Gārdners Erls Stenlijs

Izklaidīgās nimfas prāva

Erls Stenlijs Gārdners

Izklaidīgās nimfas prāva

garstāsts

Perijs Meisons ka ģenerailis, ikas apsver gaidāmo kauju, sēdēja smailītē un pētīja Elderam piederošo īpašumu.

Pilnmēness gaismā mērķis bija labi redzams — sala, ko ar sauszemi savienoja sešdesmit pēdu garš dzelzbetona tilts. Eldera divstāvu savrupmāja atradās jūras šauruma krastā un atgādināja pili, ko apjož ūdens pilns nocietinājumu grāvis. Ziņkārīgo acīm muižu no sauszemes puses pasargāja ķieģeļu siena ar dzelzs pīķiem, bet šauruma malā novietotās zīmes brīdināja, ka miera traucētājus sodīs ar likuma bardzību. Smilšu karjers salas ziemeļu daļā nolaideni pārtapa sirpjveidīgā pludmalē ar koptu mauriņu.

Varēja domāt, ka Eldera stāvoklis ir tikpat drošs un nesatricināms kā viņa muiža uz salas. Taču Perijs Meisons nebija gluži parasts jurists. Viņš allaž deva triecienu tur, kur to vismazāk gaidīja. Tāpēc jau viņš devās šajā nakts izlūkbraucienā, jo zināja, ka muiža Elderam nozīmēja daudz vairāk nekā viss pārējais it prāvais īpašums.

Sajā vakarā Elders līksmojās. Kā varēja nojaust, viesu lielākā daļa bija ieradusies ar divām milzīgām jahtām, kas pašlaik bija noenkurojušās ceturtdaļjūdzes attālumā no krasta. Pie Eldera muižas piestātnes atradās divi spēcīgi sargikuteri. Klīda baumas, ka līci apgaismo infrasarkano staru prožektori un, ja kāds peldošs pārvietošanās līdzeklis parādoties tuvāk par desmit pēdām no īpašuma robežām, iedarbojoties automātiskā signalizācija, iedegoties parastie iprožektori un sākot gaudot sirēna.

Meisons klusu pieairējās tuvāk smilšu karjeram. Tur atradās lampas apgaismota kokā griezta zīme, un tāpēc uz tās varēja izlasīt ar sarkanu krāsu uzrakstītu brīdinājumu: «Privātīpašums. Uzmanību, nikns suns!»

Un tad Meisons pamanīja peldētāju. Acīmredzot smailīti tas nebija ievērojis un peldēja uz priekšu vienmērīgiem, spēcīgiem vēzieniem. Meisons uzmanīgi lūkojās, kas notiks tālāk. Dažas pēdas no apgaismotās zīmes peldētājs iznāca krastā. Mēnesnicas un lampas gaismā Meisons saskatīja, ka tā bija meitene, kas ipeldējusi kaila. Uz muguras viņai bija uzsiets ūdeni necaurlaidīgs maiss. Tagad viņa no maisa izņēma dvieli un stingri ar to noberžas. Pēc tam izvilka kurpes, zeķes un dekoltētu vakartērpu.

Redzētā apburts, Meisons ievilka airi smailītē un caur tālskati vēroja nakts parādību. Neviena netraucēta, skaistā blondīne ģērbās bez steigas — it kā stāvētu savā mājā pie spoguļa. Apģērbusies viņa atvēra pūdernīcu un nokrāsoja lūpas.

No mājas skanēja mūzika un smiekli. Noskatījies, kā jaunā dāma vieglā solī šķērso mauriņu un izgaist nama ēnā, Meisons sāka gaidīt.

Apmēram ceturtdaļstundu, laiku pa laikam paceldams pie acīm tālskati, Meisons lūkojās uz māju. Iespējams, ka noslēpumainā viešņa bija ielūgta oiemos vai arī tik labi pazina saimnieku, ka varēja atļauties nokavēties. Taču tad nez vai viņa būtu .krastmalā atstājusi dvieli un maisu.

Meisons nepacietīgi paraudzījās pulkstenī. Bija vēls, bet viņam vajadzēja aizvest atpakaļ smailīti un tikt uz pilsētu. Salas smilšu karjeru viņš bija pietiekami izpētījis, un arī darbības plāns bija izstrādāts — tuvākajā laikā Džordžu S. Elderu gaidīja lielas nepatikšanas.

Pēkšņi atskanēja nikni rējieni. Tūdaļ savrupmājas dibenistabās iedegās gaisma. Satrauktas balsis mijās ar suņa rejām. Meisons atkal ķērās pie tālskata.

Vienā no logiem parādījās meitene. Ar roku atsvabinājusi garās kleitas malu, kas bija apķērusies aiz palodzes, viņa izlēca laukā un metās bēgt. Sākumā viņa nesās uz vārtu pusi, bet, kad troksnis māļjā pieauga, pagriezās uiz (krastmalu. Tālskatī varēja redzēt, ka istabā, no kuras aiz,bēga meitene, pulcējas cilvēki. Pie loga pienāca kāds vīrietis un kaut ko kliedza.

Meitene pilnā sparā skrēja uz krasta pusi, aizmirzdama ir dvieli, ir maisu. Cilvēks logā izgaisa, apklusa arī suņa niknās rejas. Meisons palūkojās uz logu un saprata, kāpēc apklusa suns — vīrietis to bija palaidis vaļā. Dobermaņpinčers zibenīgi caur logu izlēca ārā, saoda pēdas un milzu stiepieniem metās uz vārtiem. Ieraudzījis meiteni, tas kā bulta drāzās viņai pakaļ. Bet viņa, labajā rokā sažņaugusi kaut kādu priekšmetu un ar kreiso paceldama vakartērpu, jau bija sasniegusi krastmalu. Paspērusi ūdenī dažus lielus soļus, meitene ienira un sāka peldēt. Suns vienā stiepienā šķērsoja zālāju un ielēca viņai pakaļ. Meisons atradās pavisam tuvu un dzirdēja dobermaņpinčera nepacietīgos smilkstus. Meitene, nepamanījusi smailīti, aizpeldēja tai garām. Ar dažiem aira vilcieniem Meisons iegrieza smailīti starp peldētāju un suni. Pēc tam izmantoja airi, lai pagrieztu suni ar purngalu pret krastu. Dzīvnieks ieņurdējās un iekodas aira gala. Bet Meisons sagrieza airi, un suns uz mirkli iegrima ūdenī, palaizdams galu vaļā.

Meisons pieairēja pie spēkus zaudējušās meičas.

—    Rāpieties iekšā, — viņš mudināja. — Tikai prātīgi, lai neapgāžas laiva.

Meitene iesvieda noslēpumaino priekšmetu smailītē un, uzmanīgi pieķērusies malai, ieslīdēja tajā pati.

—   Es nezinu … kas jūs esat… bet nu gan muksim kaut uz pekli! — viņa aizelsusies izgrūda.

No krasta atskanēja klaigas:

—    Re, kur viņa peld!

—    Nē, tas ir suns …

Kabatas lukturīšu gaismas strēles sāka vagot ūdens virsmu, izraudamas no tumsas smailīti.

—    Tur ir laiva!

Meisons pārtrauca airēt un klusu iešņācās:

—    Noliecieties zemāk!

Lukturīša stars aizslīdēja tālāk. Meisons ķērās pie aira, un smailīte lidoja uz priekšu.

—    Paldies, ka palīdzējāt, — teica meitene.

—    Kurp dosimies?

—    Uz manu jahtu «Ketiju Keitu». Tur es …

—    Nekustēšu no vietas, kamēr neuzzināšu, kas te notiek. Jums pakaļ dzinās suns, un tāpēc rīkojos impulsīvi.

—    Ko jūs gribat zināt?

—    Kas jūs esat un kāpēc sacēlāt tādu brēku.

—    Esmu plaši pazīstama dārglietu zagle. Pudelē ir mans laupījums.

—    Izklausās kā joks, un tomēr man jāpārbauda …

—    Labi jau, labi. Izstāstīšu, tikai mazliet ievilkšu elpu. — Viņa acīmredzami centās iegūt laiku. Mēnesgaismā Meisons varēja aplūkot viņas glīto seju, tumšās acis, nelielo deguntiņu un pievilcīgo augumu. — Man šķiet, ka esmu galīgu kaila. Sī kleita ir kā pielipusi.

—• Domāju, ka elpu esat atguvusi un nu varat pastāstīt par savu laupījumu.

Viņa pacēla priekšmetu. Tā izrādījās visparastākā cieši aizkorķēta stikla pudele. Tās iekšienē baltoja kaut kas līdzīgs sarullētam papīram.

—    Te nu ir tā dārglieta.

—    Kas tas ir? — Meisons pavaicāja.

—    Skaidrs, ka pudele ar papīru.

—    Iespējams, ka esat vēl kaut ko pievākuši: briljanta gredzentiņu vai pulkstenīti, .ko?

—    Sinī kleitā? Tajā pat pastmarku nevar noslēpt.

No piestātnes puses k|uva dzirdams motora troksnis.

Uz kutera noņēma prožektora pārvalku, un spēcīga gaismas strēle sāka slīdēt pa šauruma ūdeņiem.

—    Ak kungs! Ātrāk! Kaut izdotos paspēt!

Sajā mirklī prožektora gaisma apžilbināja viņiem acis.

—    Vai! Viņi mūs ir ieraudzījuši! — meitene iekliedzās. — Dieva dēļ, ātrāk!

Kuteris apmeta pusloku un, kāpinādams ātrumu, drāzās viņiem pakaļ. Taču smailītes kustības ceļam perpendikulāri noenkurotā jahta uz mirkli aizklāja prožektora staru. Perijs Meisons picairēja jahtai cieši klāt.

—    Pieķerieties kaut kam uz jahtas! — viņš pavēloši uzsauca. Meitene paklausīja.

Smailīte apgriezās pa deviņdesmit grādiem, un Meisons piespieda to jahtas pretējam bortam. Kuteris vēlreiz apmeta loku, lai varētu apgaismot otru bortu.

—    Mana ijahta ir apmēram simt jardus no šejienes, — meitene teica, uzmezdama skatienu vairākām tuvumā noenkurotām jahtām. — Vai dieviņ, viņi atkal tuvojas!

Meisons ātri novērtēja situāciju.

—    Turieties stingrāk, mēs dosimies pie tās lielās jahtas.

—    Bet tā taču …

—    Mēs pie tās paslēpsimies. Viņi mūs ir pazaudējuši. Ja viņi mūs noredzēs, tad domās, ka esam patvērušies uz kādas lielās jahtas.

Meisons sāka spēcīgi airēt, un, iekams kuteris vēlreiz paguva apgriezties, viņi sasniedza mērķi. Tagad viņi atkal slē-> pās jahtas ēnā. Kuteris sāka mest lielu lolku apkārt noenkurotajām jahtām, un tikmēr Meisons paspēja pieairēties «Ketijai Keitai».

—   Ātrāk, — teica meitene, rāpdamās pāri bortam. — Ko darīsim ar smailīti?

—    Iegrūdīsim priekšgalu kajītē, par pārējo maza bēda.

—    Lai iet. Bet vai mēs to varēsim pacelt?

—    Zināms, tā taču ir no alumīnija.

Viņi uzvilka smailīti jahtā un iegrūda tās priekšgalu atvērtajās kajītes durvīs.

—    Bet tagad es iedzeršu viskiju. Slapjā kleita ir gluži ledaina. Lūdzu, pagrieziet man muguru, — teica meitene.

—    Es gribētu pārliecināties, ka jūs neko citu, izņemot pudeli, neesat pievākuši.

—   Nomierinieties. Aizmetlšu jums slapjās drēbes, varēsiet tās izpētīt. Jūs esat pārāk aizdomīgs.

—    Pamēģini nebūt aizdomīgs pēc tam, kad esi redzējis, kā jūs mūkat caur logu . . .

—    Arī to jūs redzējāt?

Meisons apstiprinoši pamāja.

—   Aizveriet acis, — meitene palūdza. — Te jums būs mana slapjā kleita. Tūlīt uzvilkšu halātu… pie velna! Kur tas palicis? Re, kur. Tā, tagad varat skatīties. Nu gan iedzersim, es drebu pie visām miesām.

Nošķindēja stikli, un Meisona rokā tika ielikta glāze.

—    Varbūt apskatīsim pudeli? — viņš piedāvāja.

—    Jūs taču to jau redzējāt…

—    Gribu redzēt, kas tajā ir iekšā.

—    To nevar. Jūs man patiesi ļoti palīdzējāt, un es esmu jums pateicību parādā. Rit es kārtīgi saposīšos, mēs satiksimies un es pateikšos pa īstam. Bet tagad …

—    Bet tagad, — Meisons viņu pārtrauca, — es esmu advokāts. Un, ja pareizi saprotu, jūs ielauzāties mājā. Un tāpēc man jāpārliecinās, ka jūs tur neko nenozagāt. Pretējā gadījumā man vajadzēs jūs vest uz policiju.

—    Jūs tiešām esat advokāts?

—    Jā.

—    Tada gadījuma jūs varbūt varētu man palīdzēt… Dzirdat?

Troksnis, ko sacēla kuteris, liccinaja par tā tuvošanos.

No kādas jahtas dzirdēja saniknotu balsi:

—    Ei, p|ēguri! Vācieties projām!

No kutera atskanēja jautājums:

—    Vai jūs tuvumā neredzējāt kādu laivu a.r diviem braucēj iein?

—    Nav te neviena, — atbildēja noguruma pilna balss. — Ko jūs te vazājieties? Būtu labāk gājuši gulēt.

Kuteris kādu minūti pastāvēja uz vietas, acīmredzot tur apspriedās, ko darīt tālāk. Tad ierūcās motors un kuteris aizdrāzās prom.

Meitene atviegloti nopūtās:

—    Paldies Dievam, viņi aizbrauca.

—    Viņi devās ziņot policijai.

289

—    Lai. Kamēr viņi to darīs, mēs varētu … mēs varētu izvilkt smailīti un …

19 — 2104

—    Un jūs varētu turpināt savu stāstu, — nejāva pabeigt Meisons. — Pieņemsim, es tagad došos prom. Iekams būšu sasniedzis krastu, mani pievāks policija. Ko es viņiem lai saku?

—    Bet tā ir dziļi personiska lieta, — meitene teica, — un attiecas tikai uz mani.

—     Kad par to sāks interesēties policija, tā vairs nebūs jūsu personiskā lieta. Es nevēlos būt nozieguma līdzdalībnieks.

—    Labi, aizkārsim kaut ko priekšā iluminatoriem un luktura gaismā aiplūkosim pudeles saturu.

—    Jūs domājat, ka mūsu draugi žāvāsies, kamēr mēs ar to nodarbosimies?

—    Viņi taču nezina, ka mēs esam uz šīs jahtas.

—    Nezina, kamēr esam šeit, —Meisons paskaidroja. — Bet, ja mani savāks policija, es, kā jau teicu, būšu spiests paskaidrot, kur biju un ko darīju.

—    Tādā gadījumā … tādā gadījumā palieciet šeit līdz rītam. Ar gaismiņu mierīgi dosimies makšķerēt un …

—    Klāsim ciet iluminatoru. Gribu zināt, kas galu galā pudelē ir noslēpts, — Meisons viņu pārtrauca.

—    Lai notiek.

Pēc dažām minūtēm iluminatori bija aptumšoti un Meisons izvilka no pudeles papīra rulli. Meitene p,ievirzīja tuvāk lukturi. Katras loksnes augšmalā bija iespiests: «Jahta Tērbella». īpašnieks — Džordžs S. Elders».

Meisons izklāja papīra lapas uz ceļiem, un viņi abi sāka lasīt skaidrā, stingrā rokrakstā uzrakstīto tekstu.

«Mēs atrodamies Katalinas salas tuvumā. Es, Minerva Denbija, gadījumā ja ar mani notiks kas slikts, vēlos atstāt savu liecību. Man ir zināmas itādas īlietas, kuru 'dēļ Džordžs Elders var zaudēt lielu daļu savas bagātības, un tāpēc viņš būs spējīgs uz visu, lai piespiestu mani klusēt. Baidos, ka pati esmu izturējusies pārāk vieglprātīgi, pat muļķīgi. Džordža Eldera tēvs savu īpašumu, ko sastādīja korporācijas «Elder Associates inc.» akcijas, pēc savas nāves daļēji novēlēja pameitai Korlnai Lansingai un dēlam Džordžam S. Elderam. Ja viens nomirst, viņa daļa pāriet mantojumā tam, kas palicis dzīvs. Tēvabrālis Dorlejs H. Elders mantoja trešdaļu no akcijām ar garantētu mūža renti. Taču, kamēr jaunie mantinieki ir dzīvi, viņam nav tiesību iejaukties korporācijas darīšanās. Dividendes tika sadalītas trīs vienlīdzīgās daļās. Tiesa, ir vēl desmit akcijas, kas pieder Karmenai Monterejai. Tik sīki rakstu tāpēc, lai kļūtu skaidrs mans apdraudētais stāvoklis.

Korina Lansinga aizbrauca uz Dienvidameriku. Viņai bija nervu sistēmas traucējumi, kas vēlāk pārtapa slimībā. Es ar viņu iepazinos lidojuma laikā no Čīles uz Argentīnu. Viņa briesmīgi nervozēja, un es centos kaut drusku viņu nomierināt. Negaidīti es viņai ļoti iepatikos, un viņa pieprasīja, lai turpmāk mēs ceļotu kopā. Turklāt visus izdevumus segs viņa. Tā kā es nebiju turīga un cerēju arī, ka spēšu būt viņai noderīga, priekšlikumu pieņēmu, īstenībā gandrīz neko nezinot ne par viņu, ne par viņas sl'imību.

Kopā ar Korinu bija viņas kalpone Karmena Montereja. Elderu ģimenē viņa strādāja sen un bija Korinas patēva mīlule. Ar laiku es daudz ko uzzināju gan par Korinas ģimeni, gan brāli, gan testamentu. Protams, Karmena iMontereja arī bija par visu informēta. Pret viņu izturējās kā pret ģimenes locekli, Korina viņas klātbūtnē runāja par visu.

Neraugoties uz materiālo labklājību, ar laiku šī dzīve man kļuva aizvien neizturamāka. Korinas slimība ar katru dienu progresēja. Viņa bieži nespēja sevi savaldīt. Karmena pastāstīja, ka Korina teikusies mani nogalināt, ja es gribētu doties prom. Bailēs no viņas dusmu uzliesmojumiem es to nedrīkstēju darīt atklāti. Korina aizvien vairāk man pieķērās un neatlaida no sevis ne mirkli. Man šķita, ka viņai ir vajašanas mānija.

Tad saņēmām ziņu, ka uz Dienvidameriku lido Džordžs Elders ar kaut kādiem dokumentiem, kuriem vajadzīgs Korinas paraksts. Viņa ierašanās dienā, kamēr Korina atradās kosmētiskajā salonā, es uzrakstīju viņai zīmīti, ka esmu saņēmusi telegrammu par tuva radinieka nopietnu saslimšānu, un aizlidoju uz Ziemeļameriku. Cerēju, ka mūsu dīvainais līgums ir izbeidzies, un sāku jau visu aizmirst, līdz izlasīju kādā avīzē, ka manas aizbraukšanas dienā Korina pazudusi. Neviens viņu pēc tam vairs nav redzējis. Bija versija, ka viņa varētu būt gājusi bojā nelaimes gadījumā. Pieaicinātie detektīvi nesekmīgi pūlējās viņu atrast. Bez tam visi apliecināja, ka pazušanas dienā viņa bijusi .psihski nepieskaitāma.

19*

291

To uzzinājusi, es, gluži dabiski, satikos ar Džordžu S. Elderu un izstāstīju viņam visu, ko zināju. Mani mocīja sirdsapziņa, jo domāju, ka Korina būs devusies mani meklēt. Elders izturējās ļoti draudzīgi un drīz uzaicināja mani ceļojumā ar jahtu. Uzaicinājumu ar prieku pieņēmu. Gadījās, ka tieši pirms došanās ceļā man nācās iegriezties Losmeritosas ciemata garīgi slimo dziedinātavā. Tad, kad devos jau no turienes projām, .pēkšņi (ieraudzīju pagalmā rēgam līdzīgu sievieti. Tā bija Korina 'Lansinga! Lai gan viņas skatiens bija neprātīgs, viņa

tomēr mani pazina. «Minerva,» viņa teica. «Ko tu te dari? Minerva, Minerva, Minerva!» Viņa sāka kliegt un bija tuvu histērijai, līdz ieradās sanitārs un viņu aizveda.

Uzmanīgi iztaujājot, uzzināju, ka šo sievieti atraduši kādā no Losandželosas ielām. Viņa bijusi galīgi sajukusi un nav spējusi nosaukt ne savu vārdu, ne arī atcerēties kā'du no saviem radiniekiem.

Es steidzos uz jahtu, lai par to pavēstītu Džordžam Elderam. Bet viņa uz jahtas nebija, un neviens nezināja, kur viņš atrodas. Nogaidīju viņu līdz desmitiem vakarā, tad atstāju zīmīti ar lūgumu ienākt pie manis un devos uz savu kajīti. Tur iemigu.

Pamodos no dzinēju trokšņa un jahtas zvalstīšanās. Sapratu, ka esam jau atklātā jūrā. Izsaucu stjuartu un palūdzu paaicināt pie manis Džordžu Elderu. Elders ieradās tikai pēc stundas. Es viņam visu izstāstīju, un viņš vairākas reizes prasīja, vai esmu par to runājusi vēl ar kādu. Tobrīd bijiu pārāk liela muļķe un neapjēdzu viņa nodomus. Apgalvoju, ka nevienam neko neesmu teikusi.

Džordžs Elders ilgi uzkavējās manā kajītē, un man pamazām kļuva neomulīgi. Viņa acu skatiens bija dīvains. Pēkšņi viņš strauji piecēlās, piegāja durvīm, kaut ko pagrieza, vēlreiz dīvaini uz mani paraudzījās un izgāja ārā.

Metos pie durvīm — tās bija aizslēgtas. Sāku dauzīt tās ar dūrēm, raustīt rokturi un kliegt. Neviens neparādījās. Vētra noslāpēja manus kliedzienus. Mēģināju izsaukt stjuartu. Viņš neatsaucās. Par notikušo man vajadzēja kaut kādā veidā darīt zināmu. Bija tikai viena iespēja — visu uzrakstīt, uzrakstīto iebāzt pudelē un caur kajītes iluminatoru iesviest jūrā. Kad Džordžs atgriezīsies, es viņam izstāstīšu par pudeli un par to, ka agri vai vēlu kāds to noteikti atradīs. Tādējādi es ceru apelēt pie viņa veselā saprāta. Un tomēr man šķiet, ka šis cilvēks ir spējīgs uz visu, lai tikai piespiestu mani klusēt.

Minerva Denbija.»

Meitene sažņaudza Meisona roku.

—    Beidzot viņš ir iekritis! — viņa iesaucās.

—    Kas ir šī Minerva Denbija? — Meisons jautāja.

—    Nav ne jēgas. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka viņa noslīkusi. Pirms pusgada vilnis viņu noskaloja jūrā no Eldera jahtas klāja.

—    Tomēr papūlieties izstāstīt, ko jūs par to domājat.

—    Man vienmēr bija aizdomas, ka ar Korinu Lansingu noticis kas savāds. Biju pārliecināta, ka viņa ir dzīva. Bet tagad … Tagad lieta iegūst pavisam citu virzienu.

—    Kādu? — painteresējās Meisons.

—    Es esmu Korinas radiniece.

—    Gribu, lai jūs pastāstītu par to sīkāk.

—    Nav ko stāstīt, vēstule pati runā.

—    Bet tajā nekas nav teikts par jums.

—    Kāda velna pēc man jums būtu vēl kas jāstāsta?

—    Tāpēc, ka es redzēju, kā jūs izdarījāt zādzību, un apstākļu sakritības dēļ es jums palīdzēju.

—    Jūs teicāt, ka esat advokāts.

—    Jā, esmu. Pilnīgi iespējams, ka Džordžs Elders būs sajūsmā, ja varēs mani apvainot kā līdzvainīgu zādzībā.

—    Vai tad nav skaidrs, — viņa teica, — ka Elders nevienu neapvainos? Viņš negribēs, ka par šo vēstuli kāds uzzinātu.

—    Pieņemsim, — Meisons sacīja. — Ko jūs esat nolēmusi darīt ar vēstuli?

—    Es to publicēšu.

—    Kā jūs izskaidrosiet, kādā ceļā esat tikusi pie šīs vēstules?

—    Es … es varu teikt, ka atradu to pludmalē.

—    Un Elders ar lieciniekiem pierādīs, ka vēstule bija viņa mājā un apvainos jūs viltus liecības sniegšanā un zagšanā.

—    Tas man neienāca prātā. — Viņas balsī bija apjukums.

—     Labāk būs, ja jūs man atklāsiet, kas esat un kā uzzinājāt par vēstuli, un visu pārējo arī.

—    Un ja es to nedarīšu?

—    Tad nāksies doties uz policiju.

Varēja redzēt, ka viņa intensīvi apdomā radušos stāvokli, līdz negribīgi sāka stāstīt.

—    Mani sauc Dorotija Fennere. Strādāju māklera kantorī par sekretāri. Pēc mātes nāves saņēmu nelielu mantojumu. Pirms diviem gadiem ierados šeit no Kolorado. Māte bija Koras Lansingas māsa. Kora apprecējās ar Džeku Lansingu. Viņiem piedzima Korina. Laulības izrādījās neveiksmīgas. Kora apprecējās otrreiz ar Samuēlu Nātanu Elderu. Viņiem piedzima dēls Džordžs S. Elders. Korina ir piecus gadus vecāka par Džordžu. Tāpēc, lai gan mums ir liela gadu starpība, es esmu viņas māsīca. Koras tante nomira pirms pieciem gadiem. Pēc tam nomira Džordža tēvs un atstāja savu īpašumu Korinai, Džordžam un Dorlejam Elderam, savam brālim.

