Gudvins Džeisons

Janičāru koks

DŽEISONS GUDVINS

JANIČĀRU KOKS

Jašims ar knipi notrausa puteklīti no piedurknes atloka.

-     Ir vēl kāda lieta, marķīze, - viņš nomurmināja.

Viņas skatiens bija godīgs un atklāts.

-    Vēstules.

Marķīze de Merteija mazliet iesmējās.

-    mesjē Jašim, vārdu "izvirtība" mēs akadēmijā neatzīstam. - Viņa daiļrunīgi pakustināja vēdekli. - Tas ir prāta stāvoklis, - slēpdamās aiz vēdekļa, marķīze čukstēja, gandrīz šņāca.

Jašims apjauta, ka sapnis gaist.

Marķīze izzvejoja no kleitas dekoltē kādu dokumentu un uzsita ar to pa galdu kā ar mazu āmurīti. Viņš ieskatījās ciešāk. Tas bija mazs āmurītis.

Tip, tip, tip.

Jašims atvēra acis un paskatījās apkārt. De Merteiju pils pamazām izkusa sveču gaismā. No grāmatām piekrauto plauktu apakšas un istabas stūriem, pareizāk - no pusotras istabas stūriem, kas Jašimam piederēja Stambulas īrētajā dzīvoklī, viņam uzglūnēja tumsa. Liasons Dangereuses[3] izdevums ādas iesējumā bija ieslīdējis viņam klēpī. Tip, tip, tip.

-    Evet, evet, - viņš norūca. - Es nāku. - Viņš aplika sev ap pleciem apmetni, iešļūca kurpēs un piegāja pie durvīm. - Kas tur ir?

- Izsūtāmais zēns.

Grūti nosaukt viņu par zēnu, nodomāja Jašims, ielaizdams krēslainajā istabā vecu, izkaltušu vīru. Pēkšņajā vēja brāzmā notecēja vienīgā svece, Ta meta uz sienām abu vīriešu ēnas. Tas likās boksējamies viena ar otru, līdz sultāna ēna ar spīguļojošu dunci sadūra Jašima ēnu. Jašims paņēma papīra rulli un uzmeta acis zīmogam. Dzeltena zīmoglaka.

Viņš paberzēja acis ar īkšķi un rādītājpirkstu. Tikai pirms dažām stundām Jašims bija raudzījies uz tumšu apvārsni, cenzdamies caur smalko lietu saskatīt kādu uguntiņu vai zemes apveidus. Trīsuļojošā liesma domās aiznesa viņu pie kāda cita gaismekļa - lampas, kas, cīnoties ar ziemas vētrām, šūpojās kuģa kajītē tālu jūrā. Kuģa kapteinis bija kāds grieķis ar mucas platuma krūškurvi, vienu baltu aci un vispār - pirāta ārieni. Šajā gadalaikā Melnajā jūrā nebija droši. Tomēr viņam vismaz bija palaimējies atrast kuģi. Pat drūmākajos ceļojuma brīžos, kad vējš gaudoja takelāžā, viļņi triecās pret priekšējo klāju un Jašims svaidījās šaurajā kojā un vēma, viņš sev teica, ka tas tomēr bija labāk nekā pavadīt ziemu pussabrukušā Krimas pilī, kur viņu ielenca bezbailīgo, aukstuma un tumsas aprīto jūrasbraucēju rēgi. Viņam bija jātiek mājās.

Ar vieglu īkšķa uzsitienu viņš salauza zīmogu.

Vēl arvien grīļīgu pamatu zem kājām un ar jūras smaržu nāsīs viņš mēģināja koncentrēties uz izsmalcināto, bagātīgi izrotāto rakstu*.

Viņš nopūtās un nolika rulli malā. Pie sienas bija pieskrūvēta lampa, un viņš ar sveci to aizdedza. Zilās liesmas lēni apņēma nokvēpušo kupolu. Jašims nomainīja stiklu un apgrieza dakti, līdz mirguļojošā liesmiņa kļuva dzeltena un vienmērīga. Pamazām lampas gaisma piepildīja telpu.

Viņš paņēma rulli, ko izsūtāmais viņam bija iedevis, un attina to.

"Sveicieni"… - un tamlīdzīgi. Bet lapas apakšā viņš ieraudzīja Os- maņu impērijas kara ministra, pilsētas Jaunās Gvardes komandējošā ģenerāļa parakstu. Laimes vēlējumi - un tā tālāk. Viņš virzīja skatienu uz raksta augšdaļu. Jašimam bija liela pieredze, tāpēc viņš prata šāda tipa vēstules atbrīvot no "liekās miesas" dažās sekundēs. Te nu tas bija: pieklājības kruzuļos ietērpts, neatliekams izsaukums.

- Tatad.

Vecais vīrs bija nostājies miera stājā. - Man pavēlēts nekavējoties atgriezties kazarmās kopā ar jums. - Viņš uzmeta šaubīgu skatienu Jašima apmetnim. Jašims pasmaidīja, paņēma tā malu un apvija apmetni sev ap galvu. - Esmu apģērbies, - viņš noteica. - Iesim.

Jašims zināja, ka nav svarīgi, kas viņam mugurā. Viņš bija gara auguma, stalts vīrietis ap četrdesmit gadiem, dažiem sirmiem matiem biezajā, melni sprogainajā ērkulī, bārdas viņam nebija, toties cirtainas, melnas ūsas gan. Viņam bija turku augstie vaigu kauli un to ļaužu ieslīpās, pelēkās acis, kas jau tūkstošiem gadu ir dzīvojuši lielajā Eirāzijas stepē. Eiropiešu biksēs viņš varbūt izceltos kaut kā sevišķi, bet brūnajā apmetnī - ne. Neviens viņu neievēroja. Tas bija viņa īpašais talants, ja to vispār varēja uzskatīt par talantu. Visdrīzāk, kā marķīze teiktu, tas vienkārši bija viņa prāta stāvoklis. Viņa ķermeņa stāvoklis.

Jašimam piemita daudzas labas īpašības - dabisks šarms, dotības uz valodām un spēja šīs pelēkās, ieslīpās acis pēkšņi atvērt - plati jo plati. Gan vīriešus, gan sievietes dīvaini hipnotizēja viņa balss, pirms tie paguva ieraudzīt pašu runātāju. Taču viņam nebija pautu.

Ne jau pārnestā nozīmē: Jašims bija drošsirdīgs, tomēr saprāta robežās.

Taču pat deviņpadsmitā gadsimta Stambulā viņš bija reta parādība.

Jašims bija einuhs.

Visattālākajā un slēptākajā Topkapi pils daļā - Svētlaimes Mājokļos, kur svešiem ieeja bija aizliegta, - uz spilveniem zvilnēja sultāns un īgni pluinīja atlasa pārklāju, mēģinādams izdomāt, kas viņu turpmākajās stundās varētu izklaidēt. Dziesma, viņš nodomāja, lai tā būtu dziesma. Viens no tiem saldajiem, nerātnajiem čerkesu motīviem: jo skumjāka dziesma, jo jautrāks meldiņš.

Pirms tam viņš gudroja, vai nevarētu vienkārši izlikties aizmidzis. Kāpēc gan ne? Melnās un Baltās jūras valdnieks, Rumelijas un Mingrelijas [4] , anatolijas un jonijas, rumānijas un Maķedonijas pavēlnieks, svēto pilsētu aizstāvis, tēraudcietais Svētlaimes karaļvalstu iekarotājs, padišahs un Sultāns [5] - viņam dažkārt ir jāpaguļ vai nav? Sevišķi tad, kad beidzot tapis skaidrs, ka grieķu pasludināto neatkarību nāksies atcelt.

Taču viņš apzinājās, kas notiks, ja mēģinās izlikties. Viņš jau iepriekš tā bija izrīkojies - satriecis pīšļos kādas jaukas gozde[6] cerības un godkāri; meitenes, kura bija izvēlēta, lai naktī dalītos ar viņu gultas priekos. Tas nozīmētu klausīties viņas nopūtās, kam sekotu bikla viņa cisku vai krūšu paskrāpēšana, un beigās - asaras. Viss harēms pēc tam veselu mēnesi raidītu viņam pārmetošus skatienus.

Drīz viņa būs te. Labāk būtu izdomāt kādu plānu. "Jāšus uz gaiļa" varbūt būs visdrošāk. Godīgi sakot, sultāns bija diezgan resns, un viņam negribējās kādam nodarīt sāpes. Kaut viņš tagad varētu gulēt gultā kopā ar Fatimu, kas bija gandrīz tikpat mīļa un pieglaudīga kā viņš pats, - un viņa tam berzētu pēdas!

Pēdas! Viņš zem pārvalka instinktīvi mazliet uzrāva ceļus. Senču tradīcijas bija laba lieta, taču sultāns Mahmuts II pašreiz nebija noskaņots ļaut kādai trauslai čerkesu meitenei pacelt kājgalī gultas palagus un rāpties viņa virzienā.

Viņš izdzirda nelielu kņadu gaitenī. Pienākuma sajūta lika paslie- ties uz elkoņa un nogludināt sejas vaibstus viesmīlīgā smaidā. Viņš sadzirdēja čukstus. Varbūt pēdējā brīža nervozitāte? Vai padevīgā verdzene pēkšņi sacēlusies? Nē, tas nebija visai ticami. Viņa bija tikusi tik tālu: līdz mirklim, kam visu laiku tika gatavota, līdz uzdevumam, kura izpildei bija veltījusi visu savu dzīvi. Greizsirdīga ķilda ir ticamākais: "Tas ir manas pērles!"

Durvis atvērās. Tomēr tā nebija rokassprādzēm apkarinājusies verdzene valšķīgiem gurniem un pilnīgām krūtīm. Paklanījies istabā basām kājām ielēkšoja vecs vīrs ar nosārtinātiem vaigiem un druknu vidukli. Sastapies ar pavēlnieka skatienu, viņš noslīga ceļos un sāka rāpot, līdz sasniedza gultas galu, kur nometās garšļaukus. Ta viņš tur gulēja mēms, trīcēdams kā liels želejas gabals.

-    Tatad? - Sultāns Mahmuts uzrāva uzacis.

Svelpjošā, augstā balss pa milzīgo ķermeni, kas bija nostiepies visā garumā, kāpa ilgi. - Jūsu greznība, mans kungs, mans pafēlniek, - vergs beidzot nošļupstēja. Apmulsušais sultāns mainīja pozu.

-    Diefam ir labpatisies klāt nāfes mantiju pār fienu no Jūsu meitenēm, kuras sapņus Jūsu greznība grasījās piepildīt ar sfētlaimi, manu pafēlniek.

Sultāns sarauca pieri.

-     Viņa ir mirusi? - Intonācijā skanēja neticība. Pat sultāns bija apjucis: vai viņš maz ir tik šausminošs?

-     Es nezinu, ko teikt. Tomēr Diefs ir izvēlējies par nāfes instvu- mentu situ silvēku.

Einuhs apklusa, meklēdams pienācīgos vārdus. Tas bija briesmīgi grūti.

-     Manu pafēlniek, viņa ir nožņaugta.

Sultāns smagi atkrita spilvenos. Nūja, viņam bija bijusi taisnība. Nekāda lampu drudža. Vienkārši greizsirdība. Viss bija normāli.

-     Aizsūtiet pēc Jašima, - sultāns garlaikoti noteica. - Es gribu gulēt.

Nomodā vai miegā sultāns tomēr ir un paliek ticīgo pulku komandieris un Osmaņu bruņoto spēku vadonis, bet nu jau pagājuši daudzi gadi, kopš viņš, Pravieša karogam plandot, pats stājās karapulku priekšgalā, ar šo aukstasinīgo rīcību nodrošinādams sev troni. Viņa floti pārzināja kapudan pašā [7] , bet zemes karaspēku komandēja ģenerālis.

Ģenerālis nepiecēlās, lai sagaidītu Jašimu, tikai ar strupajiem, neveiklajiem pirkstiem norādīja uz dīvāna stūri. Jašims novilka kurpes un, sakrustojis kājas, apsēdās. Viņa apmetnis aptvēra to kā ūdenslilijas lapa. Viņš nolieca galvu un nomurmināja pieklājīgu sveicienu.

Gludi pēc jaunākās modes noskūts, brūnām, nogurušām acīm veca audekla krāsas sejā, ģenerālis, tērpies uniformā, neveikli zvilnēja uz viena gurna, it kā otrs viņam būtu ievainots. Viņa tēraudpelēkie mati bija nogriezti gandrīz līdz ādai, un sarkanā feska, kas tik tikko turējās uz pakauša, pastiprināja smago žokļu līniju. Jašims nodomāja, ka ar turbānu viņš vēl izskatītos ciešami, taču franču paraža diktēja pogājamu mundieri, zilas bikses ar sarkanām svītrām un milzum daudz trešu un epolešu: modernam karam moderna uniforma. Pieskaņodamies mūsdienu garam, ministrs bija iegādājies riekstkoka galdu un astoņus iespaidīgus, polsterētus krēslus, kas stāvēja istabas vidū, kur tos apgaismoja ornamentētajos griestos iekarināts kandelabrs.

Jašims apsēdās un sakrustoja biksēs ieģērbtās kājas tā, ka izspiedās vīles. - Vai mums nevajadzētu… jūs droši vien vēlētos pārcelties pie galda, - viņš sapīcis vaicāja.

-    Kā jums tik.

Tomēr ģenerālim acīmredzot labāk patika necili zvilnēt uz dīvāna, nevis neērtā pozā eksponēt savas bikses pie galda istabas centrā. Tapat kā Jašimam pašam, sēdēšana uz krēsla ar muguru pret visu plašo istabu likās nedaudz traumējoša. Tāpēc viņš tikai dziļi ievilka elpu un salieca un atlieca savus strupos pirkstus.

-    Man teica, ka esat Krimā.

Jašims samirkšķināja acis. - Es dabūju kuģi. Tur vairs nebija nekā tāda, kas mani aizkavētu.

Ģenerālis sarauca uzacis. - Tatad jūs cietāt neveiksmi?

Jašims paliecās uz priekšu. - Mēs cietām neveiksmi pirms daudziem gadiem, efendi[8]. un tur maz kas ir līdzams. - Viņš izturēja ģenerāļa skatienu. - Un to mazumiņu es paveicu. Es strādāju ātri. Un tad braucu mājās.

Tur nekas nebija iebilstams. Krimas tatāru hani kā Osmaņu mazie brāļi vairs nevaldīja pār dienvidu stepēm. Ieraugot pa Krimas ciematiem jājam krievu kazakus ar šautenēm rokās, Jašims nodrebēja. Atbruņoti un sakauti, tatāri sēdēja savu būdu priekšā un, apātiski noraudzī- damies kazakos, dzēra, kamēr viņu sievietes apstrādāja laukus. Pats hans rūga izsūtījumā, kur viņu mocīja sapnis par zaudēto zeltu. Viņš bija sūtījis arī citus ļaudis to atgūt, bet tad izdzirda par Jašimu - sargeņģeli, lala [9] . tomēr, par spīti jašima pūlēm, hana zelts bija un palika tikai sapnis. Varbūt tāda zelta vispār nebija.

Ģenerālis pamāja. - Tatāri bija labi karotāji, - viņš sacīja, - savā laikā. Bet nedisciplinētiem jātniekiem nav vietas mūsdienu kaujas laukā. Šodien mums vajadzīga disciplinēta kavalērija ar musketēm un durkļiem. Un artilērija. Vai jūs krievus redzējāt?

-     Es redzēju krievus, efendi. Kazakus.

-    Mums būs jācīnās ar tāda tipa karotājiem. Tāpēc mums vajadzīgi tādi vīri kā Jaunajā Gvardē.

Ģenerālis piecēlās. Ne cilvēks, bet lācis - garumā krietni pāri par sešām pēdām. Viņš stāvēja ar muguru pret Jašimu un raudzījās uz grāmatu rindu plauktā, bet Jašims nevilšus uzmeta skatienu durvju aizkariem, caur kuriem bija ienācis. Zirgu puisis, kas viņu bija ielaidis, nekur nebija redzams. Pēc viesmīlības likumiem ģenerālim pirms sarunas vajadzēja viņam piedāvāt pīpi un kafiju, jašims prātoja, vai tāda rupjība varētu būt tīša. Tik lielam vīram kā ģenerālis noteikti bija kalpotājs, kas pasniedz atspirdzinājumus, tāpat pīpes nesējs, kas pienes tabaku un uztur visus piederumus tīrus un lietošanas kārtībā, ar drānā ietītu pīpi un tabakmaku aiz krekla pavada savu pavēlnieku izjādēs, bet īstajā brīdī pareizi pasniedz uguni un rūpējas, lai pīpe labi vilktu. Bagātie cilvēki sacenšas savā starpā, kurš viesiem pasniegs labākās tabakas lapas un elegantāko pīpi ar dzintara iemuti un persiešu ķirškoka kātu, viņi vairs nespēj sevi iedomāties funkcionējam bez pīpes nesēja, tāpat kā angļu lordi vairs nevar iztikt bez sulaiņa pakalpojumiem. Tomēr istaba bija tukša.

-     Pēc nepilnām divām nedēļām, sākot no šīs dienas, sultāns gatavojas sarīkot karaspēka skati. Pārgājieni, ierindas mācība, artilērijas apšaudes, demonstrējumi. Sultāns nebūs vienīgais skatītājs. Tas būs… - ģenerālis pārtrauca un izslēja galvu. Jašims prātoja, ko vēl viņš gribēja pateikt. Varbūt to, ka skate būs vissvarīgākais mirklis viņa militārajā karjerā. - Kā jūs zināt, mēs esam jauns karaspēks. Jaunā Gvarde pastāv tikai desmit gadus. Mēs sabīstamies no katra sīkuma kā jauni kumeļi. Mēs neesam saņēmuši, ē… tādu aprūpi, kādu būtu vēlējušies.

-    Ne ari vienmēr guvuši tādus panākums, kādi tika solīti.

Jašims redzēja, ka ģenerālis sastingst. Eiropeiskajos mundieros un

biksēs ieģērbtos Jaunās Gvardes karavīrus bija apmācījusi vesela plejāde ārzemju instruktoru. Ferenghi[10] no eiropas dresēja viņus ierindas mācībā, lika iet pārgājienos, mācīja demonstrēt ieroci. Ko vēl te lai piebilst? Tomēr ēģiptieši - ēģiptieši! - pazemojoši sakāva viņus Pales- tīnā un Sīrijā, bet krievi bija pienākuši Stambulai tuvāk nekā jebkad vēsturē. Iespējams, ka viņu uzvaras bija vēl priekšā, jo krievi bija grūti uzveicami pretinieki ar mūsdienīgu apbruņojumu un modernu armiju. Un vēl paliek sagrāve Grieķijā. Nebūdami nekas vairāk kā audekla biksēs ģērbti zemnieki, kurus vada ķildīgi pļāpas, pat grieķi bija izrādījušies vairāk nekā cienīgi Jaunās Gvardes pretinieki.

Galu galā Jaunajai Gvardei varēja piedēvēt tikai vienu asiņainu triumfu. Ta nebija uzvara, ko viņi guva kaujas laukā, bet gan tepat uz vietas, Stambulas ielās. Viņi necīnījās pret svešzemju ienaidnieku, bet gan pret pašu militārajiem priekšgājējiem, bīstami pašpārliecināto janičāru korpusu. Sešpadsmitā gadsimta Osmaņu impērijas labākie karapulki, janičāru armija, jau sen bija deģenerējušies vai pēc pašu vēlēšanās iesaistīti bruņotā mafijā. Viņi terorizēja sultānus, jādelēja pa Stambulas ielām, dižojās, ārdījās un trakoja, izraisīja ugunsgrēkus, zaga un nesodīti izspieda naudu.

Jaunā Gvarde beidzot tomēr nokārtoja visus rēķinus. Pirms desmit gadiem - 1826. gada 16. jūnijā - gvardes strēlnieki sakāva janičārus lupatu lēveros viņu pašu kazarmās un noveda četrus gadsimtus ilgušo terora un triumfa laikmetu līdz tā godam nopelnītajam galam.

-     Skate vainagosies panākumiem, - ģenerālis norūca. - Ļaudis ieraudzīs impērijas nesalaužamo mugurkaulu. - Pāršķeldams gaisu ar plaukstas malu, viņš strauji pagriezās. - Kalibrēts trāpījums, ideāla precizitāte ierindas mācībā. Paklausība. Secinājumus izdarīs kā mūsu ienaidnieki, tā draugi. Vai saprotat?

Jašims paraustīja plecus. Ģenerālis izslēja zodu un caur degunu nokrācās. - Tomēr mums ir kāda problēma, - viņš teica. Jašims arvien vēl cieši raudzījās viņā: jau ļoti ilgi viņš nebija modināts nakts melnumā un saukts uz pili vai uz kazarmām. Viņš pameta skatienu pa logu: bija vēl tumšs, debesis aukstas un nomākušās. Tumsa ir visa sākums. Nu ko, viņa darbs bija nest gaismu.

-    Un kāda konkrēti ir jūsu problēma?

-      Jašim efendi. Jūs tiekat saukts Icda, vai ne tā? Jašims lala - sargeņģelis.

Jašims nolieca galvu. Lala ir pagodinājuma vārds, tituls, ko piešķir dažiem uzticamiem einuhiem, kas kalpo bagātām un varenām dzimtām, eskbrtējot viņu sievietes, pieskatot bērnus, uzraugot saimniecību un sargājot ģimeni. Parasti lala ir kaut kas starp virssulaini un saimniecības vadītāju, aukli un apsardzes priekšnieku - sargeņģelis. Jašims juta, ka šis tituls viņam piestāv.

-  Taču, cik noprotu, - ģenerālis lēni sacīja, - jūs nevienam neesat piesaistīts. Jā, jums ir sakari pilī. Bet arī ielās. Tad nu šonakt es jūs ielūdzu mūsu - Jaunās Gvardes - ģimenē. Augstākais, uz desmit dienām, ja viss būs kārtībā.

-   Vai domājat ģimeni, kuras galva jūs esat?

-   Ta mēdz runāt. Bet nedomājiet, ka es šai ģimenē uzdodos par tēvu. Es labāk vēlētos, lai jūs domātu par mani kā par, par… - Ģenerālis jutās neērti - likās, ka šie vārdi viņam nenāk viegli pār lūpām. Jašims zināja, ka nepatika pret einuhiem ir iesakņojusies osmaņu vīros tikpat stipri kā nepatika pret galdiem un krēsliem. - Uzskatiet mani par vecāko brāli. Es jūs aizsargāju. Jūs man uzticaties. - Viņš apklusa un noslaucīja pieri. - Vai jums, ē… pašam ir sava ģimene?

Jašims bija pieradis pie šī riebuma un ziņkāres sajaukuma. Viņš izdarīja nenoteiktu kustību ar roku - lai šis vīrs nu min. Ta vairs nav viņa darīšana.

-   Jaunajai Gvardei ir jāiekaro tautas un arī sultāna uzticība, - ģenerālis turpināja. - Tas ir šīs skates mērķis. Taču notikušais varētu visu izpostīt.

Nu bija Jašima kārta būt ziņkārīgam. Viņš sajuta skaustā tirpas.

-   Šorīt, - ģenerālis skaidroja, - man ziņoja, ka uz ierindas līniju nav ieradušies četri virsnieki. - Viņš apklusa un sarauca pieri. - Jums jāsaprot, ka Jaunā Gvarde nav līdzīga citām armijām, ko impērija pazinusi. Disciplīna. Smags darbs, taisnīga alga un paklausība vecākajiem virsniekiem. Šie virsnieki bija jauki džentlmeņi, viņi bija mūsu korpusa zieds. Visi četri runāja franciski, - ģenerālis piebilda, it kā tas visu izskaidrotu. Iespējams, tā arī bija.

-   Tatad viņi apmeklēja inženierzinātņu universitāti?

-   Un pabeidza ar augstākajām atzīmēm. Viņi bija labākie.

-   Kādā disciplīnā?

-  Vienu mirklīti, lūdzu, - ģenerālis pacēla roku pie pieres. - Sākumā es domāju tāpat kā jūs. Pieņēmu, ka tiem atgadījies kāds piedzīvojums un viņi vainīgi un nokaunējušies ieradīsies kaut kad vēlāk. Protams, biju gatavs saplosīt viņus sīkos gabaliņos - viss korpuss centās līdzināties šiem četriem, saprotat? Viņi uzdeva toni, kā franči saka.

-   Vai jūs runājat franciski?

-    Ak, tikai mazliet. Bet man ar to pietiek.

Jašims zināja, ka lielākā daļa Jaunās Gvardes ārzemju instruktoru bija franči, vēl citi - itāļi un poļi, kas bija piepulcēti imperatora Napoleona milzīgajai armijai, lai piepildītu viņa godkārīgos pasaules iekarošanas sapņus. Apmēram desmit gadus pēc Napoleona kara beigām daži nabadzīgākie, no Lieliskās armijas pāri palikušie karotāji bija ieminuši taciņu uz Stambulu, lai tur ievāktu sultāna cehīnu [11] ražu. Taču mācīties franču valodu bija jaunu cilvēku nodarbošanās, turpretī ģenerālis jau tuvojās piektajam gadu desmitam.

-    Turpiniet.

-    No kazarmām pagājušajā naktī pazuda četri labākie vīri. Kad viņi neparādījās arī no rīta, es izvaicāju kādu temizlik - apkopēju un atklāju, ka viņi nav nakšņojuši savā guļamistabā.

-    Un viņu vēl arvien nav?

-    Nav. Tomēr ne burtiskā nozīmē.

-    Kā tas ir - ne burtiskā?

-    Šovakar vienu no viņiem atrada. Apmēram pirms četrām stundām.

-    Tas ir labi.

-    Viņu atrada mirušu skārda katlā uz trijkāja.

-    Skārda katlā?

-    Jā, jā. Lielā skārda katlā.

Jašims piemiedza acis. - Vai man jāsaprot, - viņš lēni pārjautāja,

-     ka kareivis ir ticis izvārīts?

Komandējošā ģenerāļa acis gandrīz izsprāga no pieres. - Izvārīts? - viņš vārgi atkārtoja. Ta bija nianse, par kuru viņš nebija iedomājies.

-     Man liekas, - viņš ierunājās, - jums vajadzētu atnākt paskatīties.

Pčc divām stundām Jašims bija redzējis visu, ko bija vēlējies redzēt, un vienam ritam tas bija pilnīgi pietiekami. Daudziem rītiem. Jebkuram skaitam.

Nolīdzis lāpas nesēju, ģenerālis pa tumšajām pilsētas ielām, gar pilsētas Trešā pakalna kori veda viņu uz austrumiem, uz imperatora staļļiem. Netālu no Bejazitas mošejas, lāpām tumsā plīvojot, viņi pagāja garām Nodegušajai kolonnai pie Lielā bazāra vārtiem, kas naktī aizslēgti un klusi, elpu aizturējuši, sargāja savas milzu bagātības. Tālāk, pie Sehzeda [12] mošejas virs Romiešu akvedukta, viņi sastapās ar nakts patruļas vīriem, kas, gājējus pazinuši, ļāva tiem iet. Beidzot viņi sasniedza staļļus. Tapat kā Gvarde pati, staļļi bija jauni. Tie bija ierīkoti dienvidu pusē uz zemes gabala zem kalna kores, kas bija brīvs kopš janičāru dumpja apspiešanas pirms desmit gadiem, kad viņu plašās un sarežģītos līkumos būvētās kazarmas sabombardēja un nodedzināja.

Jašims ieraudzīja tieši tādu katlu, kādu ģenerālis bija attēlojis. Katls atradās staļļu kaktā, tam apkārt bija aplikti pakaiši, un tas bija izgaismots ar lielām, augstu virs galvas pie savienojuma baļķa smagās ķēdēs iekarinātām lodveida eļļas lampām. Zirgi, kā ģenerālis paskaidroja, bija izvesti ārā.

- Zirgu satraukums bija par iemeslu tam, ka viss nāca gaismā, - viņš piebilda. - Zirgiem nepatīk miroņu smaka.

Kad ģenerālis aprakstīja katlu, Jašims nebija aptvēris, ka tas ir tik liels. Katls bija uz trim īsām kājām, bet roktura vietā tam bija divi metāla āķi katrā pusē. Tas bija tik augsts, ka Jašims tik tikko varēja redzēt pāri malai. Ģenerālis atnesa viņam saliekamo ķebli, un Jašims pakāpās, lai ielūkotos iekšā.

Mirušais karavīrs joprojām bija uniformā. Viņš bija saritinājies pašā katla apakšā embrija pozā un tikko nosedza tā dibenu. Viņa rokas pie locītavām bija sasietas un pārceltas pāri galvai, tā ka seju nebija iespējams saskatīt. Jašims nokāpa un automātiski noslaucīja rokas, lai gan katla mala bija tīra.

-    Vai jūs zināt, kas viņš ir?

Ģenerālis pamāja. - Osmans Bereks. Es atradu viņa piezīmju grāmatiņu. Redziet… - viņš vilcinājās.

-    Jā? - Jašims mudināja.

-    Man ļoti žēl, bet ķermenim nav sejas.

Jašims juta riebuma vilni. - Nav sejas?

-     Es… es iekāpu tur iekšā un mazliet pagriezu viņu. Domāju, ka pazīšu viņu, bet… tas ir viss, kas palicis. Seja ir nocirsta. No zoda apakšas līdz uzacīm. Turklāt šķiet, tas izdarīts vienā cirtienā.

Jašims prātoja, cik liels spēks vajadzīgs, lai vienā cirtienā atdalītu cilvēka seju. Viņš pagriezās. - Vai katls te bija visu laiku? Sī liekas visai dīvaina vieta katlam.

-    Nē, nē. Tas uzradās kopā ar ķermeni.

-    Lūdzu, efendi. - Jašims iepleta acis. - Pārāk daudz brīnumu vienai dienai. Ja vien jums nav padomā vēl pāris.

Ģenerālis padomāja. - Katls te vienkārši naktī uzradās.

-    Un neviens neko neredzēja un nedzirdēja?

-    Zirgu kopēji nedzirdēja neko. Viņi sienaugšā gulēja.

-    Vai durvis bija aizbultētas?

-    Parasti tās nenoslēdz, jo ugunsgrēka gadījumā…

-    Nu, protams. - Saskaņā ar vecu teicienu Stambula parasti cieš no trim nelaimēm - mēra, ugunsgrēkiem un grieķu aktieriem. Pilsētā bija pārāk daudz vecu, cieši kopā sabūvētu koka ēku, pietika ar dažām nejaušām dzirkstelēm, lai visu pārņemtu liesmas. Nenogurdināmie ja- ničāri paši bija pilsētas dedzinātāji. Tipiski savai deģenerācijas pakāpei viņi bija apvienojuši ugunsdzēsēju pienākumus ar daudz ienesīgāko- uguns izraisīšanas arodu, pieprasot kukuļus par dzēšanu. Jašimam gandrīz bija izgājis no prāta, ka nozīmīgāko ugunsdzēsēju torni janičāri bija uzslējuši kazarmu tuvumā un tas ironiskā kārtā sabruka 1826. gadā. Pēc tam sultāns pavēlēja uzcelt jaunu, īpašu ugunsdzēsēju torni Beja- zitā - 260 pēdu augstu akmens pīlāru ar piekarināmu balkonu augšā, kas bija domāts novērošanai. Daudzi uzskatīja, ka Bejazitas tornis ir neglītākā celtne visā Stambulā. Visaugstākā tā noteikti bija, jo atradās uz pilsētas Trešā pakalna. Ugunsgrēku gan šajos laikos bija mazāk, toties tornis bija labi pamanāms.

