēja nelokāmo mehāniķi, un fiziskas pulēs, ko prasīja tvaika uzturēšana stavajos kalnos, kas izsūca speķu no nenogurdināma kurinātāja. Bellam šķita loģiski, ka ari Kromvela vilciena komanda ir nomocīta. Viņš ielūkojās pulksteni, bet tas viņam nepateica, vai attālums starp abiem vilcieniem ir samazinājies.

-   Cik ilgs laiks paies, līdz dabūsim jaunu apkalpi? Bells jautāja.

-Tikpat, cik vajadzēs, lai uzpildītu tenderi ar oglēm un ūdeni,

Lofgrens atbildēja. Tad viņš gurdeni pasmaidīja, atkladams skatienam greizu zobu rindu, un piebilda: ļa uzskatam, ka mums paveiksies un tur bus brīvi cilvēki.

-    Ls esmu pateicību parāda jums abiem, Bells no sirds paziņoja. — ļus paveicat varoņdarbu, tiekot pari kalniem. Tas droši vien ir rekords.

Lofgrens izvilka savu lielo Wulthuin dzelzceļa pulksteni ar lokomotīves gravējumu uz ietvara.

-   Patiešām, viņš iesmējies apstiprināja. Par astoņām sekundēm pārsniedzām iepriekšējo rekordu, ko mes ar Mārvinu un "Adelīnu" uzstādījām pirms pieciem menešiem.

-   ļūs mīlat šo lokomotīvi, vai ne? Bells jautaja.

Lofgrens atkal smejas.

-Ja ņem visas Atlantic lokomotīves, kas jebkad uzsēdinātas uz sliedēm, tas ir labākas pasaulē, visas ražotas vienādi, ar identiskiem izmēriem un konstrukciju. Un tomēr katra ir citāda. Tāpat kā cilvēkiem, katrai no tām ir sava personība. Dažas spēj skriet ātrāk nekā citas ar to pašu tvaika spiedienu. Dažas ir kllrīgas, citas neveiksmīgas, tam vienmēr rodas kāda remontejama ķibele. Bet "Adelina" ir īsts dārgums. Nekādu untumu, nekad viņa nav īgna, ekscentriska vai sliktā oma. Ja pret viņu izturas kā pret damu, viņa ir labas kvalitātes zirgs, kas uzvar sacīkstes.

-   Jūs par viņu runājat ka par cilvēku.

-     "Adelīna" gan ir simt septiņas tonnas dzelzs un tērauda, bet viņai ir sirds.

Viņi tuvojās Rlno, un Lofgrens pavilka svilpes auklu, lai pavēstītu par savu nodomu apstalies uz atzara un uzņemt ogles un ūdeni. Viņš pavilka dzinēja sviru, lai paleninalu gaitu. Pārmiju uzraugs nospieda savu sviru, lai savienotu smailās sliedes, tāpat ka pirms tam bija darījis, tuvojoties Kromvela vilcienam. Tad viņš pavicināja zaļu karodziņu, lai pavēstītu Lofgrenam, ka atzars ir brīvs.

Vēl pirms "Adelīna" apstājās, Bells jau izlēca no kabines un metās skriet uz stacijas pusi, kas izskata ziņa līdzinājās tūkstošiem citu mazpilsētu staciju visa valsti. Tai bija raksturīgās koka līstīšu sienas, izliektie logi un smails jumts. Platformas bija tukšas, radot iespaidu, ka šeit drīzumā nav paredzēts apstāties nevienam pasažieru vilcienam.

Viņš devas iekšā, pagaja garam kravas un biļešu kantoriem un apslajas pie mazās telegrāfā istabiņas. Taja divi viri bija iegrimuši nopietna sarunā, un Bellam viņu sejas likās drūmas.

-   Atvainojiet, viņš ieminējās. Es meklēju stacijas priekšnieku.

Garākais no abiem vīriem bridi lūkojas uz Bellu un pamaja.

-   Es esmu stacijas priekšnieks Berks Palvers. Kā vani jums palīdzēt?

-    Vai pēdējo desmit stundu laika šeit garām brauca vilciens ceļa uz austrumiem?

Palvers pamāja.

-    Viņi divas stundas nostāvēja uz atzara, kamēr garām pabrauca divi ekspreši ar palīdzību Sanfrancisko zemestrīces upuriem.

-    Viņi aizkavējās divas stundas? Bells parvaicāja, piepeša optimisma pārņemts. Cik sen viņi aizbrauca?

Palvers pameta skatienu uz lielo pulksteni pie sienas.

-   Apmēram pirms četrarpus stundām. Kāpēc jus tas interesē?

Bells nosauca savu vardu un īsi pastastīja par dzīšanos paka)

Kromvelam.

Palvers ilgi skatījas uz bellu.

-    Vai jus gribat teikt, ka kravas vagona slēpās Miesniekbandits?

-Jā, viņš tur bija.

-Ja es bulu zinājis, es izsauktu šerifu.

Laika starpība bija mazaka, neka Bells bija uzdrīkstējies cerēt.

-    Vai jums ir gatava apkalpe? Manējie ir noguruši pēc rekordīsa skrējiena pāri kalniem.

-   Kas ir jusu apkalpe?

-   Lofgrens un Longs.

Palvers iesmējās.

-    Man vajadzēja zinai, ka tie abi mēģinās pārspēt paši savu rekordu. Viņš nopētīja tāfeli pie sienas. Man ir viena brīva apkalpe. Viņš bridi klusēja. Es jau domāju, ka taja vilcienā bija kaut kas savads. Rīno ir maiņas punkts gandrīz visiem vilcieniem, kas brauc uz austrumiem vai rietumiem. Ir ļoti neparasti pie mums neuzņemt otru apkalpi. Jusu bandīts talu netiks ar tik nomocītu mehāniķi un kurinātāju.

Bells palūkojas uz telegrāfistu, plikpaurainu viru ar zaļu naģeni uz pieres un piedurkņu lentām uz krekla.

-    Es gribētu nosūtīt ziņu likuma sargiem tālākajās pilsētas, lai tie aplur vilcienu un areste bandītu, varda Džeikobs Kromvels.

Telegrāfists papurināja galvu.

-   Tas nav iespējams. Līnijas nestrādā. Es nevaru neko nosūtīt uz austrumiem.

-   Esmu gatavs derēt, ka Kromvels griež vadus, lielīs noteica.

Palvers pētīja lielu tāfeli pie citas sienas, kura bija attēloti vilcieni, kam pēc grafika paredzets izbraukt cauri Rīno.

-   Jums būs jauna apkalpe pēc divdesmit minūtēm. Līdz Elko ceļam vajadzētu but brīvam. Pēc tam es ceru, ka atradīsiet telegrāfu, kas darbojas, citādi riskēsiet saskrieties ar vilcienu uz. rietumiem.

-   Tādā gadījuma man bus tas prieks zināt, ka Kromvels ar to saskrējies pirmais, Bells ciniski noteica.

44

Uz līdzena, atklata ceļa "Adelīna" parādīja sevi no vēl labakas puses. Lokomotīve brauca ar deviņdesmit judžu ātrumu stunda, joņodama pāri steķiem virs sausam aizam, lidodama cauri nelielam pilsētiņām un traukdamās garam signāliem, kas ziņoja par brīvu ceļu priekšā. Telegrāfa stabi gar sliedēm zibēja garām, saplūzdami neskaidrās kontūrās. No skursteņa plūda pelēki dūmi kopa ar dzirkstelēm un oglēm, veidojot horizontālu mākoni virs kabīnes, spējas vēja brāzmās pieplacināti.

Rass Džongverds, skumīgs, gaišmatains vikingu pēctecis, sēdēja mehaniķa sēdekli, uzlicis roku uz dzinēja sviras, bet Bils Šī, gara auguma un dzīvespriecīgs irs, šķūrēja ogles kurtuvē. Uzzinājuši, ka šis brauciens ir izmisīgs mēģinājums notvert slaveno Miesniekbanditu, viņi ar prieku kapa kabīne, lai pievienotos.

Ari Lofgrens un Longs palika lokomotīvē.

Mes brīvprātīgi piesakāmies maiņu darbam, Lofgrens paziņoja. Ja mēs četri cits citu aizvietosim, mums nebūs jāapstajas un jāuzņem vel viena apkalpe.

Bells palīdzēja lāpstot ogles. Kromvela Teleraidā izšautās lodes ievainojums augšstilba vēl nebija pilnīgi sadzijis, bet, ja viņš neatbalstīja uz tās pārāk daudz, svara, sāpes nebija vērā ņemamas. Viņa liekšķere ietilpa tikai puse no ogļu daudzuma, ko kurtuve meta Longs un Šī, toties viņš kustējās divreiz ātrāk.

Abi Southern Pacific kurinātāji uz maiņām pieskatīja ūdens līmeņa skalu un vēroja tvaika mērījumus, rūpedamies, lai tie radītu, ka uguns deg labi un dzinējs darbojas ar pavisam nedaudz zem diviem simtiem mārciņu tvaika spiediena, mala platumā no sarkanas atzīmes. Viņi pētīja dumus, kas plūda no skursteņa. Kad tie zaudēja pelēcīgumu un kļuva balti, viņi piemeta vēl ogles, ļa dumi ieguva melnu krāsu, tas nozīmēja, ka uguns ir pārak spēcīga.

Starp Lofgrenu un Džongverdu sakās netīša un vārdos neizteikta sacensība, tomēr lā nepalika nepamanīta. "Adelīnai" gan bija neiedomājami spēcīgs dzinējs un riteņi spēja kustēties apbrīnojami ātri, tomēr tieši tās vadītāju spēks un izturība bija noteicošais, kas todien lika lokomotīvei uzstādīt rekordus. Mehāniķi bija sakoduši zobus un smagi stradāja, lai notvertu vilcienu, kura bēga tik daudzu nevainīgu cilvēku slepkava.

Redzot semaforu, kas signalizēja, ka aiz. Elko ceļš ir brīvs, Lofgrens turēja svini piespiestu līdz galam, pabrāzdamies garām stacijai ar deviņdesmit piecu jūdžu ātrumu stunda. Cilvēki, kas uz platformas gaidīja pasažieru vilcienu, apstulbuši blenza uz lokomotīvi, kas pašāvās garam ka milzīga lielgabala lode.

Par laimi, mezgli atradās talu cits no cita un to bija maz, no galvena sliežu ceļa atdalījās tikai daži atzari, tāpēc viņi uzturēja straujo gaitu bez. apstāšanās. Tad sakas mokošas kavēšanas Velsā un vēlāk ari Promontorijā, lai palaistu garām humānās palīdzības vilcienus uz rietumiem. Šie kavējumi tika izmantoti, lai uzņemtu ogles un ūdeni, tomēr kopumā viņi zaudēja astoņdesmit minūtes.

Katrā pieturvieta Bells iztaujāja stacijas priekšniekus par Kromvela vilcienu. Velsa priekšnieks pavēstīja, ka inženieri un kurinātāju, kuri dzinuši Kromvela vilcienu no Oklendas, atradis kāds darbinieks, kas parbaudijis savienojumus un sliedes. Viņš tos aizvedis uz pilsētu, bet abi tik tikko turējās kajas noguruma un slāpju dēļ. Viņi bija apstiprinājuši to, no kā Bells baidijas: Kromvels bija bieži pavēlējis apturēt vilcienu, lai viņa algotnis varētu uzkāpt stabos un pārgriezt vadus.