—    Kādas ir jūsu attiecības ar Elderiem?

—    Ar tēvoci Dorleju tās ir brīnišķīgas. Bet ar Džordžu attiecību nav nekādu. Ar viņu vispār ir grūti sa.prasties, to var tikai tie, kas pilnīgi pakļaujas viņa gribai.

—    Kā jūs uzzinājāt par vēstuli?

—    Dzirdēju, ka tāda ir.

—    No kā?

—    Tēvocis Dorlejs lika manīt.

—    Tiešām? — Meisona balsī ieskanējās interese.

—    Patiesībā viņš vienkārši pajautāja, vai es zinu,.ka Pits Kadizs atradis pudeli ar Minervas Denbijas vēstuli, un vai Džordžs man par to ir stāstījis.

—    Vai jūs pazīstat Pitu Kadizu?

—    Protams. Domāju, ka viņu pazīst visi jahtsmeņi. Viņš pludmalē ir kaut kas līdzīgs atkritumu savācējam.

—    Tātad Dorlejs ir informēts par vēstuli?

—    Jā. Kaut ko viņš zina.

—    Kāpēc jūs pati negājāt pie Džordža Eldera un viņam tieši nepajautājāt, kas tā ir par vēstuli?

—    Tūlīt var redzēt, ka jūs nepazīstat Džordžu Elderu. Vēstuli viņš gribēja iznīcināt. Un būtu to arī izdarījis, ja būtu pārliecināts, ka neviens — arī Pits — to nav lasījis. Es jau arī vēlējos vēstuli tikai izlasīt. Zināju, ka Džordžs šovakar rīko viesības. Lieta tā, ka visa viņam piederošā teritorija ir pilna ar lamatām un signalizāciju. Tāpēc es Izvēlējos vienīgo ceļu, kā varēja tikt iekšā mājā. Vakarkleitu uzvilku tāpēc, ka mani pēkšņi varētu ieraudzīt kalpotāji. Viņi domātu, ka esmu ielūgta.

—    Vai jūs pazīstat kalpotājus?

—    Zināms.

—    Un suni? Šķiet, ka ar viņu jūs neesat pazīstama.

—    Viņam ir armijas suņa instinkts, un rādās, ka ta,s nojauta, ka esmu kaut ko pievākuši. Kad suni atzina par dienestam nederīgu, Korina to nopirka, bet instinkts jau neiznīka, Karmena par viņu rūpējās un baroja, bet pēc Korinas pazušanas suni paņēma Džordžs.

—    Vai uz jahtas ir fotoaparāts? — Meisons jautāja.

—    Nav. Kāpēc jums tas vajadzīgs?

—    Gribu nofotogrāfēt vēstuli.

—   Man ir portatīva rakstāmmašīna. Bet kāpēc jums vajadzīga kopija, ja jums ir oriģināls?

—   Oriģināls ir jums, — Meisons aizrādīja. — Ja man nāksies sniegt paskaidrojumus par notikušo, vēlos, lai viss būtu ticami. Pārrakstiet vēstuli tūlīt divos eksemplāros. Viens paliks jums, otru atdosiet man.

—   >Ko darīt ar oriģinālu?

—    Atvainojieties Džordžam Elderam un atdodiet to viņam atpakaļ.

—    Jūs esat traks!

—    Pakustiniet smadzenes, — Meisons sacīja. — Jums un man būs vēstules noraksti. Jūs atdosiet vēstuli Elderam, atvainosieties un paskaidrosiet, ka gribējāt to tikai izlasīt, bet apjukumā nejauši paķērāt līdzi. Pēc tam pajautāsiet, ko viņš ir nodomājis ar vēstuli darīt.

Meitene ilgi domāja un pēc tam apmierināti noteica:

—    Jūs esat daudz gudrāks, nekā man šķita.

—    Pateicos, — Meisons ātri atsaucās. — Gandrīz jau sāku par to šaubīties.

Smailīte bez trokšņa ieslīdēja ūdenī.

Dorotija Fennere izdvesa:

—    Paldies par visu.

—    Nav par ko.

—    Varbūt pateiksiet, kas jūs esat?

—    Kāpēc?

—    Es justos drošāka.

—    Galvenais, kas jums jādara, ir atdot pudeli un pateikt Elderam, ka vēstules noraksts atrodas drošās rokās.

—    Jums viegli runāt. Jūs viņu nepazīstat.

—    Vai darīsiet tā, kā es jūs lūdzu? — Meisons vaicāja.

—    Nezinu. Man jāpadomā. Varbūt tomēr paturēt oriģinālu. Tā būs drošāk.

—    Iesaku jums iepazīties ar likumu par šantāžu. Galu galā man vairs nav laika ar jums strīdēties. Uz redzēšanos, Dorotij.

—    Uz redzešanos, mister Noslēpumainais Svešiniek. Jus man patīkat. Ja man būs vajadzīgs liecinieks, vai es varēšu ar jums rēķināties?

—    Dievs zina, — Meisons atbildēja un iemērca airi ūdenī.

Smailīti Meisons, samaksājot uz priekšu, bija noīrējis uz

visu vakaru, un viņu pārsteidza, ka pie laivu piestātnes neviena nebija. Piesējis smailīti, viņš uzvilka cepuri līdz acīm un straujā gaitā devās uz vietu, kur bija atstājis savu mašīnu.

Perija Meisona uzticamā sekretāre Della Strīta sēdēja mašīnā un klausījās radio. Kad Meisons atvēra auto durvis, viņa izslēdza uztvērēju un smaidot teica:

—    Tas nu gan jums bija pamatīgs ceļojums.

—   Vai jūs piezvanījāt, ,kur es lūdzu?

—   Jā. Un no tā brīža ir pagājušas jau divas stundas.

—    Man bija neliels piedzīvojums, — Meisons atzinās.

—    Vai sakarā ar zādzību?

—    Kādu zādzību?

—    Šovakar aplaupīts mūsu draugs Džordžs Elders. No viņa mājas nozagtas dārglietas piecdesmit tūkstošu dolāiru vērtībā.

—    Velns lai parauj! — Meisons iesaucās.

Viņa iesmējās.

—   Varētu domāt, ka jūs jau esat sācis nodarboties ar šo lietu.

—    Iespējams, ka tā arī ir, — Meisons norūca.

Della Strita jautājoši uz viņu paskatījās.

—    Stāstiet nu.

—    Vispirms stāstiet jūs, — Meisons palūdza.

—    Es zinu tikai to, ko pirms dažām minūtēm dzirdēju pa radio. Kaut kāda sieviete nelielā laivā piebraukusi pie salas un iekļuvusi mājā. Viņa bijusi vakartērpā, un kalpotāji domājuši, ka viņa ir ielūgta viesībās. Brīdī, kad viņa rakājās saimnieka rakstāmgaldā, to nejauši ieraudzījuši ciemiņi. Tad viņa izlēkusi pa logu un aizdrāzusies līdz krastam, kur laivā gaidījis līdzzinātājs. Viņiem izdevies aizbēgt. Policija uzskata, ka noziedznieki varētu būt noslēpušies uz kādas no jahtām. Pašlaik uz ce]iem un jomā ap jahtām tiek izvietoti policijas posteņi.

—    Tas ir viss?

—   Uz salas policija atradusi dvieli, peldcepurīti un ūdensnecaurlaidīgu maisu, ko sieviete pametusi krastā.

Meisons izbrauca mašīnu uz šosejas.

—   Jūs nez kāpēc pret to visu izturaties loti nopietni. Kas noticis? — jautāja Della Strīta.

—    Ticiet — neticiet, bet es esmu tas vīrietis, kas palīdzēja viņai aizbēgt.

—    Jūs?!

—    Ja, viņa no vajatājiem paslepas manā smailītē.

Della smiedamās raudzījās uz viņu.

—    Labi izdomāts. So pasaciņu jūs sacerējāt, lai es pa ceļam neaizmigtu.

—    Diemžēl tā ir patiesība, un stāstu to tādēļ, lai lieku reizi uzsvērtu, ka, tiekoties ar nepazīstamu sievieti, vīrietis nedrīkst rīkoties neapdomīgi.

—    Kā tad jūs satikāties?

—   Viņa peldēja prom no salas, un viņai paka] dzinās suns.

—    Un ko jūs?

—    Piedāvāju patvērumu smailītē.

—     Esmu sajūsmā par jūsu augstsirdību, bet jums vajadzēja viņu piespiest atdot daļu no dārglietām.

—    Dārglietu viņai nebija, — Meisons paskaidroja. — Viņa pievāca vienīgi kādu lietisku pierādījumu, bet Elders ir pietiekami viltīgs, lai par to runātu. Tāpēc jau viņš saika, ka nozagtas dārglietas.

—    Kā jūs varat zināt, ka viņa tās nenozaga?

—    Nu … tāpēc, ka es iztaustīju viņas apģērbu.

—    Smailītē?!

—    Uz jahtas. Viņa apgalvoja, ka tā pieder viņai.

—    Viņa izģērbās jūsu klātbūtnē?

—    Bija tumšs. Viņa novilka kleitu un pasvieda to man.

—    Un tikai tāpēc jūs nolēmāt, ka viņa nav nozagusi dārglietas?

—    Tieši tā.

Della Strīta paraustīja plecus.

—    Jums vajadzēja mani ņemt līdzi. Būtu vismaz, kas veic aizdomīgu sieviešu apskati.

—     Toties es šo to uzzināju par Elderu. Par salu viņš ir samaksājis milzu naudu. Elders grib būt tās vienīgais saimnieks. Ja kaut viena colla no salas piederēs kādam citam, viņš zaudēs prātu. Tagad es zinu, kādu padomu dot sindikātam.

—    Vai tad sala pilnībā nav viņa īpašums?

—     Iir. Bet, »kad padziļināja jūras šaurumu, no smiltīm izveidojās uzbērums. Rezultātā salas izieme|austrumu 'krastā tagad ir pusapaļš smilšu karjers.

—    Manas zināšanas likumos, protams, nav spožas. — Della Strīta pasmaidīja. — Taču man šķiet, ka izmaiņas zemes gabalā pieder tam, kas ir tās īpašnieks.

—     Tā ir. Bet vienīgi tad, ja izmaiņas notikušas dabiskā ce|ā. Tāpēc man šķiet, ka kaut kur jābūt Augstākās tiesas lēmumam par to, ika valsts darbu rezultātā — šinī gadījumā šauruma padziļināšana — radusies zeme pieder valstij. Tādā gadījumā var iedomāties Eldera reakciju, ja kādam ienāks prātā apdzīvot karjeru. Viņš …

Meisons pēkšņi apklusa, jo ieraudzīja ceļu policijas virsnieku, kas ar rokas mājienu pieprasīja apstāties. Meisons nobrauca ceļmalā. Tur priekšā jau stāvēja ap pusducis mašīnu. Vairāki ceļu policijas virsnieki pārbaudīja vadītāju apliecības un uzdeva īsus jautājumus. Meisons un Della Strīta saskatījās. Viens no virsniekiem pienāca pie Meisona mašīnas.

—    Jūsu vadītāja tiesības, lūdzu.

Meisons pasniedza viņam dokumentu.

—    Vai jūs šeit bijāt… Oho! Jūs esat advokāts Perijs Meisons!

—    Tā ir.

Virsnieks viņam uzsmaidīja un teica:

—    Piedodiet, ka jūs apturējām. Viss kārtībā, varat braukt tālāk. Mēs meklējam dārglietu zagļus. Vēlreiz atvainojiet… Bet, ja nu esam jūs apturējuši, atļaujiet pārbaudīt jūsu pasažieri. Lieta tā, ka tieši sieviete …

—    Della Strīta, mistera Meisona sekretāre, — pasniegda-

Virsnieks ieskatījās taja, atdeva atpakaļ un sacīja:

ma savu vadītājas apliecību, paskaidroja Della.

—    Atvainojiet, bet mēs izpildām pavēli. Jūs šeit bijāt darīšanās, mister Meison?

—    Meklēju kādu liecinieku, — Meisons atbildēja.

Uz šosej'as Meisons kāpināja ātrumu.

—    Sef, — Della Strīta iejautājās, — vai jums neliekas, ka meitene tomēr varēja nozagt dārglietas?

—    Nedomāju vis. Es viņu pamatīgi aplūkoju. Labajā rokā viņa turēja pudeli ar vēstuli. Acīmredzot to no Eldera jahtas jūrā iesvieda sieviete, kas baiļojās par savu dzīvību. Sievietes līķi vēlāik atrada.

—    Vai jūs palūkojāties arī zem viņas zeķu gumijām? — pēc brīža Delta Strīta atkal iejautājās.

—    Nē, to es nedarīju. Taču, kad viņa rāpās smailītē, slapjā kleita neļāva apslēpt nevienu izcilnīti, ko es nebūtu pamanījis, īpaši, ja runa ir par dārglietām, kuru vērtība esot piecdesmit tūkstoši dolāru. Un, izņemot kleitu un zeķes, viņai nekas cits mugurā nebija.

—    Viņa jums pateica savu vārdu?

—    Dorotija Fennere, tā vismaz viņa sacīja. Teica, ka esot pirms pāris mēnešiem pazudušās Eldera pusmāsas Korinas radiniece.

—    Vai viņa ir skaista?

—    Laikam gan.

—    Augums?

—    Lielisks.

—    Vīrieši paliek vīrieši jebkādos apstākļos, — Della Strīta konstatēja.

—    Gribu iedot jums kaut ko izlasīt, — Meisons teica un pasniedza viņai vēstules norakstu.

Della Strīta to rūpīgi izlasīja un ieinteresēti jautāja:

—    Sef, vai jums nešķiet, ka tā ir lieliska cilpa Elderam?

—    Vai arī man, — Meisons norūca.

—    Jūs taču negribat teikt, ka tās ir lamatas?

—    Tas mani patiesi satrauc. Elders zina, ka es sniedzu konsultācijas sindikātam, un mierīgi varēja nolikt man ceļā šo meiču.

—    Un pēc tam viņš paziņo, ka viņa nozagusi dārglietas un ka ar viņu kopā bijis līdzzinātājs vīrietis, — Della Strīta attīstīja tālāk viņa pieņēmumu. — Kas tagad būs, šef?

—    Ja es būtu sevi atklājis, būtu vēl sliktāk, — prātoja Meisons. — Starp citu, ja tās bija lamatas, tad viņa lieliski zināja, kas es esmu. Varbūt tāpēc viņa «aizmirsa» savu dvieli. Tajā noteikti ir veļas mazgātavas zīme. Pēc tās nav nekādu grūtību atrast īpašnieci.

—    Mjā-ā, — Della Strīta novilka. — Un tomēr — vēstule ir bumba.

—    Tikai tadā gadijumā, ja tur rakstītais ir patiesība, — Meisons piekrita.

Pirmdienas rītā, kad Meisons ieradās kantorī, Della Strīta brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām un turpināja runāt pa telefonu:

—    Jā, misis Braulija. Vai jūs nevarētu pagaidīt minūtīti? Man zvana pa otru telefonu. — Aizklājusi ar roku klausules mikrofonu, viņa čukstus .ziņoja Meisonam:— Zvana Lasalisasas sieviešu cietuma uzraudze misis Braulija. Pie viņiem atrodas kāda Dorotija Fennere, kuru tur aizdomās par zādzību. Sī Fennere vēlas sev advokātu. Tieši jūs.

—   Tātad tomēr lamatas, — Meisons nosprieda. — Viņa jau no sākuma zināja, kas es esmu.

—   Varbūt tomēr nezināja. Gribat, es aizsūtīšu uz cietumu Džeksonu. Tā noskaidrosim, vai tā bija nejaušība vai kas cits.

—    Prātīga doma, Della. Tā arī darīsim.

Della Strīta atsvabināja mikrofonu un teica klausulē:

—    Diemžēl, misis Braulija, man nav tiesību pieņemt lēmumus mistera Meisona vietā. Taču es izdomāju — aizsūtīšu pie jums misteru Džeksonu, kurš strādā mūsu kantorī… Labi… Labi… Pēc pusstundas viņš būs pie jums … Jā … Uz redzēšanos.

Della Strīta nolika klausuli un jautājoši palūkojās uz Meisonu.

—    Iznāk, ka šo meiteni izmantoja kā ēsmu, — Meisons drūmi nosprieda.

—    Viņa patiešam ir skaistule, šef?

Meisons piekrītoši pamāja.

—    Jo labāk, — Della Strīta teica, — vismaz kāds mierinājums. Tagad vis'a viņas pievilcība tiks vdt'i tērēta Kārļa Džeksona labā. Viņš visu redz tikai likuma burta gaismā. Pārējais viņu neinteresē.

Meisons iesmējās.

—    Tiesa gan. Reizēm man liekas, ka viņš baidās jebkuru sievieti aplūkot kopumā, viņš to dara it kā pa daļām.

—    Viņš ir precedentu vergs, — Della Strīta piezīmēja.

—    Manuprāt, ja viņam nāktos sadurties ar kaut ko patiešām jaunu, nebijušu, viņš zaudētu samaņu. Vienmēr viņš metas pie savām grāmatām, rokas tajās kā kurmis un galu galā izrok kaut kādu analoģisku gadījumu, kas iztiesāts pirms septiņdesmit pieciem vai simt gadiem.

—    Tomēr pats brīnišķīgākais ir tas, ka viņš vienmēr atrod precedentus mūsu labā … Pasauciet viņu, Della! Lai viņš pastrādā ar Dorotiju Fenneri. Un galvenais — lai viņš izpēta, kāpēc viņa izvēlējusies tieši mani.

—    Un ja nu tās tomēr nav lamatas? Var būt, ka viņa neko nezina un …

—    Varēja izvēlēties citu advokātu, — nobeidza Meisons.

—    Labi, pasauciet Džeksonu.

Della Strīta piecēlās un caur bibliotēku devās uz Džeksona kabinetu. Pēc dažām minūtēm viņa atgriezās kopā ar Džeksonu.

—    Sēdieties, — Meisons teica. — Lasalisasas cietumā atrodas jauna sieviete. Viņu sauc Dorotija Fennere. Viņa tiek apsūdzēta par ielaušanos Džordža Eldera namā un par dārglietu zādzību, kuru vērtība ir piecdesmit tūkstoši. Esmu nolēmis, ka mēs uzņemsimies viņas aizstāvību. Honorāra lielums mani neinteresē, toties interesē, kāpēc viņa pēc palīdzības griezusies tieši pie manis. Vēl es vēlos, lai tiktu nozīmēta drošības nauda. Kad tiesnesis nosauks drošības naudas lielumu, jums jāpaziņo, ka nozagto dārglietu vērtība ir avīžu «pīle» un, lai noteiktu drošības naudas summu, mums jāzina, tieši kādas dārglietas ir nozagtas. Pretējā gadījumā summu noteiksim pēc nomināla un tā nebūs liela.

Džeksons piekrītoši pamāja.

—    Tiksiet galā? — Meisons jautāja. — Tas ir — vai varēsit piespiest tiesnesi uzzināt visu par dārglietām, iekams viņš noteiks drošības naudas lielumu.

—   Varu pamēģināt, — Džeksons piekrita. — Protams, daudz kas ir atkarīgs no tā, kāda ir šī sieviete un kādos apstākļos notikusi zādzība, ja tā vispār ir izdarīta.

—    Nu labi, Džekson, brauciet uz Lasalisasu tikties ar Dorotiju Fenneri. Nomieriniet viņu. Un pacentieties pēc iespējas ātrāk iegūt sīku nozagto dārglietu sarakstu.

Tiklīdz Džeksons bija aizgājis, Meisons teica:

—   Tagad man vajadzīgs Pols Dreiks. Arī detektīviem jādod darbs.

Privātdetektīvu aģentūras vadītāja Pola Dreika kantoris atradās tajā pašā ēkā — koridora galā pie lifta. Tāpēc pēc dažām sekundēm viņš bija klāt.

—    Sveiki visapkārt, — ar šiem vārdiem Dreiks iemetās krēslā. — Kas noticis?

—    Mēs gribam, lai tu kaut ko uzzini par kādu slepkavību. Es domāju mis Minervu Denbiju, kura noslīka, pārkrītot pār jahtas bortu …

—    Vai tas ir sakarā ar Eldera lietu? — Dreiks viņu pārtrauca.

—    Vai tu par to esi informēts?

—    Jā. Es atceros, cik centīgi viņu mazgāja baltu. Toreiz visas oficiālās personas kā sarunājušas krita Elderam ap kaklu, spieda roku un aplaistīja viņu ar medu.

—    Vai tev nav prātā kaut kādi sīkumi? — Meisons jautāja.

—    Sis Elders ir ievērojama figūra. Viņam pieder milzīga jahta — okeāna lainera kopija: sarkankoks, varš, telefoni, stjuarti un viss tādā garā. Un vēl viņam pieder muiža uz kaut kādas salas… Paga! Tieši tur taču vakar izdarīta zādzība. Avīzes par to rakstīja. Kaut kāda sieviete, izlikdamās par viešņu, iekļuva mājā un nozaga dārglietas par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Kopā ar viņu bija vīrietis, kas palīdzēja viņai aizmukt. Sievieti gan vēlāk atrada pēc zīmes dvielī.

—    Tātad es gribu uzzināt visu par Elderu. Un visu par Minervas Denbijas nāvi. Man nav iebildumu, ja tavi meklējumi kādam kļūs zināmi.

—    Kā ar avīzēm?

—    Vari likt manīt, ka tava aģentūra nodarbojas ar papildu informācijas vākšanu sakarā ar kādas sievietes dīvaino nāvi uz jahtas vētras laikā… Apmēram tā. Vēl painteresējies par zādzību. Vai dārglietas tiešām ir nozagtas? Lai tavi ļaudis izprašņā visus, kas kaut ko varētu zināt. Mani interesē viss, kam ir sakars ar Elderu.

—    Cik cilvēkus es varu iesaistīt šajā lietā?

—    Tik, cik nepieciešams.

—    Kad tev vajadzīga šī informācija?

—    Cik ātri vien var.

—    Un mums nav jāslēpj savi nolūki?

—   Manis pēc, — Meisons paskaidroja, — tu vari noīrēt kaut pūtēju orķestri.

—    Lieliski. Mēs ietaupīsim daudz laika.

—    Gandrīz aizmirsu. Lūdzu, uzzini Minervas Denbijas nāves dienas datumu. Pēc tam papēti dokumentus Losmeritosas dziednīcā'. Tur vajadzētu 'būt ieraksltam, ka tieši šajā laikā uzņemta kāda sieviete ar atmiņas zudumu. Izpētī visu par Korinu Lansingu. Vecumu, kāds augums, acu krāsa un pārējo. Svarīgi visi sīkumi sakarā ar viņas pazušanu. Viņa ir Džordža Eldera pusmāsa.

—    Skaidrs. Vai tas ir viss?

—   Visu iespējamo par Elderu. Ja viņam ir kādas vājības, arī tās mani interesē.

—    O'kei, Perij. Eju strādāt.

Kad Dreiks bija aizgājis, Meisons pievērsās Dellai Strītai:

—    Sazinieties ar apdrošināšanas kompāniju. Palūdziet, lai viņi apliecina Dorotijas Fenneres maksātspēju.

Džeksons izklepojās, nolika uz galda portfeli un sāka no tā vilkt ārā papīrus.

—    Jums izdevās sarunāt par drošības naudu? — Meisons prasīja.

—    Varbūt es labāk stāstīšu visu pēc kārtas? Es…

—    Mani interesē drošības nauda.

—    Pagaidām vēl nesarunāju. So jautājumu izskata tiesnesis Lankeršims.

—    Izskata jautājumu par drošības naudu? — Meisona balsī bija izbrīns.

—    Tiesnesis teica, ka, ja viņam būtu jautājums jāizšķir tūlīt, viņš nozīmētu divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Bet viņš vēl gribēja apspriesties ar kādu no apgabala prokuratūras un paskaidroja, ka centīsies pēc iespējas summu samazināt — ja uzskatīs par vajadzīgu. Viņš apsolīja ar to nodarboties šodien četros, tūdaļ pēc apspriedes.

Meisons palūkojās pulkstenī.

—    Aizbraucu uz Lasalisasu, — turpināja Džeksons, — un apspriedos ar to jauno sievieti. Par jums viņa ir tikai dzirdējusi un nav jūs pat nekad redzējusi. Viņa gribētu dabūt labāko advokātu, taču, kā tas mēdz šādos gadījumos būt, lielu līdzekļu viņai nav. Acīmredzot summa, kas viņai pieder, nav nekāda prāvā. Viņa ir pieredzējusi mašīnrakstītāja un stenogrāfiste, kā sekretāre nopelna pieklājīgi. No mātes viņa mantojusi dzīvības apdrošināšanas polīisi par deviņiem vai desmit tūkstošiem dolāru. Viņa ir aizrautīga jahtsmene, un viņai ir neliela jahta, kas nav sevišķi vērtīga. Pazīst daudzus jahtsmeņus un ir viņu vidū ļoti populāra …

—   Tas nav svarīgi, •— Meisons pārtrauca. — Runājiet par lietu.