-    Un kas tad atrada ķermeni?

-     Es. Nē, tas nav nekāds brīnums. Mani izsauca tāpēc, ka atrada katlu, un tāpēc, ka zirgu puiši bija noraizējušies par lopiņu stāvokli. Es biju pirmais, kas katlā ieskatījās. Esmu militāra persona, arī agrāk esmu redzējis mirušus cilvēkus. Un, - viņš vilcinājās, - man jau bija zināmas aizdomas par to, ko tur ieraudzīšu.

Jašims klusēja.

-    Es neko neizrādīju. Pavēlēju izvest zirgus un aizbultēt durvis. Tas arī viss.

Jašims pabungāja ar nagu pa katla sāniem. Tas klusi iešķindējās. Viņš piebungāja vēlreiz.

Viņi ar ģenerāli saskatījās.

-    Tas ir ļoti viegls, - Jašims teica. Viņš uz mirkli apklusa. - Ko jūs par to domājat?

-    Es domāju, - sacīja ģenerālis, - ka mums nav daudz laika. Šodien jau ir ceturtdiena.

-     Līdz skatei?

-     Desmit dienās ir jāatklāj, kas notiek ar maniem vīriem.

Tas tiešām bija grūts rīts. Pēc tam Jašims devās uz pirti, tur viņu ziepēja un berza, viņš ilgi gulēja karstajā tvaika telpā, tad saģērbās tīrās drēbēs un atgriezās mājās. Pārdomājot šo lietu no visdažādākajiem aspektiem, kādus vien varēja iedomāties, pūloties izvilkt kādu vadmotīvu, viņš beidzot pievērsās nodarbei, ko allaž bija uzskatījis par otro vērtīgāko pasaulē.

Kā atrast trīs vīrus pūstošā un rūgstošā, miglas aptumšotā viduslaiku pilsētā ar diviem miljoniem iedzīvotāju?

Nemaz nemēģini.

Labāk pagatavo sev labu maltīti.

Piecēlies einuhs lēni pārgāja pāri uz istabas pusi, kas slīga tumsā. Viņš uzrāva sērkociņu un, iededzis lampu, nogrieza dakti tā, lai liesma būtu vienmērīga un gaiša. Ta krita uz aprīkojumu, kas sastāvēja no tīras un kārtīgas plīts, augsta galda un pēc izskata loti asu nažu izkārtojuma. Tie bija sadurti griestos iekarinātā resnā malkas bluķī.

Kaktā stāvēja grozs, un Jašims izņēma no tā vairākus mazus, stingrus sīpolus. Viņš nomizoja tos un uz bluķa sakapāja - vispirms vienā virzienā, tad otrā. Tad uzlika uz plīts katliņu un ielēja tajā pietiekami daudz olīveļļas, lai sīpolus sabrūninātu. Kamēr tie pamazām cepās, viņš no keramikas poda paņēma rīsu sauju un iemaisīja to sīpolos.

Jašims jau sen bija atklājis, ko nozīmē gatavot ēst. Tas sakrita ar laiku, kad viņš sāka just riebumu pret saviem pūliņiem sasniegt rupjāku juteklisku apmierinājumu un pievērsās smalkākām un stilizētā- kām baudām. Nebija jau tā, ka līdz tam brīdim viņš ēdiena gatavošanu būtu uzskatījis par sieviešu darbu, visā impērijā par pavāriem drīkstēja strādāt abu dzimumu pārstāvji. Tomēr iespējams, ka viņš to bija uzskatījis par nabagu nodarbošanos.

Rīsi bija kļuvuši caurspīdīgi, tāpēc viņš iemeta tajos sauju korinšu, riekšavu ēdamo priežu sēklu, cukura gabaliņu un palielu šķipsnu sāls. Jašims nocēla no plaukta krūku un pasmēla no tās pilnu karoti eļļainas tomātu pastas, ko iemaisīja ūdens glāzē. Uzvirmojot šņācoša tvaika mutulim, viņš izlēja glāzes saturu rīsos, pievienoja visam šķipsniņu žāvētas piparmētras, iemala katliņā mazliet piparu un, apmaisījis rīsus, cieši uzlika vāku un pārcēla katliņu tālāk uz plīts.

Divvāku gliemežus Jašims bija nopircis jau iztīrītus - lielos gliemjus no Serafijas, augšpus Bosfora. Viņš ar plata asmens palīdzību tos citu pēc cita atvēra un ļāva iekrist ūdens bļodā. Rīsi bija gandrīz gatavi. Jašims ļoti sīki sakapāja dilles un iejauca maisījumā, ko izlēja šķīvī atdzesēties. Viņš nosusināja gliemjus un ar karoti sapildīja gliemežvākos, aizvākoja tos un salika pannā kārtās "ar galvām pret kājām". Jašims noslogoja to visu ar šķīvi, uzlēja mazliet karsta ūdens no tējkannas, uzlika vāku un pabīdīja pannu uz oglēm.

Viņš paņēma cāli, sadalīja, sasmalcināja uz gaļas naža plaknes valriekstus un pagatavoja Acen Yahnisi[13] ar granātābola sulu.

Kad viss bija izdarīts, viņš paņēma ūdens krūzi ar gulbja kakla izliekuma snīpi un ļoti rūpīgi nomazgāja rokas, muti, seju, kaklu un visbeidzot intīmās ķermeņa daļas.

Jašims sadabūja savu paklājiņu un palūdzās. Kad bija beidzis, viņš sarullēja paklājiņu un iebīdīja atpakaļ nišā.

Jašims gaidīja drīz ierodamies viesi.

6

Staņislavs Paļevskis bija piecdesmit piecus gadus vecs vīrs cietām, sirmām matu sprogām ap pliko galvvidu un ūdeņaini zilām acīm, kuru lūdzoši skumjo izteiksmi izcēla spēcīgais zods, pamatīga izmēra romiešu tipa deguns un skarbā lūpu līnija, ko šajā brīdī no Marmora jūras nākošie lieti un vēji bija savilkuši pavisam šaurā svītriņā.

Kā katru ceturtdienas vakaru pa ceļu, kas veda no Jaunās mošejas uz Zelta ragu, gāja diezgan uzkrītošs stāvs cilindrā un garos svārkos. Tapat kā cepure, viņa svārki bija pieredzējuši labākus laikus. Reiz tie bija melni, bet no biežās valkāšanas un Stambulas mitrā gaisa nomainījuši sākotnējo krāsu uz kaut ko līdzīgu jūras zaļai. Cilindra samta uzkārsums daudzās vietās bija noberzies gluds, īpaši ap virsu un malām. Tuvojoties divām plīvuros ievīstītām dāmām, kas pastaigājās kopā ar pavadoņiem, viņš pieklājīgi pakāpās sānis un sveicienam automātiski pieskārās cepures malai. Dāmas tieši neatbildēja sveicienam, tomēr mazliet pakniksēja, un sev aiz muguras Paļevskis izdzirda klusinātus čukstus un ķiķināšanu. Viņš pie sevis pasmaidīja, uzkāpa atkal uz ietves un atsāka ceļu.

Sākot iet, viņa somā kaut kas notinkšķēja, un viņš apstājās pārbaudīt somas saturu. Neviens formulārs tieši neliedza diplomātiski akreditētam ārzemju varas pārstāvim staigāt pa pilsētu ar divām 52 % bizoti- zāles degvīna pudelēm*, tomēr Paļevskis sevišķi nesteidzās to pārbaudīt.

* Bizonzāle - īpaša, rūgta zāle, ko nostādina degvīnā; mūsdienās pazīstama ar nosaukumu "Zubrovka".

Pirmkārt, viņš nebija pārliecināts, vai visā juceklīgajā pilsētas vēsturē nekad nav bijis itin neviena edikta, kas alkohola pārnēsāšanu padarītu par pārkāpumu, kurš pelnījis miesas sodu. Otrkārt, diplomātiskā imunitāte labākajā gadījumā būtu tikai vārgs atbalsts. Un, ja kaut kas noietu greizi, - Paļevska rīcībā nebija draudu diplomātijas, tas ir, lielga- ballaivu, ar kurām, kuģojot pa Bosforu, revanša labad iebombardēt sultānu pieļāvīgākā noskaņojumā, kā to 1807. gadā angļu vārdā izdarīja admirālis Dakvortss. Polijas vēstniekam nebija līdzekļu, ar ko pretoties valdības spiedienam, kā to 1712. gadā darīja krievi, kad viņu vēstnieku ieslodzīja vecajā Septiņu torņu pilī. Pirms četrdesmit gadiem Krievijas, Prūsijas un Austrijas valdnieki bija iesūtījuši savas armijas Polijā, lai noslaucītu šo valsti no zemes virsas. Patiesībā Paļevskim vispār nebija savas valdības.

Poļu ķeizara vēstnieks Dižajā Portā sakārtoja mitro drānu, kas aizsargāja viņa pudeles, vēlreiz savilka ciešāk somas saites un turpināja gājienu pa nīkulīgajām ielām un alejām, līdz nonāca kādā vecpilsētas sānielā pie Zelta raga iepretim ļoti maziem iebraucamajiem vārtiem. Durvis iebrauktuves vārtos bija tik zemas tāpēc, ka bija nosēdušās - virs dubļainās grunts pacēlās tikai trīs augšējās piektdaļas. Garām pašāvās izkaisīts puišeļu bars un, bez šaubām, ievilka viņa veco svārku mugurpusē vēl vienu spīdīgu švīku. Aprauts zvaniņš, ko važonis turēja iespiestu pirkstos, vēstīja: ar apbrīnojamu precizitāti līkumodams pa cieši saspiesto viduslaiku ieliņu šaurajām spraugām, tuvojas mazs ēzeļa pajūgs. Paļevskis steidzīgi pieklauvēja pie durvīm. Tas atvēra veca sieviete zilā sejas aizsegā un klusēdama atkāpās, ļaujot vēstniekam ienākt. Tieši tajā brīdī, kad Paļevskis pieliecies iegāja pa durvīm, pajūgs, ēzeļa mazajiem nagiem klaudzot un važonim pie grožiem skaļi klaigājot, pašāvās viņam garām.

Ārpus telpām tādu pustumsu kā šī sauc par dziestošu gaismu, bet te iekšā acīmredzot gaisma neuzausa nekad. Paļevskis īsu brīdi pārlika, vai pēdējo piecpadsmit tūkstoš gadu laikā saule kādreiz bija iespiedusies šajā nostūrī. Viņam jau sen bija aizdomas, ka iegrimušās durvis ir agrīns bizantiešu roku darbs, un nebija nekāda pamata domāt, ka tumšās koka margas, kurām pieķēries viņš pašlaik aklā tumsā droši rāpās pa kāpnēm uz augšu, ir kas cits nekā tās pašas Bizantijas klātbūtnes liecinieces, tāpat arī akmeņi mūros un logu ailas, un droši vien arī romiešu stila velvējums viņam virs galvas.

Kāpņu augšgalā viņš apstājās, lai ievilktu elpu un paostītu īpašo smaržu sajaukumu, kas kopā ar gaismu spraucās pa priekšā esošo durvju apakšu.

Likās gandrīz neiespējami, ka einuhs Jašims un vēstnieks Paļevskis varētu būt draugi, tomēr viņu draudzība bija stipra. - Tu un es - mēs esam divas puses, kas saplūst vienā veselumā… - reiz paziņoja Paļevskis, izdzēris vairāk šņabja, nekā viņam gāja labumā (ja neskaita faktu, uz ko viņš stūrgalvīgi pastāvēja, ka tikai rūgtā zāle, ko dzēriens satur, spēj uzturēt viņu pie pilna saprāta un pie dzīvības vispār). - Es esmu vēstnieks bez valsts, tu - vīrietis bez sēkliniekiem. - Jašims apdomāja šo piezīmi un norādīja, ka pie ārkārtējiem apstākļiem Paļevskis varētu savu valsti atgūt, taču poļu vēstnieks ar skaļiem šņukstiem noraidīja tādu varbūtību. - Es baidos, ka tas ir tikpat neiespējami kā tev ataudzēt pautus. Nekad. Nekad. Ak, šie izdzimteņi! - Drīz pēc tam viņš iemiga, un Jašims nolīga nesēju, kurš vēstnieku uz muguras aizgādāja mājās.

Nabadzībā novestais vēstnieks paostīja gaisu un pieņēma pieglai- mīgi viltīgu izskatu - turklāt tas viss notika tikai un vienīgi sava prieka pēc. Pirmā bija sīpolu smarža, tad nāca vista - abas smaržas viņš spēja noteikt uzreiz. Viņš pazina arī tumšo kanēļa aromātu, bet bija vēl kaut kas sulīgs un pikants, ko bija grūti identificēt. Cieši piemiedzis acis, viņš vēlreiz ievilka gaisu.

Tad bez turpmākas vilcināšanās un klīrības viņš atrāva vaļā durvis un strauji iegāja istabā. - Jašim, Jašim! Tu liec mūsu dvēselēm lidināties virs elles vārtiem! Acem Yahnisi, ja nekļūdos, tik līdzīgs persiešu fesinjan. Vista, valrieksti un granātābolu sula! - viņš paziņoja.

Jašims, kas nebija dzirdējis viņu kāpjam augšā, pārsteigts pagriezās. Paļevskis redzēja, ka viņa seja izstiepjas garāka.

- Nu, nu, jauno cilvēk, es baudīju šo ēdienu, vēl pirms tu biji atšķirts no krūts. Bet šovakar mēs visā nopietnībā dosim tam jaunu un piemērotu nosaukumu: "Vēstnieks bija sliktā omā, bet nu ir iepriecināts!" Kā tev tas patīk?

Viņš pasniedza saimniekam pudeles. - Vēl vēsas, tu jūti? Brīnišķīgi! Kādu dienu es paņemšu lāpu, nokāpšu lejā pagrabā un paskatīšos, no kurienes nāk tas ledainais ūdens. Ta varētu būt romiešu ūdens cisterna. Es nemaz nebūtu pārsteigts. Kas par atradumu!

Viņš berzēja rokas, bet Jašims smaidīdams pasniedza viņam degvīna glāzi. Kādu brīdi viņi stāvēja un skatījās viens uz otru, tad vienlaikus atmeta atpakaļ galvas un dzēra. Pēc tam Paļevskis uzklupa divvāku gliemežiem.

Tas solījās būt garš vakars. Tas bija garš vakars. Ap saulrieta lūgšanu laiku Jašims aptvēra, ka viņa rīcībā ir vairs tikai deviņas dienas.

Skārdnieku iela stiepās drusku uz rietumiem virs Ristema pašā [14] mošejas, kas pati bija pa pusei noslīkusi līkumotās alejās un pasāžās ap Lielā bazāra dienvidu ieeju. Kā vairums ielu amatnieku kvartālā, tā sastāvēja no atklātu darbnīcu šaurajām piltuvēm, kas katra nebija lielāka par plašu tualetes telpu. Kalēji smēdē pie plēšām ar āmuriem kala savam amatam tik ierastos priekšmetus: skārda podus, mazas tējkannas, vājās eņģēs iestiprinātas vai ar vienlaidu vāku aizvākojamas visdažādāko lielumu un formu lādes - no mazītiņām, apaļām bundžām, ko lieto pūdera un sāpju remdinošās tīģerziedes glabāšanai, līdz stīpotām jūrnieku lādēm audeklu pārvadāšanai. Viņi gatavoja nažus un dakšiņas, emblēmas un goda zīmes, briļļu rāmjus un metāla spieķu uzgaļus. Katrs specializējās uz kaut ko savu, bet neviens nekad neatteicās no ierastā amuletu pasūtījuma. Amuletus allaž gatavoja, lai tajos būtu vieta, kur ievietot papīra gabaliņu ar deviņdesmit deviņiem Dieva vārdiem. Neizsīkstoša bija arī kniepadatu kastīšu ražošana. Ģildes noteikumus pirms tūkstoš gadiem bija izstrādājuši tirgus tiesneši ar pašu sultānu priekšgalā, un tos drīkstēja pārkāpt tikai ārkārtējos apstākļos.

Jašims prātoja: vai milzu katla pasūtīšanu varēja izraisīt kādi ārkārtēji apstākļi?

Skārda tirgus nepulcēja ļaužu barus, kādi parasti apsēda dažas citas rosīgās Stambulas tirgus maģistrāles - pārtikas, garšvielu un kurpju tirgus. Pat Zeltkaļu iela bija darbīgāka. Tāpēc Jašims brīvi pastaigājās pa ielas vidu, ar to piesaistīdams dažu labu skatienu. Tomēr, apmierinājušies ar spriedumu, ka šis vīrs ir svešinieks, kalēji vairs par viņu nedomāja - tos ne visai interesēja, vai Jašims ir bagāts vai nabadzīgs, resns vai tievs, jo neviens dzīvs cilvēks nevarēja viņiem ienest vairāk peļņas kā tos pieticīgos ienākumus, ko viņi guva saskaņā ar ģildes locekļa stāvokli. Ja viņu vienkāršos izstrādājumus kāds piedāvājās pirkt par nesaprātīgi augstu cenu, neviens tam pat nedomāja pievērst uzmanību. Ģildes prasības bija negrozāmas: kvalitāte un cieta cena - ne vairāk, ne mazāk.

Jašims to visu zināja. Pašlaik viņš tikai vēroja. Kalēji galvenokārt strādāja pie tirgotavu ārdurvīm - tuvāk gaismai un svaigam gaisam, tālāk no aizmugurē dūmojošajām ēzēm. Ta, nerimtīgi klaudzinādami ar āmuru, viņi lēnītēm izvilināja no skārda mazus priekšmetus citu pēc cita. Viņš pacēla acis - ierastais restoto logu izkārtojums virs galvas norādīja, ka tur atrodas kalēju, viņu sievu un bērnu mājokļi. Jašims nosprieda, ka mācekļi droši vien guļ darbnīcās.

Viņš iegriezās kādā pagalmā un paskatījās atpakaļ. Visā šaurajā, atkritumiem klātajā ieliņā uz māju augšstāviem veda ļodzīgas metāla kāpnes, kas allaž atdūrās nabadzīgās, ar izbalējušu paklāju vai strēmelēs sagrieztu segu pret mušām aizkarinātās durvju ailēs. Jašims nodomāja, ka tas pasargā no svešiem skatieniem plakanos jumtus - vienīgo vietu, kur sievietes dienā var netraucēti ieelpot svaigu gaisu. Bet kas naktīs var piekļūt jumtiem? Viņš nosprieda, ka pietiekami daudz ļaužu. Paraustījis plecus, viņš atvairīja kādu prātā ienākušu domu un atgriezās pie pagalma apskates.

Āmuru klaudzieni te bija klusāki, tie pārskanēja pagalmu kā varžu muzikālā kurkstēšana tuvējo ezeru. Pagalma nišās kalēji paši strādāja maz, tās kalpoja karavānu tirgoņiem par krogiem. Skārda tirgotāji tur sanesa izejvielas darbam un pēc vajadzības pārdeva kalējiem ielas pusē. Te bija sakrautas biezas, uz labu laimi sagrieztas skārda plāksnes, un īpašnieki, kontrastējot ar tālo un aritmisko šķindoņu no ielas, bija rāmi sasēdušies aplī uz zemiem ķeblīšiem, sūca tēju un virpināja lūgšanu krelles. Laiku pa laikam kāds no viņiem kaut ko pārdeva. Pircējs pats nogrieza loksni, tirgotājs to nosvēra, un kalējs aiznesa to projām.

Jašims izgāja no pagalma, lai uzmestu pēdējo skatienu visam kopumā. Lielākie objekti, galvenokārt laternas un ceļojuma lādes, bija nokrauti zemē veikalu durvju priekšā. Taču Jašimam pietika ar to, ka ne iekšpusē, ne ārpusē skārda tirgū nebija iespējams izkalt katlu ar tik lielu dibenu, lai tur varētu ietilpt cilvēks.

To noteikti kāds būtu redzējis, viņš nodomāja.

Un šis "kāds", viņš prātoja tālāk, pilnīgi saprotamā kārtā būtu par to pārsteigts. Kāpēc lai, svēto relikviju vārdā, kāds gribētu no skārda darinātu katlu uz trijkāja?

Un vēl piedevām tik lielu! Lielāko katlu, kādu viņš bija redzējis kopš… kura laika?

Jašims sastinga. Viņam visapkārt kalēji izklaudzināja bezjēdzīgus pateicības treļļus amatniecībai, taču viņš vairs neko no tā visa nedzirdēja. Pēkšņā uzplaiksnījumā viņš atskārta, kad ir redzējis tādus katlus.

Pirms desmit gadiem. 1826. gada 15. jūnija naktī.

Tikko šī doma Jašimu bija apžilbinājusi, viņš juta, ka piesaista sev cilvēku uzmanību. It kā tā liktu viņam no iekšpuses spīdēt.

Tuvējās kafejnīcas saimnieks atnesa kafiju, taču Jašims neredzošām acīm lūkojās lejup uz ielu. Uzstājīgā kalēju āmuru šķindoņa bija saplūdusi ar desmit gadus vecām atmiņām par janičāru katlu šausminošo rīboņu. Tas bija gadsimtiem vecs signāls, kuru šai pilsētā neviens nevarēja pārprast - ne pilī, ne uz ielas, ne savās mājās. Šī skaņa bija visu šķindoņu un trokšņu māte, un tā nenozīmēja, ka janičāri ir izsalkuši un prasa ēst.

Tas nozīmēja, ka viņi prasa asinis.

Šī trauksmainā, ļaunu vēstošā, uzbāzīgā katlu rīboņa gadsimtiem ilgi bija bijusi priekšspēle nāvei ielās, gabalos saraustītiem cilvēkiem un "upurētiem" prinčiem. Vai tā bija bijis vienmēr? Jašims ļoti labi zināja, ko janičāri savulaik bija sasnieguši. Viņu vīri tika izlases kārtībā izraudzīti no impērijas sīkstākajiem un nepakļāvīgākajiem, izskatīgākajiem un acīgākajiem kristīgajiem jaunekļiem savā iesaukumā. Viņus atveda uz Stambulu, kur tie atteicās no dzimto vecāku, Balkānu zemnieku, ticības un kā vergi zvērēja uzticību sultānam, kas stāvēja karaspēka priekšgalā. Vergi, kas kļuva par sultāna karaspēku, par šausminošu kara mašīnu, ko osmaņu sultāni palaida vaļā kā ķēdes suni un uzrīdīja ienaidniekiem Eiropā.

Osmaņu impērija visai pasaulei iedvesa bailes, un janičāri pielika šīs bailes neīstenticīgajiem pie rīkles. Sofijas un Belgradas iekarošana, Stambula pati, ko 1453. gadā izrāva no grieķu rokām. Arābijas pussala

un kopā ar to svētās pilsētas*. 1526. gadā Mohāčā savos sedlos tika nocirsts Ungārijas bruņniecības zieds, bet Suleimans Lieliskais veda savus vīrus uz Budu un tūdaļ pēc tam devās tālāk līdz pat Vīnes vārtiem. Roda un Kipra, Ēģipte un Sahāra. Ko tur liegties, 1566. gadā janičāri izcēlās pat Francijas krastā un gadu pavadīja Tulonā.

Līdz uzvaras - kas gan var pateikt, kāpēc, - izsīka. Saistību noteikumi mainījās. Janičāri lūdza atļauju precēties. Viņi iesniedza petīciju, pieprasot tiesības laikā, kad nebija kara, nodarboties ar tirdzniecību, jo viņiem bija jāpabaro ģimene. Viņi iesaistīja karaspēkā dēlus, un korpuss vairs nevēlējās karot. Turklāt viņi vēl arvien bija bīstami. Dažādu privilēģiju pārsātināti, viņi uzkundzējās vienkāršajiem pilsētas iedzīvotājiem. Radīti, lai mirtu kaujā pie pamestām impērijas robežām, kuras visu laiku paplašināja, viņi baudīja visas iespējamās atļaujas un tādu neaizskaramību, kādu vien sultāns vai vispār kāds cilvēks var dāvāt otram cilvēkam, kurš tuvākajā laikā gatavojas kļūt par mocekli. Taču moceklību viņi vairs tik ļoti nemeklēja. Vīri, kas bija sūtīti, lai iedzītu šausmas Eiropai, bija izdarījuši vienkāršu atklājumu: daudz vieglāk un drošāk bija terorizēt ļaudis savās mājās.

Pilī visādi nopūlējās vest viņus pie prāta un iedibināt disciplīnu. 1618. gadā osmaņu sultāns mēģināja viņus iznīcināt, janičāri sultānu nogalināja, saspiežot viņa sēkliniekus, - cik Jašimam bija zināms, tā bija spīdzināšanas metode, kas neatstāj pēdas uz ķermeņa. īpašs cilvēks, īpaša nāve. l ika uzskatīts, ka karaliskajai ģimenei tāda piederas. Vēlāk, 16.35. gadā, Murats IV sapulcēja trīsdesmit tūkstoš janičāru un veda viņus karagājienā pret Persiju, tas ir - nāvē. Taču janičāri izdzīvoja.

Osmaņi sāka lēnītēm apzināties, ka nespēj vairs sevi pienācīgi aizstāvēt. Būdami absolūti neuzticami, janičāri tomēr pieprasīja, lai viņus uzskata par galveno militāro spēku, un kļuva par neapstrīdamu autoritāti. Vienkāršie ļaudis no viņiem baidījās. Tirdzniecībā tie izmantoja savas privilēģijas, lai kļūtu par bīstamiem konkurentiem. Viņu uzvedība bija bīstama un bezkaunīga, viņi dīžājās pilsētas ielās pilnā bruņojumā, ar nūjām rokās, un izkliedza rupjus lāstus. Aiz Topkapi pils sienām starp Sofijas mošeju un Zilo mošeju plešas atklāts laukums, ko sauc par "Zirgu laukumu", - tas ir senās Bizantijas hipodroms. Tajā aug milzīgs platānas koks, zem kura allaž pie pirmajām briesmu pazīmēm pulcējās janičāri, jo Janičāru koks ar savu plankumaino, atlupušo stumbru atradās viņu pasaules centrā, tāpat kā pils - osmaņu laicīgās valdības centrā, bet Svētā Sofija - ticīgo pasaules sirdī. Zem šī koka zariem janičāri izklāstīja savas sūdzības, izpauda noslēpumus un perināja sacelšanās. Ta lokanajos zaros viņi pakāra arī tos cilvēkus, kas viņus bija saniknojuši, viņu asinskārei tika upurēti ministri, vezīri un tiesu ierēdņi, kam sekoja virkne vāju un nedrošu sultānu.

Pa to laiku sultāna armijas islāma vārdā iekarotās zemes - Ungārija, Serbija un Krima - tika zaudētas un atdotas neīstenticīgajiem. Ēģiptē Ali pašā Albānietis iedibināja Napoleona iekarošanas armijas praksi - apmācīja savus fellahin* rietumu stilā. Un, kad no impērijas, kur katrs otrais runāja grieķiski, pazuda tās centrālā daļa Grieķija, tas valstij bija pēdējais trieciens. Ēģiptieši kādu laiku bija fortu noturējuši, tas likās uzslavas vērts. Viņiem bija ierindas mācība un laba disciplīna, viņiem bija taktika un mūsdienīgi šaujamieroči. Sultāns to novērtēja un arī sāka gatavot savu armiju pēc ēģiptiešu karapulku parauga; tā radās ģenerāļa Jaunā Gvarde.

Tas bija pirms desmit gadiem. Sultāns izdeva pavēli, ka janičāriem jāapgūst Jaunās Gvardes rietumnieku stils, labi zinādams, ka tas viņus aizvainos un izprovocēs uz nemieriem. Un janičāri tiešām nekavējoties sacēlās. Viņiem rūpēja tikai personiskās privilēģijas, viņi vērsās pret pili un pret maz pieredzējušo Jauno Gvardi. Taču viņi bija ne tikai slinki, bet arī atpalikuši un tumši ļautiņi. Cilvēki viņus ienīda. Sultāns bija nobriedis un sagatavojies. Kad ceturtdien, 15. jūnijā, sacēlušies janičāri apgrieza uz mutes savus milzu katlus, vajadzēja tikai vienu dienu, lai ar mūsdienīgiem paņēmieniem paveiktu to, ko neviens nebija varējis izdarīt trīssimt gados. Naktī uz 16. jūniju spēcīga modernās artilērijas apšaude pārvērta dumpīgās kazarmas gruzdošās krāsmatās. Tūkstoši jau bija miruši, palikušie glābās bēgot un aizgāja bojā ielās, mežos aiz pilsētas mūriem, alās un midzeņos, kur paslēpās, lai izdzīvotu.

Jašims nešaubījās, ka trieciens bijis būtisks un impērijai joprojām vajadzīgs laiks, lai no tā atkoptos. Daži var neatkopties nekad.

Uz ielas veikala priekšā līdz elkoņiem notašķījies vīrs ādas priekšautā kala laternu. Viņš ar knaiblēm gofrēja skārda loksnes, tik ātri un veikli saspiežot tās kopā, ka Jašims būtu ar mieru vienkārši stāvēt un apbrīnot viņu. Taču vīrs jautājoši pacēla acis.

-     Man ir viena drusku neierasta lieta, kurai es vēlētos noteikt cenu, - Jašims paskaidroja. - Jūs, liekas, izgatavojat liela izmēra priekšmetus.

Vīrs piekrītoši pamāja. - Kāda ir jūsu vajadzība, efendil

-    Tas ir katls. Ļoti liels katls manā augumā, uz trijkāja. Vai jūs varētu tādu izkalt?

Virs iztaisnojās un saviebies pārbrauca ar roku skaustam.

-    Dīvains gadalaiks lielajiem katliem, - viņš teica.

Jašima acis kļuva platas. - Jūs to patiesi varat izdarīt? Vai esat to darījis jau agrāk?

Kalēja atbilde viņu pārsteidza. - Es kalu tos katru gadu - vai gandrīz katru. Lielie skārda katli vajadzīgi Zupas ģildei. Viņi tos lieto, ejot procesijā.