-   Kā mums veicas? jautāja I Aifgrens, kad Bells atgriezās kabīne.

-    Stacijas priekšnieks teica, ka viņi aizbraukuši pirms trim stundām.

-    Tātad kopš Rino esam iedzinuši pusotru stundu, Longs secinaja, plati smaidīdams. Viņu nerimstošie pūliņi saka atmaksāties.

-   No šejienes līdz Ogdenai mēs nedrīkstam zaudēt uzmanību. Kromvels griež telegrāfā vadus. Ja mums pretī trauksies vilciens, mēs to nezināsim.

-    Iespējamība, ka ta notiks, ir niecīga, Džongvērds attrauca. Dzelzceļa kompānija neriskes sūtīt vilcienus pa galveno ceļu, ja nevar sazinaties ar staciju priekšniekiem un apstiprinat grafikus. Tomēr mums būs jauzmanas, it īpaši likumos, kur neredzam vairāk ka jūdzi uz priekšu.

-   Cik talu ir līdz Ogdenai? Bells jautāja.

-    Apmēram piecdesmit jūdzes, Džongvērds atbildēja. Pēc stundas mums jātiek līdz stacijai.

Lofgrenam sēžot pie vadības sviras, "Adelīna" piestāja Ogdenas stacija pec četrdesmit divām minūtēm. Nogriezies uz ogļu un ūdens uzņemšanas atzara, viņš apturēja lokomotīvi. Bija jau iedibināta darba kartība. Kamēr I.ongs un Si papildinaja ogļu un ūdens krājumus, Lofgrens un Džongvērds parbaudija dzinēju, ieeļļodami savienojumus un riteņu gultņus. Bells iesteidzas stacijas ekā un sameklēja dispečera kabinetu.

Pie galda sēdēja tukls vīrs, kas lūkojas lauka pa logu uz pienākošu pasažiem vilcienu. Viņa interesi piesaistīja jauna, glīta sieviete, kas atklaja skatienam potītes, kapdama lejup no vagona. Bells izlasīja vardu uz nelielas plātnes galda mala.

-    Džonstona kungs?

Džonstons pievērsās Bellam un draudzīgi uzsmaidīja.

-   Ja, tas esmu es. Ka varu jums palīdzēt?

Bells atkārtoja stāstu par Kromvela ķeršanu jau sesto reizi kopš izbraukšanas no Sanfrancisko.

-    Kad vilciens izbrauca caur staciju?

-   Nekad, Džonstons atbildēja.

-   Tas neizbrauca cauri jusu stacijai? bella biezas uzacis pacēlas līdz blondajiem matiem.

-    jā, Džonstons attrauca, atgazies atpakaļ savā grozamajā krēsla un uzlicis zabakā ietērptu kaju uz. izvilktas atvilktnes. Viņus novirzīja uz sliedēm ziemeļu virziena.

-    Kā? Bells nikns jautaja. Tas nebija saraksta paredzēts vilciens.

-    Kaut kāda bagāta sieviete parādīja mezgla dispečeram dokumentus, kas apliecinaja, ka viņa nolīgusi vilcienu ar pirmtiesībām līdz Misulai Montanas štata.

-    Bandīta masa, Bells sacīja. Viņi mēģina sasniegt robežu un aizbēgt uz Kanādu.

Džonstons saprotoši pamaja.

-    Dispečers sazinajās ar mani, jautadams par vilcieniem uz dienvidu pusi. Neviens nebija paredzēts līdz rītdienas agram rītam, tāpēc es liku viņam atļaut damas vilcienam braukt uz ziemeļiem.

-    Kad tas notika?

-    Nav pagājušas pat divas stundas.

-    Man jānotver tas vilciens, Bells apņēmīgi paziņoja. bušu jums pateicīgs, ja dosiet man brīvu ceļu līdz Misulai.

-   Kāpēc jus nenosūtāt ziņu šerifam Bjūtā, lai viņš aptur vilcienu un arestē bandītu kopa ar masu?

-   Es to mēģinu izdarīt jau kopš Rino, bet Kromvels pārgriezis visus telegrāfā vadus no turienes līdz šejienei. Tagad viņam vairs nav iemesla apstāties.

Džonstons izskatījas nobijies.

-   Ak dievs, viņš taču varēja izraisīt sadursmi.

-   Līdz Kanādas robežas sasniegšanai viņam nav nekā, ko zaudēt, pat ja tāpēc jānogalina visi savā ceļā.

Džonstons bija guvis šokējošu atklasmi.

-   Noķeriet to netīro neģēli, viņš izmisis sacīja. Es ar prieku došu jums ceļu līdz Misulai.

-    Esmu pateicīgs par jebkuru palīdzību, Bells atklati atzina.

-    Kads ir jusu vilciena numurs?

-    Man nav vilciena, tikai tenderis un lokomotīve ar numuru 3455.

-    Kāda lokomotīve?

-    Boldvina Atlantic četrsimt četrdesmit divi, Bells atbildēja.

-   Tā ir strauja. Vai jums vajag maiņas apkalpi?

-   Man jau ir divas, kas uzstāj, ka piedalīsies vajāšanā, līdz notversim bandītu.

-    Tādā gadījumā es varu tikai novēlēt jums veiksmi. Džonstons pieceļas un paspieda Bellam roku.

-    Pateicos.

-    Divas stundas ir liela priekšrocība, Džonstons klusi teica.

-    Kopš pametam Oklendu, mēs esam iedzinuši divas ar pusi stundas.

Džonstons brīdi domaja.

-   Ta nu gan ir viena ellišķīga pakaļdzīšanās. Jus tiešam minat viens otram uz papežiem.

-    Es viņu apturēšu, Bells apņēmīgi paziņoja. Man viņš jāaptur, citādi viņš atkal slepkavos.

45

Cerība plauka vīru sirdis, kuri svīda un pulējās, lai dzītu "Adelīnu" uz priekšu pa sliedem. Visi bija saņēmušies un parvarejuši sevi, lai paveiktu neiespējamo. Vīrieši un sievietes, kas strādaja laukos gar sliedem, mitējās un pārsteigti lūkojās uz vientuļo, straujo lokomotīvi, kas nosvilpa savu signālu tālumā un aizdardēja prom no viņu skatieniem laika, kas nebija ilgāks par minūti, atstājot aiz sevis tikai dūmu grīsti.

Kad Lofgrens sēdēja mehaniķa vietā, viņš dzina "Adelīnu" uz priekšu arvien atrak, līdz viņi šķērsoja ļutas un Aidaho robežu ar ātrumu gandrīz simt jūdzes stundā. Viņai aizjoņoja garam Pokatello, blekfutai un Aidahofolai. Staciju priekšnieki pārsteigti un apmulsuši skatijas uz notiekošo, nesaprazdami, kapec bez brīdinājumā piepeši paradās lokomotīve un tenderis, kas izlraucas cauri viņu stacijai nedzirdēta atruma.

Pirms izbraukšanas no Ogdenas, Bells bija sarūpējis kaudzi segu, lai viri varētu starp maiņām nosnausties. Sākumā viņiem bija grūti gulēt īsus laika sprīžus dzinēja klaboņas, tvaika šņakoņas un tērauda riteņu džinkstoņas dēļ. Bet, iestājoties pagummam, viņiem kļuva arvien vieglāk ieslīgt miegā, līdz pienāca viņu kārtā doties pie liekšķeres un sviras.

"Adelīna" nepalēnināja gaitu ne reizi, izņemot ašas apstāšanās, lai uzņemtu ogles un ūdeni. Spenserā Aidaho štata Bells uzzinaja, ka viņi atrodas tikai piecdesmit minūšu attālumā no Kromvela vilciena. Apziņa, ka ši starpība strauji samazinās, deva iedvesmu pūleties vēl smagāk.

Bella prātu nepameta ziņojums, ko bija sniedzis Spenseras stacijas priekšnieks. Šķita, ka Southern Pacific galvenais ceļš apstajas Misulā, un tam ir tikai viens atzars, kas iet vēl astoņdesmit jūdzes uz nelielo ostu Vudsbeja Montanas štata pie Plakangalvas ezera.

-   Kā tu šobrīd vērtē notiekošo? Lofgrens jautāja Bellam, kad vielu pie sviras bija ieņēmis Džongvērds.

-   Kromvels droši vien atradis citu komandu, nomocījis mehāniķi un kurinātāju no Vinemukas gandrīz līdz nāvei, Bells sacīja.

Lofgrens pamaja.

-    Ta kā mēs nesaņemam telegrāfa ziņojumus, kas vēstītu ko citu, es uzskatu, ka viņš ari tos pametis nekurienes vidū un ar varu ievedis lokomotīvē maiņas apkalpi pēdējam ceļa posmam pāri robežai.

-   Tad viņam tas būs jadara, braucot pa ceļu automašīnā.

Lofgrens viņu uzlūkoja.

-   Kāpēc tā?

Bells paraustīja plecus.

-   Spenseras stacijas priekšnieks man teica, ka Southern Pacific sliedes beidzas pie Vudsbejas Plakangalvas ezera austrumu krasta. Manuprat, vienīgais veids, ka Kromvelam turpināt ceļu uz Kanādu, ir ar automašīnu.

-   Tas nav teikts. Viņš varētu uzbraukt savu vilcienu uz transporta prāmja, kas brauc pari ezeram.

Bells jautajoši uzlukoja Lofgrenu.

-   Transporta prāmis?

Lofgrens pamaja.

-   Baļķus no izcirtumiem Kanadā ar platformam ved pāri robežai uz nelielu ostu ezera rietumu malā. Tur platformas tiek uzbrauktas uz pramja, kas tas pārved pari ezeram. Kad tās sasniedz Vudsbeju, platformas tiek piekabinātas vilcieniem, kas tās aizved uz kokmateriālu noliktavam dienvidrietumu štatos.

-   Kāpēc Southern Pacific neliek sliedes uz ziemeļiem Kanādas virzienā?

-    Lielais Ziemeļu dzelzceļš saņēma no valdības tiesības uz zemi, šķērsojot Savienoto Valstu augšdaļu. Viņi izlika sliedes, kas ved no piestātnes Plakangalvas ezera rietumu krastā uz ziemeļiem līdz robežai, kur to lokomotīves tiek piekabinātas platformam ar baļķiem, ko CanaJian Pacific dzelzceļš pārvadā no izcirtumiem. Camdian Pacific un Liela Ziemeļu dzelzceļa ierēdņi atteicās sadarboties un neizlika sliedes, kas savienotos ap ezera galiem.

-    Ka tu to visu zini?

-   Mans tēvocis dzīvo Kelispela, aiz ezera. Tagad viņš aizgājis pensija, bet reiz stradaja par mehāniķi Lielaja Ziemeļu dzelzceļā. Viņš vadīja lokomotīvi no Spokeinas uz 1 felenu.