—   Viņa apgalvo, ka dānglietas nav zagusi, bet nevar nekā izskaidrot, kā nozieguma vietā nonākuši viņas peldcepure, dvielis un gumijas maiss. Acīmredzot neprot sacerēt sev ticamu alibi. Zādzības laikā esot bijusi uz jahtas. Tālāk uzklausīju interesantu stāstiņu, kā viņas prombūtnes laikā kāds esot bijis uz jahtas un kaut ko nospēris. Viņa lika manīt, ka tur varētu būt iejaukts misters Elders. Vēl viņa cerot atrast kādu noslēpumainu personu, kuras vārdu nezina vai arī negrib nosaukt, un tad pret misteru Elderu varēšot izvirzīt nopietnu apsūdzību, lai gan man neizdevās noskaidrot šīs apsūdzības raksturu. Pats dīvainākais ir tas, ka viņa apgalvo — noslēpumainā persona esot jurists. Ir pārliecināta, ka viņš palīdzēs, neraugoties uz to, ka viņa vārdu nezina vai negrib atklāt. Par jums viņa ir daudz dzirdējusi. Džordžu S. Elderu pazīst personiski, un šķiet, ka ļoti no viņa baidās. Jāteic godīgi, ka viņa neatstāja uz mani labu iespaidu. Tā uzvedas cilvēks, kas jūtas vainīgs. Bet, sekojot jūsu rīkojumam, teicu, ka esat ar mieru uzņemties viņas aizstāvību. Viņa vēlas runāt tieši ar jums. Baidos, ka arī es neatstāju uz viņu labu iespaidu. Neuzticēšanās bija abpusēja.

—    Vai viņa šodien četros būs tiesā?

—   Tiesnesis Lankeršims to neteica. Viņš uzaicinās mūsu kantora pārstāvi un kādu no apgabala prokuratūras.

—    Vai noskaidrojāt, kurš būs no prokuratūras?

—    Vinsents Koltons.

—   Vai esat pārliecināts, ka tā bija tikai viņas ideja — griezties pēc palīdzības pie mums? Viņa vienkārši…

—   Vēlējās iegūt pašu labāko advokātu. Par jums tik daudz runā, un viņa nolēma pamēģināt. Protams, viņas priekšstats par honorāru neatbilst jūsu 'kvalifikācijai. Bet par to mēs nerunājām.

Meisons ielūkojās pulkstenī un teica:

—   Nu gan man jāskrien. Redzēsimies vēlāk. Della, noteikti gaidiet, kad piezvanīšu.

Viņa piekrītoši pamāja.

—    Pateicos, Džekson, — Meisons turpināja. — Jums būs vēl viens uzdevums. Ja es ko jēdzu likumos, tad katrs zemes paplašinājums, kas rodas dabiskā ceļā, pieder zemes īpašniekam.

—    Tieši tā, ser. Ir desmitiem lēmumu …

—    Taču, ja paplašinājumu radījusi valdības darbība, piemēram, viļņlaužu būve, kanāla rakšana, šis jaunais zemes gabals pieder valdībai. Tādā gadījumā uz tā var a.pmesties jebkurš.

Džeksons savilka pieri.

—    Jāpadomā. Baidos, mister Meison … Paga … Jums taisnība! Atcerieties procesu, kurā Losandželosas mērs uzstājās pret Andersenu. Strīdus objekts bija zeme, kas radās pie valdības būvētā dambja. Nezinu, vai to var attiecināt uz citiem valdības veiktiem darbiem, taču jādomā, ka principā tā varētu būt.

—    Ludzu, noskaidrojiet to, — Meisons teica. — Man nepieciešams kāds atbalsta punkts.

—    Labi, ser. Vai tas nozīmē, ka jūs turpmāk pats nodarbosities ar drošības naudas lietu?

—    Jā, to es darīšu, — Meisons sacīja. — Jūsu uzdevums — valdības darbu rezultātā radītais jaunais zemes gabals.

Meisons aizbrauca pie Lasalisasas šerifa, lai dabūtu caurlaidi un piezvanīja uzraudzei.

—    Vēlos parunāt ar Dorotiju Fenneri, — viņš teica. — Esmu Perijs Meisons.

—    No rīta jau te bija jūsu kantora pārstāvis misters Džeksons. Viņiem bija saruna.

—    Tiešām? Tagad es pats vēlos runāt ar viņu.

—    Labi. Atvedīšu viņu uz apmeklētāju istabu. Viņa… viņa raudāja. Domāju, ka viņa ir ļoti satraukta.

—    Tātad es gaidu jūs apmeklētāju istabā, — Meisons noteica.

Ar liftu Meisons uzbrauca otrā stāvā, uzrādīja caurlaidi un devās uz istabu, kurā atradās garš galds. Istabu sadalīja plāna, caurspīdīga starpsiena. Drīz kopā ar uzraudzi ieradās Dorotija Fennere.

—    Nāciet šeit, — uzraudze teica. — Tas ir misters Meisons. Viņš vēlas ar jums runāt.

Kā pa miglu Dorolija Fennere tuvojās starpsienai, līdz pēkšņi apstājās kā zibens ķerta.

—    Jūs? Jūs esat…

—    Perijs Meisons, — Meisons viņu pārtrauca. — Priecājos jūs redzēt, mis Fennere.

—    Vai, — viņa teica un apsēdās, it kā vairs nespētu turēties uz kājām.

—    Dodiet man ziņu, kad beigsiet sarunu, mister Meison, — teica uzraudze un aizgāja uz istabas tālāko stūri.

Dorotija Fennere .pacēla galvu pāri starpsienai un ar izbrīna pilnām acīm lūkojās Meisona.

—    Bet kāpēc? … Kāpēc jūs man neteicāt?

—    Kas tur ko nesaprast? Jūsu rīcība taču bija nelikumīga.

—    Kas tagad notiks?

—    Vispirms es taisos jūs atsvabināt par drošības naudu,— sacīja Meisons, — bet tagad izstāstiet man visu, kas noticis.

—    Es uzvedos ļoti muļķīgi, mister Meison. Es jums nepaklausīju. Es negāju pie Džordža Eldera. Gribēju iztaujāt Pītu Kadizu par to, kur un kā viņš atrada pudeli. Gribēju pamatīgi visu apdomāt.

—    Ko jūs izdarījāt?

—    Noslēpu pudeli tādā vietā, kur, domāju, neviens to nevarēs atrast.

—    Kur?

—    Dzerama ūdens tilpnē uz savas jahtas.

—    Kas notika pēc tam?

—    Pēc tam, apmierināta ar sevi, devos uz autostaciju, lai brauktu uz pilsētu.

—    Jums ir mašīna?

—    Nav. Mana vienīga greznība ir jahta. Es dievinu burāšanu. Jahtu uzturēt ir arī daudz lētāk nekā …

—    Lai tā būtu, — Meisons viņu pārtrauca. — Kas notika pēc tam?

—    Vakar no rīta iegāju mazā restorānā pabrokastot, sāku tur lasīt avīzes un uzzināju par Eldera iesniegumu policijai. Par pudeli tur nebija ne vārda, toties figurēja dārglietu zādzība. Sapratu, ka mans vienīgais glābiņš esat jūs, jo varat apzvērēt, ka es mājā dārglietas neesmu zagusi. Protams, es nezināju, kas jūs esat, bet nolēmu sekot jūsu padomam. Atgriezos uz jahtas, lai paņemtu pudeli ar vēstuli un …

—    Jūs atkal ielīkāt vēstuli pudelē?

—    Jā. Un pudeli aizzīmogoju.

—    Skaidrs. Tālāk.

305

—    Kad atgriezos uz jahtas, pudele bija pazudusi. Tas mani satrieca. Tas bija vienkārši neticami.

20 2104

—    Jums ir darīšana ar visai vērīgu cilvēku, Dorotij, — Meisons teica. — Viņš zināja, kas pievācis pudeli. Viņš nogaidīja, kad jūs atstāsiet jahtu un pēc tam to pārmeklēja. Acīmredzot viņš pats ir labs jahtsmenis un varēja iedomāties, kur slēpjams tāds priekšmets. Tā ka pudele un vēstule tagad ir pie viņa, un viņam ir arī pietiekami daudz pierādījumu pret jums. Jūs to saprotat?

—    Jā. Man šķiet, ka… ka esmu atstājusi pirkstu nospiedumus. Biju pietiekami dumja, lai neuzvilktu cimdus… Vai dieniņ, kas tagad notiks? Ir tikai viena izeja. Jūs apliecināsiet, ka runāju patiesību, tagad tā taču vairs nav jāslēpj. Es tā priecājos, ka jūs atnācāt, mister Meison. Nekādi nevarēju izdomāt, kā atrast ipasauilē vienīgo cilvēku, kas var pierādīt, ka neesmu zagusi dārglietas.

—    Ne ti,k strauji, — sacīja Meisons. — Nekas neiznāks.

—    Kāpēc neiznāks?

—■ Tāpēc, ka šādu stāstu uztvers kā vēlmi sacerēt viltus pierādījumus. Mūs izsmies, ka neesam varējuši izdomāt neko pārliecinošāku … Nē, mana dārgā, tas neiet.

—    Bet ko tad lai dara?

Meisons pasmaidīja.

—   Vai esat dzirdējusi stāstu par amerikāni, kas ieradies svešā valstī un tur iekūlies nepatikšanās?

—    Neesmu gan.

—    O, tā tagad jau ir jurisprudences klasika. Kāds viltīgs biznesmenis iesūdzēja amerikāni tiesā par to, ka esot tam it kā aizdevis lielu naudas summu ienesīga uzņēmuma veidošanai. Amerikānis devās pie advokāta, visu izstāstīja un apzvērēja, ka tie ir meli. Advokāts saprotoši smaidīja un apgalvoja, ka visu nokārtos. Varat iedomāties amerikāņa izbrīnu, kad lieta nonāca tiesā. Biznesmenis no tribīnes apzvērēja, ka naudu esot aizdevis, un viņam bija pieci liecinieki, kas tāpat zem zvēresta apliecināja, ka redzējuši, kā amerikānis šo naudu saņēmis un teicis, ka parādu atdošot, tiklīdz sākšot pelnīt.

—    Ar ko tas beidzās? — viņa ziņkāri jautāja.

—    Nu, varat iedomāties, kādā šokā bija amerikānis, kad redzēja, ka viņa aizstāvis ir nedomā pratināt šos viltus lieciniekus. Advokāts izskaidroja savam aizstāvamajam, ka šinī zemē par naudu var nopirkt jebkādu viltus liecinieku. Amerikānis domāja, ka viņš ir jau galīgi izputināts. Bet tad nāca kārta uzstāties viņa aizstāvim. Tas savukārt izsauca septiņus savus lieciniekus, un katrs no viņiem apliecināja, ka zināja

par aizdevumu, bet bija klāt, kad amerikānis līdz pēdējam centam parādu atdeva.

Viņa nedroši pasmaidīja.

—    Kāda ir šī stāsta morāle, mister Meison?

—    Tāda, ka tā ir absolūti amorāla, — atbildēja Meisons. — Tas tikai pierāda, ka reizēm pret velnu jācīnās ar uguni.

—    Ko darīsim mēs?

—    Pagaidām mēs nedarīsim neko. Mēs nestāstīsim par pudeli, neplātīsimies ar vēstules norakstu. Zēl, ka jums nebija fotoaparāta, tad imūsu rīcībā būtu īstas kopijas un mūsu situācija būtu daudz labāka.

—    Mister Meison, vai jūs tiešām nesaprotat, ko viņš ir izdarījis? Ja mēs jausim viņam iziet sveikā, tad… Vai dieniņ … Esmu pazaudējusi pierādījumu… Un es patiesi ielavījos viņa mājā, un viņš var mani iesūdzēt tiesā …

—    Paļaujieties uz mani, — Meisons teica. — Nez vai mūsu draugs Džordžs Elders nonāks šokā, uzzinājis, ka esmu uzņēmies jūsu aizstāvību. Nezaudējiet dūšu, Dorotij. Ap pusdienlaiku jūs, iespējams, tiksiet no šejienes laukā.

—    Pusdienlaikā? Tas nav iespējams, mister Meison. Pat ja tiesnesis piekritīs mani atbrīvot pret drošības naudu, tādu līdzekļu man …

—    Jūs tiksiet laukā no šejienes pret drošības naudu. Pēc tam mēs iesūdzēsim tiesā Džordžu Elderu un viņš būs spiests aizstāvēties.

Tiesnesis Lankeršims pacietīgi uzklausīja advokāta pēdējos argumentus un teica:

—    Jūsu prasību par lietas pārtraukšanu nevaru apmierināt. — Viņš paraudzījās pulkstenī. — Ar to izskatāmo lietu saraksts beidzies. Atlicis vienīgi nokārtot jautājumu par drošības naudu Dorotijas Fenneres lietā.

—    Mēs esam gatavi to apspriest, jūsu godība, — Vinsents Koltons piekrita.

—• No mistera Meisona kantora bija atnācis misters Džeksons. A, redzu, tagad ir ieradies pats misters Meisons, — izbrīnā teica tiesnesis Lankeršims. — Jūs vēlaties piedalīties mūsu apspriedē?

—    Jā, jūsu godība.

20*

307

—    Lietas būtība ir tāda, — tiesnesis Lankeršims iesāka. Sī jaunā sieviete tiek apsūdzēta zādzībā. Ja esmu pareizi sapratis misteru Džeiksonu, tad bēgšanas mēģinājums būtu ab

solūti bezjēdzīgs. Viņai bankā ir nauda, viņai pieder jahta un…

—    To naudiņu var izņemt vienā rāvienā, — Koltons noņurdēja. — Bet jahta ir veca, maziņa, par to neko nevar dabūt. Tiesa, jaunā sieviete līdz šim nav tiesāta, bet viņa tajā naktī neapšaubāmi bija iekļuvusi mājā un nozaga tur dārglietas par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Ja mēs viņu atsvabināsim pret niecīgu drošības naudu — pieciem vai desmit tūkstošiem dolāru, — viņa paspēs pārdot dārglietas un iebāzt kabaltā četrdesmit tūkstošus.

—    Muļķības, — Meisons teica.

—    Pagaidiet, mister Meison, — tiesnesis LankerJims viņu pārtrauca. — Jums vēl būs iespēja izteikties. Lai apgabala prokurora palīgs turpina.

—    Es jau gandrīz visu pateicu, — Koltons sacīja. — A^ēs uzskatām, ka drošības naudai jābūt vismaz tik lielai, cik vērtas ir nozagtās dārglietas.

Tiesnesis Lankeršims brīdi apdomājās un pēc tam pāri brillēm pais'katljās uz Periju Meisonu.

—    Ko jūs par to teiksit, mister Meison? Šķiet, ka es zinu, ko jūs domājat. Misters Džeksons mani sīki informēja.

—    Vispirms, — Meisons paskaidroja, — es domāju, ka dārglietas par piecdesmit tūkstošiem nav nozagtas. Iespējams, ka dārglietas vispār nav zagtas.

—    Skaidrs, — Koltona balsī bija sarkasms — Ļoti pazīstams un godājams pilsonis misters Elders mētājas ar viltus apsūdzībām pret nevainīgiem cilvēkiem. Es jūs pareizi sapratu?

—    Tas izklausās neticami, — Meisons sacīja. — Bet tieši tā es domāju. Vēl es gribētu, lai misters Elders uzraksta, kādas dārglietas viņam nozagtas.

—    Es jau liku viņam to izdarīt, — Koltons te; ca.

—    Un likāt nodot sarakstu jums?

—    Jā.

—    Apzvērot, ka tas būs patiess?

—    Tas nav vajadzīgs. Viņš liecinās tiesā.

—    Kur viņš pašlaik atrodas?

—    Manā kantorī sastāda sarakstu.

—    Cik ilgi viņš ar to nodarbosies? — Meisons jautāja.

—    Dārglietu jau bija diezgan daudz.

—   Es vēlos, lai viņš precīzi norāda, kāpēc runa ir tieši par piecdesmit tūkstošiem dolāru, — Meisons uzsvēra.

—   Ja tas būs vajadzīgs, viņš visu paskaidros.

—   Bet, ja viņš iebilst pret jaunās sievietes atbrīvošanu par drošibas naudu saprāta robežās, tas ir vajadzīgs tūlīt.

Meisons pagriezās pret tiesnesi.

—   Jūsu godība, viņa ir labi audzināta jauna dāma ar zināmu stāvokli sabiedrībā, un man šķiet, ka, ja jūs viņu redzētu, jūs saprastu, ka noticis kāds dīvains pārpratums. Es vēl pārāk maz esmu ar viņu runājis, tāpēc nezinu visus faktus. Tomēr, kā liekas, apsūdzības vienīgais pierādījums ir dvielis ar veļas mazgātavas zīmi. Es apšaubu, ka bija nozagts tāds daudzums dārglietu. Man šķiet, ka cietušais pārāk steidzās ar ziņošanu policijai, un pat iedrošinos domāt, ka, ja misters Koltons tūdaļ pazvanītu uz savu kantori, viņš uzzinātu, ka misteram Elderam ir grūtības ne vien saraksta sastādīšanā, viņš turklāt vēl nespēj konkrēti nosaukt nevienu no nozagtajām dārglietām.

—    Tas ir absurds, — Koltons iesaucās.

—    Ko mēs uztraucamies un veltīgi strīdamies, — Meisons sacija. — Te ir tiesnesis, kas gatavs mūs uzklausīt. Ja, kā jūs apgalvojat, Elders atrodas jūsu kantori, mēs varam viņu palūgt uzbraukt ar liftu pie mums.

—   Ja viņš apliecinās, ka nozagto dārglietu vērtība ir piecdesmit tūkstoši, jūs piekritīsiet, ka drošības naudai jābūt tikpat lielai? — Koltons jautāja.

—    Prasiet, lai viņš to apzvēr, — Meisons teica. — Dodiet man iespēju uzdot viņam dažus jautājumus pēc tam, kad pats būsit viņu nopratinājis. Un, ja tad vēl viņš pastāvēs uz to, ka nozagto dārglietu vērtība ir piecdesmit tūkstoši, es piekritīšu, ka drošības naudai jābūt tikpat lielai. Taču vienosimies — ja viņš summu pazeminās līdz tūkstotim, arī drošības nauda būs tūkstotis. Un, ja viņš teiks, ka dārglietas vispār nav zagtas, tad mana aizstāvamā tiks atbrīvota pret godavārdu.

—   Ja viņš teiks, ka dārglietas nav nozagtas, — Koltons drūmi sacīja, — es jūsu aizstāvamo atbrīvošu ne tikai pret godavārdu, bet vispār izbeigšu šo lietu.

—    Lai notieik, — Meisons piekrita. — Pasauciet viņu.

—    Jūsu godība, ja jums nav iebildumu, es piezvanīšu pa jūsu telefonu.

—    Lūdzu. Varat zvanīt no mana kabineta, — tiesnesis Lankeršims atļāva.

Pēc dažām minūtēm Vinsents Koltons atgriezās un paziņoja:

—    Misters Elders tūdaļ ieradīsies.

—    Jūs viņam pajautājāt, vai saraksts ir gatavs?

—   Es teicu, lai viņš to paņem Ildzi, — Koltons pašapzinīgi atbildēja.

Atvērās durvis, un istabā ienāca kalsns vīrietis pelēkā uzvalkā. Viņš izskatījās mierīgs un pašpārliecināts.

—   Džordžs Elders, — Koltons iepazīstināja. — Lūdzu, ieņemiet liecinieka vietu un nododiet zvērestu.

Elders pārlaida skatienu tiesas istabai, ieinteresēti palūkojās uz Periju Meisonu, pēc tam pacēla labo roku un izrunāja zvēresta vārdus.

—    Ieņemiet liecinieka vietu, — Koltons norādīja. — Jūs atnesāt nozagto dārglietu sarakstu?

—    Diezgan nepilnīgu. Izrādās, ka šajā lietā es nevaru pajauties uz atmiņu. Es gribētu atgriezties mājās un visu kārtīgi pārbaudīt?

—    Bet nozagto dārglietu vērtību jūs varat tiesai nosaukt?

—    Es jau nosaucu summu — apmēram piecdesmit tūkstošus dolāru, un man nav iemesla to mainīt, — uzmezdams skatienu Perijam Meisonam, Elders sacīja.

—   Jūs esat pārliecināts, ka nozagtās dārglietas maksā tieši piecdesmit tūkstošus?

—    Zināms, es nosaucu aptuvenu summu …

—    Man tas ir viss, — Koltons uzvaroši noteica.

—    Man ir daži jautājumi, — Meisons sacīja.

—    Labi, — tiesnesis Lankeršims piekrita. — Jautājiet, mister Meison. Tā ir formalitāte, bet mūsu pienākums ir to izpildit. Man šķiet, ka drošības nauda piecdesmit tūkstošu apmērā ir pārāk augsta, bet, ja dārglietu vērtība ir tieši tāda, es neiebildlšu.

—    Pilnīgi jums piekrītu, — Meisons teica. — Ar lielāko prieku ievērošu mūsu norunu … Vai dārglietas bija apdrošinātas? — padomājis, viņš uzdeva jautājumu.

—    Kāds tam ir sakars ar zādzību? — Koltons jautājumu apšaubīja.

—   Vistiešākais, — Meisons teica. — Ja dārglietas būtu apdrošinātas, tad jābūt pilnam to aprakstam ar norādītu vērtību, un tas varētu palīdzēt misteram Elderam sastādīt sarakstu.

—    Skaidrs. Iebildumu nav.

—    Jā, lielākā daļa manu dārglietu ir apdrošinātas.

—   Jauki, — Meisons teica. — Nosauciet vienu no nozagtajām dārglietām, kas uzrādītas apdrošināšanas polisē.

—    Es… nu, es jau teicu, ka vēl neesmu visu pārbaudījis.

—   Tikai vienu dārglietu. — Meisons pacēla rādāmo pirkstu. — Vienu vienīgu.

—    Es to tā uzreiz nevaru pateikt.

—    Tikai vienu, — Meisons pastāvēja uz savu.

—    E-ē … rokas pulkstenis.

—    Kādas firmas ražojums?

—    Šveices, Joti dāngs pulkstenis.

—    Kā jūs zināt, ka tas nozagts?

—    Es to neredzēju … šķiet, ka tas pazudis.

—   Ja policija to neatradīs, jūs griezīsities apdrošināšanas kompānijā, vai ne? — Meisons jautāja.

—    Nu … varbūt. Esmu ļoti aizņemts cilvēks. Man neienāca prātā …

—   Jā vai nē? — Meisons uzstāja. — Vai jūs pieprasīsiet apdrošinājuma naudu vai nepieprasīsiet?

—    Kāda tam nozīme? — Koltons jautāja.

—    Lūk, kāda, — Meisons paskaidroja. — Ja Elders saņems kompensāciju no apdrošināšanas kompānijas un pulkstenis nebūs nozagts, viņu iesūdzēs par viltus liecības došanu un par naudas piesavināšanos, un esmu pārliecināts, ka viņš to zina. Tāpēc viņš neprasīs kompensāciju. Es jūs lūdzu, mister Elder, tūdaļ nosauikt kaut vienu no nozagtajām dārglietām.

—■ Es redzēju šo sievieti, tas ir, citi redzēja, kā viņa rakņājās manā galdā, un es… es iegāju istabā, atvēru lāditi, kur glabāju dārglietas, un ieraudzīju, ka lielāka daja no tām ir nozagtas.

—    Kādā veidā šīs dārglietas nokļuva jūsu īpašumā?

—    Galvenokārt kā mantojums no mātes.

—    Vai ir arī jūsu pašu iegādātas?

—    Pulkstenis, aproču pogas, kravates adata ar briljantu, gredzens ar rubīnu …

—    Tad jau viss kārtībā, — Meisons nosprieda. — Pierakstīsim šīs lietas. Pazudušas kravates adata ar 'briljantu, gredzens ar rubīnu, pulkstenis …

—    Es neesmu teicis, ka tās ir pazudušas. Es vienīgi redzēju, ka no lādītes izgaisušas dārglietas apmēram piecdesmit tūkstoš dolāru vērtībā.

—   Piecdesmit tūkstoši, — atkārtoja Meisons. — Tur vajadzēja būt diezgan daudz dārglietām.

—   Jā, ser.

Elders aplaizīja lūpas un gandrīz lūdzoši pavērās prokurora palīgā.

—    Cik daudz dārglietu bija lādītē?

—    Daudz.

—   Apdrošinātas?

—    Jā, ser.

—    Par kādu summu?

—    Par piecdesmit tūkstušiem dolāru.

—    Tas nozīmē, ka nozagtas visas dārglietas?

—    Nē, visas ne… es… es jau teicu, ka neesmu vēl visu līdz galam pārbaudījis.

—    Kāpēc neesat? — Meisons jautāj'a.

—    Es biju pārāk uztraucies … nepaspēju …

—    Un tagad jās arī esat uztraucies? — Meisons prasīja.

—    Nē, neesmu.

—    Tādā gadījumā pasakiet, kas ir pazudis!

—    Man nav līdzi lādītes.

—   Jūs arī šodien bijāt tā uztraucies, ka nespējāt sastādīt dārglietu sarakstu?

—    Jā.

—    Tātad, kad jus paziņojat, ka jums nolaupītas dārglietas par piecdesmit tūkstošiem, jūs bijāt satraukts?

—    Kāds tam sakars ar zādzību?

—   Jūs bijāt tā uztraucies, ka pat nepārbaudījāt, kas īsti no dārglietām nozagts, to jūs gribējāt teikt?

—    Ja gribat, var teikt arī tā.

—    Nevis es to gribu, bet jūs tā sakāt, — Meisons rezumēja. — Es vienkārši cenšos savilkt kopā jūsu liecību. Vai tomēr nebūtu pareizāk, ja jūs teiktu, ka prātā jums bija apdrošināšanas summa un tāpēc …

—    Iespējams, ka tā.

—    Bet tagad, kad esat devis zvērestu, jūs nevarat apgalvot, ka nozagtā vērtība būtu kaut tikai desmit tūkstoši dolāru liela?

—    Nu, vai zināt, — Elders nikni iesaucās, — šī jaunā sieviete ielauzās manā māja, rakņajās pa manu galdu, mana lādīte ar dārglietām bija atvērta. Kāds, kas nejauši iegāja istabā, viņu nobaidīja. Viņa sagrāba pudeli un metās uz logu…

Elders pēkšņi aprāvās.