Protams! Kāpēc viņš nebija par to iedomājies? Ik gadus amatnieki iet gājienā pa pilsētas ielām uz Svēto Sofiju, un katra ģilde ved platformu ar sava amata simboliem. Frizieru un bārddziņu ģilde ved milzu šķēres un uz vietas piedāvā pūlim par brīvu nogriezt matus. Zivju tirgotāji savu platformu izveido kā kuģi, imitē tīklu mešanu un virvju vilkšanu. Maiznieki uzbūvē krāsni un met ļaudīm karstus, tikko ceptus plāceņus. Un Zupas ģilde ved milzīgus, melnus katlus ar tikko vārītu zupu, ko viņi smeļ māla bļodās un, ejot garām, izdala pūlim. Tas ir karnevāls.

-    Bet skārda katls var neizturēt tādu karstumu un svaru, - Jašims iebilda.

Kalējs smējās.

-    Ta tak ir mānīšanās! Platforma sabruktu, ja katli būtu pilni ar zupu. Jūs taču nedomājat, efendi, ka frizieris griež cilvēkiem matus ar tām milzīgajām šķērēm, ko? Skārda katlā vienkārši ieliek mazāku zupas katlu, un tas izskatās ticami. Lai būtu jautrāk.

Jašims jutās kā muļķa bērns.

-     Vai jūs pēdējā laikā esat tādu katlu taisījis? Kaut gan nav īstā

sezona?

-    Mēs kaļam katlus, kad ģilde pasūta. Pārējā gada laikā, nu… - viņš saspļāva rokās un paņēma knaibles, - kaļam laternas vai ko citu. Katli parasti tiek mazliet apdauzīti un pēc tam plaisā, tāpēc īstajā sezonā mēs kaļam atkal. Ja jums vajadzīgs katls, es jūsu vietā parunātu ar Zupas ģildes vīriem. - Kalējs palūkojās uz Jašimu, un viņam ap acīm parādījās smieklu krunciņas. - Jūs taču neesat mulla Nasretdīns [15] , ko?

-    Nē, neesmu, - Jašims iesmējās.

-Jo citādi tas izklausās pēc izjokošanas. Piedodiet…

Saģērbta krāšņā jaunavas tērpā, meitene aizvērtām acīm gulēja gultā. Viņas mati bija rūpīgi sapīti un sastiprināti ar malahīta sprādzi. Iespējams, tas bija pūdera dēļ, bet viņas acis izskatījās ļoti tumšas, turpretī skaistā sejas āda teju vai mirdzēja zilganpelēkajā ziemas saulē, kas istabā iespīdēja caur slēģiem. No gāzes šalles [16] , kas bija aplikta viņai ap krūtīm, smagi nokarājās zelta pušķi, bet meitenes garās kājas bija ieģērbtas tik smalka muslīna atlasa biksēs, ka izskatījās gandrīz kailas. Mazā zelta kurpīte uz kreisās kājas īkšķa tik tikko manāmi šūpojās.

Mēlīte, kas bija mazliet izspraukusies starp nosārtinātajām lūpām, it kā lika saprast, ka tagad viņas pamodināšanai būs vajadzīgs kas vairāk par vienu skūpstu.

Jašims noliecās pār meiteni, lai apskatītu viņas kaklu. Divi melni zilumi abās rīkles pusēs. Spiediens bijis stingrs, turklāt viņa bija nogalināta no priekšpuses, tā ka pirms nāves droši vien bija redzējusi slepkavas seju.

Einuhs paskatījās uz meitenes ķermeni, un viņa sirds žēlumā sažņaudzās. Tik nevainojama: nāve viņu bija padarījusi līdzīgu mirdzošam un aukstam dārgakmenim, nu viņas skaistums bija neaizsniedzams jebkurai vardarbībai. Es, tāpat kā viņa, nomiršu nevainīgs, viņš skumji nodomāja. Manā gadījumā vēl arī sakropļots. Viņš steidzīgi atvairīja šīs domas - pirms daudziem gadiem tās bija viņu spīdzinājušas un padarījušas vai traku, taču viņš bija iemācījies tās kontrolēt. Tas bija viņa paša domas, viņa kaislības, tātad viņš pats tās arī var iebāzt makstī kā zobenu. Viņš bija dzīvs. Un tas bija labi.

Jašima acis slīdēja pa meitenes ādu. Nāves bālums to darīja baltu, aukstu un gludu kā sviests. Viņam tā skatoties, gandrīz pazuda neskaidrās šaubas par to, ka meitene tomēr nav pilnīgi bez vainas. Viņas labās rokas vidējā pirkstā bija iespiesta maza rieva, viņš bija uzgājis gandrīz nemanāmu šauras stīpiņas nospiedumu. Viņa bija valkājusi gredzenu. Tagad viņai gredzena nebija.

Jašims pacēla galvu. Kaut kas istabas gaisotnē bija mainījies, iespējams, tā bija kāda pārmaiņa spiedienā, pārmaiņa, ko rada līdzsvara izjaukšana starp dzīvo un mirušo telpā. Viņš aši pagriezās un apskatījās visapkārt. Drapērijas, kolonnas, daudz vietas, kur paslēpties. Kādam, kas nogalinājis?

Iznākusi no kolonnas ēnas, viņam pretī viegli slīdēja sieviete, viņas galva bija mazliet pieliekta uz sāniem, rokas pastieptas uz priekšu.

-    Jašim cherie! Tu te souviens de ta vieille amie?*

7a bija pati valida**, sultāna māte, un Jašims bez jebkāda pārsteiguma atskārta, ka viņa runā marķīzes de Merteijas balsī. Ta bija viņa, kas iedeva Jašimam grāmatu. Viņa sapņos marķīze runāja franciski un (to viņš varēja arī nezināt) nazālajās kreoliešu intonācijās.

Viņa saņēma Jašima rokas un trīs reizes viegli noskūpstīja viņu uz vaigiem. Tad pievērsa skatu skaistajai meitenei, kas, nāves apskāvienos dusoša, bija atstāta viņa apskatei.

-    C'est triste***, - viņa vienkārši noteica, pacēla acis un sastapās ar Jašima skatienu. - Ak jūs, nabadziņš.

Viņš skaidri zināja, ko sieviete ar to domā.

-    Alors****, vai jūs zināt, kurš to izdarīja?

-     Pilnīgi skaidri. Kāds bulgāru zvejnieks.

Valida ar skaisto roku aizspieda sev muti.

-     Man bija piecpadsmit.

Viņa smaidot pārtrauca Jašimu.

-Jašim, sois serieux*****. Mazā meitene ir mirusi un… tikai neraudiet, ir nozuduši mani dārgakmeņi. Napoleona briljanti. Mums visiem dzīve pilī ir kļuvusi nepanesama.

* Dārgo Jašim! Tu taču atceries savu veco draugu? (Fr. vai) ** Valida - māte.

*** Tas ir skumji (fr. vai.).

**** Tātad (fr. vai).

***** Esiet nopietns (fr. vai).

Jašims palūkojās uz validu. Pustumsā viņa izskatījās gandrīz jauna, skaista viņa bija jebkurā apgaismojumā. Viņš prātoja, vai mirusī meitene viņas vecumā būtu izskatījusies tikpat labi, vai viņa vispār būtu tik ilgi nodzīvojusi? Emē, valida. Ta bija loma, par kuru cīnījās katra sieviete harēmā: gulēt ar sultānu, iznēsāt viņa dēlu un pēc tam noteiktā laikā parūpēties par to, lai tas uzkāptu osmaņu tronī. Katrs solis prasīja arvien vairāk brīnumainu sakritību, arvien lielāku mērķtiecību. Sieviete, kas stāvēja viņa priekšā, kaut gan bija francūziete, bija iekarojusi neparastas privilēģijas. Sākot jau ar pirmo brīnumu, ko iznēsāja sev zem sirds.

-     Jūs tak negribat teikt, ka neesmu jums rādījusi Napoleona briljantus? - viņa teica. - Mans Dievs, jūs esat laimīgs cilvēks. Esmu visiem apnikusi ar šiem dārgakmeņiem. Es tos apbrīnoju, mani viesi tos apbrīno, un esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņi, tāpat kā es, uzskata tos par briesmīgi neglītiem. Taču dārgakmeņus man atsūtīja imperators Napoleons. Personellemenl[17]!

Viņa uzmeta Jašimam šķelmīgu skatienu.

-     Jums tās liekas sentimentālas vērtības? Nieki. Ta tomēr ir daļa no maniem batterie de guerre[18]. sajās sienās skaistums ir lēts. Turpretī atšķirība, īpatnība maksā arvien dārgāk. Paskaties uz viņu. Nekādi čerkesu kalni nevarēs vēlreiz radīt tik skaistu būtni kā šī, taču mans dēls jau pēc nedēļas būs aizmirsis viņas vārdu. Taņa? Oļesja? Kāda tam nozīme?

-     Kādam tas kaut ko tomēr nozīmēja, - Jašims atgādināja. - Kāds viņu ir nogalinājis.

-    Tāpēc, ka viņa ir skaista? Phe, skaisti te ir visi.

-    Nē. Varbūt tāpēc, ka viņai bija jāguļ ar sultānu.

Viņa pēkšņi paraudzījās einuhā. Tādos brīžos kā šis Jašims skaidri zināja, kāpēc tieši viņa un neviens cits ir likumīgā valida. Viņa nenolaida acis.

-    Varbūt. - Viņa eleganti paraustīja plecus. - Man gribētos pastāstīt tev par saviem dārgakmeņiem. Tie nav skaisti, bet ļoti noderīgi - veselas bagātības vērti.

Jašims prātoja, vai viņai tiešām būtu vajadzīga nauda, bet sultāna māte lasīja viņa domas. - Nekad neko nevar zināt, - viņa sacīja, viegli papliķēdama Jašimam pa roku. - Ne vienmēr viss notiek tā, kā esam nodomājuši.

Viņš mazliet paklanījās, lai apliecinātu validas vārdu patiesīgumu. Viņa dzīvē tā bija. Vai arī viņas? Bez šaubām - un šis pēkšņais atklājums bija brīnišķīgs.

Pirms piecdesmit gadiem uz franču pasta kuģa klāja, kas brauca no Rietumindijas uz Marseļu, uzkāpa jauna sieviete. Uzaugusi Kārību jūras'salā Martinikā, viņa tika sūtīta uz Parīzi pabeigt izglītību un atrast tur piemērotu vīru.

Parīzē meitene tā arī neieradās. Atlantijas austrumos viņas kuģi sagrāba Ziemeļāfrikas šebeka[19], un jaunā, skaistā sieviete kļuva par Alžīrijas korsāru [20] gūstekni. Korsāri viņu uzdāvināja Alžīrijas valdniekam, kas ar apbrīnu novērtēja viņas eksotisko skaistumu un balto ādu. Valdnieks zināja, ka viņa ir pārāk vērtīga, lai drīkstētu to paturēt sev, tāpēc aizsūtīja meiteni uz Stambulu.

Taču tā bija tikai puse no stāsta, neparastā puse - un tikai. Jau gadsimtiem ilgi arī citas kristiešu gūsteknes bija nonākušas sultāna gultā. Ne pārāk daudzas, dažas. Bet likteņa untumi ir neizprotami un dažbrīd visai krasi. Martinikā jaunā Emē bija gandrīz nešķirama ar kādu citu franču kreolieti, kuras vārds bija Roza Tašē de la Pažerī. Gadu pēc tam, kad Emē bija devusies savā liktenīgajā ceļojumā uz Franciju, jaunā Roza viņai sekoja. Pa to pašu maršrutu, bet ar veiksmīgāku kuģi. Ieradusies Parīzē, viņa pārcieta revolūciju, cietumu, badu un kāda ļoti ambicioza vīra iekāri, kam kļuva par mīļāko, pēc tam par šī vīra - Francijas imperatora Napoleona Bonaparta sievu un visbeidzot par imperatori. Rozas jaunības draudzene Emē kā likumīgā sultāna sieva pasaulei bija zudusi. Bet Roza kļuva par imperatori Zozefīni.

Nekad neko nevar zināt.

Viņa paliecās uz priekšu un sniedza Jašimam šķīstu skūpstu. Durvīs viņa atskatījās.

- Atrodiet manus briljantus, Jašim. Atrodiet tos ātri, vai zvēru: kamēr dzīvošu, nekad vairs jums neaizdošu nevienu romānu!

Naktī un lietū pat divu miljonu dvēseļu apdzīvota pilsēta var likties klusa un pamesta. Tas bija laiks starp vakara un nakts lūgšanām. No kādas pārplūdušas notekas, slapjajai spalvai spīdot, izlīda žurka un, meklēdama pajumti, steidzīgi metās bēgt gar mājas pamatiem. Arvien kāpjošais ūdens tai nemanāmi sekoja.

Meklējot vietu, pa kuru varētu izspraukties, ūdenslīmenis peļķē lēni cēlās no viena akmens slāņa uz nākamo. Atradis vietu, pa kuru izsūkties, tas akli, tomēr nekļūdīgi tecēja no kalna lejup. Laiku pa laikam ūdens apstājās, sakrājās peļķē, bet tad atkal atjaunoja plūdumu, uzstājīgi meklēdams ceļu uz Bosforu un atstādams aiz sevis skaidri iezīmētajā dubļu gultnē zariņu, matu un ēdiena palieku sliedi. Ūdens aiztecēja pāri ieliņai un savācās atkal vienkopus otrajā pusē, kur kāpnes veda lejup uz Uzvaras mošeju, kas, tikko pabeigta, braši slējās Bosfora krastā.

Lietus turpināja līt, bet ūdens vēl arvien plūda atpakaļ uz noteku. Stundā, kad uzausa rīta zvaigzne, mošejas vārtsargs aizsūtīja divus strādniekus izsekot ūdens straumei, kas jau draudēja iesūkties klona grīdā un sabojāt paklājus. Glābjoties no lietus, paslietiem elkoņiem sacēluši virs galvas vilnas apmetņus, viņi kāpa augšup pa kāpnēm.

Uzkāpuši kalnā apmēram divsimt jardu augstumā, viņi atrada ceļa posmu, kas bija pārvērties dīķī, un ar laužņiem piesardzīgi pabakstīja duļķaino ūdeni.

Beidzot viņi uzgāja notekcauruli un sāka strādāt, mēģinādami atbrīvot tās atveri - sākumā ar laužņiem, pēc tam iebrienot līdz pat zodam netīrajā, ledainajā ūdenī. To bija aizsprostojis kaut kāds mīksts sainis, tik cieši apsaitēts ar virvēm, ka neviens no vīriem, iegremdēdamies uz dažām sekundēm ar kājām pa priekšu ledainā muklāja tumsā, nespēja caurulei pienācīgi piekļūt. Beidzot, īsi pirms rītausmas, viņiem izdevās iedabūt lauzni starp saini un novadcaurules sienu un pavilkt to ārā tiktāl, lai ūdens ar žļurkstu pazustu.

Strādniekam, kas stāvēja līdz krūtīm ūdenī, izdevās saini sagrābt, un viņi beidzot ieraudzīja kādu priekšmetu, kas sākumā izskatījās kā milzīgs, cepšanai domāts, pārsaitēts un pildīts tītars.

Ieskatoties vērīgāk, strādniekam kļuva nelabi.

Jašims izvēlās no gultas, uzrāva mugurā platu halātu ar kapuci, iebrauca austrumnieku kurpēs, noņēma no āķa somu un izgāja uz ielas. Pēc trim pagriezieniem viņš nonāca Kara Davuta ielā, kur izdzēra divas krūzes biezas, saldas kafijas un apēda boreku - cukurotu un eļļā ceptu sviesta miklas plāceni. Bieži naktīs, kad cilvēki parasti gul nomodā un kaļ plānus, līdz iegrimst laimīgā miegā, Jašims prātoja par izvākšanos no dzīvokļa un pārcelšanos uz lielāku mājokli, kur būtu vairāk gaismas un labāks skats pa logu. Domās viņš jau bija sev iekārtojis mazu bibliotēku ar ērtu, labi apgaismotu nišu lasīšanai, arī lielisku virtuvi un vēl vienu mazu istabiņu tās vienā galā, kurā varētu gulēt kalps - lai no rītiem būtu kāds, kas iekur uguni un pasniedz kafiju. Dažkārt skats uz zilo Bosforu pavērās no bibliotēkas, citkārt - no virtuves. Ūdens atspulgs uz griestiem veidoja rāmus gaismas ornamentus. Vaļējais logs uztvēra vasaras vēja brāzmas.

Tomēr no rītiem, nonācis lejā, Kara Davuta kvartālā, viņš vienmēr izlēma palikt tepat. Savas grāmatas viņš atstās izvietotas tā, kā bija, - grimstam aicinošā pustumsā. Virtuve pildīs visu telpu ar kardamona un piparmētras smaržu, bet pavards ik pa brīdim izmetīs pa logu kādu tvaika mutuli. Viņš turpinās kāpt augšup un lejup pa vecajām kāpnēm un laiku pa laikam atdauzīs galvu pret nosēdušos durvju pārsedzi. Tādēļ, ka Kara Davuta bija viņa iela. Kopš brīža, kad viņš bija atradis šo kafejnīcu, kuras īpašnieks allaž zināja, kāda kafija viņam garšo vislabāk - mēreni stipra, bez garšvielām, ar mazu šķipsniņu cukura, viņš Kara Davuta kvartālā allaž bija juties laimīgs. Ļaudis viņu pazīst, taču nav ziņkārīgi un neuzbāžas ar pļāpām vai tenkām. Nebija jau tā, ka viņš deva iemeslu tenkām: Jašima dzīve bija mierīga, viņš uzvedās gandrīz nevainojami. Piektdienās viņš kopā ar visiem gāja uz mošeju. Laikus apmaksāja rēķinus. Pretī viņš prasīja vienīgi to, lai viņu atstāj mierā rīta kafijas laikā, kad varēja pavērot ielas izrādi dzīvās bildēs, lai zivju tirgotājs katru dienu pamāj un pastāsta jaunumus par lielisko nozveju; lai pie libāņu maiznieka allaž var iegādāties svaigu asnu graudu maizi.

Vai tas bija viss? Vai viņš tiešām tik ļoti grib, lai viņu atstāj mierā? Ģenerāļa zīmīte, izsaukums pie sultāna, zivju tirgotāja pamirkšķinā- šana, kafija, kas katru dienu tiek gatavota viņa gaumē, - vai tas nav tas, pēc kā viņš ilgojas? Jašima prasme palikt nemanāmam bieži pārsteidza viņu pašu. Ta bija kā aizsargpoza, bet patiesībā viņam tik svešo, kastrēto puisēnu manierīguma paveids. Puisēni auga, kļuva par einu- hiem - ģimeņu "sargeņģeļiem", bija sentimentāli jūtīgi pret saviem aizbilstamajiem, rauca degunus, vaibstījās un teatrāli spieda rokas pie sirds. Iespējams, ka nošķirtība arī bija tas pats manierīgums, kuru savukārt bija piesavinājies viņš, jo vientulības mokas bija pārāk dzeļošas un stipras, lai tās izturētu bez jebkādas uzspēles. Ļoti vājš mēģinājums sevi apmānīt.

Jašims paraudzījās uz ielu. Kāds imāms [21] augstā, baltā cepurē pašreiz pacēla dažas collas augstāk savu melno tērpu, lai nesaslapinātu to peļķē, un, pat nepagriezis galvu, mierīgi pasoļoja kafejnīcai garām. Kāds mazs puika ar vēstuli rokā apstājās savā skrējienā pie tuvējās kafejnīcas, lai pajautātu ceļu. No pretējās puses nāca gans, kas, ieviesdams savā mazajā ganāmpulkā kārtību ar lazdas zara palīdzību, visu laiku sarunājās ar lopiņiem. Viņš bija tik nevērīgs pret ielu, it kā soļotu pa vientulīgu kalnu pāreju Trāķijā [22] . Divas aizplīvurojušās sievietes devās uz pirti, melnais vergs, tipinādams aiz viņām, stiepa tīro drēbju saini. Citam nesējam, ko bija saliecis līkumā smagais grozs, sekoja mūļu rinda ar malkas bluķiem, bet pa vidu nagaiņiem šurpu turpu šaudījās mazi grieķu bērneļi. Te jau nāca cavas - biezos kājautos ievīstījies policists ar sarkanu fesku un aiz jostas aizbāztu pistoli, un vēl tālāk divi armēņu tirgoņi - viens šūpoja rokās lūgšanu krelles, otrs sarunādamies pārskaitīja tās ar pirkstiem.

Jašims dzēra kafiju nelieliem malkiem. Viņš sakoda zobus. Reiz viņā bija kvēlojis naids, tagad tas bija pārgājis. Tas bija atkāpies lēni, kā atkāpjas pali, atstādams prātā tikai spilgtus nospiedumus postoša rūgtuma un niknuma veidā. Šajās dienās viņš bija piesardzīgi apstaigājis teritoriju, kuru kādreiz skāruši pali, mēģinādams pazīt vecos robežstabus, un no sadzīves priekšmetu jūkļa, ko sastapa ceļā, centies savākt kopā elementus no daudzmaz godājamas dzīves.

Jašims cieši aizvēra acis un mēģināja koncentrēties uz dienas kārtību. Ir jāsatiek ģenerālis. Vakar, rīta agrumā stāvēdams pie milzu katla, viņš bija pārāk apjucis, lai uzdotu jautājumus, kaut gan to bija daudz. Ar ko virsnieki nodarbojās tajā vakarā, kad pazuda? Ko par notikušo domā viņu radinieki? Kas bija viņu draugi? Kas bija viņu ienaidnieki?

Tad vēl jāpatur prātā arī katls, notikuma dīvainākā un šaušalīgākā daļa. Jāapciemo Zupas ģilde, lai dzirdētu, kas viņiem par to sakāms.

Kas attiecas uz meiteni pilī un validas briljantiem - varētu teikt, ka tā drīzāk ir privāta lieta. Katras dzimtas īpašums, kurā mita harēms, ir teritorija, kur nepiederošiem ieeja aizliegta. Topkapi pilī šī teritorija bija gandrīz akru* liels, viltīgi izplānots gaiteņu un pagalmu, vītņu kāpņu un balkonu labirints, tik droši noslēpts no pasaules skatieniem, it kā būtu uzcelts milzīgā Sahāras tuksneša vidū, nevis vienā no pasaules lielākajām pilsētām.

Harēmā nedrīkst ieiet neviens cilvēks, vienīgi pats sultāns un viņa ģimenes vīrieši - ar ļoti retiem izņēmumiem.

Jašims bija viens no tādiem izņēmumiem. Viņš drīkstēja iet tur, kur ieejot parasts cilvēks riskē saņemt nāves sodu.

Pats pils harēms daudz neko neizsaka. Ne jau harēms bija radījis einuhus, lai gan daudzi no viņiem tur strādāja, bet melnie einuhi kislar agha** vadībā to uzticami sargāja. Pretēji Jašimam un daudziem balta-

* Akrs - 4,04 ha.

** Kislar agha (turku vai.) - galvenais melnais einuhs, kas pārraudzīja harēmu; viņam galmā hija liela vara.

jietn einuhiem, pretēji Vatikāna kastrātiem melnie einuhi bija pilnīgi apgraizīti - ar vienu vienīgu sirpja vēzienu tuksneša vergu tirgotāja prasmīgajās rokās viņi tika padarīti pavisam gludi. Lai varētu veikt vispieticīgākās organisma funkcijas, ikviens no viņiem nēsāja smalku sudraba caurulīti, kas iebāzta turbāna ielocē.

Un tomēr speciālajiem dienestiem vīriešus kastrēja jau Dārija un Aleksandra laikos. Tikko parādījās dinastijas, radās arī einuhi, kas komandēja floti, armiju un viltīgi plānoja valsts politiku. Dažkārt Jašims neskaidri redzēja sevi iesaistītu dīvainā brālībā, krēslainā sargeņģeļu ēnu pasaulē, starp cilvēkiem, kas kopš neatminama laika bija turējušies nomaļus no citiem, lai varētu labāk vērot un kalpot. Te ietilpa arī antīkās pasaules einuhi un ķīniešu imperatora einuhi Pekinā. Un kā ar katoļu hierarhiju Eiropā, kas apgādā valdības ar priesteriem, kuri dzīvo celibātā un kalpo kristīgās pasaules karaļiem? Tic bija dienesti, kas sastāv no neauglīgiem vīriešiem, kuru kaislības un alkas sākas un beidzas ar viņu nāvi, bet dzīvē viņi pieskata murdošo skudru pūzni, ko sauc "cilvēce". Nocietinājušies savā iekārē un rūpēs par ilgu mūžu un grēcīgu kaislību apmierināšanu. Upuri, kas rāda sevi vissliktākajā gaismā, sākot ar kaislīgu pieķeršanos greznumlietiņām un visādiem niekiem un beidzot ar sajūsmu par savu pagrimumu; ar tendenci uz histēriju un mazisku greizsirdību. Jašims viņus labi pazina.

Kas attiecas uz harēmu, neviena sieviete, protams, nevarēja tajā ienākt vai no tā iziet pēc pašas vēlēšanās. Tatad pašreizējais Jašima uzdevums bija zināmā mērā privāts. Pat laiks, pēc Jašima novērojumiem, tur ritēja citādi, tāpēc harēms varēja pagaidīt. Ārpasaulē, kā ģenerālis viņu tika brīdinājis, bija palikušas tikai deviņas dienas ar divdesmit četrām stundām katrā.

Noslaucījis plācenīša drumslas no lūpām, Jašims nolēma, ka vispirms apciemos Zupas ģildi, bet pēc tam dosies vizītē pie ģenerāļa. Pēc tam atkarībā no tā, ko būs uzzinājis, viņš aptaujās dažus harēma ļaudis.

Ņemot vērā visu iepriekš minēto, bija skaidrs, kāpēc kafejnīcas īpašnieks nošūpoja galvu un bezpalīdzīgi norādīja uz ielu, kad kafejnīcā sasarcis un aizelsies ieskrēja mazs puika, atnesdams Jašimam zīmīti no ģenerāļa.

Mustafa Albānis aizdomīgi paostīja spēku [23] bļodiņu. Viņš zināja, ka dažas partijas pilsētā ir pieņēmušas ķecerīgas mācības. Viņš bija pārliecināts, ka ikdienā tie izplata savu bīstamo ietekmi starp vājākajiem, iespaidojamākajiem sabiedrības locekļiem. Jauni cilvēki, iebraucēji no laukiem, pat studenti, kam taču vajadzētu zināt vairāk, ļoti viegli pakļāvās šo blēžu izsmalcinātajiem glaimiem. Viņš labi apzinājās, ka daži no tiem vienkārši ļaunprātīgi izmanto varas iestāžu uzticēšanos. Citi - un kas var galvot, ka tos nav pamudinājis šis kaitīgais piemērs, - vispār neatzīst varu. Nu ko, viņš drūmi nodomāja, viņš bija šeit, lai tādus izravētu ar saknēm.

Viņš atkal paostīja. Zupas krāsa bija laba: nekādu redzamu jauninājumu pazīmju. Mustafa bija no skolas, kas sekoja Pravieša vārdam - lai miers ar viņu! Pārmaiņas ietver jaunievedumus, jaunievedumi ved pie zaimošanas, zaimošana noved elles ugunīs. Viedoklis, ka labai spēķu zupai jāpieliek saberzta koriandra šķipsniņa, bija jauninājuma veids, kurš, laikā nepārbaudīts, pamazām pārņems visu ģildi un izpostīs tās kalpošanas misiju. Kāda starpība, vai ķeceri ņem par garšvielām vairāk naudas vai ne, - ļaužu prātus tik un tā jau būs pārņēmis apmulsums. Un, kur šaubas un vājums, ko pie vajadzības varēja izmantot, tur centīsies iespiesties arī alkatība.

Mustafa pasmaržoja vēlreiz. Paņēmis raga karoti, kas kā amata simbols karājās kaklā, meistars iemērca to podā un apmaisīja visu. Spēki. Regulāros gabaliņos sagriezti, tikko manāmi karamelizēti sīpoli. Viņš aizrakās līdz bļodas dibenam un tad uzmanīgi nopētīja karoti - vai uz tās nepaliek kādi traipi vai piemaisījumi. Viņš apmierināti pacēla karoti pie lūpām un trokšņaini iestrēba. Spēķu zupa. Viņš pačāpstināja lūpas, un pirmās bailes mazinājās. Lai kādus noslēpumus sirds dziļumos glabātu šis jaunais māceklis, pasūtījumu viņš noteikti spēja pagatavot pienācīgi.

Ģildes meistara karotei sekoja nobažījies acu pāris. Tas skatījās, kā zupa ielija mutē. Dzirdēja, kā zupa skalojas pa rīkli. Tad tas norūpējies vēroja, kā meistars pieliek roku pie auss. Un pēc tam, jau laimīgs, redzēja viņu īsi pamājam. Māceklis bija atzīts. Bija piedzimis jauns Zupas meistars.

- Tas ir labi. Uzmanies ar sīpoliem. Nekad neņem pārāk lielus. Tavas dūres lielums ir pietiekams, var būt pat mazāki. - Viņš pacēla savu masīvo ķetnu un salieca pirkstus. - Tāds būtu pārāk liels! - Viņš pakratīja dūri un nosmējās. Māceklis arī ķiķināja.

Viņi apsprieda gatavošanos ģildes mācekļa oficiālajām iesvētībām, mācekļa izredzes, iekrājumu apmērus un to, kā dažu nākamo gadu laikā atrast vakanci. Mustafa zināja, ka šis brīdis ir visbīstamākais. Jaunizceptie zupas speciālisti par katru cenu gribēja sākt darbu tūliņ pat. Bija vajadzīga pacietība un pazemība, lai, gaidot atbrīvojamies kādu veikalu, turpinātu strādāt pie vecā meistara.

Pacietība, jā. Nepacietība noved pie koriandra un elles ugunīm. Mustafa paraustīja ūsas un pašķielēja uz jauno cilvēku. Vai tam piemīt pacietība? Kas attiecas uz viņu pašu, viņš nodomāja, pacietība bija viņa otrā āda. Kā viņš būtu varējis nodzīvot savu dzīvi, ja nebūtu daudz mācījies pacietību, kas vajadzīga pestīšanai?

Tas bija visai savdabīgs lūgums, jo kāda gan cilvēkam varētu būt vajadzība pēc liela katla šajā gadalaikā? Mustafam Albānim likās, it kā kāds viņam būtu iečukstējis ausī bīstamu vārdu. Vai tas nebija jauninājums - ļaut svešiniekam pārbaudīt Zupas ģildes noliktavas? Tas patiesi izskatījās pēc visai sarežģīta gadījuma.

Jašims samirkšķināja acis, pasmaidīja un tad plaši atvēra tās. Viņam likās, ka var precīzi uzminēt, kas notiek vecā zupas meistara prātā.

-    Es pašreiz strādāju pilī, pils vārtsargs var galvot par mani, ja tas nepieciešams.

Ģildes meistara piere palika saraukta. Masīvās rokas mierīgi gulēja, saliktas uz vēdera. Ta laikam nebija īstā vizītkarte, kas jāpiedāvā, Jašims nodomāja. Katram uzņēmumam pilsētā bija savs pašlepnums. Viņš nolēma mēģināt vēlreiz.