Interesi bella balsi nomainīja trauksme.

-   Tatad tu gribi teikt, ka Kromvels var pārvest savu vilcienu ar prāmi pāri ezeram līdz Ziemeļu dzelzceļa sliedēm un doties uz Kanadu, neizkāpjot no vagona.

-Jā gan.

-   Ja viņš tiks uz, prāmja, pirms mēs viņu apturēsim… Viņa balss izdzisa.

Lofgrens pamanīja izbīli bella acis.

-    Neraizējies, Aizak, viņš pārliecināts noteica. Kromvels nevar but vairak par desmit jūdzēm priekšā. Mes viņu noķersim.

Bells ilgi klusēja. Tad viņš nesteidzīgi iebaza roku krušu kabata un izvilka papīru, ko lēnām atlocīja un pasniedza Lofgrenam.

Mehāniķis to nopētīja un, nepacēlis skatienu, teica:

-   Tas ir saraksts ar vārdiem.

-Ja.

-   Kādiem vārdiem?

Bells pieklusināja balsi, lidz ta bija tik tikko dzirdama lokomotīves trokšņu vidū.

-    Vīrieši, sievietes un bērni, ko Kromvels nogalinajis. Es to nēsāju sev līdzi kopš brīža, kad saņēmu uzdevumu viņu notvert.

Eofgrens pacēla acis un palūkojas pa priekšējo logu uz sliedem.

-   Pārējiem ari vajadzētu to redzēt.

Bells pamāja.

-    Domāju, ka šis ir īstais bridis.

Pēc trim stundām, pie sviras sēžot Lofgrenam, "Adelīna" sāka palēnināt gaitu, iebraucot Misulā. Viņš apturēja lokomotīvi piecdesmit pēdas pirms pārmijām. Šī izlēca no kabīnes, aizskrēja pa priekšu un novirzīja sliedes pie atzara, kas veda uz Plakangalvas ezeru, ignorēdams pārmiju uzraugu, kurš izskrēja no savas būdas.

-    Ei, ko jūs darat? tas noprasīja, saravies aukstaja vējā.

-    Nav laika skaidrot, Šī atbildēja, ar mājienu pavēstīdams Lofgrenam, ka tas drīkst nogriezties uz atzara. Kad "Adelīna" leni vilkās garam, viņš pieversas uzraugam.

-    Vai pēdējas stundas laikā vel kads vilciens novirzījās uz atzara?

Uzraugs pamaja.

-    Viņi arī neprasīja atļauju.

-   Cik sen?

-   Pirms divdesmit minūtēm.

Šī neatbildējis skrēja pakaļ lokomotīvei un iemetas kabīnē.

-   Uzraugs apgalvo, ka Kromvela vilciens nogriezies uz atzara pirms divdesmit minūtēm, viņš ziņoja.

-   Astoņdesmit jūdzes, lai iedzītu divdesmit minūtes, Dž.ongverds domīgi novilka. Tas nebūs viegli. Viņš nospieda sviru līdz pašai pēdējai iedaļai un piecas minūtes pēc aizbraukšanas no mezgla jau bija pa nācis, ka "Adelīna" dragā sliedes ar astoņdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā.

Tuvojoties austrumu krastam, priekšā parādijas Plakangalvas ezers. Lielākais saldūdens ezers Savienoto Valstu rietumos bija divdesmit astoņas jūdzes garš, sešpadsmit jūdzes plats un dziļuma vidēji sasniedza simt sešdesmit četras pēdas.

bija sācies ilgas, nogurdinošas vajāšanas pēdējais posms. Lofgrens sēdēja kurinātājā vietā un palīdzēja Džongvērdam pārlūkot ceļu priekša. Bells, ŠI un Longs izveidoja liekšķeru brigādi, lai barotu kurtuvi, bellam nebija ādas cimdu, tāpēc viņš aptina plaukstas ar lupatam, ko mehāniķi izmantoja eļļas noslaucīšanai. Tas aizsargāja adu, tomēr uz plaukstām saka rasties tulznas no ilgajām stundām ar lāpstas katu rokā.

Viņi drīz vien sasniedza ātrumu, kas nemaz nebija paredzets ši atzara sliedēm. Gaita netika palēninata uz. tiltiem un aizām. Likumi tika apbraukti pa armalu. Vienu dubulto pagriezienu viņi veica tik sparīgi, ka tendera aizslēgi nograbēja. Paldies dievam, pēc tam sliedes bija taisnas kā kraukļa lidojums. Džongvērds noturēja astoņdesmit piecu judžu ātrumu stundā turpmākās četrdesmit jūdzes.

Eurēka! Lofgrens piepeši iesaucās, dedzīgi rādīdams uz priekšu.

Visi izliecās no kabīnes, un ledainais vējš lika viņu acīm asarot. bet četru vai piecu jūdžu attaluma bija redzams neskaidrs dūmu mākonītis.

46

Mārgareta gulšņāja uz dīvāna, tērpusies izšūta zīda rītakleita, un lūkojās uz šampanieša burbuļiem, kas cēlās viņas glazē.

-   Interesanti, vai tā ir taisnība, viņa domīgi noteica.

Kromvels palūkojās uz masu.

-   Kas tad?

-   Ka šī glazē ir veidota pec Marijas Antuanetes krūts formas.

Kromvels iesmējās.

-   Ja, šaja leģenda slēpjas patiesības grauds.

Tad Mārgareta palūkojās laukā pa logu, ko Kromvels bija atvēris vagona aizmugurēja daļa tas bija iestrādāts siena un aizvērta veidā nebija redzams no ārpuses. Sliedes, kas zibēja zem riteņiem, šķita iestiepjamies bezgalībā. Viņa redzēja, ka vilciens brauc pa ieleju kokiem apaugušu kalnu ielenkuma.

-    Kur mēs esam?

-    Plakangalvas ieleja, pašā Klinšu kalnu sirdi.

-   Cik ilgi vēl jabrauc līdz robežai?

-   Vēl divdesmit minūtes līdz pramja piestātnei Plakangalvas ezerā, Kromvels atbildēja, atvērdams jau otro šampanieša pudeli. Pusstunda, lai tiklu līdz Liela Ziemeļu dzelzceļa sliedēm, un ap saulrietu mes jau būsim Kanada.

Viņa pacēla glāzi.

-    Par tevi brāli, un ģeniālo bēgšanu no Sanfrancisko. I.ai mušu jauna afēra butu tikpat veiksmīga kā iepriekšēja.

Kromvels apmierināts pasmaidīja.

-    Par to es labprat iedzeršu.

Eibners tikmēr lokomotīves kabīne mudināja strādāt apkalpi, ko ar ieroci roka bija nolaupījis no nelielas kafejnīcas blakus braitemas vagonu parkam. Tie bija Lī Hants, mehāniķis ar rudiem, sprogainiem matiem, un viņa kurinātājs Robs Kars, dūšīgs vīrs, kurš bija strādājis par bremžu uzraugu, līdz kļuvis par kurinātāju, un cerēja velak pakāpties līdz mehaniķa postenim. Viņi nupat bija nokāpuši no lokomotīves un izbaudīja kafijas tasi pirms došanas mājās, kad Eibners pielika viņiem pie galvas ieroci un piespieda abus doties uz lokomotīvi, kas vilka Kromvela grezno kravas vagonu.

Arī iepriekšējā apkalpe, tāpat ka Vilbenkss un 1 lols, bija izmesta laukā nekurienes vidu, kad Eibners grieza telegrāfā vadus.

Eibners sēdēja uz tendera jumta virs kabīnes, lai varētu bikstīt Mantu un Kara, nodrošinot lokomotīves joņošanu pa slietiem uz ezera pusi. Viņš pamanīja melnos mākoņus virs Klinšu kalniem austrumos.

-    Izskatās pec vētras, viņš uzkliedza Karam.

-    Vairāk pēc činuka, Kars atsaucas pāri plecam, mezdams kurtuve ogles.

-    Kas ir činuks? Eibners jautāja.

-    Vējš, kas pūš no kalniem. Temperatūra var kristies pat par četrdesmit grādiem stundā un vējš sasniedz simt judžu ātrumu, pietiekami, lai nopūstu vagonus no sliedēm.

-    Kad tas bus klāt?

-    Varbūt pec kādas stundas, Kars atbildēja. Tad mes jau būsim sasnieguši vilcienu pramja piestātni Vudsbeja. Pēc tam jums būs janogaida, līdz vētra beigsies. Činuka laika prāmis nekur nebrauks.

-    Kapec? Eibners noprasīja.

-    Kad vējš puš ar simt jūdzēm stundā, pa ūdeni ezerā nevar braukt. Viļņi ir divdesmit pēdas augsti. Prāmis nav būvēts tādiem apstākļiem. Apkalpe nevedīs to uz ezera činuka laika.

-    Mēs nosūtījām ziņu, lai mus gaida prāmis, Eibners noteica. Mēs šķērsosim ezeru, lai kads vējš puslu.

Margareta bija iegrimusi viegla, šampanieša veicinātā snaudā, bet viņas brālis tikmēr rami sēdēja un lasīja avīzi, ko bija dabūjis, kamer Pibners brighemā nolaupīja apkalpi. Pārsvarā bija ziņojumi par Sanfrancisko zemestrīci. Viņš lasīja, ka uguns beidzot apdzēsta, un pratoja, vai viņa savrupmāja Noba kalnā un bankas eka vel stāv savā vieta.

Viņš pacēla skatienu, izdzirdis dīvainu skaņu, kas atšķīrās no riteņu klaudzoņas pret tērauda sliedēm. Tā bija tala un neskaidra. Viņš sastinga, pazinis vilciena svilpi, un pārsteigts saprata, ka tiek vajāts.

-    Bells! viņš niknumā ieaurojās.

Uztrūkusies no skaļas balss, Margareta pieceļas sēdus.

-    Par ko tu klaigā?

-    Bells! Kromvels nošņāca. Viņš mums dzinies pakaļ no Sanfrancisko.

-   Es nesaprotu.

-    Klausies, viņš pavēlēja. Uzmanīgi klausies.

Un Mārgareta to izdzirdēja, ne ar ko nesajaucamo vilciena tvaika svilpi, tik tikko saklausamu, tomēr tā skanēja.

Viņa piesteidzās pie aizmugures loga un palūkojas uz sliedēm. Viņai šķita, ka vedera ietriekusies dūre. Viņa redzēja melnu dumu verpeti ceļamies gaisa aiz. likuma virs nelielu koku joslas.

-    Pasaki Eibneram! viņa iekliedzās.

Kromvels jau pats bija to aptvēris un uzkāpis pa kāpnēm līdz lūkai kravas vagona jumta. Viņš pastūma mala vāku, paceļas virs jumta un izšāva gaisā, lai pieverstu Eibnera uzmanību pari lokomotīves radītajam troksnim. Eibners to dzirdēja un steidzās pa tendera jumtu, līdz nonāca tikai desmit pēdu attālumā no Kromvela.

Mums seko vilciens! Kromvels kliedza.