—    Kādu pudeli? — Meisons jautāja.

—    Pudeli ar dārglietām, — Elders saniknots izgrūda.

—    Jūs glabājāt dārglietas pudelē?

—    Nezinu. Protams, neglabāju, bet liecinieks, kas redzēja sievieti, teica, ka viņa esot dārglietas iebāzusi pudelē, — apmēram uz to pusi… Varbūt viņa baidījās ūdenī tās pazaudēt, kā es to varu zināt…

—    Jūs pats šo sievieti redzējāt?

—    Tikai pēc tam, kad viņa jau bija izlekusi pa logu un metās bēgt. Es palaidu vaļā suni.

—    Tātad jūs nevarat apgalvot, ka nozagto dārglietu vērtība būtu kaut divi tūkstoši?

—    Nu, man liekas …

—   Jūs pat nezināt, vai nozagtā vērtība sasniedz tūkstoš dolārus?

—    Es vispār nezinu, vai kaut kas ir nozagts, — Elders dusmās izgrūda. — Kad es atvēru dārglietu lādīti, man šķita, ka tajā daudz kā trūkst.

—    Un, kad jūs nosaucāt tos piecdesmit tūkstošus, jūs vienkārši atcerējāties, ka par tādu summu dārglietas ir apdrošinātas.

—    Tiešām, tā varēja būt.

—    Vai jūs par zādzību vēl neesat paziņojis apdrošināšanas •kompānijai?

—    Nē, ser.

—    Un, godīgi runājot, — Meisons jautāja, — jūs ir nedomājat prasīt kompensāciju no apdrošināšanas kompānijas, ir taču tā?

—    Es neredzu jēgu šiem jautājumiem. Vai man tiešām te jāsēd un jāklausās, kā mani cenšas iebaidīt, — Elders sašutis teica.

Meisons pagriezās pret tiesnesi Lankeršimu.

—    Redzat nu, jūsu godība. Es ievēroju noteikumus. Ja viņš pastāvētu uz piecdesmit tūkstošiem, es piekristu, ka drošības naudai jābūt tikpat lielai. Tomēr, kā pamanījāt, viņš nespēj nosaukt nevienu nozagto dārglietu. Ja tā būs, prokurors apsolīja atibrīvot manu klienti pret godavārdu un pat izbeigt Metu, un …

—    Lēnāk, lēnāk, — Koltons 'iebilda. — Jūs tomēr izdarījāt spiedienu uz liecinieku …

—    Man nepatīk vārds «spiediens», — Meisons teica. — Sis cilvēks ir beznesmenis. Un viņš zina savas tiesības. Es tikai prasu, lai viņš precīz/i noformulē savu iesniegumu tifesā. Bet viņš baidās to darīt. Baidās nosaukt kaut vienu priekšmetu un apzvērēt, ka šī sieviete to ir nozagusi, tāpēc ka nespēs to pierādīt. Viena lieta ir klāstīt žurnālistiem par piecdesmit tūkstošiem, otra — to pierādīt.

—    Bet kāpēc, ja nekas nav nozagts, cilvēks iesniedz ziņojumu, ka dārglietas tomēr ir nozagtas? — prasīja pārsteigtais tiesnesis.

—    Tāpēc, — Meisons atbildēja, — ka ir iemesls, kāpēc viņš vēlas, lai mana aizstāvamā paliktu cietumā.

—    Domāju, ka jūs saprotat, mister Meison, ka tas ir ļoti nopietns apvainojums?

—    Saprotu. Un varu paziņot tiesnesim un misteram Elderam, ka mana aizstāvamā taisās apsūdzēt misteru Elideru par apmelošanu. Es turklāt pieprasīšu no mistera Eldera zem zvēresta sniegt pierādījumus par to, ka viņam nozagta kaut viena dārglieta. Vēl vairāk — es stingri pieprasīšu, lai apdrošināšanas kompānijas pārstāvji mistera Eldera mājā pārbaudītu pēc polisei pievienotā dārglietu saraksta, kas no tām trūkst.

Meisons apklusa, un telpā iestājās saspringts klusums.

To pārtrauca Elders:

—    Tā ir kaut kāda nejēdzība, — viņš sacīja. — Sestdienas vakarā es biju ļoti satraukts, arī vakar no rīta nebiju vēl attapies. Man prātā nevarēja ienākt, ka mani tā centīsies ietekmēt …

—• Tiesa nevienam nepieļaus jūs ietekmēt, mister Elder, — tiesnesis Lankeršims viņu pārtrauca, — bet tiesa vaicā, vai jūs piekrītat tam, ka jūsu mājā ieradīsies pārstāvji un pārbaudīs, kādas no apdrošinātajām dārglietām trūkst?

—    Kad?

—    Tūlīt.

—    Tūlīt man nav ērti. Man daudz citu darīšanu.

—    Labi. Nosakiet pats laiku, kad to var izdarīt.

Elders ieslīga pārdomās un beidzot teica:

—    Kad atgriezīšos mājās, pats visu pārbaudīšu. Man ir godīga cilvēka reputācija, un nav vajadzības sacelt tādu traci.

Atkal iestājās klusums.

—    Tādā gadījumā, — paziņoja tiesnesis Lankeršims, — es nozīmēju divarpus tūkstošus dolāru lielu drošības naudu.

Kad Meisons paņēma portfeli un devās uz durvīm, Koltons viņu apstādināja:

—    Vai varat man pateikt, kas te notiek? Vai jums ir vēl kas zināms par šo zādzību?

—    Pajautājiet Elderam, — Meisons atbildēja un atstāja istabu.

—    Savāciet mantiņas, Dorotij, — Meisons smaidīdams teica. — Tiesnesis Lankeršims noteica divarpus tūkstošus lielu drošības naudu, un apdrošināšanas kompānija jau to samaksāja.

—    Bet… viņi var šo naudu man paprasīt atpakaļ…

—    Neraizējieties, es ar viņiem vienojos. Kur īsti jūs dzīvojat? Es varētu jūs aizvest.

—    Viesnīcā «Monandoka».

—    Elderam kļuva karsti ,no maniem jautājumiem.

—    Vai viņš kaut ko teica par …

Meisons daudznozīmīgi paskatījās uz uzraudzi un ātri piemetināja:

—    Viņš gandrīz izpļāpājās, bet laikā attapās.

—    Nepievērsiet man uzmanību, mister Meison, — uzraudze sacīja. — Starp citu, darīšanu man pietiek. Tiklīdz būsit gatavi, es atgriezīšos. Dodiet man atbrīvošanas orderi.

Meisons atdeva viņai orderi, un uzraudze aizgāja.

—    Vai viņš neko neteica par vēstuli? — Dorotija čukstus prasīja.

—    Saprotams, ka ne. Viņš satraukumā pieminēja pudeli, taču tūlīt paskaidroja, ka pudelē jūs esot aiznesusi dārglietas. Viņam pat prātā neienāca, ka par dārglietām var sākt interesēties apdrošināšanas kompānija. Es nebrīnīšos, ja Elders mēģinās ar jums sastapties.

—    Ko lai es viņam saku?

—    Jūs teiksit tā: «Runājiet ar manu advokātu.» Un vairāk neko. Jūs var apmeklēt žurnālisti. Viņiem sakiet, ka nekādu paziņojumu presei nebūs.

—    Ja kaut kas notiks, vai es varu jums šovakar piezvanīt?

—    Zvaniet uz Dreika detektīvaģentūru. Tur zinās, kā mani sameklēt. Bet zvaniet tikai tad, ja patiešām notiks kaut kas nopietns. Un neielaidielties sarunās ar nevienu. Var tikt liktas lietā visādās viltības, jūs nedrīkstat iekrist.

—   Mister Meison, jūs… Es nezinu, kā jums… — Viņa apklusa.

—    Viss kārtībā, neraizējieties, — Meisons noteica.

—    Bet vēstule? Vai nevajadzētu …

—    Par to es pats parūpēšos. Jums vienīgi jāklusē.

—    Sef, jūs gaida apmeklētājs, — ziņoja Della Strīta, kad Meisons ienāca savā kabinetā.

—    Kas viņš ir?

—    Misters Dorlejs Elders.

Meisons apdomājās.

—    Gribu zināt, cikos viņš ieradās.

—    Viņš atnāca tūlīt pēc četriem.

—    Tātad viņš nezina, kas notika tiesā ar Elderu. Kā viņš izskatās?

—    Nav grūti aprakstīt viņa izskatu, bet par raksturu … Viņam ir pāri par sešdesmit, labi ģērbies, mierīgs, biezas uzacis, sirms. Un tomēr viņā ir kaut kas tāds …

—    Būs jau labi, — Meisons sacīja. — Aiciniet, lai ienāk.

Pēc brīža Della Strīta atvēra durvis un teica:

—    Lūdzu šeit, mister Eldcr.

Meisons pacēla galvu no dokumentiem, kurus parakstīja, piecēlās un pastiepa roku ienācējam. Elders bez smaida to paspieda un apsēdās polsterētajā apmeklētāju krēslā.

—   Mister Elder, man šķiet, ka jūs vēlaties runāt ar mani svarīgā lietā, — Meisons teica.

—    Es ceru, mister Meison, ka jums ir zināma mūsu kompānija «Elder Associates inc.»?

—    Vai jūs gribat padomu sakarā ar šo kompāniju?

—    Ne gluži. Man vienkārši negribas tērēt laiku un klāstīt par to, ko jūs jau zināt.

—    Pieņemsim, ka es neko nezinu, — Meisons sacīja.

Eldera pelēkās acis sadrūma.

—    Nedomāju, mister Meison, ka no tā būtu kāds labums jums vai man. Jūs taču esat tā sindikāta konsultants, kuram pieder lieli zemes gabali, kas robežojas ar mūsu privātīpašumu.

Meisons neatbildēja.

—    Mēs zinām arī, — Dorlejs H. Elders turpināja, — ka sindikāts cer noslēgt līgumu ar naftas kompāniju par savas teritorijas izīrēšanu. Bet kompānija negrib uzsākt urbšanu līdz tam laikam, kamēr neiegūs tiesības arī uz mūsu īpašuma izmantošanu. Mēs ne tikai atsakāmies izrentēt savu teritoriju kopā ar jūsējo, bet vēl turklāt cenšamies rast iespēju, lai jūsu klienti pārdotu mums savu īpašumu. Viegls finansiāls spiediens vienā vietā, neliela politiska spēle citā. Grūti ticēt, ka jūs neko neesat dzirdējis par mūsu korporāciju.

Tātad atļaujos domāt, ka jūs šo to esat uzzinājis par mūsu kompāniju un varbūt pat esat uztaustījis tās vājās vietas. Nav noslēpums, ka korporācijas darbību, kontrolē .mans brāļadēls Džordžs Elders. Viņš ir samērā jauns, bet man jau ir pāri par sešdesmit. Esmu pārliecināts, ka jūs esat lietas kursā, ar kādiem noteikumiem mans brālis novēlēja korporācijas akcijas.

—    Vai runa ir par visām akcijām? — Meisons vaicāja.

—    Jā.

—    Skaidrs. Turpiniet.

—    Pats par sevi saprotams, ka Džordža pusmāsa Korina Lansinga mantoja līdzvērtīgu akciju skaitu. Tagad viņa ir pazudusi. Jāgaida septiņi gadi, līdz varēs uzskatīt, ka viņa ir mirusi. Bet tikai tādā gadījumā, ja viņas pazušana netiks noskaidrota. Zināms, ja viņas nāvi varēs pierādīt, stāvoklis mainīsies.

—    Esmu pārliecināts, — Meisons sacīja, — ka jus neesiet ieradies pēc konsultācijas šīs dāmas pazušanas sakarā.

—    Es vienkārši izklāstīju situāciju.

—    Saprotu. Lūdzu, turpiniet.

—    Ja Korina Lansinga izrādītos dzīva, tad kompānijas darbības kontrole kļūtu pavisam citāda. Šobrīd es esmu vienkārši akciju īpašnieks… Mēs ar jums, mister Meison, esam lietišķi ļaudis. Varbūt runāsim atklātu valodu? Visa šī maskarāde ar nozagtajām dārglietām ir laba acu aizmālēšanai, bet mēs taču zinām, kāda ir patiesība.

—    Kāda tā, jūsuprāt, ir?

—   Tā, ka Dorotija Fennere patiesi iekļuva mājā, jo gribēja paņemt vēstuli.

—    Ko jūs zināt par šo vēstuli?

—    Es vienīgi zinu, ka vēstuli atrada atkritumu novācējs. Tā bija uzrakstīta uz Džordža jahtas. Ja pareizi esmu sapratis, to rakstījusi Minerva Denbija, kura vētras laikā iekrita jūrā un noslīka.

—    Un kas jūs šajā vēstulē interesē? — Meisons jautāja.

—    Es ļoti vēlētos uzzināt, kas tajā bija rakstīts.

—    Un ja nu vēstulē ir kaut kas ļoti svarīgs? Kāpēc gan mums tas būtu jums jāatklāj?

—    Dodu jums savu godavārdu, mister Meison … Man pašam Dorotija ir ļoti dārga …

Meisons iizvilka vēstules norakstu no kabatas un klusēdams pasniedza to Elderam. Tas tūdaļ vēstuli izlasīja.

—    Ak, Dievs, — beidzis lasīt, Elders klusu teica. — Man bija aizdomas… bet kaut kas tāds… Džordžs ir ļoti savdabīgs cilvēks. Viņš paliek traks, ja kaut kas nenotiek pa viņa prātam. Ja viņš ir kaut ko izlēmis, tad nesaudzēs pat citu dzīvību. Mister Meison, es gribu redzēt vēstules oriģinālu.

—    Man ļoti žēl, bet tas nav iespējams.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka pēc norakstīšanas vēstule pazuda.

Dorlejs Elders dusmās piesarka.

—    Kā jūs iedrošināties mani tā āzēti

—    Apliecinu, ka tas ir pudelē atrastās vēstules precīzs noraksts.

—    Kā jūs to varat zināt?

—    Dodu vārdu, ka tā tiešām ir.

—   Man bail, mister Meison, — Elders sacīja, — ka vai nu kliente ir apmānījusi jūs, vai jūs mānāt mani. Biju pilnīgi pārliecināts, ka jums ir vēstules oriģināls.

—    Bet noraksts ir precīzs, vārds vārdā.

—    Kas jums to teica?

—    Mana kliente.

—    Hā!

—    Ir vel viens liecinieks, kura vārdu pašlaik nevaru atklāt, kas salīdzināja kopiju ar oriģinālu.

—    Vai jūs ar to gribat sacīt, — Elders atdzīvojās, — ka viņš ar .zvērestu apliecinās (kopijas atbilstību oriģinālam?

—    Jā.

—    Tā ir cita lieta.

—    Protams, — Meisons apstiprināja.

—    Vai Džordžs zina, ka vēstule ir pārrakstīta?

—    Nedomāju vis.

—    Bet aizdomas viņam var būt?

—    Iespējams.

—    Vai Džordžs paņēma vēstuli atpakaļ?

—    Ir iemesls tā domāt. •

Elders kādu ibrīdi iegrima pārdomās un pēc tam sacīja:

—    Es vēlos, mister Meison, lai jūs turētos tālāk no Džordža Eldera. Un arī jūsu klientei nevajadzētu tikties ar viņu. Ja Džordžs uzskatīs, ka viņai ir vēstules noraksts… Nedrīkst riskēt ar viņas dzīvību. Pašlaik viņa ir arestēta, bet, kad …

—   Viņa ir jau brīvībā. Pirms stundas viņu atbrīvoja par drošības naudu.

—    Kur viņa pašlaik atrodas?

—    Domāju, ka savā viesnīcas numurā.

Elders piecēlās.

—    Glabājiet vēstules norakstu. Iespējams, ka tuvāko dienu ■laikā mēs vēl satiksimies.

—   Acumirkli uzgaidiet, — Meisons palūdza. — Vēlos uzdot jums pāris jautājumu.

—    Par ko?

—    No ka jūs uzzinājāt par vēstuli?

—    Taisnību sakot, no brāļadēla Džordža Eldera. Sākumā viņšman uzticējās, bet tad pēkšņi pārstāja to darīt. Tā kā gribēju uzzināt, kas vēstulē rakstīts, pajautāju Dorotijai. Viņa neko nezināja, bet es cerēju, ka mans jautājums mudinās viņu iztaujāt Pitu Kadizu.

—    Otrais jautājums. Kāpēc jūs tā baidāties no Džordža?

—    Es nebaidos, mister Meison. Tikai dusmās viņš mēdz būt briesmīgs. Pirms nozušanas Korina bija uz pašnālvības robežas. Acīmredzot iemesls varēja būt domstarpības ar Džordžu. Viņš aizlidoja uz Dienvidameriku, lai liktu Korinai parakstīt svarīgus dokumentus. Vispirms viņa atteicāis tos parakstīt, bet pēc tam vispār nevēlējās vairs tikties ar Džordžu, un … tālāko jūs zināt. Godīgi runājot, man šķiet, ka viņš slimajai māsai nepiedeva iespltēšanos. Esmu atbildējis uz jūsu jautājumiem, un tagad man jāiet.

Viņš paklanījās Dellai Strītai, paspieda roku Meisonam un aizgāja.

—    Ko jūs par to domājat? — Della Strīta nogaidījusi vaicāja.

—    Piezvaniet Dorotijai Fennerei un brīdiniet, lai viņa nekādā gadījumā netiekas ar Džordžu Elderu. Un pagaidām lai izvairās arī no sastapšanās ar Dorleju Elderu. Gribu, ka viss, kas viņam sakāms, tiktu viņai pavēstīts ar manu starpniecību. Nezinu, vai jūs ievērojāt, ka šis cilvēks teica — runa ir par visām akcijām. Bet desmit šīs kompānijas akcijas pieder Karmenai Monterejai.

—    Vai desmit akcijām ir kāda nozīme?

—    To nozīme ir velnišķīgi svarīga.

Kāds neatlaidīgi klauvēja pie Dorotijas Fenneres viesnīcas numura durvīm. Strauji tās atvērusi, viņa saniknota iesaucās:

—    Cik reizes man būs jāatkārto, ka es žurnālistus nepieņemu …

Un tad viņa ieraudzīja, ka durvīs stāv Džordžs Elders.

—    Vai drīkst ieiet?

Klusēdama Dorotija palaida viņu garām.

—    Tātad žurnālisti te ir jau bijuši? — Elders jautāja.

Viņa piekrītoši pamāja.

—    Lūdzu, aizslēdz durvis, — Elders palūdza.

Viņa pagrieza atslēgu un raudzījās Elderā.

—    Lai notiek, — viņš teica. — Kādi ir tavi noteikumi?

—    Ko jūs ar to domājat?

Elders apsēdās, un viņa izturēšanās liecināja, ka viņš tūlīt varētu vilkt ārā no kabatas savu čeku grāmatiņu.

—    Es rīkojos kā īsts ēzelis, — viņš atzinās.

—    Vai tas nozīmē, ka jums pamodusies sirdsapziņa?

—    Kāda tur sirdsapziņa, man vienkārši ir lietišķs priekšlikums. «

—   Visus lietišķos priekšlikumus izskata mans advokāts Perijs Meisons.

—    Nerunā muļķības!

—    Kādas muļķības?

—   Viņš ir bagāts. Vienā dienā viņš nopelna vairāk nekā tu veselā mēnesī.

—    Neredzu, kāds tam sakars ar mani.

—    Esmu gatavs nākt tev pretī. Tracis avīzēs tev noteikti ir kaitējis. Iespējams, ka tevi atlaidīs no darba. Zaudējumus es tev atlīdzināšu. Kāda vajadzība tev daļu savas naudas atdot Perijam Meisonam?

—    Tātad viņam samaksāsiet jūs?

—    Kas vēl nebūs! Kāda velna pēc man jāmaksā viņam, naudu es dodu tev.

Dorotija paskatījās uz telefonu, bet klausuli nepacēla.

—    Tu taču neesi stulbene. Nespēlēsim teātri. Pat ja Minerva Denbija patiešām būtu rakstījusi to vēstuli, tajā nekas neatbilst patiesībai. Pēc manām domām, tā ir visīstākais viltojums. Tomēr, kad tā nonāca manās rokās, biju spiests visu izpētīt. Sāku ar Lasmeritosas dziednīcu. Izrādījās, ka tas, ko viņa par turieni raksta, ir izdomāts no viena gala līdz otram. Tici man, es Minervu Denbiju tajā naktī pat acīs neesmu redzējis. Es nevaru saprast, kāda ir vēstules jēga.

Dorotija klusēja. Klusuciešana viņai līdz šim nebija kaitējusi. Nekas šausmīgs nenotiks, ja viņa mierīgi uzklausīs Elderu. Vēlāk viņa piezvanīs Perijam Meisonam.

—    Tajā naktī es patiesām tikai pēc vienpadsmitiem parādījos uz savas jahtas. Kad bijām jau jūrā, pēc pusstundas sāka plosīties vētra. No rīta Minerva neieradās uz brokastīm. Aizsūtīju pēc viņas stjuartu. Viņas kajīte bija tukša. Gulta neaizskarta. Pēc tam atrada viņas līķi. Sekcijā konstatēja, ka viņa ir noslīkusi.

Pēc tam man piezvanīja Pits Kadizs un teica, ka viņam esot vēstule, kas no manas jahtas iesviesta jūrā. Palūdzu, lai viņš man to atnes … Dabiski, ka par pakalpojumu es viņam samaksāju… Tad ierodies tu un nozodz vēstuli. Es nobijos, ka tā var parādīties avīzēs. Daži viesi redzēja, kā tu izlēci pa logu ar pudeli rokā. Piezvanīju policijai, man nebija citas izejas. Kad pamanījām smailīti, kļuva skaidrs, kā tu nokļuvi ut salas. Pēc tam ieraudzījām arī tavu jahtu. Policijai es izstāstīju pasaciņu par dārglietām.

—    Vēstuli no jahtas jūs paņēmāt? — viņa jautāja.

—    Pateicies Dievam, ka es to atguvu. Pretējā gadījumā tu otrā rītā varētu būt jau mirusi. Ir pārāk bīstami spēlēt ar mani šādas spēlītes.

—    Ko jūs no manis gribat? — viņa vaicaja.

—    Tava līdzzinātāja vārdu. Kas tev pateica par vēstuli?

—    Kā jūs uzzinājāt, kur esmu paslēpusi pudeli ar vēstuli?

—    Tas bija vienkārši. Sausā likuma gados mēs, jahtsmeņi, allaž slēpām spirtotos dzērienus dzeramā ūdens tilpnēs.

—   Ja jau bijāt atguvis vēstuli, kāpēc vajadzēja mani izdot policijai?

—    Tāpēc, ka bija pārāk daudz liecinieku. Un es taču nezināju, ka tu pametīsi dvieli. Ko citu es varēj.u darīt? Kā tev ienāca prātā meklēt palīdzību tieši pie Pcrija Meisona?

—    Kas viņam vainas?

—    Viņš ir pārāk gudrs.

—    Tāpēc jau viņu izvēlējos.

—    Viņš šodien mani pamatīgi tērpināja par dārglietām… Biju aizmirsis par apdrošināšanas polisi. Nu, un prokurora palīgam nepatika manas atbildes. Izlikos aizvainots un teicu, ka viņš var izbeigt lietu, ka tagad man viss viens pīpis.

—    Kas notiks tālāk? — Dorotija jautāja.

—    Gribu ar tevi izlīgt. Kā biznesmenim man vajadzētu censties nosist cenu, bet es esmu ieradies pie tevis drīzāk kā radinieks, kas nodarījis pāri tam, ko mīl… Cik tu gribi?

—    Par ko?

—    Par pilnīgu atsvabināšanu, par klusuciešanu, par līdzzinātāja atklāšanu, par to, lai tu aizmirstu, kas bija rakstīts vēstulē.

—    Šķiet, tas nebūs iespējams. Parak negodīgi. Līdzzinātāja man patiešam nebija. Mani izpestīja gluži svešs cilvēks. Bet vēstule…

—    Vēstule ir viltojums.

—    Kāpēc man jums jātic?

—    Es to pierādīšu.

—    Lūdzu.

—    Te es to nevaru izdarīt. Man nav līdzi vēstules un pierādījumi.

Dorotija apdomājās.

—    Tātad jūs dosit man naudu?

321

—    Vari būt mierīga, mana dārgā, turklāt daudz naudas… nu, katrā ziņā pieklājīgu summu. Mēs taču varam vienoties. Un man v*ar ticēt.

21 — 2104

Cenzdamās izvairīties no viņa asā, caururbjošā skatiena, Dorotija palūkojās uz telefonu.

Elders piecēlās.

—    Es dodos uz salu, Dorotij. Bet tu visu labi apdomā. Kad apjēgsi, cik nopietns ir mans priekšlikums, atbrauc pie manis. Un es tev neapgāžami pierādīšu, ka vēstule ir viltojums. Vari ierasties šovakar jebkurā laikā. Kalpotāji nebūs mājās, un suni es ieslodzīšu pieliekamajā.

—    Šodien es nevaru. Man …

—    šovakar, — viņš bija nepiekāpēgs. — Esmu pārāk aizņemts, lai mainītu savus nodomus. Neaizmirsti, ka tu tiec apvainota zādzībā …

Pols Dreiks savā kantorī pētīja detektīvu ziņojumus. Uz viņa galda nepārtraukti zvanīja telefoni.

Bez iepriekšējas pieteikšanās ar senu draugu tiesībām Dreika kabinetā ienāca Della Strīta un Perijs Meisons. Paraudzījies elektriskajā sienas pulkstenī, Dreiks viņiem uzsmaidīja.

—    Es jau taisījos beigt un doties mājup.

—   Vai ir kādi jaunumi? — Meisons jautāja. — Uzzinājāt kaut ko par Korinu?