-     Mēs dzīvojam savādā laikā. Es neesmu tik jauns, lai neatcerētos agrākos laikus - tad bija labāka kārtība nekā šodien. Katru dienu redzu Stambulā notiekam tādas lietas, kādas man jaunībā pat sapņos nerādījās. Ārzemniekus zirga mugurā. Suņus, kas vārda burtiskā nozīmē mirst badā uz ielas. Ubagus no laukiem. Tiek nojauktas ēkas, lai būvētu dīvainas mošejas. Franku stila uniformas. - Viņš pašūpoja galvu. Zupas meistars tikko manāmi pamāja.

-     Viņdien man bija jāatdod atpakaļ pārdevējam kurpes, kas maksāja četrdesmit piastru [24] , jo tām bija izirušas vīles. Un es kurpes biju valkājis tikai mēnesi!

Jašims ievēroja, ka zupas meistara pirksti sažņaudzas, un prātoja, vai nav aizgājis par tālu. Zupas meistars pielika roku pie ūsām un noglauda tās ar rādītājpirkstu un īkšķi. - Sakiet man, - viņš nodimdināja, - vai jums patīk koriandra sēklas? Zupā?

Tagad bija Jašima kārta saviebties. - Kas par savādu domu, - viņš teica.

Mustafa Albānis pārsteidzoši vingri piecēlās.

-    Nāciet, - viņš vienkārši sacīja.

Druknais albānis devās uz balkonu, kas apjoza pagalmu, un Jašims viņam sekoja. Vīri, strādādami zem balustrādes, cītīgi cepa spēkus. Turp atpakaļ ar ūdens spaiņiem, ko pasmēla no akas pagalma vidū, steberēja mācekļi. Starp milzīgajiem bluķiem uz koka kājām, ko izmantoja sīpolu kapāšanai, turēdamies ēnā, līkumoja kaķis. Pat kaķim te ir sava vieta, Jašims nodomāja.

Viņi nokāpa pa vienu kāpņu posmu un iznāca balustrādē. Kad viņi parādījās, vīrs, kas veikli darbojās ar spožu gaļas griežamo nazi, pacēla skatienu. No acīm straumītēm tecēja asaras. Viņa nazis, griežot sīpolu, cēlās un krita tīri automātiski. Vīrs katru sagriezto sīpolu ar naža vēzienu aizslaucīja sānis un paņēma no groza citu, kas karājās virtenē pie bluķa. Viņš automātiski sāka to mizot un kapāt un ne reizi pat nepameta skatienu uz saviem pirkstiem.

Lūk, tā, Jašims atzinīgi nodomāja, ir patiesa amata prasme. Sīpolu vīrs nošņaukājās un pamāja sveicienu.

Meistars iegāja gaitenī un sāka grabināt pie jostas piekārtās atslēgas. Pēc ilgas meklēšanas viņš sataustīja vajadzīgo un izvilka to no ķēdes. Viņš apstājās ar dzelzi apkaltu, biezu ozolkoka durvju priekšā un ielika atslēgu caurumā.

-    Ta ir ļoti veca atslēga, - Jašims atzīmēja.

-    Tas ir ļoti vecas durvis, - meistars rāmi atteica. "Un no tā nav kļuvušas sliktākas," Jašims gandrīz piebilda, tomēr nolēma, ka neteiks neko. Atslēga bija stingra, meistars mazliet saviebās no piepūles, un atslēga, piespiezdama vajadzīgās tapas, ieslīdēja spraugā. Durvis viegli atvērās.

Viņi atradās lielā telpā ar zemiem griestiem, kur gaisma iespīdēja tikai pa dzelzs režģi, kas atradās tik augstu pretējā sienā, ka griesti vienā pusē bija nolaisti slīpāk, lai savienotos ar gaismas lūku. Ziemas

saules stari putekļu kūlī krita uz dīvainu priekšmetu kolekciju, tie bija sakārtoti plauktos gar telpas sienām. Tur bija koka kastes, atsperu kaudze un dažāda lieluma metāla konusu rinda, to nevienādās virsotnes veidoja dekoratīvas frīzes viļņaino kontūru. Zāles aizmugurē stāvēja milzīgie katli.

-    Mūsu vecie atsvari, - meistars teica. Viņš mīlošām acīm noraudzījās uz metāla konusiem. Jašims apspieda nepacietību.

-    Vecie atsvari?

-     Katrs nākamais meistars raugās, lai līdz ar viņa apstiprināšanu amatā ģildes atsvaru mēri tiek atjaunoti un apstiprināti par jaunu. Tad vecie tiek noglabāti šeit.

-    Kāpēc?

-    Kāpēc? - Meistars izklausījās izbrīnīts. - Salīdzināšanai. Kā citādi mēs varam būt droši, ka tiek saglabāti pienācīgie standarti? Es varu noregulēt savus svarus un pārliecināties, ka tie ar mata platuma precizitāti atbilst svariem, kurus mēs lietojām Lielo Iekarojumu laikā.

-    Tas ir gandrīz pirms četriem gadsimtiem.

-    Tieši tā. Ja mēri ir vieni un tie paši, sastāvdaļām arī jābūt tām pašām. Saprotiet, mūsu zupas ne tikai atbilst standartiem. Es neapgalvoju, ka tās pašas ir standarts, taču vismaz uz to pusi. Ta ir neaptraipīta pēctecība, kas nāk pie mums no Lielo Iekarojumu laika. Kā pašu Osmaņu nama pēctecība, - viņš svētulīgi nobeidza.

Jašims ļāva iestāties pienācīgi garai pauzei.

-    Katli, - viņš ieminējās.

-    Jā, jā, es arī domāju tāpat. Liekas, ka viens ir pazudis.

Ģenerālis sēdēja uz dīvāna malas un raudzījās uz saviem spīdīgajiem jājamzābakiem.

- Kaut kas mums ir jāsaka, - viņš beidzot teica. - Pārāk daudz cilvēku zina, kas noticis.

Kad strādnieki saprata, ko uzgājuši, viņi bija pārāk sabijušies, lai aiztiktu novadcaurulē atrasto sprūdu. Atstājuši to novadcaurules izejā, viņi traucās pa kalnu lejā, lai ziņotu par savu atradumu uzraugam. Uzraugs to paziņoja priesterim, kas tajā brīdī jau gatavojās kāpt mina- retā, lai aicinātu ļaudis uz rīta lūgšanu. Steigā īsti nezinādams, ko darīt, priesteris aizsūtīja uzraugu sameklēt rīta patruļu. Skriedams pa ielām, vecais vīrs dzirdēja pāri visai pilsētai atskanam rīta lūgšanu.

Nav Dieva ārpus Dieva, un Muhameds ir viņa Pravietis.

Rītausmā ap noteku grozījās vīru grupa. Vienam no viņiem bija kļuvis slikti. Kāds cits, izturīgāks un drosmīgāks vai arī vairāk izmisis nekā pārējie, par nakts patruļas piedāvātajiem cehīniem izdabūja gandrīz groteski sakropļoto līķi no caurules ārā un uzvilka uz bruģa, kur to beidzot ietina palagā un iecēla ēzeļa pajūgā. Grīļodamies un ik pa brīdim paslīdēdams, lopiņš devās lejup pa nogāzi uz Nusretiji, Uzvaras mošeju.

Strādnieks, kas atrada līķi, bija atgriezies mājās izgulēt visas šausmas vai varbūt aizskalot tās projām pirts dzīvinošajā siltumā. Viņa biedrs, izturīgāks pret tādiem triecieniem, palika baudīt šo mirkli kopā ar pūli. Viņa skatījums ar pienācīgiem izpušķojumiem tika atstāstīts jaunpienācējiem, un aptuveni stundas laikā pa pilsētu jau izplatījās vairākas notikuma versijas. Ap launagu šie stāsti bija tā noapaļojušies, ka bez saskarsmes punktiem un mazākās berzes varēja paskriet cits citam garām, atstājot dažu labu pārliecībā, ka šī nu gan Stambulā bija bijusi savāda diena - piekrastes joslā no smiltīm izrakta ēģiptiešu sfinksa, bet Tofanē asiņainu brokastu laikā iztraucēts kanibālu midze- nis.

Ģenerālis bija pārtvēris tenkas krietni agrāk. Viņš bija dzirdējis, ka netālu no Uzvaras mošejas visai dīvainos apstākļos bija atrasts kāds vīrs, iespējams, viens no pazudušajiem kadetiem. Ģenerālis sūtīja uz mošeju pēc informācijas un uzzināja, ka ķermenis bija novietots saimniecības ēkā, ko citkārt izmantoja būvlaukuma strādnieki. Jašimam, kas tajā brīdī Kara Davutas ielas kafejnīcā ēda sviesta mīklas plācenīti ar pildījumu, viņš aizsūtīja zīmīti, kurā ierosināja satikties mošejā. Tad viņš brauca apskatīt līķi.

Fakts, ka svešinieks zināja par pazudušo katlu vairāk nekā viņš pats, Zupas ģildes meistaram zināmā mērā likās vēl draudīgāks.

-    Vai tas ir kāds joks? - meistars neganti pārprasīja, acīm vai aprijot pieliekamo kambari neauglīgos pazudušā katla meklējumos. Gluži veltīgi, Jašims nodomāja. Galu galā būtu grūti aiz dažām atsperēm un rokas svariem noslēpt vērša lieluma zupas katlu. Tajā pašā laikā Jašimam bija meistara žēl, viņš gandrīz droši varēja apgalvot, ka tāda lieta nekad agrāk ģildes vēsturē nebija notikusi. Un nu tas notika. Viņa uzraudzībā. Zādzība.

-    Tas ir kaut kas neticams. Atslēga taču glabājas pie manis. - Viņš pacēla atslēgu un skatījās uz to, it kā tai pēkšņi būtu jāsalūst un jāatzīstas sliktā uzvedībā. Tad viņš atslēgu dusmīgi pakratīja. - Tas ir augstākā mērā neparasti! Divdesmit četri gadi! - Viņš nikni paglūnēja uz Jašimu. - Es te strādāju jau divdesmit četrus gadus.

Jašims draudzīgi paraustīja plecus.

-    Vai jūs atslēgas visu laiku turat pie sevis?

-    Dieva vārdā, es ar šīm atslēgām guļu! - noskaldīja meistars.

-    Jūs varētu ielikt mūsdienīgāku slēdzeni.

Meistars nodūra galvu un lēni pieliecās Jašimam tuvāk.

-    Jūs teicāt, ka nākat no pils, - viņš dobji sacīja. - Ko tas nozīmē? Vai esat inspektors?

Jašims lēni pamāja. Tas ir cilvēks, kas vēlas sadzīvot ar varu, viņš nodomāja. Viņš atkal paskatījās uz meistara rokām. Druknie pirksti bija ļengani saliekušies.

-     Varētu tā teikt, - viņš jau dzīvāk piebilda. - Kad jūs te pēdējo reizi bijāt?

Zupas meistars ievilka caur nāsīm gaisu, un, kamēr viņš to izpūta, Jašims minēja, ko viņš apsver - jautājumu vai atbildi. Varbūt - atbildēt vai neatbildēt?

-    Es nezinu, - viņš beidzot sacīja. - Apmēram pirms mēneša. Varbūt vairāk. Nekas nebija pazudis.

-    Nekas. Kas naktī apsargā šo vietu?

Stambulā sakari ir svarīga lieta. Cilvēki, kurus tu pazīsti. Tas ir pakalpojums pret pakalpojumu. Zināms līdzsvars.

Zupas meistara elpa bija saraustīta un ātra.

-    Kā ģildes māja tiek apsargāta pēc darba laika?

-     Mēs nolīgstam sargus. Es pats guļu augšā.

-    Cik jums ir sargu?

-    Ak, nu divi, varbūt trīs.

-    Vai viņiem ir atslēgas? - Jašima seja palika neizteiksmīga.

-    Es jau teicu, ka ar atslēgām guļu. Protams, viņiem ir atslēgas no galvenajiem vārtiem. Es tās uz nakti atdodu un pirmais, ko no rīta daru, savācu tās.

-    Vai drīkstu apskatīt?

Meistars satvēra cilpu un izbrauca ar pirkstiem cauri atslēgu saiš- ķim. Atradis īsto, viņš parādīja to Jašimam, un tas sarauca uzacis. Vēl viens no vecā kaluma izstrādājumiem, tas atgādina lielu koka ķemmi ar dažāda garuma zariem, kur mazākie domāti zobu spraugu tīrīšanai.

-    Jūs sakāt, divi vai trīs sargi. Tad cik īsti - divi vai trīs?

-    Nnu, es… - meistars apklusa. - Kā kuru reizi. Tas ir atkarīgs no apstākļiem.

-     No kādiem apstākļiem? No laika? No viņu garastāvokļa? Es te redzu iestādi, kas tiek vadīta pēc priekšrakstiem un grāmatām, vai ne? Nekādu noviržu no normas, nekādu jauninājumu, nekāda koriandra zupā. Taisnība?

Meistars uzslēja zodu.

-    Bet, kad runa ir par nakts sardzi, jūs nezināt, cik sargu ir nolīgti. Divi vai trīs? Varbūt pieci. Bet varbūt nav neviena.

Zupas ģildes meistars uz brīdi nodūra galvu. Likās, ka viņš apdomā atbildi.

-    Tas ir apmēram tā, - viņš lēni iesāka. - Sargu vienmēr ir pietiekami daudz. Dažkārt viņi ir divi, dažkārt trīs, kā jau teicu. Tie nav katru nakti vieni un tie paši cilvēki, taču kopumā es viņus pazīstu. Es viņiem uzticos, vienmēr esmu uzticējies. Mēs jau ilgi strādājam kopā.

Jašims pamanīja viņa intonācijā lūdzošu noti un notvēra vīra skatienu.

-     Viņi ir albāņi, vai ne?

Meistars samirkšķināja acis, tad skatījās Jašimā, acis nenolaidis. - Jā. Un kas par to?

Jašims neatbildēja. Viņš pasniedzās un saņēma meistara roku savējā, bet ar otru satvēra un uzrotīja vīra piedurkni. Meistars parāvās atpakaļ un izgrūda lāstu.

Bet Jašims jau bija paspējis saskatīt, ko bija gaidījis. Mazu, zilu tetovējumu. Viņš nebija pietiekami nasks, lai pazītu konkrēto simbolu, taču pastāvēja tikai viens izskaidrojums, kāpēc cilvēks nēsā uz apakšdelma tetovējumu.

-     Mēs varētu aprunāties, - viņš ierosināja.

Meistars saknieba lūpas un aizvēra acis.

-    Labi, - viņš nopūtās.

Būdams pilnīgi satriekts un uzveikts, ieraugot kailā līķa fizisko stāvokli, ģenerālis atgriezās mājās, kur viņu jau gaidīja Jašims, kas vienaldzīgu un nezinošu skatienu pētīja pretī dīvānam grāmatplauktā saliktās militāro rokasgrāmatu muguriņas.

Pagaidījis, kamēr ģenerāļa dusmas izplēn, Jašims iztaujāja viņu par otrā līķa atklāšanu un sīkumos izprašņāja par to, kā izvietota noteka un kādā stāvoklī bija atrastais ķermenis. Cenšoties izskaidrot, kā līķis bija sasiets, ģenerālis, šķiet, zaudēja pacietību, tomēr aprobežojās tikai ar krēsla atzveltnes pamurcīšanu, no kā krēsls tomēr sāka krakšķēt. Jašims prātoja, vai viņš beidzot neapsēdīsies.

-     Es biju domājis, - ģenerālis rūgti secināja, - ka mēs jau būsim kaut kur tikuši. Vai esam?

Jašims sarauca pieri.

-    Efendi, es joprojām nesaprotu, kā tie vīri varēja pazust. Vai viņi mēdza kopā iziet?

-    Cik saprotu, mēdza.

-     Uz kurieni viņi tad devās?

Ģenerālis nopūtās. - Liekas, neviens to nezina. Todien viņi posteni nodeva piecos. Tad devās uz kazarmu guļamistabu un kādu laiku pavadīja tur. Es to zinu tāpēc, ka viņi izmijās ar vīriem, kas pārņēma nakts dežūru.

-     Un ko viņi guļamistabā darīja?

-     Laikam taču neko īpašu. Gulšņāja. Lasīja grāmatas, varbūt uzspēlēja kādu kāršu spēli, tādā garā. Vismaz pēdējais, kas gāja ārā no guļamistabas, bija redzējis divus no viņiem spēlējam kārtis.

-    Uz naudu?

-     Es… es nezinu. Iespējams, ka ne. Es ceru, ka ne. Tie bija labi jaunieši.

-    Vīrs, kas redzēja viņus spēlējam, - vai tas bija pēdējais, kas viņus vispār ir redzējis?

-Jā.

-    Tatad neviens neatzīmē zaldātus, kas atstāj kazarmas?

-     Nnu nē. Sargkareivji atzīmē tos, kas ienāk. Kāpēc lai viņi atzīmētu tos, kas iziet?

Lai spētu palīdzēt man tādā situācijā kā šī, Jašims nodomāja. Tas bija pirmais iemesls. Viņš varēja iedomāties vēl dažus. Piemēram, kārtības un disciplīnas princips.

-    Vai vīri vienmēr kazarmas atstāj uniformās?

-     Pirms pieciem vai desmit gadiem tā nebija ierasts. Tagad mēs cenšamies mudināt kareivjus vienmēr būt uniformā. Stambulas ļaudīm ir derīgi pierast pie jaunās kārtības un armijas ļaudīm tāpat. Tas ceļ morāli.

-    Un jums tā ir ērtāk izsekot viņu uzvedībai.

Ģenerālis izspieda sāju, formālu smaidu. - Tas arī.

-     Vai viņi varēja apciemot bordeli? Vai viņiem bija draudzenes? Piedodiet, efendi, bet man tas jāzina.

-     Šie vīri bija virsnieki! Par ko jūs runājat? Vīrieši, parastie vīrieši apmeklē ielas sievietes. To es zinu. Bet viņi bija virsnieki. No labām ģimenēm.

Jašims paraustīja plecus. - Jebkurā gadījumā eksistē arī labi bordeļi. Man nešķiet visai ticami, ka šie četri kadeti uniformās visu vakaru pavadīja kādā labi apgaismotā kafejnīcā. Tad taču viņi nebūtu pazuduši, ko? Vakara gaitā kādā brīdī viņu ceļi būs krustojušies ar laupītāja takām. Ar slepkavas ceļu. Kaut kur, tikai kur tieši? Tumšā vietā, kur nav apgaismojuma. Varbūt uz kuģa. Uz krēslainas takas. Vai kādā ēnainā vietā - bordelī, azartspēļu salonā.

-    Jā, saprotu.

-     Vai es varu ar jūsu atļauju iztaujāt virsniekus no viņu guļamistabas?

Ģenerālis ievilka caur zobiem gaisu un paraudzījās grīdā. Jašimam tā bija gadījies jau agrāk. Visi vēlējās lietas atrisinājumu, bet allaž cerēja to iegūt bez uztraukumiem. Ģenerālis gribēja izdarīt publisku paziņojumu, taču laikam nebija sevišķi gatavs kādu ar to apvainot vai satraukt. "Padišaha spēki, kā viņš to var apliecināt, nerimtīgi un paļāvīgi strādā, lai izvilktu gaismā šī ļaunā darba perinātājus" - tādā paziņojumā nebūtu neviena patiesa vārda.

-    Efendi, vai nu mums ir jāuzzina, kas noticis, vai arī man nav vērts šo lietu turpināt.

-    Labi. Es uzrakstīšu vēstuli.

-    Vēstuli. Vai jūs domājat, ka ar to būs diezgan? Vai ar to pietiks, lai tiktu pie sarunas ar kādu šajā tumšajā, drūmajā slepkavības vietā?

Ģenerālis ielūkojās Jašima pelēkajās acīs. - Es jūs atbalstīšu, - viņš drūmā balsī noteica.

Mazajā restorānā zem Galatas torņa Jašims ieradās agri un izvēlējās klusu nišu ar skatu uz Bosfora šaurumu. Tieši Bosfors bija padarījis Stambulu par to, kas tā bija, - par tiltu starp Eiropu un Āziju, pāreju no Melnās jūras uz Vidusjūru, par pasaules mēroga tirdzniecības ostu kopš senajiem laikiem līdz pat mūsdienām. No vietas, kur Jašims bija apsēdies, varēja vērot ūdensceļu, kas viņam tik ļoti patika, šauru bronzas krāsas sloksni, kurā atspoguļojās paša Bosfora radītā pilsētas panorāma.

Ūdens, kā vienmēr, mudžēt mudžēja no kuģiem. Virs kādas osmaņu fregates klāja, kas līkumoja augšup pa šaurumu, pacēlās balts buru mākonis. Pulks zvejas kuteru ar platām šķērssijām un vienu vienīgu mastu, austrumu vēja pavadīti, izbrauca uz Marmora jūru. Garām kā steidzīga ūdensvabole paslīdēja muitas laiva ar gariem, sarkaniem airiem. Tur bija prāmji, vieglās laivas un pārlādētas baržas, kuteri ar trīsstūra takelāžām no Melnās jūras piekrastes un peldošas mājas, kas bija noenkurojušās pie pārpildītās ieejas Zelta ragā. Pretējā krastā aiz rosīgā ūdensceļa Jašims sazīmēja Skutari - Āzijas sākumpunktu.

Grieķi Skutari bija saukuši par Kalkedonu - aklo pilsētu. To dibinot, kolonizatori nebija ņēmuši vērā brīnišķīgo dabisko ainavu, kas atklājās pār ūdeņiem, tomēr pēc gadu simteņiem Konstantīnam bija lemts mazo Bizantijas pilsētiņu pārvērst majestātiskā, impēriskā lielpilsētā, kas nesa viņa vārdu. Tūkstoš gadus Konstantinopole bija Romas impērijas austrumu galvaspilsēta, iekams šī impērija nesaplaka līdz šaurai zemes strēlei ap Romu. Kopš 1453. gada Lielās iekarošanas Konstan- tinopole vienmēr bijusi Osmaņu turku impērijas galvaspilsēta. Oficiāli to vēl aizvien sauca par Konstantinopoli, bet vairums vienkāršo turku to pazina kā Stambulu. Ta ir un paliek lielākā pasaules pilsēta.

Tūkstoš piecsimt greznības gadu. Tūkstoš piecsimt varas gadu. Piecpadsmit korupcijas, veiklu intrigu un kompromisu gadsimtu. Mošeju, baznīcu un sinagogu pilsēta, tirgu un tirdzniecības centru, tirgotāju, zaldātu un ubagu pilsēta. Pilsēta, kas pārspēj visas pilsētas, pārbagāta un alkatīga.

Jašimam dažreiz ienāca prātā doma, ka varbūt kalkedonieši nemaz nav bijuši tik akli.

Viņš daļēji pieļāva, ka Albānis neieradīsies, taču, kad pacēla acis, viņš bija tur - masīvs un drūms tēls mezglā sasietā apmetnī. Jašims norādīja uz dīvānu, meistars apsēdās un izvilka aiz krekla aizbāztās dzintara lūgšanu krelles. Raudzīdamies tieši Jašimam sejā, viņš ar ma- sīvo īkšķi pārskaitīja duci krellīšu.

-     Ali pašā no Janinas, - zupas meistars sacīja. - Vai šis vārds jums kaut ko izsaka?

Ali pašā bija militāras kliķes vadonis. Ziemeļgrieķijā un Albānijas kalnos viņš ar cietsirdību un viltu bija nodibinājis daļēji neatkarīgu valsti. Bija pagājuši četrpadsmit gadi, kopš Jašims pie Serajas raga vārtiem redzēja viņa staba galā uzdurto galvu.

-      Lauva, - Mustafa dārdināja. - Mēs viņu tā saucām. Es kalpoju viņa armijā, tā bija mana zeme. Bet Ali pašā bija vēl arī krāpnieks. Viņš mums deva mieru. Es gribēju karu. 1806. gadā es devos uz Danubu un tur pievienojos karaspēkam.

-    Janičāriem?

-     Kā pavārs, - zupas meistars pamāja. - Es jau toreiz biju pavārs. Karot - tas vīram nav nekas sevišķs. Albānim tas nav vispār nekas. Pajautājiet grieķiem. Toties pavārmāksla! - viņš apmierināti noņurdēja.

Jašims salika rokas un iepūta saujās.

-      Esmu tradīciju cilvēks, - zupas meistars turpināja, vēl arvien lēni pārskaitīdams lūgšanu krelles uz īkšķa. - Man janičāri nozīmē tradīciju. Šo impēriju taču nodibināja viņi, vai ne tā? Un cilvēkam no malas to ir grūti saprast. Janičāru pulks bija kā ģimene.

-     Ikviens pulks par sevi tā runā.

Zupas meistars raidīja viņam nicīgu skatienu. - Viņi tā runā, jo viņiem ir bail no kaujas, tāpēc tie karo kopā. Tas nav nekas. Es mūsu korpusa vīrus mīlēju tāpēc, ka viņi prata uzveikt piekūnu un prata arī rakstīt dzeju labāk par jebkuru citu pasaulē - pirms vai pēc viņiem. Ticiet man. Bija kāds drosmīgs kareivis, kas pirms katras kaujas drebēja kā koka lapa vējā, bet cīnījās par desmit vīriem. Mēs uzraudzījām cits citu un cits citu mīlējām. Jā, mani viņi mīlēja tāpēc, ka es viņiem varēju jebkuros apstākļos pagatavot ēst, tāpat mēs mīlējām kurpnieku, kas rūpējās, lai mēs būtu apauti pat tad, ja viņa rīcībā bija tikai priežu mizas un adatas, ar ko strādāt. Mēs bijām vairāk nekā ģimene. Mums bija pasaule pasaulē. Mums bija pašiem sava barība, sava taisnība, sava pieeja reliģijai. Jā, jā, sava pieeja. Ir dažādi veidi, kā kalpot Dievam un Muhamedam. Pieslieties mošejai ir viens veids, tā dara vairums ļaužu, kas grib kalpot. Bet mēs, janičāri, pamatā bijām Karageza piekritēji.

-   Jūs gribat teikt, ka būt janičāram nozīmē sekot vienai no musulmaņu misticisma formām?

-     Protams. Tas un citi rituāli, kas raksturo janičāru. Tradīcijas.

Tradīcijas. 1806. gadā sultāns Selims sāka gatavot alternatīvu janičāru armijai. Savā ziņā tā bija Mahmuta Jaunās Gvardes priekštecis. Taču Selimam pretēji Mahmutam bija par maz laika tās organizēšanai, tāpēc, kad janičāri sacēlās pret savu sultānu, tie sakāva viņu un izpostīja viņa reformēto armiju. Sacēlušos janičārus vadīja pašā Mustafa Bajraktars, Danubas karaspēka komandieris.

-   Tatad jūs bijāt klāt, - Jašims izteica domu, - kad Selims tika gāzts no troņa par labu viņa brālim Mustafam.

-    Sultāns Mustafa! - albānis ar nicināšanu izgrūda caur zobiem šo titulu un nospļāvās. - Varbūt apjozies ar osmaņu zobenu, tomēr viņš bija traks suns. Pēc diviem gadiem ļaudis jau sāka prātot, kā dabūt Selimu atpakaļ. Bajraktars bija mainījis savas domas, tāpat arī mēs, pārējie. Mēs bijām vecajās Stambulas kazarmās un veselu nakti lūdzāmies pēc padoma un sarunājāmies ar karagezu [25] dervišiem.

-    Vai viņi jums ieteica to darīt?

-    Nākamajā dienā mēs devāmies triecienā uz Topkapi pili. Bajraktars skrēja cauri vārtiem, saukdams Selimu.

-     Un tad, - Jašims atminējās, - Mustafa lika Selimu nožņaugt. Kopā ar viņa mazo brālēnu - katram gadījumam.

Zupas meistars nodūra galvu. - Ta tas bija. Sultāns Mustafa gribēja būt pēdējais osmaņu dinastijā. Ja viņš būtu bijis pēdējais, es domāju, ka viņš būtu izdzīvojis. Lai kādi mēs, janičāri, būtu, mēs bijām uzticīgi dinastijai. Bet Dievs lēma citādi. Kaut arī Selims tika nogalināts, mazais brālēns izglābās.

Pateicoties savai apķērīgajai mātei, Jašims nodomāja. Izšķirīgajā brīdī, kad Mustafas vīri ar stopiem un bultām siroja pa pili, izveicīgā francūziete, kuru viņš tagad pazina kā sultāna māti, bija paslēpusi zēnu netīrās veļas kaudzē. Mahmuts kļuva par sultānu netīras veļas kaudzes dēļ.

-    Vai jūs tur bijāt?

-    Es biju pilī, kad viņi atveda zēnu pie pašā Bajraktara. Es redzēju sultāna Mustafas sejas izteiksmi: ja viņš jau agrāk likās traks, tad… - Zupas meistars paraustīja plecus. - Galvenajam muftijam [26] neatlika nekas cits kā izsludināt reliģisko autoritāšu oficiālo slēdzienu, kas gāza viņu no troņa. Un Mahmuts kļuva par sultānu.

-    Es pats biju noguris no tādas kalpošanas. Sacelšanās, cīniņš pilī, Selima noslepkavošana. Šurpu turpu, solis uz priekšu, solis atpakaļ. Man pietika.

Zupas meistars dziļi ievilka elpu un, piepūtis vaigus, izelpoja.

-    Pie pirmās izdevības es korpusu atstāju. Es biju labs pavārs, man Stambulā bija draugi. Pēc pieciem gadiem es jau kalpoju tikai pats sev.

-    Vai jūs nodevāt arī savu algas grāmatiņu? - Algu sarakstā skaitījās daudzi vīri, viņi saņēma janičāra algu un baudīja korpusa privilēģijas bez mazākā nodoma iet karā. Ta bija vispārzināma krāpšanās shēma, lai tiktu pie vieglas naudas.

Mustafa pavilcinājās. - Ne uzreiz, - viņš atzina. - Bet pēc pāris gadiem, kad man vairs nevajadzēja pabalstu, es to nodevu.

Jašims par to šaubījās, taču neteica neko. Zupas meistars pasvieda un gaisā apgrieza krelles, bet tad atkal tās noķēra.

-Jūs varat pārbaudīt ierakstus. Es izstājos no janičāriem 1815. gada maijā. Tas prasīja drosmi. Jūs to nesapratīsiet.

-    Viņi negribēja jūs atlaist? Vai arī jums gribējās naudu? - Jašims centās saprast.

Albānis raidīja viņam nicinājuma pilnu skatienu. - Klausieties: es parasti eju tur, kur gribu. Šodiena ir izņēmums. Nauda nebija vajadzīga, man klājās labi. - Jašims samirkšķināja acis par zīmi, ka tic. - Man bija grūti saraut ar viņiem saites.

Jašims paliecās uz priekšu. - Kā jūs to izdarījāt?