Eibners novietoja kājas plati, lai pielāgotos tendera svārstībām, un palūkojās pari vagona jumtam. Otrs vilciens bija pieveicis likumu un rēgojas taluma. Izskatījās, ka tā ir tikai lokomotīve un tenderis bez vagoniem. Ta strauji tuvojās, ka liecinaja dumi, kas cēlās no skursteņa un pretvējā liecas horizontāli.

Abi vilcieni bija nonākuši redzamības un dzirdamības altalumā viens no otra, un līdz prāmja piestātnei Vudsbeja bija palikušas tikai divdesmit jūdzes.

47

"Adelīna" līdzinājās sacīkšu zirgam, kas taupījis spēkus līdz pēdējam posmam, izauļo no pagrieziena, izlido cauri pārējo baram un tuvojas mērķim. Savienojumu spieķi pārvērtas neskaidrā virpuli, virzot masīvos riteņus pāri sliedēm. Neviena lokomotīve vēl nebija tik ļoti pulejusies. Braucot no Oklendas vagonu parka līdz Montānas plašumiem, ta bija pārvarējusi vislielāko attālumu visātrāk no visam vēsture zinamajām lokomotīvēm. Neviens nemērīja tas ātrumu, bet neviens no kabīne sēdošajiem vai tiem, kas bija redzejuši to pajoņojam garam, nešaubījās, ka taisnajos ceļa gabalos ta bija pārsniegusi deviņdesmit jūdzes stundā.

Džongvērds bija nospiedis sviru līdz pēdējai iedaļai, dzenot "Adelīnu" uz priekšu pa sliedēm, kas nebija domātās tadam atrumam. Abi mehāniķi sedeja kabīnes sēdekļos, piekaluši skatienu ceļam. Bells un Longs meta kurtuvē ogles, bet ši vienmērīgi līdzināja uguni, lai ta visu laiku degtu ar vislielāko karstumu, kas nepieciešams pienacigai oksidacijai.

Tvaika mutuļu pukšķēšana kļuva par nepārtrauktu šņākoņu, un no skursteņa plūda dūmi, veidodami arvien lielāku mākoni. Bells brīžiem partrauca lāpstošanu un pieversa skatienu vilcienam priekšā, kas ik mirkli pieņēmās lielumā. Vairs nebija jāslēpjas no Kromvela, tāpēc viņš pavilka auklu un lika atskanēt garam svilpienam, kas pārspēja vēja aurus virs ezera. Bella lūpas bija savilktas spraigā smaida. Viņš cereja, ka Kromvels nojauš, kurš min viņam pa pedam.

Bells pagriezās, pameta skatienu uz debesim un ieraudzīja, ka činuka vējš, gaudodams no Klinšu kalniem austrumu virzienā, pārvērtis zilas debesis par pelēku šķidrautu. Visapkārt lidoja putekļu, lapu un sīku drazu vērpetes, ko vējš mētaja ka labības sēnalas no vētīšanas mašīnas. I'lakangalvas ezera ūdens, parasti tik rāms, divdesmit minušu laikā bija pārvērties par trakojošu elli.

Piepeši Džongvērds un I.ofgrens reizē iesaucas:

Rati uz sliedēm!

Visi nekavējoties piekala skatienu ceļam.

Fermeris ar siena ratiem, ko vilka vairāki zirgi, brauca pari sliedem. Bells nodomāja, ka viņš noteikti dzirdējis vilciena svilpi, bet diemžēl pārāk zemu novērtējis ta ātrumu, ticēdams, ka pagūs šķērsot sliedes. Džongvērds parava atpakaļgaitas sviru, palēninādams riteņu gaitu, līdz tie apstajās un saka griezties atpakaļ, apstādinot straujo lokomotīvi.

Kad fermeris saprata, ka dzelzs briesmonis ir tikai simt jardu allaluma, viņš sāka patagot zirgus drudžainos centienos tikt prom no nāves, kas brāzās virsu. Tobrīd jau bija par veļu.

"Adelīna" ietriecas ratos, un uz visam pusēm pajuka siens, koka dēļi, šķembas un sadragāti riteņi. Viri kabīne instinktīvi paslēpās aiz tvaika katla, atliekam sitoties pret lokomotīves sāniem un pāri jumtam uzlidojot uz tendera.

Zirgi bija paveikuši brīnumu, aizlecot uz priekšu un tādejādi izglābjoties. Bells un parejie neredzeja, kas noticis ar fermeri. Tiklīdz Džongvērds apturēja "Adelīnu" simt jardu attaluma aiz sadursmes vietas, Bells kopa ar citiem izlēca no kabīnes im skrēja atpakaļ.

Visus parņema milzu atvieglojums, kad atklājās, ka fermeris guļ blakus sliedēm un nav zaudējis ne kajas, ne rokas. Viņš bija piecēlies sēdus un apmulsis lūkojās uz savu saplosīto siena vezumu.

-    Vai esat ievainots? lielīs norūpējies jautaja.

Fermeris nopētīja visas ekstremitātes un aptaustīja punu pakausi.

-    Tikai daži puni un zilumi, viņš nomurmināja. Bet, paldies Dievam tam Kungam, esmu dzīvs.

-   Ari jusu zirgi ir neskarti.

Ši un Longs palīdzēja fermerim piecelties kājās un aizveda viņu pie zirgiem, kas jau šķietami bija aizmirsuši piedzīvotās nāves briesmas un eda zaļi blakus ceļam. Viņš priecājas, redzot zirgus sveikus un veselus, bet dusmojās par ratiem, kas bija izkaisīti tūkstoš gabalos pa visu apkārtni.

Bells nolasīja viņa domas un pasniedza Van Dorna vizītkarti.

-   Sazinieties ar manu detektīvu aģentūru, viņš paskaidroja. Mes jums atlīdzināsim zaudējumus.

-Aģentūra, nevis dzelzceļš? fermeris apjucis parvaicāja.

-    Ta nebija dzelzceļa vaina. Stāsts ir garš, un jūs to izlasīsiet avīzēs. Bells pagriežas un bezspēcīgā niknuma lūkojas uz Kromvela lokomotīves gaistošajiem dūmiem. Viņš negribēja ticēt, ka cietis neveiksmi tik tuvu mērķim. Tomēr viss vēl nebija zaudēts. Džongvērds jau bija pavirzījis "Adelinu" atpakaļ, lai uzņemtu Bellu un komandu.

Redzēdams, ka fermeris spej par sevi parūpēties, Džongvērds uzkliedza Bellam:

-    Lec iekšā! Mums jāatgūst zaudētais.

Tiklīdz Bells, Lofgrens un kurinātāji bija iekāpuši atpakaļ kabīne, Džongvērds jau dzina lokomotīvi pa sliedēm, vajadams bandīta vilcienu. Činuks bija klāt. Vējš puta putekļus un norautas lapas ka putas, kas šķist pret jūras krastu. Redzamība bija ierobežota līdz divsimt jardiem.

Džongvērds vairs nevarēja izliekties gar kabīnes sāniem, lai vērotu ceļu, jo viņa acis tiktu piepūstas pilnas ar putekļiem. Viņš skatijas caur kabīnes logu un bija spiests samazināt lokomotīves ātrumu no septiņdesmit piecām līdz četrdesmit piecām jūdzēm stundā.

Viņš ieraudzīja semaforu blakus sliedēm ar karodziņu horizontālā pozīcija, dodot lokomotīvei signālu apstaties, bet nepievērsa tam uzmanību. Pēc tam parādījās plāksne ar vēstījumu, ka viņi sasnieguši Vudsbejas robežu. Nezinadams precīzu attālumu līdz piestātnei, Džongvērds vēl vairāk samazinaja ātrumu, līdz "Adelīna" vilkās ar divdesmit piecu jūdžu ātrumu stunda.

Džongvērds pievērsās Bellam.

-   Atvaino par lēno gaitu, bet es neredzu, vai piestātne atrodas piecsimt jardus vai piecas jūdzes tālāk. Man jābrauc lēnāk, lai neietriektos bandīta vagonā vai baļķu platformās uz galvenajam sliedēm.

-   Cik daudz laika, pēc taviem apreķiniem, mēs zaudējām? Bells jautāja.

-    Divpadsmit minūtes.

-    Mēs viņus noķersim, Bells piesardzīgā pārliecība noteica. Ir maz ticams, ka prāmja apkalpe riskēs šķērsot ezeru tadā laikā.

bellam bija taisnība, prāmji parasti nebrauca pāri ezeram vētras apstakļos, tomēr viņš kļūdījās, novērtējot Kromvelu par zemu. Miesniekbandīts un viņa masa nebija mērojuši tādu ceļu, lai pēdējā bridi nīkulīgi padotos.

Kromvelu unMārgaretu nevareja apturēt. Viņu vilciens jau tobrīd virzījās pari piestātnei uz prāmi.

48

Kad paradījās Kromvela vilciens, vagonu prāmis to jau gaidīja. Lokomotīve tika novirzīta uz sliedēm, kas veda pari koka piestātnei uz pramja. Pec tam viss tomēr apstājas. Trīs viru komanda bija nolēmusi, ka nav droši šķērsot ezeru, līdz činuks norims un ūdens virsma kļus rāmaka. Viņi sēdēja šaurajā kambīzē, dzerdami kafiju un lasīdami avīzes, un pat nepūlejās piecelties, kad uz klāja rībēdams uzbrauca Kromvela vilciens.

Kromvels izkāpa no vagona un piegaja pie lokomotīves, liekdamies pretī spēcīgajam vējam. Viņš apstājās un nopētīja viļņus, kas plosīja ezera virsmu. Tie viņam atgadināja trakojošu juru. lād viņš aplūkoja ar tvaiku un sānu riteņiem darbinamo prāmi.

Uz padzisušas koka plāksnes, kas piestiprinātā pie sturesmajas, bija uzraksts "Kalispela". Kuģis bija vecs. Krāsa lobījās un bija saskrambāta, klāja koks bija nobružāts un vietām puva. Tas bija kalpojis daudzus gadus, l'ārak daudzus. Tomēr Kromvelam prāmis šķita pietiekami izturīgs, lai nenogrimtu asajā vējā un ielejās, kas veidojas starp viļņiem. Viņš bija pārliecināts, ka laiva liks līdz rietumu krastam, un sadusmojas, nekur neredzedams apkalpi.

Viņš pameta skatienu uz sliedēm un nopriecājās, nemanīdams otru vilcienu. Viņš nezināja, kāpēc tas aizkavejies. Lai kāds bulu iemesls, nebija laika kavēties. Viņš pamaja Eibneram, kurš stāvēja lokomotīves kabīne.

-    Parupejies, lai kurinātājs uztur uguni kurtuvē un mums butu tvaiks, kad nonāksim uz Lielā Ziemeļu dzelzceļa sliedem.

-    Tiks izdarīts, Eibners atbildēja, notēmēdams ar ieroci uz kurinātāju Karu, kurš bija noklausījies sarunu. Tu dzirdēji, ko priekšnieks teica. Turpini lāpstot.

-    Vai esi redzējis laivas apkalpi?

Eibners paraustīja plecus.

-    Nevienu nemanīju.

-   Izvelc viņus laukā. Mums jādodas prom. Ta lokomotīve var parādīties kuru katru bridi.