—    Viss liecina, ka slimību saasināja šķiršanās no draudzenes. Draudzene patiešām bija Minerva Denbija. Tikko Džordžs Elders uzzināja par pusmāsas slimību, viņš devās uz Dienvidameriku. Tajā pašā dienā, kad viņš tur ieradās, Korina pazuda. Paišnāvība nav izslēgta, bet līķis joprojām nav atrasts. Korinas kalpone Karmena Montereja ir atbraukusi uz Štatiem, šodien visām avīzēm aizsūtīju sludinājuma tekstu — visparastāko: «Ja Karmena Montereja atsauksies, viņa uzzinās sev ko ļoti svarīgu.» Uzrādīju abonenta kastītes numuru, tā ka …

Pa labi no Dreika iezvanījās telefons. Viņš pacēla klausuli.

—    Hallo … Jā … Ko?!… Pie velna! … Uzzini visu sīkāk un tūdaļ zvani man. Aizsūtīšu palīgā vēl divus… Man nepieciešami fakti… Labi … Jā, es nekur neiešu … Viss … Viņi tūlīt būs klāt…

Dreiks nosvieda klausuli.

—   Acumirkli pagaidiet.

Viņš paķēra otra telefona klausuli un piezvanījis ātri teica:

—   Nekavējoties sūtiet divus cilvēkus uz Eldera muižu salā. Džeikam nepieciešami palīgi. Nekavējoties!

Nometis klausuli, Dreiks teica:

—    Ir nogalināts Džordžs Elders.

—    Nogalināts?! Kad?

—   Acīmredzot pēdējo stundu laikā. Viņu atrada kalpone Sallija Bengora. Lodes cauršauts viņš gulējis kabinetā uz grīdas. Durvis nav aizslēgtas. Suns ieslēgts pieliekamajā, Ikas pārbūvēts speciāli viņam. Džordžs, ja gaidīja apmeklētājus, parasti viņu tur ieslodzīja. Vajadzēs mazliet pagaidīt, līdz uzzināšu kaut ko vairāk.

—    Zināms, — Meisons piekrita.

Dreiks atstāja kabinetu. Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm viņš atgriezās.

—    Vēl drusku jāpagaida.

Dreiks ar Meisonu aizsmēķēja.

—Tagad, ja es pareizi saprotu, Dorotijai Fennerei nekas vairs nedraud. Ja neviens nevar apliecināt, tieši kādas dārglietas ir pazudušas, viņu nevar tiesāt. Stāsta, ka tu šodien esot Elderu pamatīgi nobaidījis.

—    Sajā lietā ir vēl citas nianses, Pol. Bet tam ir jāpaliek starp mums.

—    Vai es kādreiz esmu izpļāpājies?

—    Lai notiek. Izlasi šo, — Meisons iedeva vēstules norakstu Dreikam. Viņš, kustinadarns lūpas, sāka lasīt. Viens no telefoniem atkal iezvanījās. Dreiks pacēla klausuli.

—    Hallo!… Tas jau ir labāk … Jā? ,Tas ir viss? … Malacis … Jā, būšu šeit. Mēģini noskaidrot, ko dara policija.

Nolicis klausuli, viņš beidza lasīt vēstuli un iesaucās:

—   Ak Dievs, Perij! Kur tu dabūji šo vēstuli?

—    Tā bija krastā izskalotajā pudelē. Atradējs to atdeva Elideram. Ko tev nupat paziņoja pa telefonu?

—    Rādās, ka tava kliente vēlreiz ieradusies Eldera namā, lai pabeigtu to, ko uzsāka sesltdienas vakarā.

—    Galīgas muļķības, — Meisons teica. — Dorotija Fennere ir ļoti jauka meitene. Un viņa pilda manus norādījumus. Es aizvedu viņu mājās, un tagad viņa ir savā numurā.

—   Man nupat zvanīja cilvēks, kuru es aizsūtīju uz Eldera muižu. Viņš ir runājis ar šerifa palīgu, un tas apgalvojis, ka muižā bijusi tā pati persona. Šoreiz sieviete neiekāpa pa logu, suns bija ieslodzīts pieliekamajā, un, kad Elders pateica ko nepatīkamu, viņa izšāva no trīsdesmit astotā kalibra revolvera.

—    Kāpēc viņi nolēma, ka tā bijusi tā pati sieviete?

21*

323

—    Rokraksta sakritības dēļ. Kabinetu šī persona atstāja caur logu. Logs ir šauruma pusē. Sallija Bengora, kura uzgāja nogalināto, neapjuka un aizvēra vārtus, kas ved uz tiltu. Tādā kārtā slēpkava nevarēja tikt prom no salas. Kalpones palīgā

saucienus sadzirdēja motocikletists, un pēc pāris minūtēm bija klāt policisti. Pāri tiltam nekādi nevarēja tikt.

—    Un kas notika pēc tām? — Meisons jautāja.

—    Nekas. Neatrada pat pēdas. Slepkava varēja tikai aizpeldēt.

—    Kā izskatījās kabinetā?

—    Džordžs Elders gulēja uz mutes asins peļķē. Noslepkavots ar šāvienu kaklā no trīsdesmit astotā kalibra revolvera. Lode skārusi artēriju un acīmredzot izlidojusi pa logu. Viss liecina, ka sieviete, kura uz viņu šāva, stāvējusi pie loga.

—    Kāpēc tā?

—    Tāpēc, ka tikai tādā gadījumā lode varēja izlidot pa logu. Šķiet, ka sieviete izšāvusi tanī mirklī, kad Elders metās viņai virsū un paklupa.

—    Paklupa?

—    Pistole atradās zem viņa, tā bija vienās asinīs, un tajā trūka viena patrona. Tie īsumā ir visi fakti.

—    Kur visu šo laiku bija suns?

—    Blakus esošajā pieliekamajā. Tur to parasti ieslodzīja, kad Elders kabinetā pieņēma apmeklētājus.

—    Cik man zināms, suņi uzvedas mierīgi, ja cilvēks stāv nekustīgs ar paceltām rokām, bet, ja cilvēks sāk kustēties vai izskatās draudīgs, suns tūdaļ metas viņam virsū. Ko tad īsti darīja šis suns, kamēr notika slepkavība?

Jautājums Polu Dreiku galīgi apmulsināja.

—    Velns lai parauj, kā lai es to… Ā, saprotu. Likšu savējiem visu uzzināt un tev paziņošu.

—    Kad tas viss notika, Pol?

—    Spriežot pēc pirmās apskates, slepkavība notikusi apmēram ap deviņiem vakarā. Tā kā kalponei bija brīvs vakars, viņa atgriezusies tikai ap desmitiem.

—    Tātad slepkava tur uzturējies apmēram stundu?

—    Tā liekas.

Meisons ielūkojās pulkstenī.

—   Velna milti! Ir jau divpadsmit. Došos pie Dorotijas Fenneres un viņai visu izstāstīšu. Pie viņas droši vien iebruks žurnālisti, un man viņai…

—    Sef, pirms jūs dosities ceļā, — Della Strīta iejaucās, — lūdzu, izlasiet šo sludinājumu. — Viņa iedeva Meisonam avīzi, kuru jau pāris minūtes turēja rokā.

«Ja Karmena Montereja, kura pirms deviņiem mēnešiem uzturējās Dienvidamerikā, saistīsies ar šī sludinājuma ievietotāju, viņa iegūs ļoti noderīgu informāciju, kas palīdzes uzlabot viņas materiālo stāvokli. Abonenta kastīte 123 D.»

—    Pareizi, — Dreiks teica. — Es pats šo ziņu ievietoju

avīzē.

—    Kā tu varēji to ievietot vakardienas avīzē?

—    Nevar būt! — Dreiks iesaucās. — Dot šurp to lapeli.

—   Tā vien šķiet, ka kāds par soli mūs apsteidzis, — Meisons konstatēja. — Pol, tev nāksies noskaidrot, kam pieder tā abonenta kastīte 123 D. Lūdzu, Della, brauciet mājās un izguJieties. Rīt būs daudz darba. Es dodos pie Dorotijas Fenneres.

Meisons novietoja mašīnu viesnīcas «Monadnoka» stāvvietā, pa trepēm iegāja vestibilā un devās pie nakts portjē.

—   Pie jums ir apmetusies Dorotija Fennere, —.viņš teica. — Vēlos ar viņu aprunāties. Es esmu Perijs Meisons, viņas advokāts.

Portjē paskatījās pulkstenī, uzgrieza telefona numuru un mazliet pagaidīja.

—    Vai nu viņa nenāk pie telefona, vai viņas nav… Acumirkli. Pie jums ieradies advokāts Perijs Meisons.

Viņš nolika klausuli.

—   Varat iet augšā., mister Meison. Četri simti piecdesmit devītais numurs.

■Dorotija Fennere atvēra durvis un jautāja:

—    Vai kas noticis, mister Meison? — Viņa bija rītakleitā. Ielaidusi advokātu istabā, viņa atvainojās. — Te ir tāda nekārtība. Es gulēju …

—    Nekas, — Meisons teica, — es jūs ilgi neaizkavēšu. Džordžs Elders ir miris.

—    Ko jūs teicāt? Kāpēc? Kādā veidā?

—    Viņu noslepkavoja.

—    Dieva dēļ! Kak to izdarīja? Kas…

—    Nav zināms, — Meisons atbildēja. — Viņu atrada kalpone Sallija Bengora.

—    Es viņu pazīstu. Tas ir, esmu viņu ievērojusi, kad ciemojos pie Džordža.

—    Policija var ierasties pie jums.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka jūs esat apsūdzēta par nelikumīgo ielaušanos sestdien.

—   Kāds tam sakars ar sestdienu?

—    Nekāds, ja nu vienīgi tas, ka Eldera slepkava no salas aizbēdzis peldot… Vai jūs šodien esat izgājusi no viesnīcas?

—    Nē. Es visu laiku biju šepat.

—    Vai jūs to varat pierādīt?

—    Vientuļai sievietei, ja viņa visu vakaru ir nogulējusi gultā, grūti pierādīt savu alibi, — Dorotija sapīkusi teica.

—    Varbūt kāds var apliecināt, ka jūs nekur neesat izgājusi?

—   Jādomā, ka vestibila dežurants būtu pamanījis, ja es to būtu izdarījusi?

Meisons apsēdās uz gultas malas. Dorotija piemetās turpat.

—    Vai Elders nemēģināja jums piezvanīt? — Meisons jautāja.

Dorotija pārmeta vienu kāju otrai. Rīta kleita noslīdēja, atklādama viņas gurnu. Viņa centās sakārtot halātiņu un, paskatījusies uz savu kāju, teica:

—    Vai jums neliekas, mister Meison, ka esmu jauki iedegusi?

Meisons, palūkojies uz viņas kāju, piekrītoši pamāja.

—    Tiešām jauki.

—    Pateicos.

—    Es vaicāju par Džordžu Elderu, — Meisons atgādināja.

Viņa mazliet pavilcinājās un tad teioa:

—    Viņš ieradās pie manis.

—    Seit?!

—    Jā.

—    Velns lai parauj! Kad?

—    Ap sešiem, varbūt mazliet vēlāk.

—    Pamēģināsim būt precīzi. Pēc tiesas es tūdaļ aizbraucu .pēc jums un atvedu šurp. Pēc cik ilga laika ieradās Elders?

—    Nu, apmēram pēc stundas vai mazliet vēlāk.

—    Tātad visu šo laiku viņš ir runājis ar apgabala prokuroru. Kāpēc viņš nebrauca uz savu salu, bet ieradās pie jums?

—   Viņš apgalvoja, ka gribot samierināties ar mani un noslēgt kaut ko līdzīgu darījumam.

—    Kāpēc jūs man par to nepaziņojāt?

—   Taisījos piezvanīt no rīta. Jūs taču pats teicāt, lai es zvanot tikai tad, ja notikšot kaut kas ļoti svarīgs.

—    Ko viņš jums piedāvāja?

—    Gribēja man samaksāt.

—    Cik?

—    Summu viņš nenosauca. Pastastīja, ka paņēmis no manas jahtas pudeli ar vēstuli; gribēja atlīdzināt par nepatikšanām, kuras man sagādājis. Lūdza, lai aizbraucot pie viņa, un viņš pierādīs, ka vēstule ir viltojums.

—    Kad viņš jūs uzaicināja pie sevis?

—    Šovakar… Cik tagad ir pulkstenis?.. Ā, tagad iznāk, ka vakarvakarā.

—    Ko viņš vēl teica?

—    Teica,' ka gaidīšot mani. Ka atstās va]ā vārtus uz tilita un durvis sienā ari būs atvērtas. Suni viņš solījās ieslodzīt.

—    Vai jūs aizbraucāt pie viņa?

—    Protams, ne. Jūs taču man neatļāvāt nekur iet.

—    Vai jūs viņam sacījāt, ka nebūsiet?

—    Nē.

—    Vai kads vel zina par šo tikšanos?

—    Neviens.

—    Un nevienam arī nestāstiet, — Meisons pieteica.

—    Kāpēc?

—    Skaidrs, kāpēc. Jūs var apvainot slepkavība. Ir jau zināms, ka Elders kādu gaidījis, un aizdomas krīt uz to, ko viņš gaidīja. Ja uzzinās, ka tā bijāt jūs, tad …

—    Man ir prātā nenāca pie viņa doties. Lai gan viņš bija pārliecināts, ka mani pierunājis.

—    Ja ieradīsies policija, jūs viņiem sakiet, ka es biju šeit, izstāstīju jums par Džordža Eldera noslepkavošanu un aizliedzu sniegt jebkādus paziņojumus — vienalga, vai tā būtu policija vai žurnālisti, vai privātpersonas:

Viņa pamāja.

—    Es nevēlos, lai jūs melotu, bet negribu arī, lai kāds uzzinātu par Eldera apciemojumu.

—    Agri vai vēlu man tas tomēr būs jāizstāsta?

—    Tikai tad, ja radīsies tāda nepieciešamība. Jūs pazīstat Karmenu Montereju?

—    Protams. .

—    Vai jūs ielīkāt avīzē sludinājumu, ka meklējat viņu?

—    Es? Dieva dēļ! Es jau ilgāku laiku neesmu no viņas saņēmusi nekādu ziņu. Viņa bija Dienvidamerikā un … domāju, ka palika tur ilgi, lai censtos atrast Korinu. Viņa bija stipri pieķērusies Korinai un ļoti bēdājās, kad aizbēga Minerva Denbija. Tiesa, Karmena reiz bija atbraukusi uz Stabiem, jo viņai likās, ka Korina varētu būt šeit. Bet pēc tam viņa atkal atgriezās Dienvidamerikā. Kur viņa ir pašlaik, nezinu.

Otrdienas rītā pusdeviņos, kad Perijs Meisons ieradās savā kantorī, Della Strīta viņam paziņoja:

—    Jūs gaida Dorlejs Elders.

—    Vai ir kas jauns?

—    Dreiks atnesa atskaiti.

—    Labi. Izstāstiet ātri galveno, un pēc tam es pieņemšu Elderu.

—    Acīmredzot slepkavības brīdi suns izmisīgi centies izlauzties no ieslodzījuma. Kalpone .stāstījusi, ka tad, kad Elders gaidījis apmeklētājus, suns bija iemācīts mierīgi gulēt pieliekamajā.

Policija, domādama, ka slepkava vēl atrodas uz salas, gribēja palaist suni pa pēdām. Bet Sallija Bengora atteicās atvērt pieliekamo. Viņa apgalvoja, ka Eldera klātbūtnē suns lika viņu mierā, bet tikai saimnieks pats varēja tam tuvoties un to barot.

—    Kad ieradās policija, suns vairs nemēģināja izrauties no pieliekamā?

—    Nē.

—    Ka tadā gadījumā policisti uzzināja, ka suns slepkavības brīdī gribējis tikt laukā?

—    Viņi tomēr ir nolēmuši atvērt durvis un ar cilpas palīdzību noķert suni, lai pēc tam kalpone varētu to saitē vest pa pēdām. Taču, tiklīdz durvis tikai mazliet atvērās, suns nogāza gar zemi policistu un vienā stiepienā aizdrāzās uz vārtiem, kas ved uz tiltu. Tur tais nikni sāka ar ķepām skrāpēt vārtus, lai tiktu laukā.

—    Tātad slepkava aizbēdzis pa tiltu, — Meisons teica.

—    Tas neesot iespējams. Sallija Begora tik ātri aizvērusi vārtus, ka neviens uz tilta nevarēja tikt, par to viņa ir absolūti pārliecināta.

—    Pieņemsim, ka tā, — Meisons sadrūma. — Kā tad viņi uzzināja, ka suns gribējis izrauties no pieliekamā?

—    Kad policisti iegājuši pieliekamajā, viņi ieraudzījuši asiņainas svītras durvju iekšpusē. Tas liecinot, ka suns skrāpēdamies salauzis nagu. Tas, šķiet, kļuvis gluži traks, kad sajutis saimniekam draudošās briesmas.

—    Agrāk suns ari ir skrāpējis durvis?

—    Nē, jo viņš taču tur dzīvoja. Pieliekamā atrodas viņa guļvieta un dzeramā trauks. Apmeklētāju pieņemšanas laikā Elders bija iemācījis suni mierīgi uzturēties pieliekamajā. Tādi ir fakti. Vai tagad varu pasaukt Dorleju Elderu?

—    Jā, starp citu, — Meisons pajautāja, — vai Dreiks uzzināja, kur pašlaik atrodas Karmena Montereja?

—    Pagaidām vēl ne. Bet viņam izdevies noskaidrot, kam pieder abonenta kastīte simts divdesmit trīs — D. Džordžam Elderam.

Meisons apdomājās.

—   Nu, protams, ir gluži loģiski, ka Elders centas sameklet Karmenu. Variet aicināt Dorleju Elderu. Redzēsim, ko viņš

sacīs.

Tilk'ko ienācis kabinetā, Dorlejs Elders iesaucas:

—    Meison, tas ir šausmīgi!

—    Tā nu ir gan, — Meisons piekrita.

—    Mans brāļadēls bija vecpuisis, un tagad man jāuzņemas visa atbildība. — Elders ieslīga apmeklētāju krēslā. — Kas tagad notiks ar Dorotijas Fenneres lietu? — viņš jautāja.

—    Domāju, ka tā tiks izbeigta. Vairs nav neviena, kas varētu viņu apsūdzēt un pierādīt, ka nozagta kaut viena dārglieta.

—   Vai jums nav ienācis prātā, mister Meison, ka uz Dorotiju Fenneri varētu krist aizdomas slepkavībā?

—   Tas varētu būt iespējams, — Meisons atbildēja. — Tomēr ceru, ka tas nenotiks.

Dorlejs Elders atvēra savu ādā iesieto bloknotu.

—• Revolveris, ar kuru nošauts mans brāļadēls, bija viņa īpašums, — Dorlejs Elders paziņoja.

—    Vekis lai parauj, vai tiešām?

—   Jā. Tas ir viņa trīsdesmit astotā kalibra «smits-vesons».

—    Jūs esat pārliecināts?

—    Pilnīgi. Turklāt slepkavības brīdī revolveris atradās pie viņa. Domāju, ka šerifs pašlaik šo informāciju slēpj no žurnālistiem.

—    Iznāk, ka tā varētu būt arī pašnāvība?

—      Šimbrīžam grūti ko apgalvot. Pēc apskates eksperts sacīja, ka attālums, no kura izdarīts šāviens, ir pārāk liels pašnāvībai.

—    Bet šauts ir tieši no šī revolvera? — Meisons jautāja.

—    Ja. Ekspertīzē konstatēts, ka šāviena brīdī revolveris ■atradies mana brāļadēla rokā. Nu, bet pirms piecām stundām šerifs arestēja Dorotiju Fenneri.

—   Tātad tomēr arestēja, — Meisons teica. — Vai atradāt pudeli ar vēstuli?

—    Nē. Mani ielaida kabinetā tikai pēc policijas, tā ka vēstuli viņi varēja pievākt un pagaidām ir nolēmuši to nepieminēt.

—   Ja šauts no Džordža Eldera revolvera, kur palikusi lode? — Meisons painteresējās.

—   Nezinu. Varbūt izlidojusi caur logu. Stāvēdams ar muguru pr^et logu, Džordžs nokritis uz mutes.

—    Kas viņam bija mugurā?

—    Bikses un adīts 'džemperis. Uz džempera bija 'krāsu traipi, jo viņš nesen uz jahtas kaut ko krāsoja. Ja viņš gaidīja apmeklētāju — un par to nevar šaubīties —, tad tam vajadzēja būt cilvēkam, kuru Džordžs varēja at|auties pieņemt tādā izskatā.

—    Piemēram, kāds no ģimenes locekļiem, — Meisons sacīja.

—    Tas ienāk prātā, vai ne? Bet bez dīvainos apstākļos pazudušās Korinas es esmu vienīgais dzīvais Džordža radinieks.

—    Jums ir alibi? — Meisons prasīja.

—    Esmu neprecējies. Man ir sešdesmit trīs gadi. Man pat prātā nevarēja ienākt, ka korporācijas vadīšana varētu gulties uz maniem pleciem. Bet tagad neviens cits nav palicis. Alibi man nav, bet cilvēks, kas vakar tīrīja manu mašīnu, var apliecināt, ka, spriežot pēc spidometra, es nekādi nevarēju aizbraukt uz salu un atgriezties atpakaļ. Turklāt viņš var arī apliecināt, ka mašīnas spidometrs ir pilnīgā kārtībā. Policija tā kā tā pārbaudīs katru manu soli. Man tagad ir vesels kalns darīšanu. Un tenkas aug kā lavīna. Neapskaužams stāvoklis… Šoreiz esmu ieradies pie jums ne vien kā privātpersona, bet nu jau arī kā vienīgais kompānijas «Elder Associates inc.» īpašnieks.

—    Pateicos.

—    Brāļdēla kabinetā es atradu kaut ko tādu, kas varētu jūs interesēt.

—    Un tas būtu?

—    Uzzināju ka Džordžs izmisīgi pūlējies sameklēt Karmenu Montereju.

—    Tas nav nekāds brīnums, — Meisons piezīmēja.

—    Viņš ievietoja avīzēs sludinājumu, un man ir pamats domāt, ka Karmena Montereja viņam ir piezvanījusi. Viņa darba bloknotā atradu iniciāļus K. M. un adresi. Tas varētu būt kāds tūristiem domāts meksikāņu restorāns. Vairāk par to nekā nezinu. Es atnesu jums adresi. Man šķita, ka tā varētu jūs ieinteresēt. Jūsu klientes labā vajadzētu noskaidrot visu par to vēstuli, un es ceru, ka jūs mani informēsiet par meklēšanas rezultātiem. Mums abiem k]ūs vieglāk, kad mana brāļadēla nāves apstākļi tiks atklāti. Ja tā bijusi slepkavība, ir jāatrod slepkava. Ja jums vajadzīga mana palīdzība, esmu ar mieru darīt visu, ka manos spēkos.

—    Paldies. Mēs noteikti vēl tiksimies.

—    Esmu gatavs maksāt jebkuru honorāru …

—    Jūs neesat mani pareizi sapratis, — Meisons viņu pārtrauca. — Pagaidām man ir tikai viens klients — Dorotija Fennere.

—    Protams, protams. Pēc tam kad viss būs noskaidrots, mēs atrisināsim jautājumu par naudu. Saprotu, ka pašlaik galvenās jums ir Dorotijas intereses. Starp citu, par zemes izrentēšanu naftas urbumiem. Jūs taču konsultējat šo sindikātu. Varat pateikt sindikāta vadītājiem, ka, tiklīdz kļūšu par pilntiesīgu korporācijas saimnieku, mēs šo problēmu viegli atrisināsim. Es neiebildīšu pret zemes igabala iznomāšanu.

—    Mister Elder, tā ir ļoti patīkama ziņa.

—    Te jums būs Karmenas Monterejas adrese. Man jāiet. Ja vajadzīgs, varat mani droši traucēt jebkurā laikā. — Elders piecēlās, paspieda Meisonam rdku un pameta kabinetu.

Meisons palūkojās Dellā Strltā un tad sāka lasīt adresi.

—    Re nu, Della. Izskatās, ka mēs šodien pusdienosim meksikāņu restorānā. Bet tagad jāparāda adrese Polam Dreikam, lai viņš izpēta, kā izskatās .Karmena Montereja, <un Mek novērot restorānu.

—    Cik ilgi viņi var aizturēt Dorotiju Fenneri? — Della Strīta jautāja.

Meisons paraustīja plecus.

—    Tas atkarīgs no tā, kā viņa izpildīs manus norādījumus nepalaist muti.

—    Pieņemsim, ka viņa tiešām klusēs.

—    Tādā gadījumā viņu var aizturēft diezgan ilgi.

—    Urn ja viņa neklusēs?

—    Tad viņi «izpurinās» no viņas visu līdz pēdējam un palaidīs vaļā. Un sāks prātot, kā izmantot pret viņu to, ko viņa sarunājusi. Bet mēs sagatavosim pieprasījumu par Dorotijas Fenneres aresta likumību. Un, ja viņa mums līdz diviem nepiezvanīs, dosimies pie tiesneša Lankeršima, lai viņš uzdod izsaukt uz tiesu arestēto Dorotiju Fenneri ar nolūku izskatīt jautājumu par viņas aresta likumību.

—    Perij, te būs viss, ko mums izdevās noskaidrot, — Pols Dreiks sacīja. — Vispirms mēs centāmies izdibināt, vai tāda sieviete Lasmeritosā ir bijusi un kā viņa tur nokļuvusi. Izrādījās, ka ir gan bijusi. Un pēc izskata visai līdzīga Korinai Lansingai. Viņa patiesi slimojusi ar atmiņas zaidumu, halucinācijām, histēriju un maniakāli depresīvo sindromu. Tajā dienā, kad Minerva Denbija rakstīja vēstuli, tā sieviete patiešām atr,adās dziednīcā. Viņu turēja nama dienvidu spārnā, kur pirms četriem mēnešiem noti'ka pamatīgs ugunsgrēks. Toreiz dzīvi sadega seši slimnieki. Viņu vidū arī tā sieviete. Ķermenis apdedzis tik drausmīgi, ka viņu varējuši identificēt tikai pēc metāla birkas.