Ģildes meistars izpleta milzīgās rokas un paskatījās uz tām. - Es iemācījos ticēt pats sev. Es taču pats savām acīm redzēju, kas notiek ar janičāriem, kam viņi paši bija ļāvuši notikt ar īsto tradīciju, to, kurai vēl bija vērtība. Viņi vairs nekalpoja impērijai.

Albānis pacēla acis. - Jūs domājat, tas ir acīmredzami? Es gaidīju, un daudzi gaidīja, ka tradīcija mūsu dienestā atjaunosies. Beigās nolēmu, ka ilgāk gaidīt vairs nevaru. Redzēju, ka mums bija lemts savas kļūdas atkārtot. Jūs domājat, ka janičāri bija slinki, gļēvi un uzpūtīgi. Dumpinieki. Miera traucētāji.

Skatīdamies uz Jašimu, kurš sēdēja kā piekalts, zupas meistars noglaudīja bārdu un piemiedza acis.

-    Es jums saku: vīri, kurus mēs pakārām Janičāru kokā, bija pārāk viegli sagūstāmi. Ja kāds atļāvās mūs apsaukāt, kad bijām nikni, mēs kliedzām: "Nogalināt viņu! Nogalināt to-un-to!" Viņi mums tos pasvieda kā ēsmu. Bet mums likās, ka pēc tam kļūs labāk.

-    Jūs liekat zupā koriandru. Nu ko, dažiem ļaudīm tas patīk, dažiem ne, daži to pat neievēro. Mēs aizmirstam par tiem, kam tas nepatīk. Jūs pievienojat zupai mazliet pupiņu. Dažus burkānus. Notiek tas pats. Dažam tas patīk, citam - ne. Bet vairumam tas nemaz nerūp. Beigās jūs no zupas varat izņemt arī spēkus. Un saukt to par zupu. Neviens jau labāku nebūs redzējis. Tikai nedaudzi.

Albānis paraustīja ūsas.

-    Ta ir ar janičāriem. Tapat kā ar recepti, ko vienā mierā izmaina. Es šai pilsētā gatavoju spēku un sīpolu zupu no spēkiem un sīpoliem. Bet kazarmās, tā sakot, viņi gribēja, lai es noticu tādai spēku un sīpolu zupai, kurai tiek pievienotas pupiņas un cūkgaļas šķiņķis. Beigās man bija jāaiziet.

Jašims spēja novērtēt vecā vira sīkstumu. Tik daudz kas šai pilsētā bija būvēts uz izlikšanos: tāda aiziešana prasa zināmu raksturu. Turklāt Albānis nebija aizgājis pavisam. Ja vien tas, par ko Jašims turēja aizdomās sargus, neizrādīsies taisnība.

-     Un vecie draugi? - viņš iesāka domu.

-    Nē, nē, viņiem vairs nebija varas pār mani - vai kā nu jūs to domājāt. Bet viņi arī nenosodīja mani. Atminējās gan. Mūsu dzīves ceļi bija šķīrušies, taču viņi atminējās.

Viņš ar neveiklu rokas kustību paņēma kūku un iebāza to mutē. Jašims vēroja, kā viņš to piesardzīgi sakošļā. Viņa acis mirdzēja.

-    Piecpadsmitais jūnijs bija ļaunākā nakts manā mūžā. Es klausījos katlu tamtamos, mēs visi tos dzirdējām, vai ne tā? Sultāns bija gaidījis astoņpadsmit gadus. Astoņpadsmit gadus, kamēr zēns izauga par vīru. Un visu šo laiku ar vienu apņēmību - iznīcināt spēkus, kas bija iznīcinājuši Selimu.

Var jau būt, Jašims nodomāja. Taču Mahmuta motīvi bija daudz sarežģītāki nekā tikai atriebība par tēvoča nāvi. Viņš gribēja atbrīvoties no cilvēkiem, kas viņu bija iesēdinājuši tronī gandrīz nejaušā kārtā, dzēst parādu un atriebt nāvi. Janičāri primitīvi gaidīja pateicību un samaksu un saņēma carte blanche[27]. jašims vēl atcerējās karikatūru, kas kādu nakti bija pielīmēta pie pils vārtiem. Sultāns tajā bija parādīts kā suns, kuru vada janičāri. "Redziet, kā mēs izmantojam savus suņus," vēstīja paraksts. "Kamēr viņi ir noderīgi un ļauj sevi vadīt, mēs ar viņiem apejamies labi, bet, kad tie mums vairs neder, mēs tos izdzenam uz ielas."

-    Cilvēki pilsētā bija nobijušies. Bum, bum! Bum, bum! Biedējoša skaņa, vai ņe? Iestājās nakts, un ielās nedzirdēja ne skaņas. Es klusi kā kaķis uzlavījos uz jumta. O jā, tā bija tradīcija. Runāja, ka janičāru balss ir tautas balss. Vīri tam ticēja. Katlu tamtami vēstīja par impērijas drošību, kā tie bija vēstījuši jau gadsimtiem ilgi. Tikai katlu dunoņa un klejojošu suņu rejas ielās.

-    Redziet, es stāvēju uz jumta un klausījos tajā skaņā. Un raudāju par tiem muļķiem, es raudāju, dzirdot tamtamus. Es zināju, ka nekad tos vairs nedzirdēšu, pat ja nodzīvošu tūkstoš gadus.

Viņš pārlaida plaukstas sejai.

-    Vēlāk, pēc slepkavošanas un demolēšanas, daži nāca man prasīt mierīgu darbu. Kad dedzināja Belgradas mežus, lai izkvēpinātu viņus ārā, viens tāds dienām ilgi bija gulējis lapsas alā. Viņiem bija jāvairās no ģimenēm un radiniekiem, lai tos pasargātu. Janičāri bija pazuduši. Viņus medīja. Un mēs kopā bijām lauzuši maizi. Es devu viņiem naudu un ieteicu bēgt no Stambulas. Pēc dažām nedēļām, pēc dažiem mēnešiem neviens vairs par viņiem neinteresētos.

Un daži palēnām atgriezās. Meklēja mierīgāku darbu prom no cilvēku skatieniem - par kurinātājiem, sargiem, par ādmiņiem. Dažus no tiem es pazinu. Bet pieļauju, ka bija vēl tūkstoši, kurus nepazinu.

-    Tūkstoši?

-    Kādu saujiņu es pazinu, tad nu tiem arī devu darbu. Nakts dežūras. Diskrēti. - Albānis aizvēra acis un lēni pašūpoja galvu. - Es to nevaru saprast. Pagājuši desmit gadi, visi ir labi, mierīgi cilvēki. Pateicīgi par darbu.

-    Tad kā jums liekas, kāpēc viņiem ievajadzējās lielo katlu?

Zupas meistars atvēra acis un pievērsās Jašimam.

-    Tas jau ir tas, ko es nesaprotu. Jebkurā gadījumā tas būtu tikai viltus katls. Ar katlu, kas taisīts no melna skārda, neko briesmīgu nemaz nevar izdarīt. Ta būtu tikai mānīšanās.

Jašims domāja par mirušo virsnieku, kas saritinājies gulēja katla dibenā.

-     Ta vienmēr bijusi mānīšanās, vai ne? - Jašims pārjautāja. - To jūs gribējāt teikt. Spēku zupa, kas gatavota no pupām un cūkas šķiņķa.

Zupas meistars ar izbrīnu paskatījās viņā un sakrustoja rokas.

-    Tev jāizsauc Jašims! - Sultāna māte kratīja dēla deguna priekšā saliektu rādītājpirkstu. - Mūs te visus var nogalināt gultās.

Apvāršņu pavēlnieks, Melnās un Raitās jūras valdītājs, sultāns Mahmuts II pacēla rokas un pavērsa acis uz augšu. Diez vai tas būtu iespējams, viņš nodomāja, ka trīssimt fiziski attīstītu sieviešu, to skaitā, protams, arī viņa māti, patiesi varētu citu pēc citas nogalināt tieši impēriskās varas sanktuārijā [28] .

Sultāns atļāvās paspēlēties ar šo domu. Apburošo Fatimu viņš turētu sev pie sāniem drošībā, un beigās ar izslēgšanas metodes palīdzību viņi izzinātu, kas bijis slepkava. Un tad viņi ar Fatimu dzīvību zaudējušo skaistuļu bariņā slepkavu sameklētu un nogalinātu. Viņš izziņotu, ka sakarā ar pieredzēto ir pārāk satriekts, lai turpmāk pieņemtu vēl kādu konkubīni, - tas būtu netaisni pret viņām, viņš jau sen tam bija par vecu. Viņš apprecētu Fatimu, un viņa varētu masēt sultānam pēdas.

-    Māt, - viņš pieklājīgi sacīja. - Tu zini tikpat labi kā es, ka tādas lietas mēdz notikt. Tam pat varbūt ir kāds labs izskaidrojums.

Ar to viņš gribēja norādīt, ka šim gadījumam gandrīz noteikti ir visai triviāls raksturs, taču noprata, ka māte justos necienīgi pazemota par tādu mājienu. Ta bija viņas valstība, ko viņa dalīja ar kislar aghu - galveno melno einuhu, un visam, kas tur notika, bija jābūt nopietnam.

-    Mahmut, - sultāna māte strupi ierunājās, - es varu iedomāties kādu ļoti labu izskaidrojumu. Slepkava grib tevi.

-    Mani? - sultāns sarauca pieri.

-    Ne jau gultā, tu sasodītais muļķi. Viņa grib tevi nogalināt.

-     Aha. Bija tumšs, un slepkava kādu nevainīgu jaunavu pelēkā vaļa ambras krāsā noturēja par sultānu un nožņaudza, vēl neaptvērusi savu kļūdu.

-     Protams, ne.

-    Tad ko tā meiča īsti nozīmē? Vai to izdarīja slepkava, kas grib ievingrināt roku?

Sultāna māte pacēla galvu. - Iespējams, - viņa pieļāva. - Droši vien tas prasa zināmu treniņu. Es nedomāju, ka daudzas meitenes pirms ieiešanas pie sultāna vingrinās žņaugšanā.

Viņa viegli uzsita pa spilvenu sev pie sāniem, un Mahmuts apsē-

dās.

-     Es biju vairāk uztraukusies par to, ka viņa grib paātrināt savu zvaigžņu stundu, - valida turpināja. - Viņa savu rindu ir izkārtojusi. Agri vai vēlu viņa būs divatā ar tevi. Viņa grib, lai tas notiktu agrāk. Tad viņa varēs tevi nogalināt.

-     Tatad viņa novāca to jauko meiteni un sarakstā pavirzījās uz augšu? Es saprotu.

-    Tu liec tam izklausīties smieklīgi, bet es esmu te daudz ilgāk nekā tu un zinu, ka šķietami smieklīgas lietas var izvērsties par ārkārtīgi nopietnām. Tici man. Tici mātes nojautai.

-     Protams, es tev ticu. Bet, ko nu nesaprotu, tas ir - kāpēc slepkava tā steidzas. Nogalinot meiteni, viņa šo procesu ir palēninājusi. Pēc tā visa es dienām ilgi negribēšu nevienu no viņām redzēt. Mani nervi, māt.

-   Tas lietu padara vēl drošāku. Ta nelaimīgā meitene būtu varējusi tevi savaldzināt. Beigu beigās tu varbūt paturētu viņu uz vairākām nedēļām. Viņa būtu tev - nu, es nezinu - masējusi kāju pēdas tā, kā tev tas patīk.

Mahmuts miermīlīgi pasmaidīja - valida pārzināja ikviena cilvēka noslēpumus.

-     Un tad vēl tas edikts, vai ne? Lielais pasludinājums. Ja tu mirsi, nebūs nekāda edikta. Un nestāsti man, ka tevi neviens negrib par to nogalināt!

-     Lai dabūtu mani laikā nost no ceļa, tā tu domā?

-    Tieši tā. Man šķiet, ka tev tūdaļ pat jāsūta pēc Jašima.

-     Esmu jau to izdarījis. Viņš strādā.

-     Nieki. Viņš itin nemaz nestrādā. Neesmu viņu te manījusi visu dienu.

Patiesībā Jašims tajā dienā tomēr bija atradis laiku apciemot harēmu. Nevienu lieki netraucējot, viņš pēc atgriešanās no restorāna bija ielūkojies aizliegtajā teritorijā, lai apskatītu vietu, kur bija atrasts mirušās ķermenis un kur meitene bija dzīvojusi.

Istabā viņa bija mitinājusies kopā ar trim citām meitenēm. Viņš tur ieraudzīja gultas ar dzelzs rāmjiem, vairākas pakaramo rindas, uz kuriem meitenes kāra drēbes, maisiņus ar smaržīgajām ziepēm, kas viņām ļoti gāja pie sirds, dažas šalles un laiviņu kurpes, dažus tīrās veļas gabalus, rokassprādzes un citas dārglietas, kas bija viņu īpašumā. Kā harēma jaunavas un cariyeler - verdzenes, viņas istabas biedrenes vēl nebija paaugstinātas gozde kārtā, taču cerēja uz to.

Divas meitenes, uzklājušas uz gultas vecu palagu, ieziedās ar dzeltenu, lipīgu pastu, kas bija gatavota no zālēm, smaržīgiem pelniem un nedzēstiem kaļķiem, lai atspalvotu miesu. Ziedi viņas ņēma no vienkāršas misiņa bļodas, kas atradās uz maza astoņstūru galdiņa pie gultas. Kad Jašims ienāca pa durvīm un paklanījās, sarkanmate ar zaļām acīm un bālu ādu rūpīgi iezieda sevi ar lāpstiņu. Sveicienam viņa ierastā kustībā pameta uz augšu zodu.

-     Kura ir gozde gulta? - Jašims apjautājās.

Stāvēdama gultā uz ceļiem, sarkanmate norādīja ar lāpstiņu.

Otra meitene, kas bija nogūlusies garšļaukus, pacēla galvu un uzmeta acis savam ķermenim.

-    Vajadzētu gan aizvākt nabadzītes mantas, - viņa teica. - Mums tas nav visai patīkami.

-     Piedodiet, - Jašims noteica. - Es tikai nācu paskatīties, kādi te ir apstākļi. - Viņš pārlaida roku meitenes drēbēm, tad nocēla no pakaramā divas somas un izkratīja to saturu uz gultas. - Jūs droši vien bijāt draudzenes.

Meitene, kas bija nometusies ceļos, izkāpa no gultas un pienāca tuvāk, lai varētu labāk apskatīt mantas. Viņa izpleta elkoņus, ļaujot ziedei padusēs piekļūt gaisam, un ar vienu roku saņēma zirgastē melnos matus. Meitenei bija olīvkrāsas āda, bet lūpas - veca vīna tumšajā krāsā, tādā pašā kā krūtsgali, kas pacēlās no stingrajiem uzkalniņiem.

Jašims palūkojās atpakaļ un sajauca pa tukšo gultu izkaisītās mantas.

-     Mums ar viņu bija viens lielums, - pasniegusies un paņēmusi caurspīdīga gāzes auduma kumšķi, sacīja meitene. - To zināja visas.

Meitene gultā ķiķināja.

-     Bija gan! - Meiča pasvārstīja audumu rokās un, piespiedusi pie krūtīm, ar brīvo roku pieturēja, tā ka audums apsedza vienu krūti, bet caurspīdīgās zīda lentes pieskārās vēderam. Šajā žestā bija kaut kas tik nevainīgs un tik piedauzīgs, ka Jašims nosarka.

Meitene, kas sēdēja gultā, paglāba viņu no skaidrošanās. - Noliec to, Nilu. Tas viss ir pārāk drausmīgi. Lala, vai jūs esat atnācis, lai aiznestu viņas lietas?

Nilu ļāva ņieburam līdzīgajam auduma gabalam noslīdēt uz gultas un pagriezās pret draudzeni.

Jašims uzmanīgi nopētīja gozde piederošās mantas.

-     Kāda viņa bija? - Jašims pajautāja.

Par Nilu nosauktā meitene ierāpās draudzenes gultā. Jašims dzirdēja nočīkstam matrača atsperes. Iestājās klusums.

-    Ta nekas.

-    Vai viņai bija draugs?

-    Viņa bija jauka. Viņai bija draugi.

-     Un ienaidnieki? - Jašims pagriezās. Apsēdušās blakus plecu pie pleca, meitenes lūkojās viņā.

-      Au! - Meitene pēkšņi ielika roku starp kājām. - Tas dedzina!

Bālajām krūtīm nošūpojoties, vienu roku iespiedusi starp slaidajām kājām, viņa pielēca no gultas.

-    Nāc nu, Nilu. Man jānomazgājas. Nilu pasniedzās pēc dvieļa uz pakaramā.

-    Viņai bija draugi, - meitene sacīja un devās uz durvīm. - Daudz draugu, - viņa pār plecu piebilda.

- Nu sveiks, dārgumiņ!

Runātāja bija kalsna sieviete ap četrdesmit spīdīgā, melnā parūkā, vizuļojošu ņieburu ap polsterētajām krūtīm, gariem, caurspīdīgiem svārkiem un lielās, krellītēm izšūtās kurpēs. Turklāt viņai uz sejas bija vismaz pusmārciņas grima. Jašims ar nelielu rūgtumu secināja, ka tas liek viņai izskatīties vecākai.

Taču bija pagājis - cik - astoņpadsmit gadu? Abi bija vecāki nekā tad, kad viņš lielā Fanariotas prinča, lieltirgotāja Džordža Mavrokor- dato svītā pirmo reizi ieradās pilsētā. Mavrokordato drīz vien pamanīja, kur slēpjas Jašima talants, un kaligrāfiskā rokraksta dēļ norīkoja to grāmatvedībā pie rakstudarbiem, sūtīja uz ostu vākt derīgu informāciju un lika izdibināt preču kravu sarakstus un noskaidrot jaunākos, ejošos tirdzniecības priekšmetus. Jašims iemācījās daudz un kopā ar dotībām uz valodām, talantu, kas bija pat lielāks nekā viņa darba devējam, ja tas maz iespējams - Mavrokordato runāja osmaņu turku, grieķu literārajā un tautas valodā, rumāņu, armēņu un franču valodā, slikti krieviski, bet gruzīniski nemaz -, Jašims bija padarījis sevi par saimnieka klanam neaizvietojamu cilvēku. Turklāt viņam piemita talants palikt neievērojamam, prasme turēties ēnā un maz runāt, tā ka lielākoties ļaudis sliecās viņu vispār nepamanīt.

Lai gan viņš bija pateicīgs par garajām darba stundām, kas ļāva asināt prātu, vecās brūces smagajā tirdzniecības darījumu un politikas gaisotnē smeldza ar jaunu spēku, vēl jo vairāk tāpēc, ka bija svaigas, slēptas ciešanas slēptā vidē, einuha stāvoklis Jašimam tajā laikā nozī- māja kādas viņam nesaprotamas valodas gramatiku. Ta nu kosmopolītiskākajā Eiropas sabiedrībā viņš jutās kā izolācijā.

Prīnu viņš bija saticis viesībās, ko Mavrokordato rīkoja kādam pašā un, gribēdams atstāt uz viņu labu iespaidu, noīrēja šim vakaram dejotājas. Jašimu pēc tam sūtīja viņām samaksāt, un viņš pavisam nevilšus sāka ar Prīnu sarunāties.

No visām Stambulu apvienojošajām tradīcijām kdgek[29] dejotāju ilgā, bet mazāk pazīstamā vēsture laikam bija vissenākā. Daži runāja, ka garīgā nozīmē tie cēlušies no Aleksandra dejotājiem - zēniem. Kon- stantinopole tika dibināta gandrīz tūkstoš gadus pēc tam, kad kdgek dejas tradīcija bija atceļojusi no savām mājām - Ziemeļindijas un Afganistānas - līdz Romas impērijas robežām. Kdgek bija pilsētas radības, un Bosfora krastos uzceltā pilsēta acīmredzot bija uzsūkusi tos kā trakojošas uguns atstātus putekļus. Kas bija pilnīgi droši - grieķi šos dejotājus izvēlējās no to zēnu rindām, kas bija kastrēti pirms pubertātes, pēc tam nododot tos stingrai dresūrai un apmācot stilizētajās mākslās un kdgek deju mistērijās. Tie dejoja gan vīriešiem, gan sievietēm, osmaņu laikā biežāk vīriešiem, uzstājās piecu vai sešu cilvēku lielās trupās, un parasti viņus pavadīja mūziķis, kas strinkšķināja cītaru, bet "dejotājas" griezās, veica dažādus soļus, mīdījās uz vietas un visādi izlocīja plaukstas. Katra trupa bija atbildīga par jauno "meiteņu" iesaistīšanu un sagatavošanu. Daudzas no tām, protams, gulēja ar klientiem, taču nekādā gadījumā nebija prostitūtas, jo pēdējās tika uzskatītas par galīgi izvirtušām neprašām. "Jebkura meiča var atplest kājas," Prīna reiz bija viņam teikusi. "Kdgek ir dejotājas."

Taču bija skaidrs arī tas, ka attiecībā uz partneriem kdgek nebija pārāk izvēlīgas. Osmaņu sabiedrībā viņas atradās uz viszemākā pakāpiena - virs ubagiem, bet vienā līmenī ar blēžiem, aktieriem, burvju māksliniekiem un pārējiem, kas veidoja nicināto, bet protežēto profesionālo laika kavētāju šķiru.

Viņās bija zināms snobisms, taču kuram no mums tā nav? Viņas dzīvoja uz Zemes un zināja, kā tā griežas.

Sākumā Prīna un viņas "draudzenes" Jašimu uzjautrināja. Viņam patika to atklātais runas veids, draiskulīgums un vaļsirdība, bet Prīnā viņam iepatikās jautrais cinisms, kas slēpa romantiskos sapņos grimstošu sirdi. Salīdzinājumā ar nomācošo slepenības atmosfēru un drūmajiem Fanariotas aristokrātu skatieniem Prīnas pasaule bija rupja, bet smieklu un pārsteigumu pilna. Un, kad, izceļoties dumpim, virs Stambulas grieķiem savilkās ļaunu vēstošie Peloponēsas mākoņi, Prīna bez domāšanas atsaucās uz Jašima ierosinājumiem - gan tiem, kas attiecās uz pašas drošību, gan uz ielās uzliesmojušo ļaunumu vispār. Divas dienas viņa slēpa Mavrokordato māti un māsas, kamēr Jašims izdomāja kara viltību, kas ļāva viņas nogādāt drošībā uz kādu Egejas jūras salu.

Dažreiz viņš prātoja, ko Prīna viņā ir atradusi.

-    Nāc nu iekšā! - Viņa virpuļodama aizdejoja prom no durvīm un atkal pievērsās savam attēlam spogulī. - Nevaru pārtraukt, saldumiņ. Kuru katru mirkli būs klāt pārējās meitenes.

-     Kāzas? - Jašims pazina ietērpu. Kopš tā gada, kad norisinājās minētā drāma, viņš daudzas reizes bija palīdzējis Prīnai gatavoties kāzām, apgraizīšanas ceremoniju svinībām un dzimšanas dienām, kurās ļaudīm bija vajadzīgi kdgek dejotāji. Un Prīna savukārt, varbūt nemaz īsti to neapzinādamās, sagatavoja viņu gan laikam, kad pienāca viņa grūtās dienas - tās nepazītās moku dienas, kad viņam no zemapziņas dziļumiem uzglūnēja kaislību un iekāres mokas un dusmas uz sevi, gan arī labākajām dienām, kurām bija lemts pienākt.

-    Vecpuišu vakars, - viņa teica, nenovērsdamās no spoguļa.

-    Kā bizness?

-     Labāk nekā jebkad. Kārtībā. Kā es izskatos?

-    Uzkrītoši.

Sekodama savam attēlam spogulī, viņa pagrozīja galvu pa labi un pa kreisi.

-    Vai es neizskatos veca?

-     Protams, ne, - Jašims aši atteica.

Prīna pielika pirkstu pie vaiga un maigi pabīdīja ādu uz augšu, tad ļāva tai noslīdēt vietā, un Jašims redzēja, kā viņa dzēlīgi noraugās draugā caur spoguli. Tad Prīna gaiši uzsmaidīja un pagriezās pret viņu.

-    Gatavo viesības?

Jašims pasmaidīja un papurināja galvu. - Vācu informāciju.

Viņa pakratīja pirkstu. Gaisā nozibsnīja milzīgs, šķeltiem stikliem nobārstīts gredzens, viens no tiem gatavajiem izstrādājumiem, ko bazārā bija iesaukuši par "pārsteigumu kaimiņiem" - skaudības dēļ, ko tam vajadzētu izsaukt. - Dārgumiņ, tu zini, ka es nekad neizpaužu noslēpumus. Meitenei ir savi noslēpumi. Kāda informācija tev vajadzīga?

-    Man vajadzīgas jaunākās tenkas.

-    Tenkas? Mīļā pasaulīt, kāpēc tu nāc pie manis?

Abi nosmējās.

-    Vīrieši uniformās, - Jašims iesāka.

Prīna sarauca degunu un saviebās.

-    Jaunā Gvarde no Eskeširas kazarmām.

-    Piedod, Jašim, bet jau tāda doma vien manī izsauc riebumu. Tas apspīlētās bikses! Un tik bezkrāsaini. Man allaž licies, ka viņi izskatās pēc circeņu bariņa rudenī, kas lec uz bēru ceremoniju.

Jašims pasmaidīja. - Patiesībā es tieši gribētu zināt, uz kurieni viņi lec. Ne tik daudz zaldāti kā virsnieki, Prīna. Puiši no ļoti labām ģimenēm, kā man stāsta.

Viņš nenobeidza domu.

Prīna sarauca uzacis un pielika roku pakausī pie matiem.

-    Es jau dzirdu tuvojamies meitenes. Neko nesolu, bet skatīšos, kā varu līdzēt.

Istaba bija maza mazītiņa, patiesībā tā vairāk līdzinājās cellei. Daži mēbeļu gabali - priedes koka kājsoliņš, ieliekusies virvju gulta un koka pakaramo rinda, uz kuriem karājās vairākas lielas somas, kas dzeltenajā gaismā likās melnas. Istabai nebija logu, tā smirdēja un bija drēgna. Sķebīga smaka, sviedru un melni dūmojošās eļļas lampas izgarojumu sajaukums.

Persona, kurai istaba piederēja, strauji pievirzījās tuvāk somai, sameklēja tās savilkto augšgalu un, ar pirkstiem pataustījusies pa iekšpusi un satvērusi citu, mazāku somu aiz sasienamajām saitēm, izvilka to ārā. Tas saturs ar klusu, metālisku šķindu izbira uz gultas.

Uz dārgakmeņiem ar naidu noraudzījās spoži melnu acu pāris, un tie atbildēja ar tādu pašu spīdumu. Tur bija zelta ķēde ar tumšu lazurītu. Tur bija nevainojami ovālas formas sudraba broša, noklāta ar svaiga zirņa lieluma briljantiem. Tur bija rokassprādze, mazāka zelta ķēdes versija, kuras aizdare bija paslēpta zem sudraba medaljonā iedarināta rubīna, un vēl auskaru pāris. Par dārgakmeņu izcelsmi nebija nekādu šaubu. Uz katra lazurītā rūpīgi iestrādātā dārgakmeņa virsmas, starp briljantiem un pāri rubīnam, zigzagveidā kā līkumos saliecies cilvēks izlocījās šis nīstais un dievinātais simbols "Z" un "N".

Ta tas droši vien bija sācies. Nav viegli precīzi izsekot visiem posmiem - tie franki bija viltīgi kā lapsas, taču Napoleons bija bijis tā visa autors. Kas bija tas, ko franči arvien vēl turpina uzspiest pasaulei? Brīvība, vienlīdzība un vēl kaut kas… Karogs ar trijām svītrām. Vēl bija kaut kas cits… Nav svarīgi, tas viss tik un tā bija meli.

Šis karogs bija plīvojis arī pār Ēģipti. Karapulki tajā bija ietriekusies kā šķēres, vīri sitās un kāvās, apgrieza zemi otrādi un pēc tam aprakstīja to visu mazās grāmatelēs. Citi iekarotāji, kurus vadīja pusakls bezdievis, savus kuģus nodedzināja piramīdu ēnā, bet Napoleons pats aizbēga, aizpeldēja naktī ar kuģi. Tad, badodamies un slāpdami pēc ūdens, neīstenticīgie tomēr gāja uz priekšu un nosprāga kā mušas Palestīnas tuksnešos.

Bet tas bija tikai sākums. Jums liktos, ka pat muļķim būtu jāredz svešzemnieku neprāts, vai ne? Taču nē, ēģiptieši mēģināja kļūt tiem līdzīgi. Viņi redzēja, ka frančiem veicas un tie sultāna valstī uzvedas kā saimnieki. Ēģiptieši to pierakstīja franču apspīlētajām biksēm, īpašajām šautenēm, ko tie pēc kaujas atstāja aiz sevis, un ierindai, kādā tie pārvietojās, vilkdami artilēriju un tuksnesī cīnīdamies kā viens vesels pat tad, kad krita kā mušas.

Jaunas metodes. Jauna pārdomu viela, kas iegūta no mazajām grā- matelēm. Tie ļautiņi tik kricelē un kricelē, bāž degunu grāmatās, līdz acis no piepūles kļūst sarkanas. Izliekas, ka saprot to franču buldurēšanu.

Napoleons. Viņš nogalināja franču karali, vai ne tā? Iebruka Miera Valstībā. Bēra smiltis acīs paša kareivjiem un visai pasaulei. Kāpēc neviens cits neredzēja, kas notiek? Un šie dārgakmeņi - vai mums bija sevi jāpārdod par nieka greznumlietiņām?

Lai cik vērtīgas tās arī būtu.

Žēl, ka tā meiča to redzēja. Pēc tam nogalināšana kļuva par neparedzētu un draudīgu pienākumu. Iespējams, tā bija lieka un pārspīlēta reakcija. Varbūt viņa neko nebija redzējusi, neko nebija sapratusi. Viņai taču prātā bija pavisam citas lietas. Viņas skaistajā sejā atspoguļojās apslēpts triumfa smaids un cerība. Nekas neliecināja par to apjukumu, ar kādu viņa bija cīnījusies pēc elpas, kad pazina rokas, kas uzgūla viņas kaklam. Rokas, kas piesavinājās dārgakmeņus.

Ak, ko nu, jādomā arī par citiem. Te iekšā katra kavēšanās maksā dārgi, jādarbojas ātri un bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Spļāviens trāpīja lazurītam un lēni notecēja lejup pa statenisko burtu N.

Prīna juta, kā grieķu spirts ar anīsa sēklām apsvilina rīkles galu, it kā tukšajā vēdera dobumā ielītu kaut kas dzīvs. Viņa nolika glāzi uz zemā galdiņa un paņēma nākamo.

-    Par māsām!

Gaisā pašāvās mazas glāzītes, saskandinot nošķindēja, un piecas mazliet nobružāta izskata meičas kraukļa melniem matiem apmeta tās ar dibeniem uz augšu. Viena no viņām nožagojās, nožāvājās un izstaipījās kā kaķis.

-     Ir laiks, - viņa noteica. - Tagad snauda skaistumam.