-    Ko darīt ar vilciena apkalpi? Eibners jautaja. Ja es viņus pametīšu, viņi varētu begt.

-   Atraisi tauvas, Kromvels pavēlēja. Viņi nekur nevarēs aizbēgt, ja būsim attālinājušies no piestātnes. Es pats pameklēšu laivas komandu.

Eibners nolēca uz klaja un uzskrēja uz piestātnes. Viņš sameklēja priekšgala un pakaļgala tauvas, kas noturēja prāmi pie tas. Viļņi vēlās no ezera vidus un trieca laivu pret piestātni. Eibners gaidīja, kamēr laiva pavirzījās talak prom un lauvas saspringa. Kad ūdens atpluda atpakaļ, tauvas atslaba, un Eibners novilka tās no pāļiem un pārmeta pāri "Kalispelas" reliņiem. Būdams lunkans ka kaķis, viņš uzlēca uz klaja un atgriezās lokomotīves kabīne.

Kromvels uzkāpa pa kāpnēm uz slūresmaju un steidzīgi iegāja taja, priecādamies, ka var patverties no gaudojošā vēja. Telpa bija tukša, un viņš nokāpa leja līdz kambizei, kur atrada apkalpi sēžam un bezkaislīgi lasām avīzes. Viņi pacēla skatienu, kad paradijas Kromvels, bet neizrādīja nekādu interesi.

-    Vai jus esat Kromvela kungs? jautaja liels vīrs ar sarkanu seju un lielu bārdu, terpies sarkani rutota mežcirteja mēteli.

-   Jā, es esmu Kromvels.

-    Mēs dzirdējām, ka jūsu vilciens uzbrauca uz klaja. Kapteinis Džeks Boss jūsu rīcibā.

bosa miers, paliekot sēžam, un abi komandas biedri, kas šķita pilnīgi vienaldzīgi, Kromvelu sadusmoja.

-    Ir ļoti svarīgi, lai mes nekavejoties dotos ceļā.

Boss papurinaja galvu.

-   Ta vis nevar. Ezers trako. Labak pagaidīt līdz vētras beigām.

Izturēdamies tikpat mierīgi, it ka aizdedzinātu cigāru, Krom-

vels izvilka no mēteļa kabatas koltu un iešava matrozim piere. Pārsteigums bija tik milzīgs, ka virs saguma uz priekšu un truli blenza, it ka vel lasītu avīzi.

-   Ak dievs! Boss nomurmināja, šausmās sastindzis.

Kromvels pavērsa ieroci pret otra matroža seju, kurš saka nevaldāmi drebēt.

-Jūs nekavējoties dzīsiet laivu uz priekšu, citādi mirs ari viņš.

-   Jūs esat traks, boss izdvesa.

-   Mans palīgs jau atraisījis tauvas. Es jums ieteiktu netērēt laiku iebildumiem.

Boss palūkojas uz mirušo matrozi un lēni, kā apdullis, piecēlās kājās. Viņš lūkojas uz Kromvelu ar izteiksmi, kurā mijās riebums un dusmas.

-   Tad jau varat nošaut mūs visus, viņš nesteidzīgi paziņoja. Mēs visi mirsim, pirms nokļūsim otrā krasta.

-    būs vien jāriskē, Kromvels skarbi, indīgi attrauca.

boss pagriezās pret savu matrozi Marku Reigenu.

-   Tev būs vienam jāliek galā ar motoru.

Reigens, jauneklis, kuram vēl nebija pal septiņpadsmit gadu, nobalis pamaja.

-    Es to varu.

-   Tad uzpildi katlu un dabu pietiekami tvaika, lai tiekam uz priekšu.

Matrozis steidzīgi pameta kambīzi un pa kāpnēm nolaidās dzinēja telpa. Ikss, kam pa pedam sekoja Kromvels, uzkāpa sturesmaja.

Kromvels viņu cieši vēroja.

-   Pat nedomājiet neklausīt maniem norādījumiem, kaptein, citādi jusu matrozis dzinēja telpa mirs. Un man nav iebildumu nogalināt jūs, ja neaizvedlsiet mani uz sliežu piestātni otrā krastā.

-   Neģēlīgais sātans, boss izspļava, savilcis seju riebuma.

Kromvels iesmējās un veltīja Bosam ledusaukstu skatienu. Tad viņš pagriežas un izgaja no stūresmajas.

Iedams atpakaļ uz grezno vagonu, viņš izdzirda tvaika svilpes spalgo signālu. Izklausījās, ka tas skan tikai no dažu simtu jardu attāluma. Tad viņa auss uztvēra tvaika šņākoņu un lokomotīves riteņu klaboņu. Caur vēja mesto drazu virpuļiem viņš ieraudzīja lielu vilcienu iznirstam no krēslas.

Par vēlu, viņš pašapmierināts nodomāja. "Kalispela" jau bija aizpeldējusi piecas pēdas no piestātnes malas. Tagad to neviens vairs nevarēja apturēt. Viņš smaidīdams atgriezās pie vagona un iekāpa iekšā.

Džongvērds spēji apturēja "Adelīnu" tikai trīsdesmit pēdas no piestātnes sliežu gala. Kamēr lielie riteņi vel griezās, Bells jau izlēca no kabīnes un skrēja uz piestātni. Prāmis slīdēja garam balstiem ezerā, un riteņi sāka kustēties. Kad Bells nonāca pie piestātnes, starp to un prāmi jau bija izveidojusies astoņas pēdas plata sprauga.

Viņš ne mirkli nevilcinājās, nedomāja un neanalizēja savu rīcību, nepakapās atpakaļ, lai ieskrietos. Attālums šķita parak liels, tomēr viņš nekavejas un leca. Zinadams, ka nevarēs nolaisties uz kajam, viņš pastiepa rokas un pieķerās pie reliņiem, ķermenim krītot un ka svārstam sitoties pret prāmja korpusu. Viņš gandrīz atlaida tvērienu un iekrita ūdeni, jo trieciens lika aizcirsties elpai, tomēr cieši turējās pie reliņiem, līdz to atguva, bet sāpes krūtīs negaisa, tieši otrādi pieņemas spēka. Kustēdamies lēni un mokoši, viņš pārvilka sevi pāri reliņiem uz laivas klāja blakus Kromvela vagonam.

Bells viegli pieskaras krūtīm un atklaja, ka ielauzis vienu vai divas ribas. Sakodis zobus, viņš ar mokām pieslejas kājas un satvēra kāpņu posmu, kas veda uz vagona jumtu, lai kuģa zvārošanas nenogāztu viņu no kājām. "Kalispela" virzījās uz ezera vidu, un vēja sakultie viļņi gāzās pāri priekšgalam uz zema klāja, appludinadami lokomotīves riteņus. Drausmīgās brāzmas krasi mainīja gaisa temperatūra.

Bells atmeta jebkādas domas par piesardzību. Viņš atrava vaļā vagona iekraušanas durvis un novēlās uz grīdas, sāpes ievaidēdamies, bet roka, kura viņš turēja koltu, netrīcēja. Pārsteigums nāks viņam par labu. Kromvels nesatraucas, domadams, ka vagona iekāps Eibners. Kad viņš ieraudzīja savu ļaunako ienaidnieku, jau bija par vēlu.

-   Sveiks, Dž.eikob, Bells sacīja, sirsnīgi smaidīdams. Vai ilgojies pēc manis?

Daži nākamie mirkļi bija izbiedēta stinguma pārņemti.

Bells atbalstījās uz ceļgaliem un pieceļas kājas, nenovērsdams stobru no Kromvela krūtīm. Viņš aizvēra vagona durvis, lai nelaistu iekšā vēja brāzmas, kas plosīja veco laivu, un aši nopētīja vagona iekārtojumu.

-    I Imm, viņš ieinteresēts novilka. Izsaku atzinību. Viņš ar brīvo roku pamāja uz eksotisko interjeru. Tatad, lūk, kā tu aizbēdz pec saviem noziegumiem.

-   Man prieks, ka tev patīk, Kromvels draudzīgi atbildēja.

Bells pasmaidīja, bet uzmanīgi samiedza acis, nenolaizdams

koltu. Viņš palūkojas uz adas lādēm, kas bija sakrautas gar vienu sienu.

-Nauda no tavas bankas. Droši vien liela summa.

-    Pietiekami, lai saktu jaunu uzņēmumu, Kromvels rāmi sacīja.

-   Tu mums sekoji? Margareta neticīgi jautaja.

-    Ne gluži sekoju, Bells aprauti atbildēja. Precīzāk butu teikt, ka vajāju.

Kā jau bija paredzams, Kromvels atguva savaldību.

-    Kā tev izdevās ierasties tik atri?

-     Par laimi, man bija straujaka lokomotīve un uzticama apkalpe.

-   Tu zināji, ka mes ar Mārgaretu esam pametuši Sanfrancisko?

-   Es atradu šo vagonu un sapratu, ka esi to pārkrāsojis un uzlicis jaunu sērijas numuru. Mani aģenti to novēroja, gaidīdami, kad atkal to izmantosi. Diemžel sakās zemestrīce un aģentiem radās citi, svarigaki pienākumi.

-   Un tu atklāji, ka vagons pametis parku, Kromvels secinaja.

Bells pamaja.

-   Tikai pec tam, kad apciemoju lavu banku un ieraudzīju, ka esi izņēmis no glabātavas visas vērtīgas banknotes.

-    bet ka tu zināji, ka mes dodamies uz Kanadu?

-    No dispečera Southern Pacific kantori, Bells meloja, negribēdams iesaistīt Merionas vārdu. Es pieliku viņam pie galvas ieroci un pārliecināju pastāstīt, pa kurām sliedēm brauc tavs vilciens. Pec tam vajadzēja tikai aizpildīt tukšas vietas.

-   Gudri darīts, Bella kungs. Kromvels vērtējoši aplūkoja Bellu, turēdams roka šampanieša glāzi. Šķiet, man izveidojies paradums jus novērtēt pārāk zemu.

-    Ari man dažas reizes gadījies pieļaut tadu kļudu.

Margareta ierunājās balsi, kas bija pavisam nedaudz skaļaka

par čukstu.

-    Ko tu tagad darīsi? Viņas šoks bija pārvērties izmisuma.

-   Aizturēšu tavu brāli un nodošu vietejam šerifam, tiklīdz nonāksim krasta. Pēc tam savākšu visus nepieciešamos dokumentus, lai pavadītu jus abus uz Čikāgu, kur notiks atra tiesa, un tur uz zvērināto sola nesēdes viņa vecie draugi. Tad viņš liks pakarls par saviem noziegumiem. Bella smaids kļuva ledains, un viņa balsī ieskanejās ļaunu vēstošas notis. Un tu, mīļā Margareta, droši vien pavadīsi savas dzīves labakos gadus valsts cietumā.

Beils uztvēra zinošos skatienus, ko pārmijā brālis un māsa. Viņš nezināja, ko tie nozīme, tomēr bija pārliecināts, ka nekas labs nav gaidams. Viņš vēroja Kromvelu, kurš noslīga uz grezna dīvāna malas.