—    Varbūt tā tomēr nebija viņa?

—    Visdrīzāk tā tiešām nebija Korina Lansinga. Taču nav nekādu šaubu par to, ka tā bija tā pati sieviete, kuru atveda uz Lasmeritosu un kuru Minerva redzēja savā nāves dienā. So sievieti atrada Losandželosā.

—    Vai Losmeritosas dziednīca ir privāta klīnika? — Meisons jautāja.

—    Jā, — Dreiks atbildēja. — Tur vēl notika, lūk, kas. Policija, pats par sevi saprotams, centās sameklēt slimnieces radiniekus. Atradās kaut kāda sieviete, kurai bija pazudusi māsa. Kad viņai parādīja Losandželosā atrasto slimnieci, izrādījās, ka viņas māsa tā nav. Bet aiz žēluma pret slimo viņa apņēmās maksāt par tās ārstēšanu. Pārvedumus viņa sūtīja nevis ar čeku, bet gan skaidrā naudā. Naudu atnesa izsūtamais kopā ar zīmīti, kurā sieviete rakstīja, ka vēlas palikt anonīma.

—    Tas laikam nozīmē, — Meisons sacīja, — ka nav nekādas iespējas precīzi noskaidrot, vai sadegusi patiešām bijusi Korina Lansinga?

—    Pilnīgi pareizi.

—    Un kas ir ar vēstuli pudelē?

—    Ja apskates laikā tā būtu atrasta, mēs par to uzzinātu … Ko par to visu saka tava kliente?

—    Neko. Viņa vēl joprojām ir apcietinājumā.

—    Perij, viņi ir aizturējuši viesnīcas «Monadndka» ipoctjē un grib to izvirzīt par galveno liecinieku. Kāpēc viņš bija jāaiztur? Varbūt viņš kaut ko zina par Dorotiju?

—    Kaut kāds stulbums, Poli Fennere nav atstājusi savu numuru. Šerifs droši vien grib pierādīt, ka Džordžs Elders apmeklēja Dorotiju Fenneri. Bet, pat ja viņam tas izdosies, tas vēl neko nepierāda. Starp citu, Pol, vai tu uzzināji, kur dzīvo Pits Kadizs?

—    Jā. Viņš novāc atkritumus pludmalē un dzīvo laivā.

—    Vai atradi arī Karmenu Montereju?

—    Viņa strādā tajā meksikāņu restorānā. Nodarbojas ar zīlēšanu. Šovakar viņa tur būs.

—    Tādā gadījumā mēs ar Dellu šovakar ejam uz restorānu un izmēģināsim laimi pie zīlnieces.

Vicsml|i nacionālos tērpos iznēsāja pasūtījumus. Tikai pie puses no trīsdesmit pieciem galdiņiem sēdēja apmeklētāji. Zīlniece gāja no viena galda pie otra.

No telpas dziļuma iznira Dreika aģents un klusu teica Meisonam:

—   Viņa ieradās apmēram pirms piecpadsmit minūtēm. Re, tur nāk viņas tante, restorāna īpašniece.

Liela auguma sieviete, uz kuru norā'dīja Dreiika aģents, viesmīlīgi uzsmaidīja.

—    Tas ir mans draugs, — Dreika aģents paskaidroja. — Man jau ir savs galdiņš. Viņi sēdēs pie tā.

Meisons un Della devās pie galdiņa un apsēdās. Pienāca viesmīle, un Meisons pasūtīja uzkodas.

—    Sef, viņa tuvojas, — Della Strīta čukstēja.

Karmena Montercja pienāca pie viņu galdiņa un smaidot jautāja:

—    Vai nevēlaties uzzināt savu nākotni?

—   Vai, — Della iesaucās, — tas būtu tik … — Viņa iekoda lūpā un paraudzījās Meisonā. Tas rotaļīgi noteica:

—    Nu, protams, ja tu esi tik zinātkāra, lai zīlē vien.

Meisons iedeva Karmenai trīs dolārus. Viņa iebāza naudu

kabatā un apsēdās pretī Dellai.

—    Dodiet man savu roku. Jūs strādājat. Jūsu dārds ir ļoti svarīgs, vai ne? Un jums tas patīk… Jūs jau sen dzīvojat vientuļi. Jūsu māte nomira, kad bijāt pavisam jauna, bet tēvs … Jūsu vecāki bija šķīrušies, jā?

—    Pietiks, — Della teica, atraujot roku.

—    Bet jūsu nākotni, — turpināja Karmena Montereja, — noteiks pagātne. Kuģis, kas vētras laikā baidās iziet jūrā, nevar atvest bagātu kravu.

—    Jūs esat tīri laba zīlniece, — Meisons sacīja. — Mis? …

—    Karmena, — viņa atbildēja. — Varat saukt mani par Karmenu.

—    Jūs ticat tam, ko stāstāt? — Meisons jautāja.

—    To es nevaru pateiķt. Es vienkārši saņemu roku un jūtu, kā manī kaut kas ieplūst. Pēc tam galvā parādās domas, un es tās izsaku.

—    Kur jūs esat dzimusi? — Meisons vaicāja.

—    Meksikā.

—    Droši vien daudz esat ceļojusi?

—    Jā.

—    Pa Eiropu?

—    Nē.

—    Pa Dienvidameriku?

Viņa piekrītoši pamāja.

—    Vienmēr esmu vēlējies pabūt Dienvidamerikā. Tur laikam ir skaisti?

—    Senjor, tur ir brīnišķīgi.

—    Vai sen, kā jūs tur bijāt?

—    Tikko kā atgriezos no turienes.

—    Patiešām?

—    Man pazuda draudzene. Daži apgalvo, ka viņa nomirusi, bet neviens nevar paskaidrot ko tuvāk. Tā ir mīkla, ko es neprotu atminēt.

Dreika aģents ieklepojās, un Meisons ieraudzīja, ka zālē ienāk divi vīrieši. Pie viņiem tūdaļ piegāja divas imdksikānietes. Viens no vīriešiem kaut ko pajautāja, un viņam parādīja uz Meisona igaldiņu. Vīrieši pienāca klāt, un viens no viņiem zem svārku atloka parādīja šerifa zvaigzni.

—    Pietiks, Karmen, diezgan pļāpāts. Nāksi mums līdzi. Tev būs jāatbild uz dažiem jautājumiem. — Viņš paskatījās uz Meisonu. — Atvainojiet mūs, mister. Ejam, Karmen.

Kad policisti ar Karmenu bija prom, Meisons sacīja:

—   Jāpiezvana Dreikam. Varbūt viņš zina, kāpēc arestēja Karmenu.

Viņš devās pie telefona automāta, uzgrieza numuru un, kad Dreiks atsaucās, vaicāja:

—    Pol, nupat arestēja Karmenu. Vai tu nezini, kāds tam iemesls?

—    Nav ne jausmas, Perij. Iespējams, ka viņiem ir tā vēstule no pudeles. Man ir citi jaunumi. Baumo, ka šerifs, kurš arestēja Dorotiju Fenneri, varot pierādīt, ka cilvēks, kas Dorotijai sestdien pēc ielaušanās Džordža Eldera mājā palīdzēja aizbēgt, esot tu.

Apgabala prokurors Klods Glosters, kurš uzturēja apsūdzību, īsā ievadrunā paziņoja, ka taisās pierādīt Dorotijas Fenneres vainu Džordža S. Eldera noslepkavošanā ar iepriekšēju nodomu. Viņa nošāvusi Elderu ar trīsdesmit astotā kalibra revolveri, pēc tam caur sētas durvīm aizbēgusi uz pludmali, kur bijusi noslēpta neliela laiva. Ar šo laivu viņa devusies uz savu jahtu, tur pārģērbusies un atgriezusies numurā.

Meisons arī teica īsu ievadrunu, un pēc tās prokurors izsauca pirmo liecinieku.

Ārsts, kurš bija veicis līķa sekciju, stāstīja par Eldera nāves cēloni. Uzdevis viņam dažus jautājumus, Klods Glosters pagriezās pret Meisonu un laipni .painteresējās:

—    Vai jums ir jautājumi lieciniekam, mister Meison?

—   Jā, viens ir, — Meisons atbildēja. — Vai, veicis līķa sekciju, jūs konstatējāt nāves cēloni?

—    Jā, ser.

—    Tātad lode ir atrasta?

—    Nē, ser, to neizdevās atras/t.

—    Kā tad jūs varējāt noteikt tās kalibru?.

—    Daļēji pēc ievainojuma lieluma. Ņemot vērā vēl faktu, ka revolveris, ar ko tika šauts, atradās zem nogalinātā ķermeņa.

—    Ja lode nav atrasta, kā jūs varējāt noteikt, ka slepkavība izdarīta tieši ar to revolveri, kas atradās zem līķa?

—    Tāpēc, ka no tā nesen bija šauts, tāpēc, ka nav nekādu pēdu no citas lodes, tāpēc, ka tas ir trīsdesmit astotā kalibra revolveris.

—    Skaidrs. Jūs konstatējāt, ka slepkavība bija izdarīta ar trīsdesmit astotā kalibra revolveri tāpēc, ka tāds ierocis atradās zem nogalinātā ķermeņa, un lēmumu par to, ka tieši ar šo revolveri ir nošauts Džordžs Elders, jūs pieņēmāt uz tā pamata, ka tas izrādījās trīsdesmit astotā kalibra. Vai es pareizi esmu jūs sapratis?

—    Jūsu izklāstā tas šķiet visīstākais absurds.

—    Tādā gadījumā izklāstiet savus pierādījumus tā, lai tie neizklausītos kā absurds.

—    Bet ir taču brūces izmērs …

—   Vai jums nav zināms, ka lodes ieejas atstātais caurums ir mazāks par tās diametru. Cilvēka āda ir elastīga.

—    Sinī gadījumā tā bija trīsdesmit astotā kalibra lode.

—    Vai tas nozīmē, ka tā jūsu liecības daļa, kurā teikts, ka tieši no šī revolvera lodes miris Džordžs Elders, pamatojas empīriskā slēdzienā?

—    Slēdzienu izdarīja eksperts.

—    Tātad eksperts savu slēdzienu izsecināja empīriski.

—    Ja jums tā tik, var teikt arī tā.

—    Tas man ir viss, — Meisons teica.

Pēc tam liecināja policists, kurš stāstīja, ka uz slepkavības vietu viņu pa telefonu izsaucis kaimiņš, jo dzirdējis kalpones palīgā saucienus. Policists sīki raksturoja notikuma vietu un paziņoja, ka nav no turienes spēris projām ne soli. Kad ieradušies pieaicinātie liecinieki, viņš to klātbūtnē vairākkārt nofotografējis noslepkavoto.

—   Vai ir jautājumi lieciniekam? — Glosters ierasti vaicāja.

—   Vai tiesa, ka suns bija ieslēgts blakus istabā? — Meisons jautāja.

—    Tā nav blakus istaba. Drīzāk tas ir kaut kas līdzīgs pieliekamajam ar ventilāciju un logu. Logs atrodas augstu sienā, suns tam netiek klāt.

—    Kas izlaida suni laukā?

—    Nu, kad ieradās pārējie policisti, mēs … mēs kopā nolēmām izlaist suni.

—    Kā tas notika?

—   Mēs centāmies tikai mazliet atvērt durvis, lai varētu uzmest sunim cilpu ar pavadu.

—    Jums tas izdevās?

—    Suns kā zibens izlidoja ārā, izrāva no rokām pavadu un aizskrēja.

—   Vai jūs centāties viņu noķert?

—   Jā, ser.

—    Uz kurieni suns aizskrēja?

—    Nemāku teikt, ser. Kad es izdrāzos ārā no istabas, suns vairs nebija redzams. Pēc kāda laika kalpone atveda to atpakaļ-

—    Sallija Bengora, tā pati, kura atrada iiķi?

—    Jā, ser.

—    Kur pašlaik atrodas suns?

—    Jūsu godība, — Glosters iejaucās. — Pēdējais jautājums neattiecas uz lietu.

—    Ja liecinieks to zina, lai atbild, — tiesnesis atjāva.

—    Mums, jūsu godība, svarīgs ir fakts, ka suns bija ieslēgts pieliekamajā. Tas nozīmē, ka nelaiķis gaidīja apmeklētāju. Nav svarīgi, kur suns atrodas tagad.

—   Ja tas nav svarīgi, — Meisons sacīja, — tad kāpēc nevar atklāt, kur suns atrodas?

—   Nav vajadzības apgrūtināt tiesu ar dētajām, kam nav sakara ar izskatāmo lietu, — Glosters paskaidroja.

—   Atbildiet kaut vai tāpēc, lai apmierinātu manu ziņkāri, — Meisons sacīja.

Tiesnesis Harejs ipēlkšņi ieinteresējās.

—    Aizstāvībai ir tiesības to uzzināt, — viņš teica.

—   Jūsu godība, — Glosters iebilda, — es vēlos neatkāpties no lietas būtības. Mums ir svarīgi uzzināt, kas nogalināja

Džordžu Elderu. Ja mēs te sāksim nodarboties ar suņiem, pētīt, kur viņi atrodas, ko ēd, kā jūtas, tad … •

—    Viņš neprasa par suņa diētu. Viņš vēlas uzzināt, kur tas pašlaik atrodas, — tiesnesis Harejs viņu pārtrauca. — Lieciniek, atbildiet uz aizstāvja jautājumu!

—   Es nezinu, — policists teica. — Manuprāt, viņu aizveda uz suņu patversmi.

—   Vai jums ir zināms, mister Gloster, uz kadu patversmi aizveda suni? — tiesnesis jautāja.

—    Nav gan, jūsu godība. Ar suni nodarbojas šerifs.

—    Tādā gadījumā noskaidrojiet to un man paziņojiet, — tiesnesis teica un pievērsās Meisonam: — Mister Meison, vai jums ir vēl kādi jautājumi?

—   Vai pieliekamais bija speciāli iekārtots suņa vajadzībām? Šķiet, jūs tā teicāt? — Meisons jautāja.

—    Nē, ser. Tas bija parasts pieliekamais ar ventilāciju. Tajā bija nolikts trauks ar ūdeni, paklājs gulēšanai, durvju iekšpuse bija saskrāpēta, suns tā bija centies izk|ūt laukā, ka norāva nagu.

—    Jūs redzējāt to norauto nagu? — Meisons jautaja.

—    Nē. Bet tāpat bija skaidrs, ka nags norauts: uz durvīm redzamās trīs svītras bija asiņanas, un uz grīdas dažās vietās arī bija asins traipi.

—   Vai suns arī agrāk ir skrāpējis durvis? — Meisons prasīja.

—    Visi skrāpējumi bija svaigi. Man šķiet… atvainojiet, biju piemirsis, ka man nav tiesības izteikt savus pieņēmumus.

—    Runājiet vien, — Meisons teica. — Es neiebilstu.

—    Domāju, ka tas ir ļoti gudrs un disciplinēts suns. Bet, kad atskanēja šāviens… un pirms tam droši vien bija strīds … Nu, un tad suns tā satraucās, ka norāva nagu.

—    Tas man ir viss, — Meisons teica.

—    Nākamais liecinieks — šerifs Kedijs, — Glosters ziņoja.

Šerifs nostājās liecinieka vietā.

—    Uz Džordža Eldera muižu jūs izsauca trešā augusta vakarā?

—    Jā, ser.

—    Ko jūs tur atklājāt, šerif?

337

—    Trūka viena no laivām. Mēs nospriedām, ka to izmantojis slepkava. Tur gan ir ierīkota signalizācija, bet tas, kas pazīst muižu, var uz trīs minūtēm to atslēgt ar slēdža palīdzību, kurš atrodas krastmalā. Es organizēju laivas meklēšanu.

22 — 2104

—    Jūs to atradāt?

—    Jā, ser.

—    Kur?

—    Ta peldēja līcī.

—   Jūs piedalījāties apsūdzētai piederošās jahtas «Ketija Keita» apskatē?

—    Jā, ser.

—    Ko jūs tur atradāt?

—    Vienā vietā jahtas borts bija nosmērēts ar zaļu krāsu.

—    Ko jūs izdarījāt ar šo krāsu?

—   Aizsūtīju uz ekspertīzi, lai to salīdzinātu ar krāsu, kādā bija nokrāsota līcī peldošā laiva.

—    Ko jūs vēl darījāt?

—    Man likās, ka cilvēks, ikas no piestātnes steigā lēca laivā, varēja nejauši pazaudēt kādu priekšmetu. Tāpēc paņēmu speciālu Iulkturi un sāku uizmanīgi apskatīt līča dibenu tajā vietā, kur bija piesieta laiva.

—   Jūs kaut ko atradāt?

—    Jā, ser. Mēs atradām kosmētikas somiņu.

šerifs atvēra portfeli un izņēma aizzīmogotu papīra maisiņu ar parakstiem.

—    Somiņa atrodas šajā sainītī.

—    Jūs sastādījāt somiņas satura aprakstu?

—    Jā.

—    Kur atrodas priekšmeti, kas atradās somiņa?

—    Tie ir šeit, — šerifs teica un izņēma no portfeļa vēl vienu maisiņu.

—    Es redzu, ka maisiņi ir aizzīmogoti un parakstīti. Kas uz tiem parakstījās?

—    Es pats parakstījos tūdaļ pēc iesaiņošanas. Pēc tam parakstījās pārējie. Somiņas saturu mēs ievietojām citā maisiņā.

—    Lūdzu, atdodiet tos zvērinātajiem, lai viņi var pārliecināties, ka zīmogi ir nebojāti.

Pēc tam kad maisiņi bija aplūkoti, Glosters sacīja:

—   Tagad lūdzu tos atvērt un saturu pievienot lietai kā lietiskos pierādījumus.

—   Protestēju, jūsu godība, — Meisons iejaucās. — Un lūdzu atļaut uzdot dažus jautājumus lieciniekam.

—    Jautājiet.

—   Tātad jūs ar luktura palīdzību līča dibenā atradāt dāmu somiņu?

—    Jā, ser.

—    Un somiņa gulēja pie pašas piestātnes?

—   Jā, ser.

—    Vai tas nozīmē, ka to varēja pazaudēt jebkurš, kas stāvēja uz piestātnes?

—    To ļoti viegli varēja pazaudēt sieviete, kas lēca laivā, — šerifs teica.

—    Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu, šerifi Somiņa atradās tādā vietā, kur to būtu varējis pazaudēt jebkurš, kas stāvēja uz piestātnes?

—    Nu, var teikt arī tā …

—    Un tagad, šerif, atbildiet uz šādu jautājumu, — turpināja Meisons. — Vai pēc somiņas izskata varēja noteikt, kad tieši tā iekritusi ūdenī?

—    Nu, ja papēta somiņas sat…

—    Serif, es jautāju par pašu somiņu, — Meisons viņu pārtrauca.

—    Nē, pēc somiņas izskata neko nevarēja pateikt. Tā vienkārši gulēja ūdenī uz .smiltīm.

—    Un tā varēja tur gulēt diezgan ilgi?

—    Nevarēja vis.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka ir paisums un bēgums.

—    Cik ilgi šī somiņa varēja nogulēt vienā vietā? Neaizmirstiet, ka jūs esat zvērējis, šerif!

—    E-ē… To es nezinu.

—    Tā jau domāju. — Meisons pasmaidīja. — Nu, tā kā jūs godīgi atzināties, ka pēc somiņas izskata nebija iespējams noteikt laiku, kad tā iekritusi ūdenī, tad to varēja pazaudēt jebkurš, arī aizstāvamā, piemēram, sestdienas vakarā.

—    Vai runa ir tikai par pašu somiņu?

—    Tikai par to, — Meisons apstiprināja.

—    Attiecībā uz somiņu tāds pieņēmums varētu būt. Bet ja ielūkojamies tās saturā …

—    Es runāju vienīgi par somiņu, — Meisons pārtrauca.

—    Bet somiņas saturs atklāj laiku, kad tā pazaudēta, — šerifs teica. — Kad mēs to atvērām, tajā atradām no 3. datuma rīta avīzes «Bkspress» izgrieztu rakstu par nozagtajām dārglietām un par to, ka Elders …

—    Acumirkli, šerif, — Meisons teica, — es iebilstu pret jebkāda avīžu raksta pieminēšanu, jo tas var ietekmēt zvērinātos aizstāvamajai par sliktu. Nav taču zināms, kam pieder šī somiņa.

22*

339

—    Iedodiet sainīti man, — tiesnesis Harejs teica. — Es pats aplūkošu tā saturu.

Šerifs nodeva sainīti tiesnesim. Tiesnesis, aplūkojis visu ta saturu, paņēma izgriezumu un izlasīja to. Pēc tam viņš teica: — Šim rakstam ir vistiešākais sakars ar lietu. Protams, to izmantos tikai, lai pierādītu tieši, kad somiņa iekritusi ūdenī.

—    Lai tā būtu, — Meisons piekrita. — Tomēr, iekams tiesnesis dos atļauju pievienot lietai somiņu un tās saturu, es vēlos šerifam uzdot vēl dažus jautājumus.

—    Uzdodiet.

—    Tātad, šerif, jūs apgalvojat, ka somiņu ievietoja vienā maisiņā, bet tās saturu — otrā. Pēc tam abus aizzīmogoja.

—   Jā, ser.

—    Un jūs uz abiem parakstījāties?

—    Jā, ser.

—    Kad jūs to izdarījāt?

—    Gandrīz tūlīt pēc tam, kad somiņu izvilka no ūdens.

—    Ko nozīmē «gandrīz tūlīt pēc tam»? — Meisons noprasīja.

—    Tas nozīmē, ka pēc īsa brītiņa, — šerifs atbildēja.

—    Konkrēti — pēc cik īsa?

—    Hronometru es līdzi nenēsāju.

—    Es tomēr gribētu zināt precīzu laiku, kad tas tika izdarīts.

—    Es jau atbildēju uz šo jautājumu. Neko citu pateikt nevaru. Tajā vakarā man bija tik daudz darāmā, ka es neskaitīju sekundes.

—   Te redzams, — turpināja Meisons, — ka paraksti izdarīti gan ar tinti, gan ar zīmuli.

—    Pilnīgi pareizi. Es parakstījos ar tinti, citi ar zīmuli.

—    Bet visi parakstījās vienā un tai pašā laikā?

—    Jā, ser.

—    Tūdaļ pēc somiņas izvilkšanas no ūdens?

—    Jā, ser.

—    Un tieši kādā veidā katrs no jums parakstījās?

—   Jūsu godība, — Glosters iejaucās, — šis jautājums neattiecas uz lietu.

—    Ja jūsu godība atļaus, — Meisons sacīja, — es pierādīšu, ka šis jautājums vistiešākā veidā attiecas uz lietas būtību.

—    Man nav iebildumu, — tiesnesis teica.

Meisons paņēma maisiņu, ielika tajā atpakaļ somiņu, pec tam uzlika virsū papīra lapu un piegāja pie šerifa.

—    Lūdzu, šerif, parakstieties uz šī papīra, — Meisons teica.

Šerifs izņēma no kabatas pildspalvu, uzlika sainīti uz ceļiem un parakstījās.

—    Pateicos, šerif. — Paņēmis vēl vienu papīra lapu, Meisons nolika to uz galda. — Tagad parakstieties uz šīs lapas.

Šerifs neizpratnē paraustīja plecus, tomēr parakstījās vēlreiz.

—   Tā jau es domāju, — Meisons, paņēmis abas lapas, teica. — Viens paraksts nav līdzīgs otram.

—    Protams, ka nav līdzīgs, — šerifs aizkaitināts noteica. — Somiņa taču traucē …

—    Pilnīgi pareizi! — Meisons iesaucās. — Tieši tāpēc jau es lūdzu jūs parakstīties uz divām lapām. Paraksti uz maisiņiem ir skaidri salasāmi, un tas liecina, ka rakstīts ir tad, kad tie vēl bija tukši. Turklāt neaizmirstat, šerif, ka somiņa bija slapja un tai vajadzēja saslapināt arī maisiņu. Bet tas nav noticis. Kā jūs to izskaidrosit tiesnesim?

—    Kas tur ko neizskaidrot, — šerifs atbildēja. — Mēs nevarējām parakstīties uz maisiņa ar somiņu. Mēs vispirms parakstījāmies un pēc tam tajā ielikām somiņu.

—   Ahā, — Meisons teica, — tātad jūs un pārējie džentlmeņi parakstījāties uz tulkša maisiņa, es pareizi jūs sapratu?

—   To es neesmu teicis. Es sacīju, ka mēs parakstījāmies uz maisiņa pirms tam, kad tajā ielikām somiņu.

—    Lai tā būtu, — Meisons piekrita. — Bet kāpēc mitrā somiņa nav atstājusi nekādas pēdas?

—    Es … ē-ē … varbūt…

Šerifs paberzēja zobu un iztrūcināts palūkojās uz Glosteru.

—    Es gaidu atbildi, — Meisons atgādināja.

—    Tas taču ir skaidrāks par skaidru, — šerifs atbildēja.— Nevarēja papīra maisiņā ielikt mitru somiņu. Tas būtu muļķīgi •

—    Ko jus tadā gadījumā darījāt?

—    Es … ē-ē… Kad mēs izvilkām somiņu no ūdens, es teicu, ka mēs varētu parakstīties uz maisiņa un pēc tam ievietot tajā somiņu un tās saturu. Bet somiņa bija slapja, un tāpēc vajadzēja pagaidīt, kamēr tā izžūs.

—    Un cik ilgi jūs gaidījāt, šerif? — Meisons vaicāja.