Pārējās vēl pļāpāja. Tas bija labs vakars. Ļaudis kdgek dejas laikā uzvedās klusi, savu atzinību izrādīdami atbilstoši ieviestajai paražai - kad meiča piedejoja klāt, viņi ieslidināja tās apģērba krokās monētas. Nekad nevar droši zināt, taču šī māja likās tīra un kungi bija skaidrā prātā. Sanākšana par godu kaut kādai atkalapvienošanai, viņa tā arī nesaprata, kādai.

Prīnai patika, ja kungi bija skaidrā, taču viņai pašai pēc uzstāšanās nebija nekas pretī iedzert nedaudz vairāk. Meitenes lūdza apstādināt ekipāžu un izsēdināt viņas ielas sākumā, kura veda lejā uz ostas rajonu. Līgojoties uz priekšu tumsā, viņas nonāca pie kāda pazīstama krodziņa ieejas. Krodziņš, protams, bija kā piebāzts ar jūrniekiem. Vispār tas nebija slikti, Prīna ar smaidu sejā nodomāja, jo, kā nereti gadījās, arī šoreiz divi puiši ik pa brīdim raidīja meičām slepenus skatienus. Divi jauni, nepazīstami un diezgan pievilcīgi zēni. Droši vien tikai zvejnieki no salām, un tomēr…

Divas pārējās meitenes nolēma iet projām, bet Prīna nosprieda, ka paliks. Tikai viņa un Maina. Varbūt paņems vēl pa glāzei.

Jūrnieki iekustējās, kad viņas dzēra jau otro glāzīti. Likās, ka abi nāk no Lemnosas, iespējams, šorīt tirgū bija pārdevuši lielu lomu un, mazliet iereibuši, aizvada savu pēdējo nakti pilsētā, turklāt ar naudu tēriņam. Pēc dažām minūtēm Prīna jau redzēja viena puiša saulē iede- gušo roku slīdam uz savas kājas pusi. Uz priekšu! Viņa pasmaidīja.

Taču ar acs kaktiņu viņa ieraudzīja ienākam krodziņā maza auguma vīni ar bakurētainu seju un nelielu kupri. Jorgs bija no ostas savedējiem, no glumo pulka, kas uzbāzās tikko iebraukušiem jūrniekiem, piedāvāja tiem lētu pajumti, viesošanos pie māsas vai, ja tas likās droši, iedzeršanu par velti viņa paša dzīvoklī. Jorga mājoklis, protams, izrādījās bordelis, kur izmocītas meičas, kas savulaik pilsētā bija ieradušās no laukiem, katru nakti piedāvāja viesiem sava aroda noslēpumus, līdz tika izdzītas uz ielas vai noslaktētas un iemestas Bosforā. Viņas bija daļa no cilvēciskā sairšanas procesa, atkritumi, kas piesārņoja dokus. Un vīriem, kas tur apgrozījās, izbraucot jūrā, arī nebija paredzama sevišķi gara dzīve.

Prīnai pārskrēja drebuļi. Viņa ļoti maigi atbīdīja roku, kas tikko bija nogulusi viņai uz ciskas, pielika pirkstu pie jūrnieka lūpām un, atsegdama elegantu vidukli, paspraucās tam garām. Viņš var paciesties, Prīna nodomāja. Šobrīd ir parādījies darbiņš, kas jāpadara vispirms.

Meitenei nepatīk nepildīti solījumi.

Tieši zem pilsētas mūra, Zelta raga galā, ir kāda Stambulas daļa, kas nekad nav uzcelta līdz galam. Varbūt tā ir bijusi pārāk stāva apbūvei, varbūt Bizantijas laikā bijis liegums būvēties tik tuvu valdnieka pilij. Tāpēc līdz pat 19. gadsimta sākumam tā bija saglabājusies kā nekopts, klinšains, ar pudurkociņiem nosēts neskartas zemes pleķis.

Ja zināt, kur meklēt, jūs varat sastapt vīrus, kas te dzīvo, dažkārt pat sievietes, taču nebūtu gudri pārāk uzmācīgi bāzt degunu viņu darīšanās. Daži šī zemes pleķīša iemītnieki biežāk uzturas ārpus mājas naktī, nevis dienā, bet pār sagurušajiem kociņiem, šaurajām alām un spraugām, kurās rūpīgi savilktas visvisādas pilsētas grabažas, ko iekārtot nožēlojamās pajumtes, noziedzības aura klājas jebkurā diennakts stundā. Te bija būdas, nojumes un grausti, ko viltīgi konstruējuši dīvaini un noslēpumaini ļaudis, kas nez kā izsprukuši no plašā labdarības tīkla vai bendes cilpas.

Laiku pa laikam pilsētas pārvalde pieprasīja šīs kalna puses tīrīšanu, taču nemainīgi tieši tajā brīdī lielākā daļa alu iemītnieku izrādījās kaut kur ielīduši un nebija redzami. Tīrīšana atklāja daudz visādu drazu, kas tika sadedzinātas aizas malā, dažreiz pa kādam līķim, pa badainam klejojošam sunim vai cilvēkam, kas bija aizgājis no šīs pasaules pārāk tālu un neko citu nedarīja, tikai neredzošām acīm vērās rēgainajos tēlos, kas nāca no pilsētas, kura viņiem sen bija zudusi, un viņi to sen bija aizmirsuši. Ar garām nūjām apbruņotie, trokšņainie cilvēki aizgāja, kalna iemītnieki klusēdami ievācās atpakaļ savos mājokļos, un atkal sākās pajumtes iekārtošanas darbi.

Pašreiz lejā pa aizu ļoti lēni taustās kāds cilvēks, uzmanīgi un pacietīgi līzdams no klints uz klinti. Pie debesīm vīd plāns mēness sirpis, taču ik pa brīdim to uz vairākām minūtēm pilnīgi aizsedz kāds mākoņu vāls. Vienā no tādiem tumsas starplaikiem cilvēks nogaidīdams apstājas un ieklausās. - Vai viss ir mierīgi?

- Viss mierīgi, - atbilde skan čukstus.

Tumsā viens otram garām taustās divi vīri. Atnācējs iespraucas seklajā alā ar kājām pa priekšu, notupstas uz papēžiem un ar muguru atspiežas pret sienu.

Pēc dažām minūtēm mākoņi izklīst. Mēness gaisma ļauj vīram saskatīt visu, kas viņam ir jāredz. Pret sienu atstutēta neliela opija kārba, un kaktā tumša kaudze, kas, kā viņš jau zina, ir uniformas. Alas dibenā atrodas divi sasieti vīri ar aizbāztām mutēm. Viena vīra galva ir atmesta, it kā viņš būtu aizmidzis. Otra vīra skatiens gail kā pārbiedētam zvēram.

Atnācējs nevilšus paskatās uz kastīti, pateicīgs par to, ka vismaz izvēle ir izdarīta viņa vietā.

Kad pa mākoņu spraugu atspīdēja mēness stars, Jašims atmeta atpakaļ galvu. Ar abām rokām saskaroties ar mizu, viņam likās, ka koks ir garāks, nekā viņš to atcerējās: tā melnie, savijusies taustekļi virs viņa galvas vīteniski tiecās uz augšu, veidojot tik biezu un augstu zaru ligzdu, ka pat mēness gaisma cīnījās, lai izsprauktos tai cauri.

Janičāri bija izvēlējušies šo koku sev. Kaut kāds pareizs instinkts bija licis viņiem pilsētas daļā, ko pieminekļi cilvēka diženumam bija padarījuši tik formālu un stīvu, izvēlēties par savu simbolu kaut ko dzīvu. Salīdzinājumā ar šo vareno platānu Topkapi šķita auksta un mirusi. Kreisajā pusē Jašims samanīja pils melno siluetu. Sen atpakaļ to bija uzcēlis kāds vezīrs, kas iedomājās, ka ir visspēcīgs, bet tika nožņaugts ar stopa zīda stiegru. Uz ziemeļiem pletās Svētā Sofija, bizan- tiešu lielā baznīca, tagad mošeja. Viņam aiz muguras slējās Zilā mošeja, ko uzcēla sultāns, kurš, lai to paveiktu, izputināja pats savu impēriju. Un te pusdienas karstumā, mezdams bagātīgu paēnu senajā hipodromā, mierīgi auga šis koks.

Neviens nemēģināja vainot koku par to, ko tam nācās pārstāvēt, - Janičāru korpusa kaunpilno varu. Jašims nodomāja, ka tāda rakstura īpašība turkiem nekad nav piemitusi. Tas pats instinkts, kas mudināja janičārus izvēlēties koku, atturēja ļaudis to iznīcināt tagad, kad pats janičāru vārds bija nodots aizmirstībai. Cilvēkiem patika koki, viņiem nepatika pārmaiņas. Hipodroms bija tam pierādījums. Dažus soļus tālāk atradās obelisks ar iegravētiem hieroglifiem, ko no Ēģiptes bija atvedis kāds Bizantijas imperators. Vēl tālāk slējās masīva kolonna, ko pirms daudziem gadiem bija uzcēlis Romas imperators. Bija vēl slavenā

Čūsku kolonna - trīs savijušās zaļas bronzas čūskas, kas kādreiz atradās Grieķijā, Delfos, Apollona templī. Čūskām gan galvas bija pazudušas, taču Jašims pavisam noteikti zināja, ka tur nav vainojami turki.

Atcerēdamies nakti Polijas vēstnieka rezidencē, kad piedzēries Paļevskis viņam čukstus bija atklājis pārsteidzošo patiesību, viņš pie sevis pasmaidīja. Viņi abi kopā sveču gaismā bija ielūkojušies milzīgā, veclaicīgā skapja dziļumos, kur uz putekļainu drēbju kaudzes gulēja divas no trijām čūsku galvām. Reiz tas bija antīkās pasaules brīnums, taču kopš uzdzīvotājs jauneklis poļu vēstnieka uzvalkā tās pirms gadsimta bija nocēlis no kolonnas, čūsku galvām praktiski neviens nebija pieskāries. - Diezgan briesmīgi, - Paļevskis drebinoties murmināja, raudzīdamies uz to bronzas galvām. - Taču tagad ir par vēlu. Kas salauzts, to labāk nelabot.

Ta nu Janičāru koks palika uz vietas. Jašims atspieda pieri pret saplaisājušo mizu un prātoja, vai taisnība, ka koka saknes ir tikpat garas un dziļas, cik augsti un plati tā zari. Pat ja koku nogāž, tā saknes turpina dzīvot, uzsūc no zemes mitrumu un dzen atvases no celma.

Bija pagājuši tikai desmit gadi, kopš janičāri apspiesti. Daudzus iznīcināja, un ne tikai tos, kas bija aizbarikadējušies vecajās kazarmās, kad ieradās artilērija un pārvērta ēku dūmojošās krāsmatās. Citi izbēga, ja var ticēt zupas meistaram albānim; tādu bija vairāk, nekā Jašims bija iedomājies.

Un tas, uzskaitot tikai tos pulkus, kas bija izvietoti Stambulā. Katrā impērijas pilsētā bija savs janičāru kontingents: Edirnā, Sofijā, rietumos Vārnā, Skutari, Trabzonā, Antālijā. Janičāri bija nostiprinājušies arī Jeruzalemē, Alepo un Medīnā: janičāru pulki, janičāru nodaļas, karagezu garīdznieki, darbnīcas. Laiku pa laikam vara pār provinces pilsētām ļāva tiem nodibināt militāras huntas, kas kontrolēja ienākumus un diktēja noteikumus vietējai valdībai. Cik no viņiem bija dzīvi vēl tagad?

Cik vīru bija visā korpusā?

Cik efektīva bija bijusi viņu apspiešana?

Cik janičāru palikuši dzīvi pēc šiem desmit gadiem?

Jašims zināja tikai to, kam viņš varētu uzdot tādus jautājumus. Vai viņu pagodinās arī ar atbildēm, par to viņš nebija pārliecināts.

Viņš vēl pēdējo reizi paskatījās augšup uz lielās platānas zariem un viegli uzsita pa monolīto stumbru. Viņa roka sastapās ar kaut ko, kas bija plānāks un ne tik blīvs kā atlupusi miza.

Jašims aiz tīras ziņkāres pavilka papīru ārā. Aizejošā mēness staros viņš lasīja:

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Viņi vairojas.

Glābies.

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Viņi meklē.

Pamāci viņus.

Jašims nemierīgi paskatījās apkārt. Kad mākonis aizsedza mēnesi, hipodroms likās tuksnesīgs un pamests.

Tomēr viņam bija nepatīkama sajūta, ka izlasītā dzeja domāta tieši viņam. Sajūta, ka viņu kāds novēro.

Otomanu valdības dižie sasniegumi bija izvietoti lielā paviljonā, kas veidoja daļu no sadalošās telpas starp otro un trešo - vairāk iekšējo Topkapi pils pagalmu. Tajā varēja iekļūt caur otro pagalmu pa zemām durvīm, kuras aizsargāja gara veranda, ko dienu un nakti sargāja melnie einuhi. Vienmēr savā postenī atradās arī kāds no arhivāriem. Jau sen bija konstatēts, ka lielākā daļa sultānu vairījās no pārāk grūta un spraiga darba vēlu vakarā, toties viņu vezīri varēja pieprasīt dokumentus jebkurā diennakts laikā. Pat tagad, Jašimam tuvojoties, pie ieejas arhīva telpās liesmoja divas lāpas. Tas izgaismoja durvju ailē satupušos, četru apmetņos ievīstījušos cilvēku apveidus - einuhu apsardzi.

Nakts bija auksta, un, cieši aptinuši smagos apmetņus ap galvu, vīri bija vai nu jau iemiguši, vai centās iemigt. Jašims klusi pārkāpa tiem pāri un ar pirkstu galiem atvēra durvis, kas bez skaņas padevās grūdienam, un pēc tam tikpat klusi tās aiz sevis aizvēra. Viņš stāvēja mazā vestibilā ar komplicēti veidotiem griestiem un skaistām kufic[30] burtu sprogām, kas bija iegravētas sienās visapkārt. Nišās blāzmoja sveces. Viņš pamēģināja atvērt priekšējās durvis un, sev par pārsteigumu, atklāja, ka tās ir vaļā.

Tumsā šķūnim līdzīgā, grāmatām piebāztā telpa izskatījās vēl lielāka, nekā viņš to atcerējās, grāmatu kaudzes telpas centrā tumsā nebija redzamas. Gar vienu istabas malu stiepās zems lasītāju sols ar spilvenu rindu, bet tālu projām, gandrīz pazuzdams dziļajā tumsā, iezīmējās mazs gaismas punkts, kas likās piesaistām tumsu sev. Kamēr viņš skatījās, gaisma izdzisa, bet tad uzplaiksnīja vēlreiz.

-    Nelūgts viesis, - konstatēja patīkama balss. - Cik jauki.

Bibliotekārs nāca pāri istabai. Un Jašims saprata, ka sveces gaisma

ik pa brīdim bija pazudusi tāpēc, ka nācējs uzsvērti šūpojās gurnos.

-    Es ceru, ka neiztraucēju.

Bibliotekārs pakāpās pie durvīs iekarinātās lampas un uzmanīgi pagrieza dakti, līdz gaisma bija pietiekami spilgta, lai viņi varētu viens otru saskatīt. Jašims paklanījās un iepazīstināja ar sevi.

-   Jauki. Mans vārds ir Ibū, - otrs atbildēja vienkārši, ar vieglu galvas mājienu. Viņam bija augsta, gandrīz meitenīga balss. - No Sudānas.

-    Nu, protams, - Jašims atsaucās. Pilī vispieprasītākie einuhi nāca no Sudānas un Augšnīlas. Tie bija lunkani zēni bez apmatojuma, kuru sievišķība runāja pretī viņu lielajam spēkam un vēl pārsteidzošākajām izdzīvošanas spējām. Cik Jašims zināja, katru gadu no Augšnīlas uz jūru pāri tuksnešiem veda simtiem zēnu. Un tikai daži sasniedza galapunktu. Kaut kur tuksnesī viņiem tika izdarīta operācija - zēnu iegremdēja karstās smiltīs, lai nodrošinātu tīrību, un trīs dienas turēja bez dzeršanas. Ja pēc šīm trim dienām viņš nesajuka prātā un vēl spēja izvadīt ūdeni, viņa izredzes bija ļoti labas - viņš bija veiksminieks.

Kairas cenas atbilstoši bija augstas.

-     Varbūt jūs man varat palīdzēt, Ibū. - Jašims nez kāpēc par to šaubījās: visticamāk, burvīgais jaunais cilvēks bibliotēkā atradās, pateicoties kādam vecākam einuham, kuru bija savaldzinājis. Diez vai viņš bija pietiekami vecs, lai zinātu, kas bija janičāri, varbūt vienīgi bija apguvis arhīvu sistēmu.

Ibū sejā parādījās nopietna un svinīga izteiksme, viņš saknieba lūpas. Arhivārs patiešām bija ļoti skaists.

-     Es meklēju, - Jašims skaidroja, - visu impērijas janičāru pulku kareivju uzvārdu sarakstu - pirms Labvēlīgajām Pārmaiņām. - Labvēlīgās Pārmaiņas - tas bija bibliotēkas fondos lietots šifrēts vārds, kas bija izsprucis pieraduma pēc. Jāformulē precīzāk. - Labvēlīgās Pārmaiņas… - viņš iesāka. Ibū viņu pārtrauca.

-     Ššš! - Viņš pacēla vienu roku pie lūpām, bet ar otru pavēcināja gaisā. Viņš pagrozīja acis pa labi un pa kreisi, attēlodams brīdinājumu. Jašims pasmaidīja. Viņš vismaz zināja kaut ko par Labvēlīgajām Pārmaiņām.

-    Vai gribat vārdus? Vai tikai numurus?

Jašims bija pārsteigts.

-    Numurus.

-    Tad jums vajadzīgs īss kopsavilkums. Palieciet tepat.

Viņš pagriezās un līganā gaitā pazuda tumsā. Beidzot Jašims ieraudzīja, ka svece tālumā, mazliet šūpodamās, sakustas un pazūd. Viņš nosprieda, ka tā pazudusi aiz grāmatu kaudzēm.

Jašims labi nepārzināja arhīvu, taču pietiekami, lai saprastu, ka tas bija visaptverošs un iekārots ar izdomu. Ja kādam vezīram valsts padomē vai koncilā ievajadzējās dokumentu vai uzziņu, lai uz cik senu laiku tas attiecās, lai cik neskaidra satura tas bija, arhivārs to varēja atrast dažu minūšu laikā. Te bija noglabāti četri vai pieci osmaņu vēstures gadsimti: pavēles, vēstules, atjaunotie tautas skaitīšanas rezultāti, nodokļu saistības, troņa paziņojumi un tronim adresētas petīcijas, tuvākas ziņas nodarbinātības sfērā, paaugstināšana un pazemināšana amatos, godājamāko ierēdņu biogrāfijas, sīkākas detaļas par izdevumiem, kampaņu kartes, valdnieku paziņojumi - tas viss ietiecās četrpadsmitajā gadsimtā, kad osmaņi pirmo reizi paplašināja savu teritoriju aiz Anatolijas pāri Dardaneļicm, iespiezdamies tālāk Eiropā.

Viņš dzirdēja tuvojamies soļus. No tumsas iznira svece un tās lokanais nesējs. Ja neskaita sveci Ibū rokās, tās bija tukšas.

-    Neveiksme? - Jašims nespēja noslēpt augstprātīgas labvēlības pieskaņu balsī.

-    Mmm-mmm, - norūca jaunais cilvēks. - Paskatīsimies.

Viņš uzgrieza sienas gaismu rindu virs lasāmā sola un nometās ceļos uz spilvena. Virs paša sola bija plaukts, kurā nebija nekā cita, vienīgi gari, biezi sējumi ar zaļām mugurām, no kuriem vienu puisis ar būkšķi pavilka uz leju un uz sola atvēra. Biezās lapas, puisim tās pāršķirot, krakšķēja, bet viņš tikai miermīlīgi kaut ko pie sevis dungoja. Beidzot Ibū, uzšķīris kādu lappusi, nobrauca ar pirkstu pa stabiņu uz leju un apstājās.

-    Vai atradāt?

-    Galu galā mēs pie tā nonāksim, - Ibū atbildēja, ar plašu vēzienu aizvēra sējumu un viegli iecēla to atpakaļ vietā. Tad piegāja pie atvilktņu rindas, kas bija iebūvētas sienā durvju tuvumā, un pavilka vienu no tām ārā. No tās viņš sadabūja kartīti.

-      Ak, - viņš paraudzījās uz Jašimu, tas bija skumjš skatiens. - Prom, - viņš sacīja. - Ne jau jūs. jūs esat jauks. Es domāju tos pierakstus, kas jums vajadzīgi.

-    Prom? Kam tad viņi atdoti?

-    Šš, ššš. Ne man to būs izpaust.

Ibū pavēdināja mazo kartīti, it kā ar plaukstas kustību atvērtu un aizvērtu vēdekli.

-     Nē. Nē, protams, ne. - Jašims sarauca pieri. - Lai gan es cerēju…

-Jā?

-     Es te prātoju, vai jūs man varbūt pateiktu, kādus ienākumus Varnas provinces valdnieks guva no… no 17. gadsimta 70. gadu izrakteņu tiesībām?

Ibū izpūta gaisu caur sakniebtajām lūpām. Liekas, viņš grasās šos skaitļus nosaukt pēc atmiņas, Jašims pie sevis nodomāja.

-     Kādā konkrētā gadā? Vai visā dekādē?

-    Tiīkstoš sešsimt septiņdesmit septītajā.

-    Vienu mirklīti, lūdzu.

Viņš apgrieza karti otrādi un nolika uz atvērtās atvilktnes, tad paņēma sveci un pazuda aiz grāmatu kaudzes. Jašims paspēra soli uz priekšu, pacēla karti un izlasīja:

Janičāru reģistri; 7-3-8-114; paragr., 1825.

Izsniegt pēc pavēles.

Un samulsis nolika karti vietā.

Mirkli vēlāk, kad viņi ar Ibū bija noliekušies pār dzeltējošu pergamenta rulli, kas stipri oda pēc aitādas, uz kura rindojās dažādas summas un komentāri par Varnas valdnieku 1677. gadā - kas patiesībā viņu nemaz neinteresēja, viņš iejautājās:

-    Ko nozīmē "pēc pavēles", Ibū? Pēc sultāna pavēles?

Ibū sarauca uzacis. - Vai jūs slepus noskatījāties?

Jašims pasmaidīja. - Ta vienkārši ir frāze, kuru es kaut kur esmu dzirdējis.

-     Saprotu. - Ibū acis uz brīdi kļuva šaurākas. - Nepieskarieties rullim, lūdzu. Nūjā, tas varētu nozīmēt sultānu. Bet varbūt arī ne. Tas noteikti nenozīmēs, piemēram, alebardistu [31] ar garu matu cirtu vai dārznieku, vai kādu no pavāriem. Skaidrs, ka sarakstus mēs veidojam pēc dienesta pakāpes un amata.

-    Ttd kā pavēle tā varētu būt?

Ibū viltīgi norādīja uz pergamenta rulli. - Vai jūs tas tiešām interesē, vai tas vienkārši bija iemesls sarunai?

-    Vienkārši iemesls. Tad kas ar to domāts?

Arhivārs rūpīgi satina pergamenta rulli. Viņš to atkal sasēja ar garu purpursarkanu lenti un paņēma rokās.

-     Ļaujiet man visu sakārtot.

Vērodams, kā puisis apbrīnojami plūstošām, lokanām kustībām ložņā ap atvilktnēm, Jašims pie sevis nosmējās. Ibū ielika karti vietā, ar garajiem pirkstiem aizbīdīja atvilktni un kopā ar sveci nozuda aiz grāmatu kaudzes. Lai Dievs palīdz tam vecākajam vīram! Viņš nekad nebija redzējis tik uzkrītošu koķetēriju. Tomēr tas atstāja iespaidu arī uz viņu. Ibū izskatījās un izklausījās pēc seksīgas afrikāņu meitenes, tomēr noteikti zināja, kā dzīvē grozīties. Un, kā pašlaik tas bija redzams, arī kā grozīties starp putekļainajiem vēstures pieminekļiem.

Viņš atgriezās ļoti ātri.

-    Izsniegt pēc pavēles… - Jašims mudināja.

-    Pēc imperatora galma pavēles. Ta var būt sultāna, viņa ģimenes, viņa vadošo ierēdņu pavēle.

-    Vai pavēlēt var arī imperatora sievietes?

-    Protams. Visa sultāna ģimene. Bet ne viņa vergi, ņemiet vērā.

-     Pēc pavēles, - Jašims prātoja. - Ibū, kā tev liekas, kurš to būtu pieprasījis?

-    Nezinu, - puisis rauca pieri. - Varētu būt… - Viņš paraustīja plecus un apklusa.

-     Kas? Kuru tu domā?

Arhivārs noraidoši pameta ar roku. - Nevienu. Neko. Nezinu, ko gribēju teikt.

Lai nu paliek, Jašims nolēma.

-    Un tomēr es prātoju: kur es varētu uzzināt to, ko vēlos?

Ibū pacēla galvu un paskatījās uz lampu pie sienas.

-     Pavaicājiet kādā no ārzemju sūtniecībām. Es nebūtu pārsteigts, ja tur atrastos kādi dati.

Jašims pasmaidīja par šo asprātību. Bet kāpēc ne, viņš domāja. "Ta bija tieši tāda veida informācija, kādu diplomāti varētu vākt.

Viņš ziņkārīgi palūkojās uz Ibū. Taču zēns bija atbalstījis zodu uz delnas un vēl aizvien nevainīgi raudzījās uz lampu.

-    Sasodīts! - Par naudu Prīna nebija padomājusi.

Toties Jorgs Savedējs ne par ko citu nedomāja.

-    Kā kogek dejotāja domā, ka mēs vienkārši tāpat te sēžam un dzeram? Un sitam klačiņu? Nē. Tu griezies pie manis, tu gribi no manis informāciju. Tu gribi kaut ko, kas man varbūt ir. Tas ir darījums.

Vīrs greizi pasmīnēja un paplikšķināja sev pa galvu. - Tas ir mans veikals.

Prīnai gan likās, ka Jorga informācija glabājas citā vietā - viņa kuprī. Kā indīga viela, ar ko bija pilns viss viņa ķermenis.

-    Ko tu par to gribi? - viņa jautāja.

Jorga acis raudzījās garām kā ķirzakas acis. - Es skatos, tev ir draugi.

-     Pāris puišu. Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

Viņa acis atkal pievērsās Prīnai.

-    O, es domāju tā, - viņš klusi sacīja. - Tev ir kaut kas, kas varētu noderēt man, vai ne, kdgek? Kāds piedzēries jūrnieks priekš Jorga.

Viņa pameta skatienu pāri plecam. Grieķu jūrnieks sēdēja, pieri saraucis, un bīdīja glāzi uz priekšu un atpakaļ. Mina un otrs puisis bija salikuši galvas kopā, bet tad puisis pateica kaut ko, kas lika Miņai skaļi iesmieties, un viņa, piespiedusi roku pie krūtīm, atkrita krēslā.

-    Tiešām?

Prīna atkal paskatījās uz Jorgu. Kuprīša acis bija aukstas kā ledus. Viņa pirksti aptvēra glāzi, tie bija gandrīz plakani, ar lielām, deformētām locītavām.

-    Tu viņam izdarīsi pakalpojumu, kogek, - viņš izspļāva.

Viņš skatījās uz Prīnu, juzdamies kā uzvarējis nelielā kaujā.

-    Tas puisis ir pelnījis īstu sievieti, tu tā nedomā.7 - Kogek dejotājas! Sena tradīcija, gadiem ilgi vingrinājumi, bla, bla, bla. Kas, pie velna, tiem skumjajiem bastardiem ir devis tiesības raudzīties uz viņu no augšas? - Jā, sievieti. Un varbūt - kāpēc gan ne, jaunu sievieti.

Prīna sastinga. - Tu esi zemisks, Jorg. Man liekas, tu to kādudien nožēlosi. Ņem to jūrnieku.

Viņa devās atpakaļ pie sava galdiņa. Mina pacēla galvu, bet viņas smaids izdzisa, ieraugot Prīnu pavadām savedēju ar kupraino muguru. Jūrnieks pārsteigts skatījās te uz Prīnu, te uz Jorgu.

-    Man jāpamet tevi, - Prīna noliecās un iečukstēja viņam ausī. Tad mazliet skaļāk sacīja: - Tas ir Jorgs. Viņš izskatās pēc sātana palīga, bet šovakar viņš vēlas tev izmaksāt dzērienu. Vai taisnība, Jorg?

Jorgs apveltīja viņu ar īgnu skatienu, tad apgriezās un pastiepa roku. - Sveiks, Dmitrij, - viņš noķērca.

Britu sūtniecība

Dārgā māsa,

…šausmīgi jautri. Ļoti bieži taujā pēc Tevis.

Es cenšos aprakstīt visus savus iespaidus, kā Tu to gribēji, taču to ir tik daudz, ka nezinu, ar ko sākt. Iedomājies, ka Tu mēģinātu uzrakstīt vēstuli par visu, ko kādreiz esi redzējusi vecāsmātes porcelāna vitrīnā, Tu zini, par ko es runāju, - kaudzēs juku jukām saliktas tases & mazas apakštasītes, & ganītes, & kafijas kannas, krāsaini cukurtrauki ar kupolveida vāciņiem: tā manā uztverē izskatās arī šī vieta. Nerunājot jau par zilo ūdens lenti, kuras krastos, šķiet, visa tā būšana atrodas - ne jau vitrīna, es biju domājis Konstantinopoli.

Fizerlijs stāsta, ka turki vispār nedomā par vakardienu vai rītdienu - viņi visi ir fatālisti. Reiz viņš bija iegājis lielajā baznīcā, ko cēlis Justiniāns, - Svētajā Sofijā (grieķiski - pils), pārģērbies par muhamedāni (Fizerlijs, nevis Justiniāns - vai dieniņ!), un pēc tam stāstīja, cik tur ir briesmīgi. Lai parādītu, ko Ali Osmans ir paveicis pēdējos 400 gados, stūros karājas tikai daži pusdienu gongi, citādi tur ir tukšs. Viņš ir lielisks puisis, šis Fizerlijs, un Tev ir jāiepazīstas ar viņa māsu, jo viņš saka (un es tam ticu), ka mēs ātri vien sadraudzētos.

Pie viena esmu nolicis savu pirmo lielo eksāmenu diplomātijā. Fizerlijs vēl nebija beidzis man stāstīt par to, kā turki dzīvo, kad viens tieši piešļūca pie sūtniecības vārtiem, - redzi, viņi visi nēsā apmetņus un izskatās pēc burvjiem (turki, ne vārti). Tas stādījās priekšā kā vēsturnieks! Fizerlijs sāka ar viņu runāt turciski, bet tas puisis atbildēja perfektā franču valodā. Mēs ar Fizerliju apmainījāmies skatieniem - man likās, es aiz smiekliem pārsprāgšu, bet turks bija ļ. nopietns un teica, ka grib pētīt janičāru pulku vēsturi utt. Fizerlijs stāsta, ka, pēc vēstn. domām, bez janičāriem Stambulā ir daudz garlaicīgāk. Ne pārāk garlaicīgi te liekas

Tavam mīlošajam brālim Frenkam

-    Kur jūs strādājat?