-   Šādā laikā musu ceļojums bus ilgs. It ka pasvītrojot šo paziņojumu, šampanieša pudele noslīdēja no galda un atsitās pret grīdu. — Žēl. F,s grasījos piedāvāt jums dzērienu.

Bellam nebija ne jausmas, kur Kromvels varētu glabāt savu ieroci.

-    Es nekad nedzeru, pildot darba pienākumus, viņš nicīgi noteica.

Vagons piepeši sagrīļojas, prāmim sasveroties uz sāniem, un viss korpuss vibrēja, vienam no riteņiem paceļoties virs ūdens. Margareta bailēs krampjaini elpoja un lūkojas uz ūdeni, kas veidoja lielas peļķes, sūcoties iekša pa kravas durvju apakšu.

Vējš skaļi gaudoja, un "Kalispela" čīkstēdama vaidēja milzīgo viļņu uzbrukuma vara, kas vēlās visa ezera garumā. Vecā, nomocīta laiva ieurbās ar priekšgalu aukas saceltajas virsotnēs un galvu reibinošā atruma krita ieplakas. Milzīgs vilnis izsita priekšējos logus, iepludinot stūresmājā ūdens sienu.

Kapteinis Boss uzsita uz augšu mēteļa apkakli un izmisīgi pieķērās pie stūres, vējam pātagojot viņu ar šļakatam, kas dzēla sejas un roku āda.

Skaļrunis, kas bija savienots ar dzinēja telpu, spalgi nosvilpa. Boss to paņēma un sacīja:

-   Te stūresmājā.

Atskanēja Reigena balss.

-   Te iekša nāk ūdens, kaptein.

-    Vai sūkņi liks galā?

-   Pagaidam ja. Bet korpuss krakšķ. Es baidos, ka starpsienas padosies.

-   Esi gatavs laisties prom, ja kļūs traki. Uzrāpies uz kambizes jumta un atsaitē plostu.

-Jā, ser, Reigens atbildēja. Un jūs, kaptein?

-    Pasauc mani, kad pametīsi dzinēja telpu. Es tev sekošu, ja varēšu.

-    Kas notiks ar cilvēkiem vilcienā? Mēs nevaram viņus gluži vienkārši pamest.

Boss bija cilvēks ar iedzimtu morāles izjutu, dievbijīgs virs ar lielām spēka rezervēm, vecais kalums, kurš tur doto vardu. Visi, kas dzīvoja ezera apkaime, viņu cienīja. Viņš lūkojas caur saplēsto sttiresmājas logu uz tālo krastu un neprātīgo ūdeni, kas plosīja priekšgalu, un jutas pārliecināts, ka "Kalispela" šo ceļojumu neiztures.

-   Par viņiem esmu atbildīgs es, viņš novilka. Glābies pats.

-    Lai Dievs jus svēti, kapteini.

Un skaļrunis apklusa.

49

Neviens neatcerējās činuka vēju, kas bulu tik iznicinošs. Šķūņi tika saplacinati, jumti aizrauti, koki izvilkti no zemes ar visām saknēm, telegrāfā un telefona vadi saplēsti. Vējš pilnā spara trakoja virs Plakangalvas ezera un pātagoja ūdeni, līdz tas pārvērtās drausma virpuli, nežēlīgi dauzot vecās, nogurušās "Kalispelas" korpusu, kas zvārojās ieplakās starp viļņiem. Glabšanas laiva, ko kapteinis Boss bija cerējis izmantot, jau bija norauta no stiprinājumā un sadragāta, bet atliekas iedzītas nemierīgajā ūdenī.

boss cīnījās ar stūri, izmisīgi cenzdamies noturēt "Kalispelu" taisna kursā uz rietumu krastu, kas bija tikai divu jūdžu attālumā. Viņš vēl loloja vāru cerību, ka izdosies nokļūt drošība mazaja Rolinsas osta, bet dziļi prāta apzinājās, ka laikapstakļi iznicinās gan viņu, gan prāmi. Nemitīgi draudēja briesmas, ka laiva apgāzīsies. Lokomotīve, tenderis un kravas vagons varēja kļūt par pēdējo pilienu svaru kausā.

Bez šis nastas "Kalispela" varētu pacelties augstāk ūdenī un tik ļoti neciestu no milzu viļņiem, kas apskaloja tas klaju. Boss palūkojas uz priekšgalu un ieraudzīja, ka tas ir smagi cietis. Koka apšuvums ta atklataja daļa lika dauzīts un rauts nost no baļķiem.

[/.mircis līdz ādai, Boss drūmi noņēma vienu roku no stūres, pacēla skaļruni pie mutes un iesvilpās. Pagāja gandrīz trīsdesmit sekundes, līdz Reigens atbildēja.

-   Ja, kaptein.

-    Ka tur lejā izskatas?

-   Tvaiks ir labs, bet ūdens līmenis ceļas. Reigena balsi skanēja bailes. Tas man jau ir pāri potītēm.

-   Kad tiks līdz ceļgaliem, bēdz prom, Boss pavēlēja.

-    Vai man jāatsien glābšanas laiva? Reigans jautāja.

-   Nepūlies, Boss rūgti noteica. Tā ir aizrauta prom.

Bailes Reigena balsi pieņemas spēkā.

-    Ko mēs darīsim, ja bus japamet kuģis?

Boss neizteiksmīgi atbildēja:

-   Lūdzies, lai butu pietiekami daudz peldošu dēļu, pie kuriem varēsim pietureties, līdz vētra beigsies.

Viņš nolika skaļruni un sparīgi pagrieza stūri, lai noturētu laivu kustība pret viļņošanos, lielam vilnim atsitoties pret "Kalispelas" priekšgala kreiso sanu un pagružot to prom. Tieši no ta Boss baidijas. Ka vilnis trāpīs pa sāniem un laiva nevarēs atgūt līdzsvaru, prāmis apgazisies un zem vilciena svara nogrims ka akmens.

Pulēdamies pagriezt prāmi pretī vētrai, viņš pameta skatienu lejup uz vilcienu un pārsteigts ieraudzīja, ka tas strauji šūpojas uz priekšu un atpakaļ, laivai krītot ieplakas starp viļņiem un uzkāpjot virsotnes, kas trakoja ap riteņiem.

bosu nemierināja doma, ka gadījuma, ja "Kalispela" nogrims ezera dibena, kopa ar viņu mirs arī noziedznieki vilciena.

I Iants un Kars lokomotīvē turējās pie katra varsta, mērinstrumenta vai sviras, lai neatsistos pret tvaika kallu un lokomotīves sāniem. Eibners sēdēja kurinātāja vieta, atspiedis kajas pret priekšējo paneli zem loga. Viņš nejula vajadzību tēmēt uz mehāniķi un kurinātāju. Tikai ne bridi, kad visi centās izvairīties no ievainojumiem. Viņš tos vairs neapdraudēja. Tagad galvenās briesmas sagadāja vētra.

Eibneram nenāca ne prata, ka Hants un Kars varētu pret viņu sazvēreties. Viņš nebija dzirdējis klusos vārdus, ar kuriem tie apmainijas, un neredzeja slepenos žestus. Viņš šobrīd nevareja darīt neko citu ka vien bailes lūkoties uz ļauno ūdeni, kas dauzīja prāmi. Mehāniķis izkrita no sēdekļa un ietriecas Eibnerā. Sadursme Eibneru uz bridi samulsinaja, bet viņš rupji iegrūda Hantu atpakaļ lokomotīves otrā puse.

Viņš nepieversa uzmanību Karam, kurš pūlējās mest kurtuvē ogles un vienlaikus noturēt līdzsvaru. Hants atkal krita uz Eibnerā pusi. Viņš aizkaitināts centas aizgrūst mehāniķi atpakaļ, bet šoreiz Hants bija uzkritis Eibneram pilnīgi virsu, pienaglojot liela vīra rokas pie sāniem. Tad viņš krita atmuguriski, novilkdams pārsteigto un nikno Eibneru lejup uz lokomotīves grīdas sev virsū.

Saņēmis signālu rīkoties, Kars pacēla ogļu liekšķeri virs galvas un smagi trieca to starp Eibnera lāpstiņām, brīdi, kad viņš strauji atvēzējās, prāmis iekrita ieplakā, liekšķere netrapija Eibneram pa galvu un noteikti iedragātu galvaskausu, ja tas butu nolicis. Karam šķita, ka viņš iesitis baļķim.

Sitiens bija drausmīgs un spētu samalt kaulus miltos, un vairumu cilvēku tas paralizētu, liktu zaudēt samaņu. Tikai ne Eibneram. Viņš noelsas, savilcis seju sāpes, novēlās no Manta un uzslējās ceļos. Viņš pasniedzās pec ieroča un notēmēja uz. Karu. Bez jebkādās izteiksmes seja, acis nemirkšķinādams, viņš nospieda gaili. Kara liekšķere bija pacelta otram sitienam, bet kurinātājs sastinga, lodei ieurbjoties krūtīs. Trieciens atsvieda viņu pret vārstuļu labirintu, un viņš lēnam noslīga ceļos, līdz beidzot nokrita uz lokomotīves grīdas.

Ne mirkli nevilcinādamies, Eibners pavērsa revolveri pret I lantu un iešāva mehāniķim vedera. Hants saliecas un piekala Eibneram skatienu, kura ledains naids mijas ar sāpēm un šoku. Viņš atkāpās, vienu roku piespiedis pie vēdera, otru izstiepis uz priekšu. Eibners pārāk vēlu saprata, kas Hantam padomā. Pirms viņš paguva kaut ko darīt, 1 Iants satvēra misiņa bremžu sviru, kas bija novietota horizontāli, un parāva to no labās uz kreiso pusi. Jau mirdams, viņš aptvēra dzinēja sviru un parāva to uz savu pusi, tajā pašā brīdī izgrūzdams savu pēdējo elpu.

Riteņi griezās, un lokomotīve metās uz, priekšu. Eibners, sitiena pa galvu novājināts, reaģēja pārāk lēni. Viņa acis sedza migla, un pagāja trīs sekundes, līdz viņš saprata, ka lokomotīve virzās pari klajam. Jebkurš mēģinājums apturēt neizbēgamo būtu nokavēts. Brīdī, kad Eibners nospieda dzinēja sviru atpakaļ, simt trīsdesmit četras tonnas smagā lokomotīve jau sāka savu kritienu no "Kalispelas" priekšgala Plakangalvas ezera ledainajās dzīlēs.

50

Sakuma neviens no Kromvela vagona pasažieriem nesaprata, ka vilciens brauc nost no pramja, jo viļņu un vēja radīta zvārošanās bija parak strauja. Tomēr Bells drīz vien sajuta kaut kādu pārmaiņu un dzirdēja, ka riteņi zem vagona sak griezties. Viņš atrava vaļā kravas durvis un nonāca aci pret aci ar vēja brāzmu, kas uz bridi lika viņam zaudēt līdzsvaru, bet tad viņš pielieca galvu un izkārās laukā. Skatienam pavērās uzreiz divas šaušalīgas ainas. Vilciena kustība radīja iespaidu, ka klajš virzās uz pakaļgala pusi, un lokomotīves priekšējie riteņi jau veļās pari priekšgalam un ienira trakojošajā ūdeni.