—    Precīzi nevaru pateikt. Man bija uzticēts ielikt to maisiņā un pēc tam aizzīmogot, ko es ar pilnu atbildību arī izdarīju.

—    Vienvārdsakot, — Meisons teica, — visi šie paraksti liecina tikai par to, ka cilvēki, kas bija kopā ar jums, parakstījās uz tukšiem maisiņiem un atstāja somiņu jūsu ziņā, cerēdami, ka jūs pats otrā dienā tajos ieliksiet somiņu un tās saturu urt pēc tam tos aizzīmogosiet.

—    Nevis otrā dienā, bet mazliet vēlāk.

—    Bet jūs taču pats teicāt, ka ielīkāt somiņu pēc tam, kad tā bija izžuvusi.

—    Somiņa atradās pie manis, un ar tās saturu nekas nevarēja notikt.

—    Kur jūs to žāvējāt?

—    Savā kabinetā.

—    Un cik ilgi tā žuva?

—    Nezinu, neskatījos pulkstenī.

—    Varbūt pagāja pat divas dienas, iekams jūs visu ievietojāt maisiņos?

—    Es jau atbildēju, ka ar hronometru nestaigāju.

—   Tādā kārtā, jūsu godība, — Meisons teica, — nevar nopietni apgalvot, ka avīzes izgriezums nav ielikts somiņā tajā laikā, kamēr tā žāvējās. Jūs varat pārliecināties, ka to nav skāris mitrums.

—    Izgriezums bija ielikts kastītē, — šerifš sacīja. — Mazā, pūdernīcai līdzīgā kārbiņā.

—    Es nedomāju, ka kāds ir gribējis maldināt tiesu, — pec īsas pauzes teica tiesnesis Harejs. — Tomēr, šerif, visas šīs izdarības ar parakstīšanos uz tukšiem maisiņiem lietas būtību sarežģī. Tiesa šobrīd nav gatava pieņemt lēmumu par somiņas pievienošanu lietiskajiem pierādījumiem, mums tas vēl jāapspriež.

—   Arī man vēl ir daži jautājumi lieciniekam, — Glosters sacīja.

—   Jautājiet, — tiesnesis Harejs ait|āva. — Tuvojas laiks pārtraukt sēdi.

—    Ko jūs, šerif, vēl darījāt uz apsūdzētās jahtas?

—    Es to rūpīgi apskatīju.

—    Vai jūs kaut ko atradāt?

—   Es atradu mitrus svārkus. To priekšpusē, apmēram ceļgalu augstumā, bija neliiels rožains traips.

—    Ko darījāt tālāk?

—   Aizvedu svārkus uz laboratoriju, lai tur pārbauda, vai tas nav asins traips.

—   Tagad, manuprāt, jūsu godība, sēdi var slēgt, — smaidot teica Glosters.

—   Tiesa pārtrauc sēdi, tiesnesis Harejs ziņoja. — Tā turpināsies rīt no rīta desmitos.

Dorotija Fennere ar skatienu meklēja uzraudzi.

—    Acumirkli, — Meisons viņu aiziturēja. — Gribu uzdot jums vienu jautājumu … DorOtij, paskatieties man acis…

Lūpām drebot, viņa novērsa seju.

—    Nekādu raudāšanu! — Meisons pavēlēja. — Kas vēl nebūs! Cilvēki taču visu redz. Atzīstieties — jūs bijāt uz salas? Bijāt?

Viņa nolaida acis.

Meisons izņēma no portfeļa vēstuli.

—    Izliecieties, ka jūs to lasat. Un atbildiet — jūs tur bijāt?

—   Jā, — viņa nočukstēja. — Es viņam paklausīju. Vārti bija atvērti. Kad es iegāju kabinetā, viņš tur gulēja asiņu peļķē. Nometos pie viņa uz ceļiem. Viņš bija miris. Tad izdzirdu, ka man aiz muguras kāds iekliedzas. Neatskatīdamās es metos pie loga, izlēcu ārā un drāzos uz piestātni.

Sapratu, ka esmu iekļuvusi lamatās. Un tad es atcerējos, ka krastmalā ir slēdzis, ar ko var izslēgt signalizācijas sistēmu uz trim minūtēm — ja gadījumā Elderam uznāk vēlēšanās pamest salu uz viena no kuteriem. Es izslēdzu signalizāciju un skrēju uz piestātni. Tur atradu nelielu laivu. Acīmredzot, lēkdama tajā, pazaudēju somiņu. Traipu uz svārikiem es pamanīju. Kad tiku uz savas jahtas, mēģināju traipu izmazgāt, pēc tam pārģērbos un ar laivu aizbraucu uz krastu. Tikai autobusā ieraudzīju, ka esmu pazaudējusi somiņu. Labi, ka man vienmēr katram gadījumam ir līdzi otra atslēga un viens dolārs.

—    Vai kāds redzēja, kā jūs atgriezāties viesnīcā?

—    Biju pārbijusies un iekļuvu viesnīcā pa sētas durvīm. Mani neviens neredzēja.

—    Kāpēc jūs man to slēpāt? Es taču vairākkārt pārjautāju, vai neesat atstājusi viesnīcu.

—    Es … es … baidījos, ka jūs iegāzīšu. Tikai tā somiņa … Man likās, ka jūs neticēsiet, ja to visu izstāstīšu…

Smaidīdams Meisons paņēma no viņas vēstuli un ielika to portfelī.

—    Labi, atgriezieties kamerā un turiet muti, — Meisons teica. — Nu man ir skaidrs, par ko tā priecājās Glosters, viņam droši vien ir liecinieks, kas jūs redzējis autobusā .

Ar portfeli rokā Meisons izgāja no tiesas zāles.

Jau sēdot mašīnā, Pols Dreiks izsaucās:

—    Kaut kāds ārprāts, PerijI Tu, protams, sajauci šerifam galvu ar saviem jautājumiem, bet man tā somiņa nepatīk. Varbūt viņa tomēr bija ieradusies uz salas un tev sameloja?

—    Viņa apmānīja visus un vispirms pati sevi, — Meisons nikni atbildēja. — Viņa tur patiešām bija.

—    Dieva dēļ? — Della Strīta iesaucās.

—    Ko tu tagad darīsi? — Pols Dreiks vaicāja.

—    Nezinu. Esam saņēmuši divus pamatīgus triecienus. Pirmais — Dorotija Fennere atradās nozieguma vietā slepkavības dienā. Otrais — avīzes izgriezums, kurā Elders apsūdz Dorotiju Fenneri dārglietu izādzībā, stāsta, kā viņa ieskrēja ūdenī, kur viņu smailītē gaidīja līdzzinātājs. Es cerēju, ka viņi paziņos par vēstuli, bet šķiet, ka viņiem nenāk ne prātā to darīt. To nāksies darīt man, bet viņi apgalvos, ka vēstulei nav nekāda sakara ar šo lietu. Turklāt mēs nezinām, kur ir oriģināls. Lai pārliecinātu tiesu, ka kopija atbilst oriģinālam, jāsameklē Pits Kadizs, kas atrada pudeli. Kā:pēc tas melīgais skuķis man neizstāstīja patiesību! Tagad jāgaida, kādus pārsteigumus vēl Glosters ir sagatavojis.

Meisons, Pols Dreiks un Della Strīta stāvēja un skatījās uz cilvēku, kurš spēlēja akordeonu.

Akordeons apklusa, un cilvēks pagriezās pret viņiem.

Meisons nosauca savu ceļabiedru vārdus.

—   Mums gribētos kaut ko tuvāk uzzināt par jūsu atrasto pudeli ar vēstuli, — viņš teica.

Kadizs neko neatbildēja. Tad viņš piecēlās uz izspļāva tabaku, ko bija zelējis.

—    Kas tieši jūs interesē? — viņš jautāja.

—    Vēlos zināt, kad un kur jūs to atradāt un ko ar pudeli izdarījāt.

—    Man civilizācija ir līdz kaklam. Tāpēc es nopirku laivu — kaut kam lielākam man vienkārši nebija naudas — un sāku uz tās dzīvot. Tur ir neliels līcītis, pēc bēguma tajā paliek visādas drazas. Tā nu es tur reiz ieklīdu un pēkšņi ieraudzīju to pudeli ar vēstuli. Caur stiklu izlasīju vārdu «Tērbella». Es te pazīstu visus jahtsmeņus, viņi arī mani labi zina. Devos uz pilsētu un piezvanīju Džordžam Elderam. Viņš palūdza aizvest viņam to pudeli. Es aizvedu, un viņš par to, ka mani apgrūtinājis, samaksāja piecdesmit dolārus. Tad izlasīja vēstuli un vaicāja, vai es to esmu lasījis. Kāpēc man tā būtu jālasa? Mana darīšana ir vākt atkritumus. Tā arī pateicu, un viņš man iedeva vēl simt dolārus.

—    Tātad Elders iedeva jums piecdesmit dolārus?

—    Jā.

—    Un pēc tam vēl simt?

—    Ahā … vēl simt.

—    Elders ir miris, — Meisons teica. — Un jums vairs nav jātur viņam dotie solījumi, Pit.

—    Ko jūs ar to domājat?

—    Tāds cilvēks kā jūs nebrauks uz pilsētu tikai tāpēc, lai kādam pavēstītu par .atrasto pudeli. Domāju, Pit, ka jūs rīkojāties citādi. Vispirms jūs izlasījāt vēstuli un sa,pratāt, ka tā var Elderu interesēt. Tāpēc jūs viņam pudeli aiznesāt. Un, kad viņš izdzirda, ka esat vēstuli izlasījis, iedeva vēl simt dolārus. Bet ja nu jums par visu to būtu jāliecina tiesā?

Kadizs apdomājās.

—   Jūs esat gudrs advokāts. Tagad es jums neko neteikšu. Ja arī man bija kāda noruna ar Elderu, nebūšu to pārkāpis. Bet mūsu norunā netika minēta iesjpēja dot liecību tiesā. Tā ka .. . Ja mani izsauks kā liecinieku … pie velna, es runāšu patiesību.

Meisons izņēma no kabatas pavēsti.

—    Saskaņā ar šo izsaukumu, jums jāierodas rīt no rīta desmitos tiesā kā aizstāvības lieciniekam Dorotijas Fenneres lietā. Tas nenozīmē, ka jums būs jārunā, bet tiesā jums jābūt. Jūs esat aizstāvības liecinieks, un jums nav nevienam jāstāsta par mūsu sarunu vai par to, ko jūs varētu liecināt.

—   Labi, es ieradīšos, — Kadizs teica, — lai gan man ir dziļi pretīga visa šī kņada.

Pārpildītajā tiesas zālē valdīja saspringts klusums.

—    Jūsu godība, — teica Klods Glosters, — mums ir liecinieks Ronalds Diksons, kurš ir jāatlaiž pēc iespējas ātrāk. Es lūdzu tiesu uz brīdi atsvabināt no liecības došanas šerifu un ārpus kārtas uzklausīt Ronaldu Diksonu.

—    Vai jums nav iebildumi? — tiesnesis Harejs jautāja Meisonam.

—    Iebildumu nav, jūsu godība.

Ronalds Diksons, gara auguma uzikumpis vīrs, ieņēma liecinieka vietu.

—   Jūs strādājat par nakts portjē vi'esnīcā «Monadnoka»? — Glosters vaicāja.

—    Jā, ser.

—    Jūs pazīstat apsūdzēto Dorotiju Fenneri?

—    Jā, ser.

—    No cikiem līdz cikiem jūs strādājat?

—    No četriem pēcpusdienā līdz pusnaktij, ser.

—   'Jūs bijāt darbā šā gada trešajā augustā?

—    Jā, ser.

—    Tagad, misiter Dikson, pastāstiet, kas notika jūsu dežūras laikā trešajā augustā.

—    Nu, es izlasīju avīzē, ka mis Fennere bija …

—    Nē, ne par to, — Glosters viņu pārtrauca. — Stāstiet par to, ko jūs pats redzējāt savā dežūras laikā trešajā augustā.

—   Labi, ser. Viņa atgriezās viesnīcā apmēram pussešos vakarā. Es vēl viņu apsveicu …

—    Jūs ar viņu sarunājāties? — Glosters vēlreiz pārtrauca viņu.

—   Jā, ser. Mēs sarunājāmies, un viņa …

—    Kas notika tālāk? Ko viņa darīja? — Glosters nepacietīgi steidzināja.

—    Viņa jautāja, vai nav bijušas kādas vēstules. Atbildēju, ka viņai miljons reižu zvanīja. Viņa no kastītes izņēma visas zīmītes un devās augšā uz savu numuru. Pēc tam apmēram pēc stundas ieradās kāds džentlmenis un teica, ka vēlas viņu sastapt. Viņš teica, ka viņa gaidot viņu un tāpēc nav iepriekš jāpiesaka. Tas gan neatbilst mūsu viesnīcas likumiem, bet džentlmenis iedvesa uzticību. Uzreiz es nepiekritu, un tad viņš iedeva man piecus dolārus. Nu … un tad es atļāvu viņam doties pie viņas.

—    Cik ilgi šis džentlmenis uzturējās viesnīcā?

—   Apmēram piecdesmit minūtes. Pēc tam viņš nonāca lejā, pateicās man un devās prom.

—    Ja jūs viņu vēlreiz redzētu, vai pazītu šo cilvēku?

—    Jā, ser.

—    Jūs viņu redzējāt?

—    Jā, ser.

—    Kur?

—    Morgā.

—    Tātad šis džentlmenis bija Džordžs Elders?

—    Tā man teica, ser.

—    Es jums tūdaļ parādīšu fotogrāfiju, mister Dikson, un jūs mums pateiksiet, vai pazīstat šo cilvēku.

Glosters parādīja Diksonam fotogrāfiju.

—    Jūs viņu pazīstat?

—   Jā, ser. Tas ir tas pats džentlmenis, kas tajā dienā ieradās pie Dorotijas Fenneres un iedeva man piecus dolārus.

Meisons palika mierīgs. Ja Glosters ārpuskārtas liecinieku uzaicināja tikai tāpēc, lai viņš pastāstītu par Eldera vizīti viesnīcā, tad, iespējams, Glostera pozīcija nav nemaz tik stipra. Meisons atļāvās atviegloti uzelpot. Vizītes faktu viņš bija ņēmis vērā un tāpēc bija gatavs šī liecinieka liecībām. Bet tad viņš iekšēji nodrebēja, jo Glosters turpināja jautāt:

—    Sakiet, lieciniek, — vai jūs redzējāt, kā apsūdzētā tajā dienā izgāja no viesnīcas?

—    Jā, ser. Es uz brītiņu biju izgājis un, kad atgriezos, ievēroju sievieti, kura steidzīgi devās uz izeju. Tā bija Dorotija Fennere.

—    Cikos tas notika?

—    Apmēram pusastoņas vakarā.

—    Vai redzējāt arī, kad viņa atgriezās^

—    Jā, ser. Mums ir durvis, kas vienmēr stāv aizslēgtas. Tādas, piemēram, ir vestibila sētas durvis un bagāžas glabātavas durvis. Bet tās ikviens iedzīvotājs var atvērt ar sava numura atslēgu. Kad tas tiek darīts, uz dežūrtelpas paneļa iedegas lampiņa, un mēs vienmēr redzam, kas ir ienācis.

Arī šoreiz lampiņa iedegās, un es devos pārbaudīt, kas ieradies. Tas bija pusstundu pirms pusnakts. Signāls rādija, ka kāds ir ienācis caur bagāžas glabātavu. Viņš izsauca liftu. Šķērsojis trepju telpu, es mazliet atvēru durvis. Pie lifta stāvēja apsūdzētā.

—    Vai tas bija tālu no jums?

—    Ne vairāk kā desmit pēdas, ser.

—    Jūs viņu pazināt?

—    Pilnīgi noteikti, ser.

—    Kā viņa bija ģērbusies?

—    Baltā svīterī, gaišzilās biksēs un sporta kurpēs.

—    Un tagad pasakiet — vai jums bija iespēja uzzināt, ka apsūdzētā patiešām atradās ārpus viesnīcas no septiņiem līdz vienpadsmitiem vakarā?

—   Jā, ser.

—    Paskaidrojiet, kā!

—    Reizi trijos mēnešos mēs vienmēr inventarizējam mantas viesnīcas numuros. Tāpēc, kad mis Fennere izgāja no viesnīcas, es piezvanīju dežurantei un teicu, ka var iet uz viņas numuru. Mēs allaž veicam pārbaudi tad, kad iemītnieks ir izgājis.

—    Kas apsūdzētajai bija mugura, kad viņa atstaja viesnīcu?

—    Viņa bija svārkos un žaketē. Bet, kad atgriezās, bija tērpusies biksēs un svīterī.

—    Sakiet, lūdzu, — kad apsūdzētā devās prom no viesnīcas, vai viņai bija somiņa?

—    Jā', ser.

—    Un kad viņa atgriezās?

—    Nē, ser, tad viņai somiņas nebija.

Glosters ar smaidu pagriezās pret Meisonu.

—   Tagad, mister Meison, ir jūsu kārta uzdot jautājumus lieciniekam.

Meisons it kā novērtēdams pavērās Di'ksonā un jautāja:

—    Kad tajā dienā mis Fennere pirmo reizi atgriezās viesnīcā, jums ar viņu bija saruna?

—    Jā, ser.

—    Vai tā bija ilga?

—    Domāju, ka apmēram piecas minūtes.

—    Lūdzu sīki izstāstīt, par ko jūs runājāt ar mis Fenneri.

—    Jūsu godība, — pielecot kājās, skaļi iesaucās Glosters. — Tam nav sakara ar izskatāmo lietu.

—    Pēc manām domām, jūsu godība, — Meisons teica, — aizstāvībai ir tiesības uzzināt visu sarunas saturu, ja liecinieks to atklājis tikai dajēji.

—    Pilnīgi pareizi, — tiesnesis Harejs piekrita.

—    Nu… Es apsveicu viņu ar atbrīvošanu pret drošības naudu. Viņa pastāstīja, kā misters Meisons iedzina strupceļā misteru Elderu un tas nevarēja nosaukt nevienu no nozagtajām dārglietām. Un ka tagad misters Elders jūtas ļoti nelāgi.

—   Gribu atgādināt, — Glosters iejaucās, — ka tā bija parasta parunāšanās.

—   Jūsu godība, — Meisons sacīja, — es vēlētos, lai apsūdzība sniegtu mums iespēju iepazīties ar dažiem lietiskiem pierādījumiem. Es runāju par dokumentiem, ko atrada apsūdzība mirušā kabinetā, protams, ja tādi dokumenti tur tika atrasti.

Tiesnesis Harejs bija izbrīnīts.

—   Jūs vēlaties iepazīties ar lietiskajiem pierādījumiem?

—    Nē, jūsu godība, — Meisons atbildēja. — Es runāja vienīgi par tiem dokumentiem, kuri varētu palīdzēt aizstāvībai un kurus apsūdzība no manis apzināti cenšas slēpt.

—    Nesaprotu, par ko ir runa, — Glosters teica. — Varu paskaidrot, ka mums ir tikai materiāli, kurus taisāmies iesniegt kā lietiskos pierādījumus.

—    Bet ja jūs pēkšņi pārdomāsiet un kaut ko no tiem neiesniegsit tiesā?

—    Tās ir mūsu tiesības.

—   Manas tiesības savukārt Jauj man iepazīties ar šiem materiāliem.

Glosters sāka sīki izskaidrot apsūdzības viedokli, bet Meisons viņu pārtrauca un vērsās pie liesas:

—    Jūsu godība, jūs redzat, ka apsūdzība cenšas slēpt lietiskos pierādījumus.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Glosters sašuta. — Mēs neko netaisāmies slēpt. Mēs …

—    Kā nu ne, — Meisons viņu pārtrauca, — tiesa jautaja, kur pašlaik atrodas suns, bet jūs tā arī neatbildējāt.

—    Es nezināju, — Glosters nikni iesaucās, — es taču paskaidroju, ka ar suni nodarbojās šerifs .. .

—    Pagaidiet, — Harejs iejaucās. — Apsūdzībai ir taisnība. Tiesa jums uzdeva visu uzzināt un paziņot aizstāvībai.

—    Laikam nebūšu sapratis, — Glosters teica. — Es teicu, ka šerifs zina, kur atrodas suns. Kad šerifs deva liecības, aizstāvība varēja viņam to pajautāt…

—    Nu, kur tad suns tagad atrodas? — Meisons jautāja.

—    Es … ē-ē… Kur tas ir pašlaik, nezinu. Varu tikai pateikt, kur tas bija agrāk.

—    Kāpēc jūs nevarat paskaidrot, kur suns ir tagad? — Meisons jautāja.

—    Tāpēc, ka nevēlos jums atklāt visas mūsu kārtis. Suni aizveda uz dzīvnieku patversmi «A'kme», bet viena no mūsu lieciniecēm vēlējās to paņemt pie sevis. Tā kā tā ir mūsu lieciniece, es nevaru jums dot viņas adresi.

—    Lai tā būtu, — Meisons piekrita. — Apsūdzība vēl vēlas saņemt atļauju nozieguma vietas apskatei.

—    Nav iebildumu, — tiesnesis teica. — Aizstāvībai ir tiesības uz šādu apskati. Kad jūs to vēlaties darīt, mister Meison?

—    Šodien pēcpusdienā.

—    Labi. Tiesa pārtrauks sēdi šodien divpadsmitos un atsāks to pirmdien pulksten desmitos. Apsūdzībai laika būs diezgan. Vai jums ir vēl jautājumi šim lieciniekam?.

—    Nav, jūsu godība, — Meisons atbildēja.

—    Tādā gadījumā var aicināt nākamo liecinieku.

Glosters kareivīgi pasludināja:

—    Nākamais liecinieks — Oskars Lindcns.

—    Ar ko jūs nodarbojieties, mister Linden?

—    Es strādāju jahtkluba laivu stacijā.

—    Jūs bijāt darbā sestdien, pirmajā augustā?

—    Jā, ser.

—    Cik smailītes tajā dienā noīrēja?

—    Divpadsmit.

—    Ciik no tām atgriezās līdz desmitiem vakarā?-

—    Astoņas.

—   Vai kāda no tām četrām, kas atgriezās vēlāk, jums šķita aizdomīga?

—    Jā, ser. Vienā no tām bija daudz ūdens. Tās numurs ir deviņi simti sešdesmit viens.

—    Kā jūs rīkojāties?

—    Tobrīd nekā, bet drīz pēc Eldera nogalināšanas es par to paziņoju priekšniecībai un pie manis atbrauca šo laivu apskatīt. Ar šerifa atļauju es smailīti atdevu. No tās noņēma pirkstu nospiedumus.

—    Vai jums ir to cilvēku saraksts, kas īrē laivas?

—    Nē, ser. Smailītes mēs izīrējam uz studu, uz vakaru vai uz divpadsmit stundām. Es pierakstu vienīgi to numurus.

—    Un cik ilgu laiku noīrēja šo smailīti?

—    Uz vakaru. Līdz pusdivicm naktī.

—    Kad pēc izīrēšanas jūs šo smailīti atkal ieraudzījāt?

—    No rīta pie piestātnes.

—    Līdz tam, kad jūs to atdevāt ekspertiem, jūs to nevienam neizīrējāt?

—    Nē, ser.

—    Sakiet — vai jūs pazītu cilvēku, kas noīrēja šo smailīti,, ja to atkal ieraudzītu?

—    Jā, ser.

—    Varbūt šis cilvēks ir šeit?

Lindens ātri parādīja uz Meisonu un sacīja:

—    Viņš ir tas cilvēks.

—   Tagad varat uzdot savus jautājumus. — Glosters pagriezās pret Meisonu.

—    Man viņam nav jautājumu, — par brīnumu publikai un tiesai Meisons sacīja.

—    Aiciniet Semu Derhcrnu, — Glosters teica.

Sems Derhems ieņēma liecinieka vietu un paziņoja, ka ir speciālists daktiloskopijā.

—    Sakiet, — Glosters viņam jautāja, — vai jūs veicāt smailītes numurs deviņi simti sešdesmit viens ekspertīzi?

—    Jā, ser.

—    Vai jūs atradāt uz tās kaut kādus pirkstu nospiedumus?

—   Jā, ser.

—    Vai jūs tos identificējāt?

•— Jā, ser.

—    Kam tie pieder?

—    Tie ir apsūdzētās pirkstu nospiedumi.

—   Vai uz smailītes bija ari citu personu pirkstu nospiedumi?

—   Jā, ser.

—    Vai arī tos jūs identificējāt?

—    TūdaJ Pēc ekspertīzes es to nevarēju izdarīt.

—    Un kad jūs to varējāt?

—   Vakar vakarā.

—■ Un kam pieder šie nospiedumi?

Tiesa saspringa gaidās. Sems Derhems pagriezās pret Periju Meisonu.

—   Tie ir apzūdzētās advokāta Perija Meisona pirkstu nospiedumi.

Tiesnesis Harejs sāka klaudzināt ar veserīti, lai nomierinātu satraukto publiku. Galu galā viņš pasludināja piecpadsmit minūšu pārtraukumu.

Viens no daudzajiem žurnālistiem caur publiku izlauzās līdz Meisonam un jautāja viņam:

—   Mister Meison, ko jūs varat teikt sakarā ar eksperta pēdējo paziņojumu?

—    Meisons pasmaidīja un prasīja:

—    Kādu paziņojumu?

—    Par pirkstu nospiedumiem.

—    Es noīrēju smailīti un, gluži dabiski, atstāju uz tās pirkstu nospiedumus.

—    Un ko jūs varat teikt par apsūdzētās pirkstu nospiedumiem?