Frenks Kompstons slikti runāja franciski. Jašims vēlējās, kaut tas būtu aizgājis un ļāvis viņam turpināt. Anglis likās samulsis.

-    Pieņemsim, ka es strādāju pats sev.

-    O. Ārštatnieks?

Jašims ar mēli izgaršoja šo nepazīstamo vārdu. Ārpus štata? Liekas, tā tas patiešām bija, vismaz viņš nebija apgrūtināts ar visām tām problēmām, kuras citi vīrieši nes savos cirkšņos.

-    Jums ir smalka uztvere, - viņš sacīja, noliecis galvu.

Jaunais cilvēks nosarka. Viņš bija pārliecināts, ka tiek izsmiets, taču nespēja līdz galam saprast, kas ar to bija domāts. Varbūt labāk būtu vienkārši kādu laiciņu paklusēt. Vismaz diplomātiskāk. Viņš sakrustoja rokas un stīvi apsēdās uz polsterētā sēdekļa, vērodams turku, kas pārrakstīja sarakstus.

-    Janičāru nemieros gāja diezgan smagi, vai ne? - viņš pēc mirkļa ierunājās.

Jašims viņā pārsteigti paskatījās.

-    Janičāriem noteikti gāja smagi, - viņš sausi piekrita.

Puisis dedzīgi pamāja, it kā Jašims nupat būtu izteicis piezīmi ar dziļu jēgu.

-    Vai! Jā! Viņiem gāja stipri draņķīgi.

Viņš pašūpoja galvu un sarauca uzacis.

-    Nav sevišķa prieka sadegt dzīvam, - Jašims nomurmināja. - Pos trop amusant*.

* Ne visai uzjautrinoši (fr. vai).

-    Tada jautrība noteikti nav manā gaumē! - Puisis pieklājīgi tēlotās šausmās nobolīja acis. Viņš nolieca galvu un skaļi iesmējās. Jašims turpināja rakstīt.

-    Klausieties, - puisis čivināja. - Kā vecie zēni te Stambulā izklaidējas?

Jauneklis bija paliecies uz priekšu, viņa rokas karājās starp ceļiem un sejā bija iegulusi apņēmīga grimase.

Jašims piemiedza acis. Kad viņš sāka runāt, tie bija gandrīz čuksti.

-     Nu, daži vīri izvēlas beigtu aitu.

-    Aitu? - Puisis bija stipri pārsteigts.

-    Aitu viņi nokauj un izņem, kā to sauc, - pūsli.

Jaunekļa seja no šausmām sastinga.

-    Viens no vīriem, parasti visstiprākais, pieliek lūpas pie urīnka- nāla…

-     Ak nē. Es… es saprotu. Lūdzu, tas nav īsti tas, ko es gribēju zināt.

Jašima sejā parādījās mulsuma izteiksme.

-    Vai tad jūs savā zemē arī nespēlējat futbolu?

Puisis kādu brīdi blenza viņā, tad atslābinājās.

-     Piedodiet, jā, protams. Es - es… - Viņa seja bija gluži sarkana.

-     Man liekas, es aiziešu pēc glāzes ūdens. Lūdzu, piedodiet.

Jašims īsi pasmaidīja un atgriezās pie grāmatām.

Viņš bija atradis vajadzīgo. Pieraksti bija visai neprecīzi, kā likās, taču, pat ja skaitļi bija tikai aptuveni pareizi, tie prasīja nopietnāku pētīšanu.

Cik janičāru galu galā bija gājuši bojā 1826. gada notikumos? Kazarmās varbūt tūkstotis. Vēl vairāki simti tika uzskaitīti par bojā gājušiem cilvēku medībās pēc dumpja - teiksim, pieci simti. Ir reģistrēta pakāršana un citi nāvessodi, taču pārsteidzoši maz. Galvenokārt kāra pazīstamus barvežus.

Pārējiem tika ļauts nozust. Trīs no viņiem, varbūt vairāk, dabūja darbu Zupas ģildē, kā Jašims jau zināja.

Tik un tā paliek daudzi neuzskaitītie, pat ja šie cipari ir pareizi. Un viņi kaut kur dzīvo klusu un neuzbāzīgu dzīvi. Uztur ģimenes. Strādā, lai izdzīvotu. Jā, tas sistēmai būtu pamatīgs trieciens.

Jašims apsēdās uz krēsla un uzlūkoja kopējo summu. Daudz miermīlīgu, nožēlas pilnu janičāru.

Īstenībā aptuveni pieci tūkstoši.

Priesteris saviebās. Vai viņš drīkstēja aizbildināties ar citu tikšanos? Viņš zināja, ka einuhs lūdzas šai mošejā, bet viņi vēl nekad pirms tam nebija sarunājušies. Einuhs bija uzrunājis imāmu pēc pusdienu lūgšanas un vēlējies pārmīt ar viņu kādu vārdu. Un imāms bija piekrītoši noliecis galvu, pirms aptvēra, kas to lūdz.

Kad einuhs jau soļoja viņam nopakaļ, imāms prātoja, ka viņam nav nekādu tiesību atraut tam savas simpātijas vai padomu, tomēr raudzījās uz šo sarunu ar sliktu priekšnojautu.

Kā cilvēks var būt labs musulmanis, ja tik daudzi ceļi, pa kuriem musulmanis tuvojas Dievam, viņam, tā sakot, ir liegti? Protams, imāms sevi uzskatīja par skolotāju. Bet viņa mācībā tik daudz kas bija saistīts ar priekšstatu par ģimeni: bērnu svētīšana, nolikumi par to, kas piedien vai nepiedien dzīvei laulībā. Viņš deva padomus tēviem par dēliem un dēliem par tēviem. Viņš mācīja vīriešiem un sievietēm, kā uzvesties laulības dzīvē. Paklīduši vīri. Greizsirdīgas sievas. Tie nāca pie priestera ar jautājumiem kā pie tiesneša. Viņa darbs bija apdomāt šos jautājumus un atbildēt ar "jā" vai "nē". Parasti šie ļautiņi savu viedokli sāka apzināties, uzdodot jautājumus. Viņš tos vedināja uz pareizajiem jautājumiem - visa ceļa garumā tiem bija jāpēta sava uzvedība Pravieša mācības gaismā.

Ko viņš varētu apspriest ar radījumu, kuram nav ģimenes?

Viņi sasniedza priestera istabu. Dīvāns, zems galdiņš, ūdens krūka uz liela misiņa šķīvja. Daži spilveni. Istaba bija skopi mēbelēta, tomēr grezna. No grīdas līdz pat plecu augstumam sienas bija dekorētas ar pasakainiem dārgumiem - gadsimtu vecām flīzēm no Iznikas cepļu labākā perioda. Zilie ģeometriskie ornamenti likās kā vakar uzgleznoti, tie mirdzēja žilbinoši un nevainojami, uztverdami saules gaismu, kas plūda no griestos iebūvētajiem logiem. Melnā krāsns kaktā izstaroja patīkamu siltumu.

Stāvēdams ar muguru pret krāsni, imāms norādīja uz dīvānu.

Einuhs mazliet nervozi pasmaidīja, tad, nometis sandales un pabāzis kājas zem burnusa [32] , iekārtojās uz dīvāna. Priesteris iekšēji novaidējās. Tas būs grūti, viņš domāja. Viņš ar pirksta galu pārbrauca uzacij.

-    Runājiet!

Viņam bija dārdoša balss, tas atstāja iespaidu uz Jašimu. Viņš bija pieradis sastapties ar cilvēkiem, kuriem kaut kas bija slēpjams, kuru runu aizplīvuroja šaubas un vilcināšanās, bet šeit bija cilvēks, kas viņam varēja dot atbildes, uz kurām bija uzspiests autoritatīva avota zīmogs. Būt par imāmu nozīmēja dzīvot bez šaubām. Viņam allaž atradīsies atbilde. Patiesība bija acīm redzama, taustāma. Jašims apskauda viņa drošību.

-    Es gribētu uzzināt kaut ko par karageziem, - viņš iesāka.

Imāms pārtrauca berzēt uzaci, jo tā saraucās augstāk par viņa pirkstgalu.

-    Kā, lūdzu?

Jašims prātoja, vai nav pateicis ko nepareizu, un atkārtoja: - Par karageziem.

-    Ta ir aizliegta sekta, - priesteris sacīja.

Ne tikai pateicis ko nepareizu, nodomāja Jašims. Viņš šo jautājumu bija uzdevis nepareizajam cilvēkam. Pateicies imāmam par skaidrības ieviešanu, viņš grasījās piecelties.

-    Lūdzu, palieciet. Jūs gribējāt kaut ko uzzināt par viņiem? - Priesr teris bija pacēlis roku. Diskusija par doktrīnu - tā bija pavisam cita lieta. Imāms juta noveļamies no pleciem lielu nastu. Viņiem nebija jārunā par iekāri, homoseksualitāti vai kas nu tas būtu, par ko vēlētos runāt einuhs, apciemojot savu priesteri. Vai par to, vai cilvēks bez pauriem spēj gūt baudu no musulmaņu paradīzes jaunavām, kas pavada visus svētīgos.

Jašims atkal ieņēma savu vietu.

-     Karagezi bija populāri janičāru korpusā, - priesteris piebilda. - Varbūt jūs to zināt?

-   Jā, protams. Es zinu ari to, ka viņi bija visai savdabīgi musulmaņi. Es gribētu zināt, kā tas izpaudās.

-    Šeihs Karagezs bija mistiķis. Tas sākās sen, pirms Lielajiem Iekarojumiem, kad osmaņi vēl bija klejotāju tauta. Šur tur mazās un lielās pilsētās viņiem bija savas mošejas, kuras tie bija atkarojuši kristiešiem. Bet cīnītāji bija gazī, svētā kara kareivji, viņi nebija raduši dzīvot lielpilsētās. Viņi bija izsalkuši pēc patiesības, taču skolotājiem un imāmiem bija grūti uzturēties viņu vidū. Daudzi no šiem turku gazī klausīja vecos bābā[33], tēvus, kas bija viedi vīri. Es saku viedi, viņi nebija izglītoti.

-    Vai viņi bija pagāni?

-    Pagāni, animisti, jā. Tomēr dažus no tiem bija uzrunājuši Pravieša vārdi, lai miers ar viņu. Taču viņi savās doktrīnās bieži iekļāva veco tradīciju, ezoteriskās zinātnes, pat kļūdainas idejas, ko bija piesavinājušies, dzīvojot starp neticīgajiem. Jums jāatceras, ka tie bija juku laiki. Mazā osmaņu valsts auga, un daudzus turkus tas vilināja. Katru dienu viņi atklāja jaunas zemes, jaunus cilvēkus, nepazīstamas ticības. Viņiem bija grūti izprast patiesību.

-    Un janičāri?

-    Šeihs Karagezs kļuva par trūkstošo ķēdes locekli. Iedomājieties: agrīnie janičāri bija jauni cilvēki, nedroši savā ticībā, jo rika izrauti no neīstenticīgo rindām, un vispirms viņiem bija jāatbrīvojas no daudzām kļūdām. Šeihs Karagezs to atvieglināja. Jūs šo stāstu, protams, zināt. Viņš bija kopā ar sultānu Muratu, kas pirmo janičāru korpusu radīja no Balkānu karos saņemtajiem gūstekņiem. No brīža, kad šeihs tos svētīja, viņa garā, baltā piedurknē tērptā roka kļuva par janičāru simbolu, ko viņi nēsāja pie saviem turbāniem lepni kā pārošanās laikā zivju gārņi krāšņos spalvu pušķus.

-    Tatad šeihs Karagezs bija bābā?

-    Kaut kādā ziņā jā. Viņš dzīvoja mazliet vēlāk nekā pēdējie turku tradīcijas bābā, taču principi bija tie paši. Viņa mācība bija islāmiska, bet kavējās mistērijās un svētajā savienībā.

-    Svētajā savienībā?

Imāms saknieba lūpas. - Es ar to domāju ticības savienību, savienību ar Dievu. Piemēram, mēs sakām, ka ir tikai viens ceļš un viena patiesība un tā ir rakstīta Korānā. Šeihs Karagezs uzskatīja, ka ir arī citi ceļi.

-     Kā dervišiem. Ekstātiska transa stāvokļi. Dvēseles atbrīvošana no miesas cietuma.

-    Tieši tā, tikai līdzekļi bija atšķirīgi. Var teikt - primitīvāki.

-     Kā tā?

-     īstie karagezu adepti uzskatīja, ka stāv pāri visām zemes saitēm un likumiem. Tāpēc likumu pārkāpšana viņiem bija veids, kā pierādīt savu uzticību brālībai. Piemēram, viņi lietoja alkoholu un ēda cūkgaļu. Sievietēm tika atļauts būt vienlīdzīgām ar vīriešiem. Daudz kas no Korāna skaidrās vadlīnijas tika aizslaucīts malā kā nesvarīgs un novecojis. Likuma pārkāpšana viņiem palīdzēja nodibināt savstarpēju saiti.

-    Skaidrs. Varbūt tas atviegloja kristiešu pievēršanos islāmam?

-    Uz kādu laiku jā, tam es piekrītu. Bija mazāk pamatbaudu, no kā atteikties. Jūs taču zināt, kādi spēj būt zaldāti.

Jašims pamāja. Vīns, sievietes un dziesmas: litānija [34] , kas tika dziedāta armijas nometnēs visos gadsimtos.

-     Ja viņi ignorēja Korāna padomus, - viņš lēni iesāka, - pēc kā tad vadījās?

-     Ļoti labs jautājums. - Imāms salika kopā pirkstu galus. - No vienas puses, ne no kā nevadījās. īstens karagezs neticēja nevienam citam, tikai sev, viņš uzskatīja, ka viņa dvēsele ir klātesoša visos eksistences posmos - radīšanā, dzimšanā, nāvē un pēc tās. Uzskatīja, ka likumi ir sevi izsmēluši. Bet smieklīgākais bija tas, ka viņiem pašiem bija savi likumi. Maģijas skaitļi. Noslēpumi. Māņticība. Karagezs nekad neatstās savu karoti uz galda, nepaliks stāvam uz sliekšņa - un tamlīdzīgi. Sīko ordeņa regulu ievērošana ļāva viņiem pārkāpt Dieva likumus. Diez vai izbrīnu rada fakts, ka Karagezu ordenis piesaistīja visdažādākos grēcinieku tipus. Tomēr nepārspīlēsim. Oriģinālais dibināšanas impulss, kaut arī neskaidrs, bija tīrs. Karageza sekotāji uzskatīja sevi par musulmaņiem. Tas nozīmēja, ka viņi, tāpat kā jebkurš cits, piedalījās lūgšanās mošejā. Karagezu elements bija tikai vēl viens garīgās lojalitātes apliecinājuma slānis, slepenā zona. Viņi organizējās namos, ko mēs tagad saucam par tekke[35]. tas bija sapulču un lūgšanu vietas. Tadu vietu Stambulā un citur bija daudz.

-    Vai visi karagezi bija janičāri?

-     Nē. Bet visi janičāri lielos vilcienos bija karagezi. Un tas nav viens un tas pats. Iespējams, mans draugs, mēs esam mazliet pasteigušies, runājot par viņiem un viņu doktrīnu pagātnes formā. Janičāriem tika dots trieciens? Bet varbūt tas bija tikai šķērslis. Un galu galā varbūt pat radošs šķērslis. Ziniet, nelaime var asināt ticību. Es domāju, ka mēs vēl dzirdēsim par karageziem. Varbūt ne ar tādu nosaukumu, taču tās zemūdens straumes, ko viņi uzjunda ticībā, ir dziļas.

-    Tomēr ārpus likuma, kā jūs teicāt. Aizliegta.

-    Nu, te, Stambulā, jā. Bet viņiem ir bijis garš ceļojums - cauri daudziem gadsimtiem un daudzām zemēm, no austrumu tuksnešiem līdz pat Miera Valstības robežām.

Priesteris pasmaidīja. - Neesiet nu tik pārsteigts. Karagezu sekta ir šķērsojusi daudzas islāma impērijas robežas. Varbūt tas atkārtosies vēlreiz.

-    Kādas robežas? Kuras jūs domājat?

-    Viņi ir nostiprinājušies tur, kur tas arī bija sagaidāms. Albānijā. Kur janičāri vienmēr ir bijuši spēcīgi.

Jašims pamāja.

-     Ir kāds dzejolis. Liekas, jūs zināt daudz, varbūt zināt arī šo dzejoli. - Viņš nodeklamēja pantus, ko bija atradis pienaglotus pie Janičāru koka:

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina, Viņi vairojas.

Glābies.

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Viņi meklē.

Pamāci tos.

Priesteris sarauca pieri. - Cik atceros, tā ir janičāru dzeja. Jā, es to zinu. Ta augstākajā mērā ir ezoteriska, jūs man piekrītat? Tipiski slepena. Tālāk tā stāsta par kaut kādu mistisku un dievišķu savienību, ja pareizi atceros.

-     Kā "tālāk"?

Priesteris izskatījās pārsteigts. - Dzeja, kuru jūs nolasījāt, ir nepabeigta, bet baidos, ka nevarēšu to precīzi nolasīt.

-    Varbūt jūs pamēģinātu to sameklēt?

-     Dieva žēlsirdības dēļ, - priesteris miermīlīgi sacīja. - Ja jūs tas interesē, varu mēģināt.

-    Es būtu ļoti pateicīgs, - Jašims pieceldamies sacīja.

Viņi paklanījās viens otram. Kad Jašims jau pagriezās, lai ietu, priesteris pavērsa seju pret logu.

-    Mistiķu mistērijas, - viņš rāmi noteica. - Savā ziņā tās ir skaistas, taču netveramas. Es domāju, ka parastam cilvēkam tās neko daudz nenozīmēs. Vai varbūt, kā lai to saka, nozīmēs pārlieku daudz. Šādā dzejā ir daudz kaislību, pat ticības, taču beigu beigās izrādās, ka ticīgajiem tā neder. Ta ir pārāk brīva, pārāk bīstama.

Es nezinu, kā ar brīvību, Jašims nosprieda.

Bet bīstama - jā.

Noteikti bīstama.

Pat nāvējoša.

Viņš ieraudzīja to valšķīgā gaitā tuvojamies pa ielu - slaida un gracioza, viņa piesaistīja vīriešu skatienus. Dažus jardus no Jašima sieviete palēnināja gaitu un sāka skatīties apkārt. Viņš pacēla roku un pamāja.

Viņa pievilka krēslu un strauji apsēdās. Bariņš vecu vīru, kas pie blakusgaldiņa spēlēja triktrakspēli, acīm redzami apstulbuši, ziņkārīgi aplūkoja viņus, taču ne Prīnai tas rūpēja, ne viņa to ievēroja.

-    Kafiju, - viņa sacīja.

Jašims pasūtīja divas kafijas, izvairīdamies no paplāšu zēna ziņkārīgā skatiena. Ne pirmo reizi mūžā viņš izjuta vēlēšanos piecelties un visu paskaidrot. Īstenībā viņa nemaz nav sieviete, tāpēc viss ir tā, kā pienākas. Viņa ir vīrietis, kas ģērbies kā sieviete.

Tomēr viņš apbrīnoja Prīnas drosmi ienākt kafejnīcā. Jašims drūmi pamāja ar galvu vecajiem vīriem.

Viņa bija gandrīz bez grima, sārtums Prīnas vaigos bija dabisks. Ta viņa izskatās labāk, Jašims nodomāja.

-    Te mēs nevaram sarunāties, - viņš teica. - Es iešu uz mājām, tu varētu man sekot…

-    Mēs runāsim tepat, - Prīna caur sakostiem zobiem izmeta. Zēns atnesa kafiju un sāka ar putekļu slotiņu slaucīt blakusgaldiņu. Jašims notvēra viņa skatienu un ar galvas mājienu aizraidīja viņu projām. Zēns vīlies aizvilkās.

Jašims paskatījās uz Prīnu. - Tu šodien labi izskaties, - viņš sacīja.

-    Izbeidz.

Tas izklausījās skarbi, taču Prīnas skatiens bija pievērsts galdiņam, un viņa lēni šūpoja galvu uz vieniem sāniem un otriem. Viņai patika.

-     Labāk būs, ja šai laikā mūs neredzēs kopā. Neievērotam saplūst ar pūli ir mans darbs. Kas attiecas uz tevi, es neesmu pārliecināts, kā tas te var beigties.

-     Es esmu liela meitene, - sacīja Prīna. Viņai drebēja lūpa. Jašims pasmaidīja. Prīna apklāja muti ar plaukstu un raidīja viņam izteiksmīgu skatienu. Tad viņa sāka ķiķināt.

-     Ak, es zinu, ka esmu palaidnīga, mīļumiņ. Es vienkārši nevarēju atturēties. Man bija jāizdara kaut kas traks un jāsatiek kāds, kas man patīk. Man ir jāšokē, lai es justos dzīva. - Viņa ļāva apmierinājuma šermuļiem izskriet caur visu ķermeni. - Vakar es sarunājos ar pretīgāko cilvēku Stambulā.

Jašims sarauca uzacis. - Esmu pārsteigts, ka vari būt tik droša.

-     Par to kupraino okšķeri un savedēju no dokiem? Esmu pārliecināta. Viņš stāsta, ka tavi draugi redzēti vakar vakarā.

Jašims paliecās uz priekšu. - Kur?

-     Kaut kur mēreni veselīgā vidē. Vai "veselīgs" ir pareizais vārds, kas man bija jālieto?

-    Iespējams. Tavs… informators - vai viņš pats tur nebija klāt?

-    Vismaz man viņš to neteica. Vai negribi zināt, kur?

-     Protams, gribu.

-     Ta vieta ir kaut kas līdzīgs parkiem, - Prīna paskaidroja. - Gar Bosfora krastu.

-     A, iespējams, "veselīgs" bija pareizais vārds, ko Prīna bija gribējusi lietot; galu galā - viss ir relatīvi.

-     Tur ir kāda būdiņa, acīmredzot absolūti tīra. Tur ir pat laternas kokos. - Prīna izklausījās gandrīz vai sapņaina. - Tur var pasēdēt un papļāpāt, pavērot laivas jūras šaurumā, iedzert kafiju, uzpīpēt pīpi…

Jejleji parki kādreiz bija galma iecienīta vieta, sultāns veda tur savas sievietes piknikos. Tas varēja būt gandrīz pirms gadsimta. Kad šī vieta kļuva pārāk populāra, sultāni pārtrauca savus izbraukumus. Ar laiku tai nedaudz sāka piedēvēt sliktu slavu. Ta kā Jejleji parki vairs nebija sevišķi respektabla vieta, tur it kā nejaušos, tomēr organizētos randiņos mēdza satikties mīlnieki, kas sarunājās maigajā un pusslepe- najā puķu valodā. Šajos laikos tikšanās bija spontānākas, bet vēl labāk organizētas, un valodu, kurā mīlnieki sarunājās, laikam sauca par "peļ- ņaskāri". Viņš cerīgi iztēlojās, ka parku varētu apmeklēt, kā ģenerālis teica, puiši no labām ģimenēm.

-    Tad kā tas viss notika? Viņi atbrauca, iedzēra kafiju, uzpīpēja pīpi un kopā aizbrauca?

-    Ta man stāstīja.

-    Ar laivu?

-    Nezinu. Viņš neko par laivu neteica. Nē, pagaidi, es domāju, ka viņi aizbrauca ar ormani.

-    Visi četri?

-    Visi pieci.

Jašims strauji pacēla skatienu. Prīna apmierināti ķiķināja.

-    Atnāca četri, bet aizgāja pieci.

-     Jā, es sapratu. Un vai tu, Prīna, zini kaut ko par to "numur pieci"?

-    O jā. Viņš bija krievs.

-     Krievs? Tu esi pārliecināta?

Jašims to apdomāja. Stambuliešiem bija paradums ievērot visus kaut nedaudz ārzemnieciskos ļaudis un gaišmatainos - tādi krievi šajos laikos bija - jau nu noteikti. Blondums bija pēdējā Diženās Portas kara un visa gadsimta laikā ar caru izkaroto karu iespaids.

-    Man šķiet, tā varētu būt taisnība, - Prīna sacīja. - Viņš bijis uniformā.

-     Ko?!

-    Baltā, ar zelta tresēm. Ļoti švītīgs. Ļooti liels puisis. Un viņam pie krūtīm bijis kaut kas medaļai līdzīgs starainas zvaigznes formā, - Prīna smējās.

-     Prīna, tas taču ir zelta vērts. Kā tu to uzzināji?

Viņai ienāca prātā jaunais grieķu jūrnieks.

-    Daži upuri no manas puses, - viņa pasmaidīja. Tad viņa iedomājās par Jorgu un viņas smaids apdzisa.

Stambula nebija pilsēta, kas paliek nomodā vēlu naktī. Parasti pēc desmitiem, kad saule jau sen bija nogrimusi aiz Prinča salām Marmora jūrā, ielas bija klusas un pamestas. Dažkārt šaurajās ieliņās rūca un siroja vai krastmalā ņēmās kaukt suņi, taču šīs skaņas, līdzīgi muedzina [36] aicinājumiem uz lūgšanu pirmajā rīta gaismā, bija Stambulas naktij piederīgas skaņas, un neviens par tām daudz neaizdomājās.

Nekur pilsētā nebija klusāk kā Lielajā bazārā, segtu ieliņu labirintā, kas, stiepdamās no Bejazitas līdz Zelta raga krastiem, kā zuši locījās lejā no kalna. Dienā bazāra dunoņa nāca no teiksmainākās vietas pasaulē - iekšpagalma, kur bija sapulcējušies ceļojošie tirgotāji. Tas bija zelta un garšvielu, paklāju un audeklu, ziepju un grāmatu, zāļu un māla bļodu tirdzniecības centrs. Šajā pasāžu un kiosku kvadrātjūdzē katru dienu tika izgatavoti smalkākie un lietderīgākie izstrādājumi impērijā. Bazārā bija koncentrēta impērijas bagātība un industrija. To apkalpoja pašu kafejnīcas, restorāni, priesteri un pirtis, tā drošībai tika ieviesti visstingrākie likumi.

Ta saukto Stambulas Trešo kalnu - augstieni, uz kuras slējās Bejazitas mošeja, no kurienes pavērās skats uz bazāru, - par vietu savai impēriskajai rezidencei bija izvēlējies pats Lielais Iekarotājs, sultāns Mehmets, taču celtne vēl nebija pabeigta, kad viņš jau sāka darbus pie citas - Topkapi pils Seraja ragā, kas bija iecerēta vēl lielāka un majestātiskāka. Vecā pils jeb Eski Serai vēlāk kalpoja kā Topkapi piebūve. Tajā atradās skola, kur apmācīja pils vergus, tās sienās tika izvietota pat kāda janičāru rota, bet vienīgās Eski Serai iemītnieces ar karaliskām asinīm bija iepriekšējo sultānu sievas, kas, izraidītas no Topkapi pēc savu kungu un pavēlnieku nāves, drūmā nošķirtībā bija nometinātas vecajā pilī.

Šī baisā tradīcija bija zaudējusi spēku pirms daudziem gadiem. Pamazām Eski Serai tika nolaista un beidzot sabruka, bet drupas iztīrīja, un no gruvešiem pacēlās ugunsdzēsēju tornis, kas joprojām vērīgi pārraudzīja Lielo tirgu.

Maiss, kas te naktī uzradās, bija piesiets ar savelkamām saitēm pie smagā dzelzs režģa, kurš sargāja Lielo bazāru no ziņkārīgiem skatieniem un veikliem zagļiem. Ap rītausmu savus komentārus par to bija izteikuši jau vismaz ducis cilvēku, un stundas laikā te sapulcējās pūlis, kura klātbūtnē maisu beidzot nodabūja lejā. Neviens sevišķi nealka to atraisīt. Neviens necerēja, ka tajā slēpjas dārgumi. Ikvienam prātā bija doma, ka tā saturs, lai kāds tas arī būtu, noteikti bija kaut kas šaušalīgs, tomēr visi gribēja zināt, kas tieši.

Beidzot tika nolemts neatraisot nest maisu uz mošeju un uzzināt kadi[37] viedokli.

Pēc dažām stundām somu šajā rītā atraisīja jau otro reizi.

-    Tas ir briesmīgi, - kadi, rokas lauzīdams, vēlreiz noteica. Viņš bija vecs vīrs, un tas viņam bija liels satricinājums. - Neko tādu… nekad… - Viņš pašāva rokas gaisā. - Tam ar mums nav nekāda sakara. Mēs esam miermīlīgi ļaudis… labi kaimiņi…

Ģenerālis pamāja, taču lāgā pat neklausījās. Viņš skatījās, kā Jašims rīkojas ap saitēm. Jašims piecēlās un izkratīja maisa saturu uz grīdas.

Kadi pieturējās pie durvju stenderes. Ģenerālis palēca malā. Jašims stāvēja, smagi elpodams, un lūkojās uz baltu kaulu un koka karošu kaudzi. Nebija šaubu, ka tam visam pa vidu kaudzē rēgojās tumšmataina cilvēka galva.

Jašims nokāra galvu un neteica neko. Vardarbība ir briesmīga, viņš nodomāja. Un ko es esmu izdarījis, lai to apturētu? Gatavojis sev maltīti. Centies sameklēt kaut kādu viltotu zupas katlu.

Gatavojis maltīti.

Ģenerālis izstiepa zābakā apauto kāju un pabikstīja kaudzi ar purngalu. Galva palika savā skrimšļu ligzdā. Sejas āda likās novalkāta un dzeltena, bet acis aiz puspievērtajiem plakstiem mazliet spīdēja. Neviens no viņiem neievēroja, kā kadi iziet no telpas.

-    Asiņu nav, - ģenerālis konstatēja.

Jašims notupās blakus kauliem un karotēm. - Vēl viens jūsējais?

-    Jā. Es tā domāju.

-    Jūs tā domājat?

-    Nē, esmu pārliecināts. Tas ūsas, - viņš mazliet pamāja uz nocirstās galvas pusi.

Taču Jašimu vairāk interesēja kauli. Viņš izklāja tos zemē citu pie cita, pievēršot īpašu uzmanību apakšstilba un augšstilba kauliem, kā arī ribām.

-    Tas ir ļoti dīvaini, - viņš murmināja.

Ģenerālis paskatījās lejā. - Kas ir dīvaini?

-    Uz tiem nav neviena traipa. Nesalauzti un ļoti tīri.

Viņš paņēma iegurņa kaulu un sāka to grozīt rokās. Ģenerālis savieba seju. Viņam pietiekami bieži bijusi darīšana ar līķiem, bet rakņāties pa kauliem… Uhh!