Bells apsviedās apkart.

Vilciens krīt lejup no klaja! viņš kliedza. Atri, Ieciet lauka, kamēr vēl var!

Kromvels saskatīja izdevību un nepaguva padomāt par gaidamo traģēdiju. Neteicis ne varda, viņš uzlēca no divana un kustībā izvilka savu automātisko ieroci. Muļķīga kļūda. Viņš nevis uzreiz nospieda gaili un nošāva Bellu, bet gan teica:

-Ardievu, Aizak.

Piepeši roka, kura viņš turēja ieroci, pasitās sānis un lode ietriecās durvju apmalē blakus Bella galvai.

Mдrgareta stāvēja Kromvelam preti, tumšajam acīm liesmojot, un bija cieši sakniebusi lupas, līdz ierunājās. Viņas seja nemanīja ne baiļu, ne šausmu; viņa staveja, sparīgi atbalstījusi kajas pret vagona grīdu.

-    Pietiek, Džeikob, viņa sacīja…

… un neko vairak nepaguva pateikt. Bells satvēra viņas roku.

-   Lec! viņš mudinaja. Ātri!

Bells bija vienīgais, kurš aptvēra neizbēgamo traģēdiju. Viņš atkal pameta skatienu lauka pa durvīm un ieraudzīja, ka lokomotīve jau gandrīz nozudusi zem ūdens un tenderis līdz ar vagonu kustas arvien atrak, jo tiek strauji vilkts ar milzīgo svaru. Klajš bija sasvēries, un "Kalispelai" draudēja briesmas nogrimt kopa ar vilcienu. Bija palikušas tikai dažas sekundes, līdz vagons iegāzīsies ūdeni.

Naida saviebis seju, Kromvels atkal pavērsa ieroča stobru pret Bellu, bet Margareta nostājās starp abiem vīriešiem. Kromvels beidzot saprata, kas viņiem draud, un viņa acīs vidēja drausmā apziņa, ka tūlīt viņš cietis sakāvi un mirs. Viņš mēģināja pagrūst Mārgaretu malā, lai izlektu laukā pa durvīm, bet viņa apvija rokas brālim ap vidukli un ievilka viņu atpakaļ iekša. Viņš trieca ieroča spalu māsai pret vaigu. Parādījās asinis, bet Margareta neatlaidās, viņas tvēriens bija nāvējošs.

Vagona priekšejie riteņi neizbēgami sekoja tenderim pari laivas priekšgalam. Bells mēģināja izraut Margaretu lauka, bet viņa bija parak cieši apķērusi brāli. Zila džempera piedurkne notrūka, un Bells izlaida to no rokam.

Viņa palūkojas uz Bellu, un viņas acis atmaiga.

-   Piedod, Aizak.

Viņš sniedzas pec Margaretas, bet bija jau par vēlu. Bells krita cauri durvīm.

Lidodams gaisa, viņš spēcīgi paravas sānis un nogāzās uz koka klaja, sadragadams plecu. Trieciens bija pietiekami spēcīgs, lai viņš sāpēs ievaidētos. Viņš gulēja un šausmās skatījās, kā Kromvela vagons tiek ierauts ūdeni. Prata pazibēja cerība, ka Mārgareta vel varētu izlekt pa durvīm ūdenī un izglābties. Tomēr tas nebija lemts. Vagonu apraka kūsājošs, balts vilnis un ūdens iekļuva pa atvērtajam kravas durvīm ar speķu, kas neļautu aizbēgt nevienam iekšā elpojošam. Negribedams zaudēt cerību, Bells gulēja uz klāja, visapkārt skalojoties ūdenim, un skatījās uz burbuļiem, kas cēlās no dzīlēm, kamēr prāmis brāzās tiem pāri. Vilciena nogrimšanas vieta jau bija palikusi aiz muguras, bet viņš vel joprojām uz to skalījas, tomēr ne Mārgareta, ne viņas brālis neparādijas.

I'ramja priekšgals parāvas uz augšu un korpuss pacēlās gandrīz pedu virs ūdens, atbrīvojies no vilciena vairakus simtus tonnu liela svara. Sagādājot milzu atvieglojumu kapteinim Bosam stūresmajā, "Kalispela" gandrīz uzreiz kļuva daudz stabilaka un saka urbties cauri viļņiem, riteņiem virzot lielo korpusu uz ezera rietumu krastu.

Bellam bija vajadzīgas gandrīz desmit minūtes, lai tiktu pāri klajam līdz durvīm, kas veda uz kāpnēm augšup līdz stūresmājai. Kad viņš ierāpoja iekša, izskatīdamies pec izmirkušas žurkas, boss pārsteigts lūkojas uz viņu.

-    Sasodīts, no kurienes tad jūs uzradaties?

-   Uzlēcu uz klāja, kad jus atgajat no piestātnes Vudsbejā. Mani sauc Bells. Es esmu Van Doma aģents.

-   ļums paveicās, ka nenogājāt dibena kopa ar pārejiem.

-   Jā, viņš klusi noteica. Man paveicās.

-   Kas tie tādi bija?

-    Divi nevainīgi vilciena apkalpes viri, kuri tika turēti gūsta. Pārējos trīs mekle par slepkavībām un laupīšanu. Es grasījos viņus arestēt, sasniedzot ostu.

-    Nabaga velni. Noslīkšana nav laba nave.

Bellu mocīja vainas apziņa un sēras. Viņš neļāva sejā paradities emocijām un pievērsa skatienu ezera ūdenim. Viļņi vairs neizskatījās nāvējoši un pamazam pierima. Cinuks virzījās uz austrumiem, un drausmīgais vējš bija kļuvis par spēcīgu brāzmu.

-    Ne, viņš nomurmināja. Nepavisam ne laba nāve.

AUGŠUP N0 DZĪLĒM

1950. gada sešpadsmitais aprīlis Plakangaluas ezers Montānā

Kad ogļu tenderis bija izcelts un novietots uz baržas aiz lielas Pacific lokomotīves, nirēji saka likt tērauda tauvas zem kravas vagona un piestiprināt tos pie sastatnēm, lai varētu to izvilkt laukā. Dūņas un gļotas nespeja noslēpt uzrakstu Southern Pacific, kas stiepās gar tendera sāniem.

Vēlu pēcpusdienā glābšanas operācijas vaditāks bobs Kaufmens nepacietīgi mēroja soļiem klāju, kamēr nirēji no ezera dibena tika izcelti uz platformas, ko pec tam novirzīja uz baržas klaja. Viņš pacēla skatienu uz mākoņiem, kas bija tumši, tomēr ne draudīgi, un aizdedzinaja cigāru, gaidīdams, kad no nirēju komandas priekšnieka galvas tiks nocelta misiņa ķivere.

Tiklīdz tas bija izdarīts, Kaufmens jautāja:

-    Kā izskatās?

Nirējs, apmēram četrdesmit gadus vecs virs ar kailu galvu, pamāja.

-   Tauvas ir nostiprinātas. Varat likt krana vadītajam sākt.

Kaufmens pamāja ar roku vīram, kurš darbinaja lielo krānu, kas slējās pretī debesīm no glabšanas baržas klaja.

-    Visas tauvas klāt! viņš uzsauca. Cel augšā! Tad viņš pagriezās un uzrunāja veco gara auguma viru sudrabotiem matiem, kurš stāvēja viņam blakus. Esam gatavi celt vagonu, Bella kungs.

Aizaks Bells pamāja. Viņa seja bija mierīga, tomēr tajā jautās gaidas.

-   Labi, Kaufmena kungs. Paskatīsimies, kāds tas ir pec visiem šiem gadiem ezera dibena.

Krāna operators iedarbinaja lifta sviras, sasprindzinot tauvas, un krāna dīzeļdzinejs saka straujak veikt apgriezienus, līdz izlīdzināja gaitu, pūloties pacelt kravas vagonu. Tas nebija tik sarežģīti kā izvilkt simt trīsdesmit četras tonnas smagu lokomotīvi. Tiklīdz vagons bija atbrīvots no ezera dibena satveriena, celšana norisinājās pavisam viegli.

Bells gandrīz slimīgā aizrautība vēroja, ka vagons pāršķeļ ūdens virsmu un tiek pacelts augstu gaisa, pirms krāns to lēni novirzīja virs baržas. Prasmīgi darbodamies ap vadības paneli, krāna operators uzmanīgi nolaida vagonu zemāk, līdz tas apstājās uz. klaja aiz lokomotīves un tendera.

Lūkodamies uz vilcienu, Bells atskārta, ka viņam ir grūti atsaukt atmiņa, ka tas izskatijas pirms daudziem gadiem. Viņš piegāja pie vagona un noslaucīja ezera dunas no sērijas numura, kas zem pilošajiem netīrumiem bija tik tikko saskatāms. Atklājās cipari 16455.

Bells pacēla skatienu uz. kravas durvīm. Tās vēl joprojām bija atvērtas, tapat ka toreiz, kad viņš pa tam izkrita. Iekšā valdīja tumsa, jo mākoņi apslēpa sauli. Atgriezās atmiņas, un viņš atcerējās liktenīgo dienu, kad vilciens aizripoja pari prāmim un iegrima ezera dzīlēs. Viņš baidijas no tā, ko redzēs iekša.

Kaufmens pienesa kāpnes, ko viņi bija izmantojuši, lai iekļūtu lokomotīves kabīne, un atbalstīja tās pret vagona atvērtajam durvīm.

-   Tikai pec jums, Bella kungs.

Bells klusēdams pamāja un lēni kāpa augšā, līdz nostājās uz vagona sliekšņa. Viņš lūkojās tumsā un ieklausijas ūdens šļakstos, kas skalojās pa grīdu. Viņš apspieda drūmas trīsas. Mitrums un dūņu smārds šķietami oda pēc naves, mūžsenas, ļaunas un neizsakami atbaidošas.

Vagona reiz greznās mebeles un iekārtojums tagad izskatijas pēc murgaina sapņa dekorācijām. Grīdas biezo paklaju sedza nogulsnes un garas, slaidas nezāles. Smalkiem kokgrebumiem rotatais bars, ādas krēsli un dīvāns, Tiffany lampas pie griestiem un pat gleznas pie sienām izskatijas groteski zem gļotu un aļģu kārtās. Mazās zivtiņas, kas nebija aizbēgušas, kad vagons tika celts laukā no ūdens, mētājās uz grīdas.

It kā novilcinādams neizbegamo, Bells izbrida caur dubļiem un atrada piecas ādas lādes gar vienu sienu, kur atcerējas tās redzējis tūkstoš deviņsimt sestaja gada. Viņš izvilka no kabatas salokāmo nazi un atlauza vienas lādes sarūsējušas, gandrīz sasalušās atslēgas, Pacēlis vāku, viņš ieraudzīja, ka iekšā ir salīdzinoši maz duņu. Viņš uzmanīgi pacēla vienu saini. Papīra nauda bija samirkusi, tomēr nebija zaudējusi formu un izskatu. Uz tās uzdrukātie burti un cipari vel joprojām bija skaidri salasami.

Kaufmens bija nostājies Bellam blakus un aizgrabts skatijas uz naudaszīmju pakām, kas bija sakrautas lādē.