—    Tikai to, ka uz smalītes tie ir atrasti.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs atzīstaties, ka esat palīdzējis apsūdzētai aizbēgt pēc zādzības? …

—• Nomierinieties, — Meisons teica, — un aukstasinīgi novērtēsim notikušo. Pirmkārt, nav nekādu pierādījumu, ka apsūdzētā būtu kaut ko nozagusi, un, otrkārt, pajautājiet prokuroram, kā viņš varēs pierādīt, ka abi pirkstu nospiedumi atstāti vienā un tai pašā laikā.

Tiesnesis Harejs atgriezās savā vietā zālē.

—    Esmu beidzis izjautāt liecinieku Semu Derhemu.

—    Varat uzdot savus jautājumus, mister Meison, — tiesnesis Harejs teica,

—    Mister Derhem, kad jūs noņēmāt pirkstu nospiedumus?— Meisons vaicāja.

—    Trešajā datumā apmēram ap pusnakti.

—    Pēc jūsu domām, cik ilgi uz līdzīgas virsmas var saglabāties pirkstu nospiedumi?

—    Vispār jau tas atkarīgs no laika apstāk|iem, bet šinī gadījumā runa varētu būt par apmēram četrām dienām.

—    Tātad līdz jūsu ekspertīzei es jebkurā no četrām dienām varēju uz smailītes atstāt savus pirkstu nospiedumus.

—    Jā, ser.

—    Arī desmit minūšu laikā līdz jūsu ekspertīzei?

—    Es… es nevaru atbildēt uz šo jūsu jautājumu.

—    Kāpēc?

—    Nu … principā tas varētu būt iespējams.

—   Vai to pašu varam teikt arī par manas aizstāvamās pirkstu nospiedumiem? — Meisons jautāja.

—    Jā, ser.

—    No jūsu teiktā izriet, — Meisons sacīja, — ka aizstāvamās pirkstu nospiedumi varēja uz smailītes parādīties pirms četrām dienām, bet manējie — desmit minūtes pirms jūsu ekspertīzes, kad es aplūkoju smailīti.

—    Jūsu godība, — Glosters iejaucās, — es protestēju pret tādu pratināšanu. Nav nekādu pierādījumu, .ka misters Meisons būtu apskatījis smailīti. Es varu pierādīt…

Meisons plati pasmaidīja un noteica:

—    Es vienīgi vēlējos noskaidrot laika faktoru.

—    Es noraidu jūsu apgalvojumu, ka esat aplūkojis smailīti, — Glosters teica. — Un, ja jūs to tomēr darījāt, es pieprasu, lai jūs paskaidrojat, kāpēc tas jums bija vajadzīgs.

—    Nevajag uztraukties, — Meisons mierināja. — Es vienkārši gribēju sacīt, ka mani pirkstu nospiedumi varēja uz smailītes parādīties četras dienas vēlāk nekā manas aizstāvamās pirkstu nospiedumi. Toties jūs, atsaucoties uz to, ka mūsu nospiedumi atradās uz viena priekšmeta, cenšaties pierādīt tiesai, ka tas noticis vienā laikā. Bet, lai to pierādītu, nepieciešams stingrāks pamatojums. — Meisons atkal pievērsās lieciniekam. — Vai jums, mister Derhem, ir zināms, ka notikusi kratīšana aizstāvamās viesnīcas numurā?

—    Jā, ser. Es pats tur biju.

—    Vai tur bija arī prokurors Glosters?

—   Jā, ser.

—   Tādā gadījumā, ja mēs tagad tur izdarītu ekspertīzi, varētu gadīties, ka uz atsevišķiem priekšmetiem mēs atra'stu gan aizstāvamās, gan prokurora pirkstu nospiedumus?

—    M-jā … tā varētu būt. Bet nospiedumi taču atstāti dažādā laikā.

—    Protams. — Meisons pasmaidīja. — Bet tagad, jūsu godība, es vēlētos aizbraukt un apskatīt nozieguma vietu.

Tiesnesis Harejs pasludināja:

—    Tiesa pārtrauc sēdi. Tā atsāksies pirmdien desmitos no rīta.

Šerifs Kedijs izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza durtiņas akmens sienā.

—    Es esmu ļoti aizņemts. Tiesnesis atļāva jus ielaist vietas apskatei un …

—    Mēs apskatīsam visu, — Mersons piebilda.

—    Es domāju, ka tas nevilksies ilgi.

—    Tā šķiet jums.

Piebrauca mašīna, un no tās izkāpa cilvēki ar mīnu meklētājiem.

—    Ko tas nozīmē? — šerifs jautāja.

—    Tie ir speciālisti. Viņi man palīdzēs izpētīt nozieguma vietu.

—    Kāpēc vajadzīgi mīnu meklētāji?

—   Mēs meklēsim metāliskus priekšmetus, kuri varētu atrasties zemē apmēram pēdas dziļumā.

Šerifs apdomājās.

—    Labi. Bet rakt nav brīv.

—    Dodieties turp, — Meisons teica vīriem ar mīnu meklētājiem. — Bet jūs, Pol, un Della palieciet kopā ar mani.

Meisons, Della Strīta, Pols Dreiks un šerifs devās namā.

—    Sī ir tā istaba, — šerifs paskaidroja. — Uz grīdas vēl redzamas asinis.

—    Un kur bija suns? — Meisons prasīja.

—    Tur.

Šerifs atvēra durvis uz pieliekamo.

Meisons aplūkoja skrāpējumu pēdas uz durvīm.

—    Jā, skrāpējumi vēl ir pavisam svaigi,

—    Zināms, — šerifs atbildēja. — Suns taču metās aizstāvēt saimnieku.

—    Loģiski, — Meisons piekrita. Viņi atgriezās istabā. Tātad lode izlidoja cauri ķermenim?

—    Jā, — šerifs atbildēja. — Un izlidoja caur logu.

—    Tieši tas jau mani interesē. Cik ticams ir šāds apgalvojums… — Meisons lūkojās uz griestiem. — Vai te neatradīsies kādas saliekamās trepītes? Es gribētu apskatīt to caurumiņu griestos.

353

—    Ko jūs tur gribat atrast? — šerifs jautāja.

23 2104

—    Iespējams, ka tur ir lode, — Meisons atbildēja.

Šerifs paraustīja plecus.

—   Man šķiet, ka tad, kad mēs apskatījām mirušo, tā caurumiņa tur nebija.

—    Varbūt, — Meisons teica. — Jūs izpētījāt sienas, bet par griestiem aizmirsāt.

—    Labi, iesim pēc trepēm.

Viņi nokāpa pagrabā un uznesa no turienes saliekamās kāpnes.

—   Es iešu pirmais, — teica šerifs, kad trepes bija uzstādītas, un kāpa augšā.

—    Šķiet, ka te kaut kas ir.

Šerifs izvilka no kabatas saliekamo nazi.

—   Aoumirkli, — Meisons teica. — Serif, brīdinu jūs, esiet uzmanīgs! Ja tā ir lode, tad to nedrīkst sabojāt!

—    Pats zinu, — šerifs norūca, un sāika ar nazi urbties caurumiņā.

—    Vai jūs, Della, visu pierakstījāt? — Meisons jautāja.

—    Vārds vārdā, — Della Strīta atbildēja.

—    Kas vēl nebūs! — šerifs iesaucās. — Ee nedodu interviju.

—    Tā domājat jūs, — Meisons teica. — Es jūs brīdināju, ka lodi nedrīkst aizkart ar citiem priekšmetiem. Tas viss ir pierakstīts: mans brīdinājums un jūsu atbilde. Jums būs jādod liecība, ja lode tur atradīsies, un jāpaskaidro, kā jūs to atradāt un kā izvilkāt laukā. Visa atbildība par lodes bojājumiem gulsies uz jums.

Aiz loga atskanēja saucieni un so]u dipoņa.

—    Kas nu atkal? — šerifs saīdzis jautāja, kāpdams lejā.

—   Mēs atradām! — sauca viens no palīgiem, kad Meisons piegāja pie loga. — Mēs atradām revolveri!

—    Lūk, ko nozīmē atstāt jūsu palīgus bez pieskatīšanas. Vispirms viņi revolveri aprok un …

Šerifs devās uz durvīm, Meisons, Della un Pols viņam sekoja.

—    Es neieteiktu jums mētāties ar tamlīdzīgiem apvainojumiem, — Meisons teica.

—    Re, kur tas ir, — palīgs teica, rādīdams uz seklu bedrī. — Mēs to neesam aiztikuši.

Šerifs nometās uz ceļiem un izcēla no bedres revolveri.

—    Man nez kāpēc liekas, ka tā lieta nav tīra. Jā, nav tīra. — Šerifs aplūkoja revolveri. — Viena patrona ir izšauta. Četrdesmit ceturtais kalibrs.

Meisons aizveda visus uz nelielo laukumiņu iepretim logam. Viens no palīgiem paņēma smalkacu tīklu.

—    Ei, jūs! — iesaucās šerifs. — Ko jūs vēl tur meklējat?

—    Lodi, — Meisons paskaidroja.

—    Tā ir cita lieta. Meklējiet, tikai neaizmirstiet, ka tagad arī es esmu šeit un nekā'di negaidīti brīnumi nenotiks.

Palīgi rūpīgi sāka sijāt smiltis.

—    Ei, pagaidiet! — šerifs iekliedzās un, iebāzis roku smilšu kaudzītē, izvilka saplacinātu: lodi. — Re, kur tā ir!

—    Lieliski, puiši, — Meisons teica. —Tagad varat darbu beigt.

—    Nez kāds ir šīs lodes kalibrs? — šerifs jautaja.

—    Es domāju, ka četrdesmit ceturtais, — Meisons atbildēja.

—    Nu, vai zināt, — šerifs bija sašutis. — Necerat, ka es iekritīšu uz jūsu fokusiem. Tikai idiots var noticēt šiem tā saucamiem pierādījumiem.

Sēdēdams savā kantorī pie galda, Meisons dziji apmierināts lasīja rīta avīzes.

«Atrasts vēl viens ierocis, ar ko nogalināts Džordžs S. Elders» — tāds bija viena raksta virsraksts, bet zem tā apakšvirsraksts vēstīja: «Dīvaina lode griestos.»

—    Vai taisāties lasīt priekšā? — Della Strīta prasīja.

Meisons piekrītoši pamāja.

—    Es nolasīšu dažas vietas. Klausieties.

«Šerifs Kedijs nepiekrīt ballistiskās ekspertīzes slēdzienam, ka griestos atrastā lode ir izšauta no Džordžam S. Elderam piederošās pistoles. Vēl vairāk — eksperts Hartlijs Esekss uzskata, ka smiltīs atrastā četrdesmit ceturtā kalibra lode ir tā, kas nogalināja Elderu.

Rodas daudz jaunu jautājumu. Kura no lodēm patiesi ir nogalinājusi Elderu? Ja tā, kas atrasta griestos, tad, iespējams, Elders šāviena mirklī ir paliecies uz priekšu.

Bet, ja tā bija četrdesmit ceturtā kalibra lode, tad visa apsūdzības teorija jāpārskata. Taču, ja kāds arī ir šāvis uz Elderu no četrdesmit ceiturtā kalibra ieroča, tad kādā veidā zem nelaiķa ķermeņa atrasta revolvera lode varēja ietriekties griestos?

23'

355

Tiesa ekspertīzes akts jau ir nolasīts. No tā izrietēja, ka Elderu nogalināja trīsdesmit astotā kalibra lode. Un ka šo ieroci Elders personīgi iegādājies pirms diviem gadiem.

Hartlijs Esekss teica, ka, izejot cauri cilvēka ķermeņa audiem un ietriecoties kaulos, lode diezgan bieži mainot virzienu. Tomēr šinī gadījumā viņam esot grūti izskaidrot, kā tā nonākusi griestos.

Doktors Džeksons Hilts, kas veica līķa sekciju, pastāv uz to, ka lode gan virzījusies augšup, taču nav mainījusi kustības virzienu. Ja pieņemam, ka šāviena laikā Elders stāvēja kājās, tad izrādās, ka lodes kustības virziens bijis visai dīvains: tās ieeja, ķermenī atradās divas collas augstāk nelkā izeja.

Vairāk neko neizdevās uzzināt, jo, tiklīdz parādījās pretrunas liecinieku un ekspertu liecībās, prokurors Klods Glosters aizliedza dot jebkādas intervijas.

Šerifs Kedijs ne tikai noraida to, ka viņa ļaudis būtu varējuši neieraudzīt caurumu griestos, viņš vēl pieprasa, lai Perijs Meisons paskaidro, kā viņš dažu minūšu laikā lodi atradis. Kā viņš varēja zināt, ka tā ir tur?»

Meisons salocīja avīzi un uzsmaidīja Dellai Strītai.

—    Sef, — viņa jautāja, — kā jūs uzzinājāt, ka lode ir griestos?

—    Es nezināju.

—    Bet avīzē rakstīts, ka jūs dažu minūšu laikā atradāt caurumu ar lodi. Kāpēc jūs meklējāt tieši griestos?

—    Kur tad lai es vēl būtu meklējis? Šerifs ar savējiem taču bija izpētījis visu pārējo.

Pirmdienas rītā tiesas zāle bija pārpildīta. Glosters, tiklīdz sākās sēdē, paziņoja:

—    Jūsu godība, visi tā saucamie «lietiskie pierādījumi» ir safabricēti. To parādīšanās nekādi nevar izskaidrot, kas notika nozieguma izdarīšanas dienā.

—    Nu, ja ņemtu vērā jūsu domu gaitu, — Meisons teica,— tad arī visus pārējos pierādījumus mēs varam uzskatīt par safabricētiem. Starp citu, ja tiesa atļaus, es vēlreiz gribu pajautāt apsūdzības uzturētājam, kur atrodas suns.

—    Vai tas nozīmē, mister Meison, — tiesnesis Harejs jautāja, — ka apsūdzība vēl līdz šim brīdim nav jums pateikusi, kur suns atrodas?

—    Tā ir, jūsu godība.

—   Tādā gadījumā tas beidzot ir jānoskaidro, — tiesnesis Harejs stingri noteica.

—    Suns atrodas pie liecinieces Karmenas Monterejas, — Glosters teica. — Pašlaik nav mērķtiecīgi atklāt viņas 'adresi.

—    Kur ir suns? — Meisons uzstāja. — Vai nu jūs pateiksiet, kur tas atrodas, vai ari es izsaukšu Karmenu Montereju un pats viņai pajautāšu.

—    Es piekrītu aizstāvībai, — tiesnesis Harejs noteica.

—    Nu labi, — Glosters teica. — Es tūdaļ palūgšu Karmenu Montereju, un mēs beidzot izbeigsim šo jautājumu.

Pēc dažām minūtēm Karmena Montereja ieņēma liecinieka vietu.

—    Jūsu vārds ir Karmena Montereja? — Glosters jautāja.

—   Jā, ser.

—   Vai jūs pazīstat sumi ar iesauku Princis, kas pēdējā laikā dzīvoja pie mistera Eldera?

—   Jā, es to ļoti labi pazīstu. Korina Lansinga nopirka to no karavīriem. Suns vēl bija jauns, un es to dresēju.

—    Jūs mīlat šo suni?

—   Jā, ser.

—   Vai tāpēc pēc Džordža Eldera nāves jūs gribējāt to ņemt pie sevis?

—   Jā, ser.

—    Un suns tagad atrodas pie jums?

—   Jā, ser.

—    Nu redzat, — Glosters teica, — domāju, ka tiesai tagad ir skaidrs, ka neviens nav gribējis suni slēpt. Mis Montereja, jūs…

—   Mazliet uzgaidiet, — Meisons teica. — Man ir daži jautājumi mis Monterejai.

—    Lūdzu, jautājiet, — Glosters piekrita, — bet tikai par suni.

—   Tieši to es gribu darīt. Mis Montereja, vai sunim uz priekšējās ķepas ir ievainots nags?

—    Ievainots nags? Man šķiet, ka nav.

—    Vai suns nekliboja?

—    Nē.

—   Vai uz ķepas nebija asinis?

—    Ak, jūs par to! Tagad saprotu, ko jūs vaicājat. Jā, pieliekamajā suns skrāpēja durvis un mazliet ievainoja ķepu.

—    Jūs bijāt ļoti pieķērusies Korinai Lansingai, vai ne?

—   Viņa bija mans draugs un saimniece. Es viņai kalpoju ilgus gadus.

—    Kad jūs atgriezāties no Dienvidamerikas, vai jūs avīzē ievērojāt sludinājumu, kuru tur bija ievietojis Džordžs Elders?

—    Jūsu godība, es protestēju, — Glosters iejaucās. — Sis jautājums neattiecas uz lietu.

—    Tas ir ļoti svarīgi, jūsu godība, — Meisons uzsvēra. — Jus tūdaļ par to pārliecināsities.

—    Turpiniet, — tiesnesis Harejs atļāva.

—    Jūs izlasījāt sludinājumu? — Meisons jautāja.

—   Jā, — viņa atbildēja.

—    Un jums bija saruna ar Džordžu Elderu?

—   Jā.

—    Un jus devāties uz tikšanos ar viņu?

Viņa nolaida acis.

—    Neaizmirstat, —Meisons atgādināja, — ka daudz ko var pierādīt.

—    Jā, es aizgāju pie viņa.

—    Un jūs prasījāt viņam par Minervas Denbijas vēstuli, kuru tā rakstīja uz Eldera jahtas?

Viņa ilgi klusēja un tad beidzot atbildēja:

—    Jā.

—   Vai jūs bijāt pie Džordža Eldera trešā datuma vakarā ap deviņiem?

—    Jā.

—    Suns priecājās, jūs redzot?

—    O, Princis bija traks no sajūsmas!

—   Tā jau es domāju, — Meisons piekrita. — Nebija nekādas vajadzības turēt suni ieslodzītu. Patiesībā, izdzirdis jūsu balsi, tas sāka skrāpēt durvis un rauties ārā. Elderam nācās izlaist viņu ārā. Vai tā bija?

—   Jā.

—    Un tad, kad jūs apvainojāt Džordžu Elderu Korinas Lansingas noslepkavošanā, jūsu starpā sākās strīds un viņš izrāva revolveri. Princis metās jūs aizstāvēt un ieķērās Elderam rokā. Atbildiet, Karmen!

—    Es … es… jā, — viņa nomurmināja.

—    Tāpēc no Eldera džēmpera piedurknes ir izrauts neliels gabals un tāpēc Elders izšāva griestos. Un tieši tad jūs nošāvāt viņu no četrdesmit ceturtā kalibra revolvera, kas atradās jūsu somiņā. Vai man ir taisnība, mis Monterej?

—   Es… Man vajadzēja to darīt. Viņš gribēja mani nogalināt.

Meisons pagriezās pret Glosteru.

—    Varbūt jums ir vēl kādi jautājumi? Man šķiet, ka tagad tiesa saprot, kāpēc bija tik svarīgi noskaidrot jautājumu par norauto nagu.

—   Man jāatzīstas, — tiesnesis Harejs teica, — ka es neko nesaprotu.

—    Te nav nekā nesaprotama, — Meisons paskaidroja. — Suņa nagam nebija ne vainas. Skrāpējumi durvīs netika izdarīti pēc slepkavības, bet pēc tam, kad suns izdzirda savas īstās saimnieces balsi. Elders izlaida Princi ārā, un suns, aizsargādams saimnieci, metās virsū Elderam, kad tas taisījās nošaut Karmenu Montereju.

Un arī Karmena izšāva, jo viņai tas bija jādara, aizstāvot savu dzīvību.

Elders bija pagalam, un tad Karmena Montereja pārbijās. Viņa saprata, ka ir nogalinājusi cilvēku, bet suņa klātbūtne liecināja pret viņu. Tāpēc viņa to atkal ieslodzīja pieliekamajā. Vienīgi viņa to varēja izdarīt pēc Eldera nāves. Taču suns bija iekāpis asinīs, un, kad saimniece aizgāja, Princis atkal sāka skrāpēt durvis. Tādā veidā asinis nokļuva uz durvīm un pieliekajamā uz grīdas. Pēc tam Karmena Montereja paņēma no Eldera galda pudeli ar vēstuli, apraka revolveri un devās prom. Bet pēc kāda brīža ieradās mana aizstāvamā. Tādā veidā, jūsu godība, norisinājās tā vakara notikumi.

—   Tiesa pasludina pārtraukumu uz trīsdesmit minūtēm sakarā ar jauno pagriezienu izskatāmajā lietā.

Meisons, Della Strīta un Pols Dreiks sēdēja Meisona kabinetā. Uz galda spainītī stāvēja šampanieša pudele un trīs glāzes.

Meisons ielēja šampanieti pokālos un teica:

—    Par veiksmīgu Dorotijas Fenneres lietas noslēgumu.

—    Uz dižā advokāta veselību, — Dreiks piemetināja.

Meisons smaidīja.

—    Es visu laiku jaucu viņam galvu ar jautājumiem par suni, bet pēc tam mainīju sarunas tematu, tā ka Glosters visu aizmirsa līdz brīdim, kamēr tiesnesim Harejam tas viss sāka likties ļoti aizdomīgi.

—    Bet kā tu uzminēji, kas tur īsti bija noticis? — Dreiks vaicāja.

—    Fakti. Aplūkosim galvenos faktus. Džordžam Elderam pieder milzīgi liela kompānija. Viņa pusmāsa Korina Lansinga atrodas uz nervu sabrukuma robežas un atsakās parakstīt svarīgus dokumentus, kurus Elders speciāli atvedis uz Dienvidameriku. Tajā pašā dienā viņa pazūd. Pieņem, ka tā varētu būt pašnāvība. Bet kas to var pierādīt? Līķis taču tā arī nav atrasts.'

Ar Korinas Lansingas pazušanu Džordžs Elders, ja viņam neizdotos pierādīt viņas nāvi, izrādītos rīcības nespējīgs uz septiņiem gadiem.

Te pēkšņi parādās noslēpumainā Minervas Denbijas vēstule, kurā Elders tiek apvainots slepkavībā. Sīs vēstules dēj Elders nokļūst lielā ķezā. Un viņš izdara muļķību, pastāstīdams par vēstuli Dorlejam Elderam, kurš saprot, cik nozīmīgs ir šis Minervas Denbijas rakstījums.

Ja šī vēstule nāktu dienas gaismā (un tajā taču aplinkus bija norādīts, ka Korina Lansinga ir mirusi), tas ļoti atvieglotu Džordžam un Dorlejam vadīt kompāniju. Bet Džordžs Elders vēstuli slēpj, jo tajā ir arī mājiens, ka viņš varētu būt vainīgs Minervas Denbijas nāvē. Bet Dorlejam Elderam sakarā ar vēstuli nekādas nepatikšanas nedraud. Tāpēc viņš cenšas, lai tā nonāktu atklātībā. Sī mērķa vadīts, viņš par vēstuli informē Dorotiju Fenneri.

Džordža Eldera stāvoklis kļuva neapskaužams. Vēstuli iznīcināt viņš nevarēja, jo tādā kārtā būtu atzinis savu vainu. Un tad ierodas Doro'tija Fennere un vēstuli nozog. Džordžs Elders nokļūst lamatās.

Un tad es atkal sāku pārlasīt vēstuli un secināju, ka tā uzrakstīta ar tādu aprēķinu, lai Džordžs Elders nonāktu bezizejā. Sāku domāt, kurš gan varētu būt uzrakstījis tādu vēstuli un kāpēc.

—    Un pie kāda slēdziena tu nonāci? — Dreiks jautāja.

—    Rūpīgi tajā iedziļinoties, kļūst skaidrs, ka to nav rakstījis cilvēks, kas gaida, ka viņu nogalinās. Tā drīzāk ir mākslas darbs. Bet kas ir tās autors? Elders? Jāšaubās, ka viņš sevi apvainotu slepkavībā. Visdrīzāk to rakstījusi sieviete. Sieviete, kas vēlējās, lai Elders būtu iedzīts stūrī. Tā varēja būt Korina, Dorotija Fennere vai Karmena Montereja, kura uzskatīja Džordžu par Korinas slepkavu.

Pēc tam es sāku domāt par suni. Tur kaut kas nebija kārtībā ar tiem asins traipiem. Un tad es apjēdzu, ka suns vispirms iekāpa asinīs un tikai pēc tam to ieslodzīja pieliekamajā. Un tad jau viss pārējais nostājās savā vietā. Un, kad es aptvēru, ika slepkavības laikā suns nebija ieslodzīts, uzreiz sapratu: tikai viens cilvēks varēja suni pēc tam no jauna ieslēgt pieliekamajā.

Es secināju, ka Džordžs Elders patiešām nogalināja' Korinu, kad ieradās Dienvidamerikā. Viņa, ateikdamās parakstīt dokumentus, kļuva par nopietnu traucēkli viņa tieksmei pēc bagātības. Bet Karmena, izmeklējusies Korinu Dienvidamerikā, atgriezās atpakaļ. Seit viņa uzzināja par Losineritosas slimnieci un devās turp. Izrādījās, ka tā nav Korina. Karmenai slimnieces ir žēl, viņa dod naudu tās ārstēšanai. Pēc tam slimnīcā notiek ugunsgrēks. Karmenai rodas plāns: ja izdarītu tā, ka Minervas Denbijas nāvē aizdomas kristu uz Džordžu Elderu, tad viņam būtu jāstājas tiesas priekšā un varbūt atklātos arī Korinas Lansingas izgaišanas noslēpums.

Tā radās Minervas Denbijas vēstule, kuru viņa piespēlēja Kadizam, kurš to savukārt atdeva Elderam.

—    Un tomēr es negribētu būt bijis tavā vietā, kad tavus pirkstu nospiedumus atrada līdzās Dorotijas Fenneres pirkstu nospiedumiem un viņa pati tev nestāstīja patiesību, — Dreiks prātoja.

—    Tā būs laba mācība misteram Meisonam turpmāk nebraukāt ar smailīti un nevilkt tajā iekšā garām peldošas nimfas, — Della Strīta noteica.

Content

Gārdners Erls Stenlijs Izklaidīgās nimfas prāva