-    Ka jums šķiet, cik šeit ir?

Bells aizvēra vāku un ar mājienu noradīja uz pārejām lādēm.

-   Aptuveni rēķinot, kādi četri vai pieci miljoni.

-   Kas ar to notiks? Kaufmens jautaja, acīm iespīdoties.

-    Nauda atgriezīsies banka, kuras klientiem tika nolaupīti to iekrājumi.

-   1.abak nesakiet to manai komandai, Kaufmens nopietni brīdināja. -Viņiem varētu ienākt prāta, ka to var ta vienkārši paņemt.

Bells pasmaidīja.

-    Esmu pārliecināts, ka Sanfrancisko banku pilnvarotie ļoti dāsni atlīdzinās jums un komandai par pūlēm.

Kaufmens apmierinats pārlaida skatienu vagona iekārtojumam.

-   Šī noteikti bijusi grezna pils uz riteņiem, pirms nogrima. Nekad vel neesmu redzējis kravas vagonu, kas izskatās pēc viesistabas.

-   Līdzekļi netika taupīti, Bells noteica, pētīdams vairākas pudeles veca šampanieša un darga brendija, kas mētājās nogulsnēs uz grīdas.

Kaufmens sadruma, ar galvas mājienu noradīdams uz divām neizprotamas formas kaudzēm, kas vidēja uz grīdas.

-    Vai šos abus jūs meklējāt?

Bells svinīgi pamāja.

-    Džeikobs Kromvels, slavenais Miesniekbandits, un viņa māsa Margareta.

-    Miesniekbandīts, Kaufmens klusi novilka, izbrīnā šūpodams galvu. Man šķita, ka viņš nozudis.

-    Leģenda klīst jau gadu gadiem, jo naudu neviens neatguva.

Taukaudi, kuros reiz bija glabājušies Kromvela tauki, bija sabrukuši, un viņa ķermenis, tāpat ka līķi lokomotīves kabīnē, bija līdzīgs vaskam. Slavenais slepkava pat neizskatījās pec kaut ka, kas reiz. bijis cilvēks, un šķita izkusis bruņa želatīna gabala. Viņa ķermenis bija salocījies, it kā viņš mirtu, šausmas locīdamies, kad ūdens tonnas iegāzās vagonā, kas sekoja lokomotīvei lejup ezera dzīles. Bells zinaja, ka ta nav. Kromvels droši vien pūlējas izdzīvot, tomēr nekad nebūtu nonācis šausmu vara. Viņš vairs nebija draudīgs briesmonis. Viņa slepkavību un laupīšanas ēra bija beigusies pirms četrdesmit četriem gadiem Plakangalvas ezera aukstajā ūdenī.

Bells izbrida cauri sanesām līdz Mārgaretas līķim. Viņas krāšņie, rudie mati bija izplāti ka vedeklis dunas un savijusies kopa ar niedrveidigajām nezālēm. Reiz tik skaista seja līdzinājās mākslinieka nepabeigtai skulptūrai. Bellam vēl spilgtā atmiņa bija viņas skaistums un dzīvesspars vakara, kad viņi pirmo reizi satikās "brauna pilī".

Kaufmens partrauca bella domu pludumu.

-   Vai ta ir masa?

Bells pamaja, nonācis bedu un nožēlas vara. Pēdējie Mārgaretas vardi, pirms viņš izkrita no vagona, skanēja ausīs. Viņš nebija spējīgs izprast savas jūtas pret šo sievieti. Tā nebija mīlestība, vairak pieķeršanās ar naida glazūru. Viņas noziegumi, veikti sadarbībā ar brāli, nebija piedodami. Viņa bija pelnījusi navi tapat kā Džeikobs Kromvels.

-    Tagad tas vairs nav redzams, Kaufmens ieminējās, bet viņa noteikti bijusi skaista sieviete.

-   Ja, Bells klusi atbildēja. Skaista, dzīvesprieka pilna sieviete, bet ieterpusies ļaunuma plīvura. Viņš noskumis aizgriezās, tomēr acis nebija asaru.

Neilgi pirms pusnakts glābšanas barža pietauvojās pie vecās Rolinsas dzelzceļa piestātnes. Bells lūdza Kaufmenu parūpēties, lai līķi nonāktu tuvākajā morgā un liktu paziņots 1 ianta un Kara tuvākajiem radiniekiem. Viņš ieraudzīja Džozefii Van Dornu stāvām uz piestātnes četru aģentu ielenkuma un pārsteigts samiedza acis.

Van Dornam jau bija pari astoņdesmit gadiem, bet viņš staveja, stalti izslējies, un nebija zaudējis ne sirmos matus, ne acu mirdzumu. Aģenturu šobrīd vadīja abi viņa deli no biroja Vašingtona, bet viņš vel joprojām stradaja sava vecaja Cikagas filiālē un sniedza konsultācijas lietas, kas nebija atrisinatas.

Bells piegaja vecajam vīram klāt un paspieda viņa roku.

-    Priecājos tevi redzēt, Džozef. Pagājis ilgs laiks.

Van Dorns savilka muti platā smaidā.

-    Kopš tu atvaļinājies, mans darbs vairs nav tik interesants.

-   Nekas mani nevarētu atturēt no atgriešanas pie šīs lietas.

Van Dorns lūkojas uz kravas vagonu. Piestātnes nespodrajā

apgaismojumā tas izskatījās pēc šaušalīga juras dzelmes briesmoņa.

-    Vai tu to atradi? viņš jautāja.

-    Vai naudu?

-Jā.

Bells gluži vienkārši pamaja.

-    Un Kromvelu?

-   Gan viņu, gan Mārgaretu.

Van Dorns smagi nopūtās.

-   Tatad tas beidzot ir galā. Varam uzrakstīt nobeigumu Miesniekbandita leģendai.

-   Tikai retais no Kromvela bankas klientiem vel ir dzīvs un varēs saņemt savu naudu, Bells vilcinādamies ieminējās.

-   Taisnība, bet mēs paziņosim viņu radiniekiem par negaidīto veiksmi.

-   Es apsolīju Kaufmenam un viņa vīriem dāsnu atlīdzību.

-    Es parūpēšos, lai viņi to saņemtu, Van Dorns apsolīja un uzlika roku Bellam uz pleca. Tu labi pastrādāji, Aizak. Žēl, ka mes nevarējām atrast vilcienu pirms piecdesmit gadiem.

-   Vietā, kur tas nogrima, ezers ir divsimt septiņdesmit pēdas dziļš, Bells paskaidroja. Tūkstoš deviņsimt septitaja gada Sanfrancisko banku pilnvarotie nolīga glābšanas kompāniju, bet tā pēc ezera izbagarešanas neko neatrada.

-    Ka viņi varēja palaist to garam?

-    Vilciens iekrita ezera dibena padziļinājuma, un bagari parslidēja tam pāri.

Van Dorns pagriežas un ar galvas mājienu noradīja uz, mašīnu pie piestātnes.

-Tu laikam dosies majas?

Bells pamaja.

-    Mani gaida sieva. Mēs brauksim atpakaļ uz Kaliforniju.

-    Uz Sanfrancisko?

-   Izmeklēšanas gaitā es iemileju pilsētu un nolēmu pec zemestrīces tur apmesties. Mēs dzīvojam Kromvela vecaja savrupmājā Noba iela.

Bells pameta Van Dornu un šķērsoja piestātni, tuvodamies mašinai. Tūkstoš deviņsimt piecdesmitā gada Custom Super 8 kabrioleta Packard metāliski zilie sāni mirdzēja piestātnes gaisma. Nakts bija vēsa, tomēr jumts bija nolaists.

Šofera vieta sēdēja sieviete ar elegantu cepuri galva, nosedzot matus, kas bija iekrāsoti to īstaja, gaiši blondajā toni. Viņa lūkojās uz Bellu ar acīm, kas bija tikpat zaļas kā diena, kad viņi pirmo reizi sastapās. Smieklu krunciņas ap tām liecinaja, ka sieviete bieži smejas, un viņas sejas vaibstos bija saglabajies nezūdošs skaistums.

Bells atvēra durvis un iesēdās viņai blakus. Viņa pieliecās un cieši noskūpstīja viņu uz lupām, atrāvās un viltīgi pasmaidīja.

-   Tu beidzot esi klat.

-    Šī bija gara diena, viņš paziņoja un izgrūda garu noputu.

Meriona pagrieza aizdedzi un iedarbinaja mašīnu.

-   Vai atradi, ko meklēji?

-   Gan Džeikobu, gan Mārgaretu, gan naudu.

Meriona pavērās uz. ezera melno ūdeni.

-    Es gribētu teikt, ka man viņu ir žēl, tomēr nespeju sevi piespiest to pateikt, zinot, cik drausmīgi bija viņu noziegumi.

Bells vairs nevēlējās domas kavēties pie Kromveliem un mainīja tematu.

-    Vai runāji ar bērniem?

Meriona spieda gāzes pedāli un stūrēja mašīnu uz ceļa pusi.

-   Pēcpusdienā aprunajos ar visiem četriem. Tiklīdz atgriezīsimies mājās, viņi mums sarīkos kāzu jubilejas svinības.

Viņš papliķeja sievas ceļgalu.

-   Vai esi gatava braukt visu nakti?

Viņa pasmaidīja un noskūpstīja viņa roku.

-   Jo ātrāk tiksim mājas, jo labak.

Viņi ilgi klusēja, gremdēdamies senās atmiņas. Pagatnes priekškars bija nolaidies. Neviens no abiem nepagriezās un neatskatijas uz vilcienu.

Klaivs Kaslers

IZAICINĀJUMS

Redaktore Vita Baumgartena Korektore Linda Bidiņa Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīga sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīga, Elijas ielā 17, talr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiēdums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

K. Kaslers

Ka 740 Izaicinājums/ No angļu vai. tulk. Diāna Smilga. R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. 400 Ipp.

1950. gada aprīlis: tvaika lokomotīves rūsējošais korpuss tiek izcelts no Montānas ezera dzelmes. Iekšā ir viss, kas palicis no trim cilvēkiem, mirušiem pirms četrdesmit četriem gadiem. Bet ne jau lokomotīve vai tās drūmā krava interesē ļaudis, kas stāv blakus un skatās. Viņi gaida to, kas nāks pēc tam…

1906. gads: jau divus gadus Amerikas Rietumu štati cieš no neparasta noziegumu viļņa. Notiek banku laupīšanas, ko veic viens virs, aukstasinīgi noslepkavodams visus lieciniekus un izgaisdams bez pēdām. Nogurusi no Miesniekbandīta mestajiem izaicinājumiem, valdība nolīgst labāko, ko spēj atrast, garu, kalsnu un prasmīgu detektīvu, vārdā Aizaks Bells, kurš tvarsta zagļus un slepkavas visā valstī.

ISBN 978-9984-35-377-7

|

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta gramatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Kaslers Klaivs Izaicinājums

PAGĀTNES RĒGS

MIESNIEKBANDĪTS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

PĒDU DZĪŠANA KĀPINA TEMPU

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

AUGŠUP N0 DZĪLĒM