-    Jebkurā gadījumā tas ir bijis vīrietis, - Jašims piebilda.

-    Sasodīts, tas, protams, bija vīrietis. Viņš bija viens no maniem karavīriem.

-     Man vienkārši ienāca prātā kāda doma, - Jašims miermīlīgi atbildēja, nolikdams iegurni vietā. No augšienes tas izskatījās gandrīz piedauzīgi liels un izcēlās starp skeleta atliekām, kas bija izliktas uz marmora grīdas. - Varbūt viņi bija izmantojuši citu ķermeni. Kas viņu zina.

-    Citu ķermeni? Kāpēc?

Jašims piecēlās un noslaucīja rokas apmetņa malā. Viņš ar neredzošu skatienu palūkojās ģenerālī.

-    Nespēju iedomāties, - viņš teica.

Ģenerālis pamāja uz durvīm un izdvesa nopūtu.

-    Patīk vai nepatīk, bet ļaudīm kaut kas būs jāsaka.

Jašims samirkšķināja acis.

-    Kā būtu ar patiesību? - viņš pieļāva domu.

Ģenerālis uz viņu mierīgi palūkojās.

-    Kaut ko tamlīdzīgu, - viņš pēkšņi sacīja. - Kāpēc gan ne?

Jaukas pilsētas, kuru miermīlīgie iedzīvotāji atbalsta saprātīgu pilsētas vadību, spēj pastāvēt arī bez noplukušām sabiedriskās lietošanas ēkām, bez vientulīgiem, nezālēm aizaugušiem zemes gabaliem un pat bez apdrupušām pilīm, taču lielā pilsētā tam visam ir jābūt. Jo sairšana arī ir dzīvības pazīme. Pamestā un aizlaistā zeme mums labajā ausī čukst par vēl nerealizētām iespējām. Kreisajā - par nolaidību un korupciju. Stambula 1830. gadā nebija nekāds izņēmums.

Šobrīd, kad Jašims stāvēja kāpņu galā pie kādas mājas pretī Zelta ragam, tā sauktajā Stambulas eiropiešu kvartālā Perā, skrandainā zvana aukla, kas nekustīgi gulēja viņa rokā, izraisīja līdzīgas pārdomas. Viņš sajuta, ka salauztais zvans zināmā mērā pretendē uz radniecību ar daudz ko citu, kas senajā metropolē jau bija nobružāts un sadrupis, sākot no ieplaisājušām bazilikām un beidzot ar koka mājām, kam nosēdās sienas un ieliecās jumti; no patriarha darbistabas līdz ostas noliktavām, kas bija piesmēlušās pilnas ar ūdeni.

Pie pēdējā nāvīgā rāviena kaut kur vecajā savrupmājā ieskanējās zvans. Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā un pēdējo reizi, jo pēc tam apklusa uz daudziem gadiem, zvans ziņoja poļu vēstniekam, ka pie viņa nāk apmeklētājs.

Saplīsušās glāzes šķindas pavadīts, Paļevskis lamādamies piespieda sevi izkūņoties no dīvāna.

Kāpņu galā viņš ieķērās balustrādē un ļoti lēni sāka kāpt lejā, lai nokļūtu pie ārdurvīm. Dažus mirkļus viņš skatījās uz aizšaujamajām - bultām, tad, izvingrinādams muguras muskuļus, izstaipījās, izbrauca

pirkstus caur matiem, pārbaudīja apkaklīti un atrāva vaļā durvis. Pēkšņajā ziemas gaismas pieplūdā viņš nevilšus samirkšķināja acis.

Jašims iegrūda zvana auklas atliekas viņam rokā un iegāja iekšā. Paļevskis kurnēdams aiztaisīja durvis.

-    Kāpēc tu nevarēji vienkārši iekāpt pa sētas logu?

-    Es negribēju tevi pārsteigt.

Paļevskis pagrieza muguru un sāka kāpt uz augšu.

-    Mani nekas vairs nepārsteidz.

Jašims uzmeta acis tumšajam gaitenim, kas veda uz rezidences sētas pusi. Priekštelpā sakrautās mēbeles bija apklātas ar palagu. Viņš devās Paļevskim pakaļ.

Paļevskis atvēra kādas durvis. - Ahh, - viņš noteica.

Jašims sekoja draugam mazā istabā ar zemiem griestiem, ko apgaismoja divi augsti logi. Pie pretējās sienas atradās sarežģītas uzbūves kamīns, izrotāts ar grebtu vairogu, loku un bultu "puduriem", kas bija darināti citā, bruņnieciskā laikmetā. Aiz kamīna režģa gruzdēja uguns. Paļevskis piemeta pagali un paspārdīja uguni. Izšāvās dažas dzirksteles. Liesmas sāka izplatīties.

Paļevskis atkrita masīvā klubkrēslā un pamāja Jašimam, lai dara to pašu.

-     Iedzersim tēju, - viņš sacīja.

Lai gan Jašims agrāk daudzkārt bija viesojies šajā istabā, viņš ar baudu apskatīja to vēlreiz. Starp žalūzijām aptumšotajiem logiem zelta rāmī bija iekarināts traipu izraibināts spogulis, zem tā atradās Paļev- ska mazais rakstāmgalds un vienīgais cietais krēsls istabā. Diviem pie kamīna piebīdītajiem klubkrēsliem caur drēbi bija izspraucies pildījums, tomēr tie bija ērti. Virs kamīna karājās portrets eļļā - Jans Sobjeskis, poļu karalis, kas 168.3. gadā pie Vīnes pārrāva turku aplenkumu. Uz sienas, blakus durvīm, virs mahagonija galdiņa karājās divas citas eļļas gleznas; vienā bija redzams pakaļkājās saslējies zirgs un tā mugurā- vīrs kuplā parūkā, otrā bija attēlota ģimenes aina. Uz galdiņa atradās Paļevska vijole. Tālākā siena un nišas pie kamīna bija nokrautas ar grāmatu rindām.

Paļevskis pasniedzās un reizes divas paraustīja gobelēna auduma zvana auklu. Durvīs parādījās glīta grieķu kalpone, un Paļevskis pasūtīja tēju. Meitene atnesa paplāti un nolika to uz lēzenā zviļņa kamīna priekšā. Paļevskis saberzēja rokas.

-    Angļu tēja, - viņš sacīja. Ar keemun[38] un bergamot[39] piedevu. pienu vai citronu?

leja, uguns un uz kamīna dzegas novietotā vācu pulksteņa sitienu sulīgie toņi mierinoši iešūpoja poļu sūtni labākā noskaņojumā. Arī Jašims jutās atbrīvotāks. Ilgu laiku neviens no viņiem nebilda ne vārda.

-    Aizvakar tu man cēli priekšā kādu citātu par armiju, kas maršē uz vēdera. Kas to ir teicis? Vai Napoleons?

Paļevskis pamāja ar galvu un saviebās. - Tipisks Napoleons. Beigās viņa armija vilkās uz priekšu ar nosalušām kājām.

Jašims ne pirmo reizi pie sevis nosolījās izzināt Paļevska īsto attieksmi pret Napoleonu. Ta likās eksistējam kaut kur starp atzinību un sarūgtinājumu. Bet tā vietā viņš pajautāja: - Vai janičāru dienesta pakāpēs tev nekas neliekas ievērības cienīgs?

-     Ievērības cienīgs? To nosaukumi ir no virtuves terminoloģijas. Pulkvedis viņiem bija "zupas meistars", vai ne tā? Un bija vēl citi rangi, ko es atceros, - virtuves puika, maiznieks, pankūku cepējs. Vecākie seržanti kā sava amata simbolu nēsāja līdzi garu koka smeļamo kausu. Kas attiecas uz karavīriem - pazaudēt kaujā pulka zupas terīni, vienu no tiem lielajiem zupas katliem, ko viņi lietoja plova gatavošanai, skaitījās pēdīgais negods. Apgāde viņiem notika klasificēti. Kāpēc tieši janičāri?

Jašims viņam visu pastāstīja. Pastāstīja par lielo zupas katlu, par vīru, kas bija pārsiets ar virvēm kā cepetis, par kaulu un koka karošu kaudzi. Paļevskis ļāva viņam runāt bez iejaukšanās.

-    Piedod, Jašim, bet vai tu pirms desmit gadiem biji Stambulā? Viņi to sauc par dumpja apspiešanu, vai ne? Apspiest var smieklus. Emocijas. Bet mēs te runājam par miesu un asinīm. Ta bija vēsture. Ta bija tradīcija. Apspiesti? To, kas notika ar janičāriem, pat nevar nosaukt par masu slepkavību.

Jašimam par pārsteigumu, Paļevskis uzrausās kājās.

-    Es tur biju, Jašim. Es nekad neesmu tev to stāstījis, jo neviens - pat tu - negribētu to uzzināt. Osmaņi tā nemēdza rīkoties. - Viņš vilcinājās, rāmi smaidīdams. - Vai es tev kādreiz agrāk esmu to stāstījis?

Jašims papurināja galvu. Paļevskis uzslēja zodu.

-     1826. gada 16. jūnijs. Saulaina diena. Es biju Stambulā kaut kādās darīšanās, esmu aizmirsis, kādās, - viņš iesāka. - Un - bumm! - pilsēta eksplodēja. Zirgu laukumā rībēja katli. Studenti spilgti svītrotajos apģērbos zumēja kā bites pie ilgi stāvējuša siera. Griezies atpakaļ, es nodomāju. Ej lejā uz Zelta ragu, paņem vieglo airu laivu, pēc tam sēdi un dzer tēju mauriņā un gaidi jaunumus.

-    Teju? - Jašims iestarpināja.

-    Tas ir gleznains izteiciens. Tapat kā mauriņš. Bet tam nav nozīmes, es tā arī netiku šurp, uz Zelta ragu. Visapkārt bija iestājies klusums. Vieglās laivas gan bija, tikai piebrauktas krastā Peras pusē. Es lēkāju un māju ar rokām, bet neviena skumja dvēsele nepieteicās pārcelt mani otrā krastā. Es tev teikšu, Jašim, tas lika matiem pakausī saslieties. Jutos pilnīgi izolēts.

Man bija nojauta, kas tiek perināts. Iedomājos, ka varētu griezties pie dažiem pašā, kurus pazinu, bet tad sapratu, ka viņiem arī bez manis pietiek nepatikšanu. Godīgi sakot, es nebiju pārliecināts, vai tuvajā krīzes situācijā, ko mēs visi bijām paredzējuši, būtu droši aizbarikadēties kāda augstmaņa savrupmājā. Uzmini: uz kurieni es devos?

Jašimu tas sasmīdināja. Es zinu, uz kurieni, vecais draugs, bet nesabojāšu dziesmu. - Uz grieķu krogu? Uz mošeju? Es nezinu.

-     Pie sultāna. Atradu viņu Sērajā pie Apgraizīšanas būdiņas, viņš tikko bija ieradies no Bešiktas Bosfora augšpusē. Ar viņu kopā bija vairāki komandieri, arī lielais muftijs. - Paļevskis apveltīja Jašimu ar ilgu un smagu skatienu. - Nestāsti man par dumpja apspiešanu. Es tur biju. "Uzvara vai nāve!" klaigāja visi pašā. Mahmuts turēja abās rokās Svētā Pravieša karogu. "Vai nu mēs šodien uzvarēsim," viņš sacīja, "vai Stambula tiks sagrauta un atstāta klejojošu kaķu ziņā." Es to saku Osmaņu nama aizstāvībai, šāds lēmums viņiem varēja prasīt divsimt piecdesmit gadus, bet, ja bija ko nolēmuši, viņi tā arī darīja.

Lielajā Topkapi iekšpagalmā turpināja plūst studenti. Viņiem tika iedoti ieroči, un viņi nesa Svēto karogu uz sultāna Ahmeta mošeju. Pilsētas gals ap hipodromu, Svēto Sofiju un sultāna pili bija mūsu.

Dumpinieki bija izvietojušies ielas galā, kazarmu tuvumā ap Bejazita mošeju un lejā, pie vecā apģērbu tirgus, kas vienmēr bijis janičāru bastions. Tur sultāna karaspēks iebruka vispirms. Lielkartečas apšaude. Kā Napoleons Tilerijās. Vesela lielkartečas šāviņu plūsma.

Tikai divas zalves, bet tās komandēja puisis, ko viņi sauca par Ibrahimu. Velnišķīgais Ibrahims. Janičāri iebēga atpakaļ kazarmās un aizbarikādēja durvis ar akmeņiem - ne domas par biedriem, kas palikuši uz ielas. Pat tad, kad viņus bija ielenkusi artilērija, viņi atteicās sākt sarunas par padošanos. Acīmredzot viņi vienkārši sapulcējās Lielo vārtu iekšpusē. Jau pirmā kanonāde, kas atrāva vaļā vārtus, uz vietas nogalināja dučiem vīru.

Mēs redzējām tās liesmas, Jaš. Viņi izkvēpināja janičārus - vismaz daļu no tiem. Tas atgādināja siena kaudzes izārdīšanu, kad žurkas tiek nosistas mūkot. Gūstekņus aizveda uz sultāna Ahmeta mošeju, bet tie, ko pakāra uz vietas, tika nokrauti zem Janičāru koka, ap nakts iestāšanos tur bija vairāki duči janičāru karavīru. Nākamajā dienā hipodroms bija viena vienīga ķermeņu čupa.

Manī tas koks vienmēr ir izraisījis nelabumu. Ja padomā par tiem vīriem, kas karājās koku zaros kā augļi. Un ap stumbru sakrauti janičāru ķermeņi. Tam jābūt pilnam ar asinīm, Jaš. Asinīm jābūt saknēs.

Bet es to redzēju un par to liecinu. Esmu pieredzējis grautiņus un masu slepkavības. Bet, runājot atklāti, ļaunākais bija tas, ko janičāri piedzīvoja pašās beigās. Sievietes un bērni, es to redzēju. Janičāri bija vīrieši, un zināmā mērā tie nabaga muļķi to bija pelnījuši. Par visu nodarīto un par to, ko pirms viņiem kopš neatminamiem laikiem ir darījuši un dara citi vīrieši. Viņi apzinājās, kādā reketā un uzdzīvē bija iesaistījušies. Tas lēnītēm iznīcināja impēriju, un viņi droši vien juta, ka reiz nāks atmaksa.

Varbūt viņi negaidīja, ka tas notiks gluži tādā veidā, tik pēkšņi un tik globāli. Tas nebija vis kā "viesības beigušās, un nolieciet savus zobenus uz letes, pirms atvadāties", vai ne? Ta bija pilnīga iznīcināšana, Jaš. Ir miruši tikai desmit tūkstoši? Izsvēpināt viņus no Belgradas mežiem. Izslaucīt no provinces pilsētām. Tatāru jātnieki joņoja krustu šķērsu pa impēriju, iznēsādami pēdējās ziņas. Labvēlīgais Pavērsiens - tā to mēdza saukt, vai ne? Janičāriem pat nebija nekāda ieraksta miršanas apliecībās. Viņi ir izgaisuši, pazuduši bez pēdām.

Zini, pēc dažām nedēļām es redzēju zem kapsētas cipresēm sultānu kopā ar kādu bendi. Viņu senči bija miruši. Uzticamie un drošsirdīgie, tāpat pērkamie un izkurtējušie. Bende ar smagu zobenu "cirta galvas" visiem kapakmeņiem.

Jašims pacēla pirkstu.

-    Viena galva ir palikusi. Tur pretī, Skutari, ir kapakmens ar akmenī iekaltu piedurkni.

Paļevskis atmeta ar roku.

-     Vienmēr ir kāds, kas paliek. Varbūt paliek dučiem. Tas neko nenozīmē. Osmaņu impērija turpina pastāvēt, bet tā mainās un mainās tieši mums deguna priekšā. Jūsu ļaudis, kas bija savādi un majestātiski, Jaš, viss, kas ļāvis šai pasaulei eksistēt gadsimtiem ilgi, izzūd kā pamats mums zem kājām tāpēc, ka nav vairs janičāru. Viņi bija impērijas pamatprincips, vai saproti? Katru dienu Stambula pieredz tādas lietas, kas liktu taviem senčiem raudāt. Sultāns jāj eiropiešu seglos. Armijā ierindnieki soļo kā Napoleona zaldāti. Kristieši atver Perā alkohola veikalus, vīrieši nēsā feskas, nevis turbānus un tā tālāk. Un vēl vairāk - janičāri zaga, bija aprobežoti un pašpārliecināti nelieši, bet viņi bija arī dzejnieki un amata meistari, vismaz daži no tiem. Un viņi nesa sevī sava veida kultūru. Kaut ko, kas bija lielāks par viņiem pašiem, lielāks par viņu alkatību un grēkiem.

Vai es nožēloju, ka viņu nav? Nē. Bet es sēroju pēc viņiem, Jašim. Būdams šai pilsētā viens, es sēroju pēc viņiem, jo viņi bija impērijas dvēsele labā vai sliktā nozīmē. Ar viņiem kopā osmaņi bija unikāli. Lepni, dīvaini un kaut kādā ziņā brīvi. Janičāri viņiem atgādināja to, kas viņi ir un kas vēlējās būt. Kā ir bez viņiem? Pašlaik, es baidos, visai normāli. Pārāk normāli, pat atmiņas par janičāriem ir izdzēstas. Un impērija ar šo normalitāti ilgi vairs nevarēs ducināt uz priekšu tādā pašā garā. Bez atmiņām tā ir pārāk trausla un ievainojama. Spēja atcerēties rada nāciju. Tapat ir arī ar mums, poļiem, - viņš, pēkšņi saīdzis, piebilda.

Paļevskis iegrima klubkrēslā, apklusa un pārvilka acīm ar plaukstu. Iemalkojis tēju, Jašims atskārta, ka tā ir vēsa, un iztukšoja visu krūzi uzreiz.

-     Piedod, - viņš sacīja. - Man nevajadzēja tevi ar to traucēt.

Paļevskis lēni pacēla galvu. - Traucē mani, Jašim. Traucē, cik vien

tu gribi. Esmu tikai sūtnis, ko gan es saprotu?

Jašims juta bērnišķīgu vēlmi piecelties un iet projām. - Es prātoju par tiem kauliem, - viņš ieminējās. - Tie bija tik tīri un balti. Cik dienas bija pagājušas? Sešas? Kā tik īsā laikā var cilvēka kaulus tā attīrīt no miesas?

-    Nu, - Paļevskis nomurmināja, - izvārot viņu.

-    Mmm. Veselu cilvēku izvāra milzīgā katlā. Uz kauliem nav nevienas naža ievilktas švīkas.

Paļevskis ielēja vēl tēju. Un ievēroja, ka viņam dreb roka.

-     Padomā par smaku, - Jašims piebilda. - Kāds noteikti to būtu pamanījis.

-     Mans draugs Jašim, - Paļevskis protestēja. - Vai šai noslēpumainajā stāstā ir arī citi aspekti bez kulinārijas? Es jūtu, ka būs jāpārtrauc mūsu ceturtdienas vakari, kamēr tas viss nav beidzies. Man šķiet, ka es pašreiz nebūtu disponēts uz kulināriju.

Jašims izlikās, ka nav dzirdējis.

-     Veids, kādā ķermeņi uzrodas, liekas, gandrīz norāda uz mērķi - pirmais parādījās jaunajos zirgu staļļos virs Akserajas, tad virs Zelta raga - Galatā uz ielas, blakus Uzvaras mošejai. Un, visbeidzot, trešo mēs šodien atradām pie pašiem bazāra vārtiem. Līķi, kas uzrodas ne no kurienes. Un ir gaidāms vēl viens, - viņš piebilda. - Ja mēs nepaspēsim pirmie.

-     To tu varētu, ja tev būtu zināma sistēma. Informācija par katru vietu, kur tika atrasti līķi, apstāklis, kas der slepkavam, - lai cik tālu līķi atrastos cits no cita. Nogādāt līķus visās pilsētas malās, pat Galatā, droši vien ir grūtāk nekā ļaut tiem uzpeldēt Bosfora ūdeņos.

Jašims pacēla acis un pamāja ar galvu. - Taču kaut kāda iemesla dēļ slepkavas domā, ka ir vērts uzņemties šīs papildu grūtības.

-    Sistēma, Jašim. Tev jādabū pieklājīga karte un jāiezīmē tajā visas līķu atrašanas vietas.

-     Pieklājīga karte, - Jašims diezgan sājā tonī atkārtoja. Jau daudzus gadus neviens nebija mēģinājis uzzīmēt labu Stambulas karti.

Paļevskis to zināja tikpat labi kā viņš.

-    Nu labi, kas vēl tev ir?

-     Dzejojums. Tas var būt un var nebūt nozīmīgs. Un viens krievs uniformā, - Jašims atsaucās.

-    A. Krievs. Nu, šai sakarā es tev varu līdzēt.

Jašims pastāstīja, ko Prīna bija atklājusi par piekto, ar ordeni greznoto puisi.

-     Nebrīnīšos, ja tas būtu Vasilija ordenis. To dod tikai par nopelniem kaujas laukā, tas nav pārāk augstas pakāpes, un diez vai kāds to valkātu, ja tam krājumā būtu kāds augstākas pakāpes ordenis.

-    Ko tas nozīmē?

-     Tas nozīmē, ka puisis, iespējams, ir labs karavīrs, taču ne augstmanis. Ceturtās šķiras aristokrātija vai pat zemāk. Varētu būt virsdienestā.

-    Stambulā?

-     Piekomandēts vēstniecībai. Cita izskaidrojuma nav. Es tev viņu tūdaļ atradīšu.

Paļevskis atrāvās no klubkrēsla un parakņājās zemā plauktiņā. Viņš izvilka dažus "Le Moniteur" - osmaņu galma avīzes eksemplārus, atgriezās savā vietā un sāka šķirstīt lappuses.

-     Tam jābūt te - kas ieradies, kas aizbraucis, kas iesniedzis akreditēšanās mandātu galmā. Skaties, jauns puisis britu vēstniecībā, amerikāņu pilnvarotais, uzkāpis līdz konsulārajam rangam, persiešu emisārs, saņēmis neierobežotas pilnvaras, bla, bla, bla. Nākamais. Krieviem jauns tirdzniecības aģents, kļūdaina valsts nostāja, franču konsula aizbraukšana - o, es būtu vēlējies būt tajā pieņemšanā un tā tālāk… nē. Nākamais. Te būs - N. P Potjomkins, militāro lietu atašeja biedra jaunākais atašejs galma vezīriem prezentē savu akreditācijas mandātu. Visai zemu. Nav pat pilnas akreditācijas. Ar to es domāju, ka viņš nekad nepiedzīvos vizīti pie sultāna.

Jašims pasmaidīja. Paļevska paša vizīte pie sultāna bija viņa citādi nedzīvas dzimušās diplomāta karjeras augstākais punkts. Tapat kā stāsts, ko Paļevskis viņam pasniedza visatsvešinātākajā veidā, kādu vien varēja iedomāties.

Vēstures kaprīžu dēļ Polijas vēstnieks tika paturēts Stambulā uz sultāna rēķina. Tas bija atskats uz laikiem, kad osmaņi bija pārāk diženi, lai pakļautos eiropiešu diplomātijas parastajiem likumiem, un neļāva nevienam karalim vai imperatoram nostāties vienā līmenī ar sultānu. Viņi uzskatīja, ka vēstnieks pasaules tiesas birokrātijā bija kaut kas līdzīgs prasītājam, nevis augstmanim, kam piešķirta diplomātiskā neaizskaramība, tāpēc allaž uzstāja uz viņa rēķinu apmaksāšanu. Citas nācijas bija veiksmīgi apstrīdējušas šādu koncepciju, taču poļi uz beigām to vairs nevarēja atļauties. Kopš 1830. gada, kad pēdējo zemes strēmeli ap Krakovu aprija Austrija, viņu valsts bija beigusi pastāvēt.

Kā Jašims bija ievērojis, ar stipendiju, ko saņēma poļu vēstnieks, nevarēja segt vēstniecības uzturēšanu, bet tā vismaz ļāva Paļevskim pašam dzīvot mērenā komfortā. - Mēs runājam par kristīgo taisnīgumu, - Paļevskis skaidroja, - bet vienīgais taisnīgums, ko Polija kādreiz ir saņēmusi, nāk no tās ienaidnieku musulmaņu rokām. Jūs, osmaņi! Jūs izprotat taisnīgumu labāk nekā jebkurš cits šai pasaulē! - Paļevskis bija pārāk piesardzīgs, lai sūdzētos par to, ka stipendija, kuru viņš saņem, pēdējo divsimt gadu laikā nav mainījusies. Un Jašims nekad neteiks to, ko viņi abi labi zināja, - osmaņi aizvien vēl atzīst Poliju, bet tikai tāpēc, lai kaitinātu Krieviju.

-   Tatad rādās, - Jašims lēsa, - ka jaunākais atašejs Potjomkins iekāpis karietē kopā ar četriem labākajiem Jaunās Gvardes kadetiem un pēc tam neviens viņus dzīvus vairs nav redzējis.

Paļevska uzacis saraucās. - Satikt krievu un pēc tam pazust - tā ir parasta parādība. Polijā tā notiek visu laiku.

-    Bet kālab viņi vispirms satikās ar krievu ierēdni? Ar Krieviju mēs faktiski esam gandrīz vai kara stāvoklī. Ja ne šodien, tad rīt vai parīt.

Paļevskis nezināšanā noplātīja rokas. - Kā mēs varam par to zināt? Varbūt viņi pārdeva valsts noslēpumu? Parkā viņi satikās nejauši un pēc tam nolēma kopā pavadīt nakti?

-     Parkā neviens nejauši nesatiekas, - Jašims atgādināja. - Kas attiecas uz noslēpumu pārdošanu - man rodas iespaids, ka mēs esam tie, kam vajadzīgi viņu noslēpumi, nevis otrādi. Ko gan kadeti varētu pārdot? Vecas franču trigonometrijas tabulas? Lielgabala detaļu rasējumus, ko, iespējams, pirms tam ir nozīmējuši no krievu paraugiem? Sava cepuru meistara vārdu?

Paļevskis saviebās un izstiepa lūpas.

-    Man liekas, ka ar tēju nepietiks, - viņš filozofiski noteica. - Tik mistiski noslēpumi prasa ko stiprāku.

Bet Jašims zināja, ko nozīmē sekot Paļevska labi domātajiem padomiem. Tāpēc viņš pieklājīgi atvainojās un devās projām.

Jašims steidzās uz Peras kuģu piestātni Zelta ragā un ar vieglo airu laivu pārcēlās Stambulas pusē. Viņa turpmāko ceļu uz mājām kavēja ēzeļa pajūgs, kas lēnā riksī kratījās pa ielu. Vedējs paskatījās apkārt un par apdzīšanas zīmi pacēla pātagas kātu, taču šķērsieliņas bija par šauru, lai palaistu Jašimu garām, un viņš, degdams nepacietībā, bija spiests vilkties tam nopakaļ. Beidzot pajūgs iegriezās viņa šķērsielā, un tajā brīdī Jašims ieraudzīja kādu vīru, kas slaistījās pa ieliņas vidu. Tērpa purpursarkanā un baltā krāsa norādīja uz to, ka viņš kalpo par izsūtāmo pils iekšlietu dienestā. Viņš skatījās uz otru pusi, un Jašims iespruka šķērsieliņā, no kuras bija nācis.

Viņš atspiedās pret sienu un apdomāja savu stāvokli. Ģenerālis bija devis viņam desmit dienas pirms lielās skates, kurā sultānam jāparādās spēcīgas un modernas armijas priekšgalā, kas spēj turēties pretī visam, ko impērijas ienaidnieki varētu likt pretī kaujas laukā. Četras dienas bija pagājušas. Bija svētdiena, un laiks, šķiet, pamazām aiztecēja, turklāt priekšā bija vēl jautājums par nākamo slepkavību, Paļevska pamatotais secinājums, ka viņam jādabū laba karte, un problēma ar krievu atašeju Potjomkinu. Taču bija vēl arī neatrisinātā lieta ar nožņaugšanu pilī un sultāna mātes pa jokam izteiktie draudi, ka viņam vajadzētu pacensties atrast dārgakmeņus, ja vēl kādu reizi grib dabūt no kundzes franču romānus. Nu ko, romāni viņam, protams, patika, taču Jašims nebija tik naivs. Romāni bija tas mazākais. Labvēlība. Aizmugure. Spēcīgs draugs. Tas viss viņam kādu dienu varēja noderēt.

Viņš nebija arī nepateicīgs. Tieši pils bija atklājusi viņa īpašos talantus, ļāvusi tos vingrināt un attīstīt, tāpat kā jau simtiem gadu bija pulcinājusi un apmācījusi pils darbiniekus izmantot savus dabiskos dotumus un talantus.

Un, kad pils vērsās pie viņa pēc palīdzības, viņa pienākums bija pakalpot.

Taču tas nostādīja viņu sarežģītā situācijā. Viņu bija nolīdzis ģenerālis - tas pirmais bija izsaucis Jašimu.

Slepkavība harēmā - tas bija slikti. Taču lieta, ar kuru viņš nodarbojās ārpasaulē, izskatījās vēl ļaunāka.

Ceturtā kadeta atrašanas laiks strauji gāja uz beigām.

Viņš dziļi ieelpoja, iztaisnojās un iznāca no savas slēptuves uz ielas.

Meiteņu ģērbējs lūdzoši paskatījās uz Jašimu, pēc tam uz kislar agha, galveno melno einuhu, kas savas ievērojamā apjoma miesas bija izlaidis atpūtas krēslā. Ne ģērbējam, ne Jašimam netika piedāvāts apsēsties.

Jašims pie sevis lādēja savu steigu. Viņš bija atvests uz pili tieši tad, kad sultāna mātei bija vakara snauda, tāpēc kislar agha aši pārņēma iniciatīvu. Kislar agha nekad negulēja. Kad Jašims bija pateicis savu sakāmo, agha nekavējoties aizsūtīja pēc ģērbēja.

Ta šī sistēma strādāja, Jašims to zināja. Ikvienam vai ikvienai var būt savs priekšstats par impērisko harēmu, taču pamatā tā bija mašinērija. Sultāns, kas uzpumpēja kārtējo jauniņo no impērisko konkubīņu kohortas, bija tikai lielākais virzulis motorā, kas domāts nepārtrauktai osmaņu sultānu atražošanas nodrošināšanai. Visi pārējie - einuhi, sievietes - bija zobrata zobi.

Kristieši sultāna harēmu redzēja pavisam citādi. Lasot dažus no sultāna mātes iemīļotākajiem romāniem, Jašims pamazām bija atskārtis, ka parasti rietumniekiem par harēmu bija stipri romantisks un tēlains priekšstats. Viņiem tas bija kā salda, jutekliska un seksuāla izklaide, kurā visskaistākās pasaules sievietes pēc mazākās vīrieša kaprīzes tūdaļ iesaistās piedauzīgās un kaislīgās mīlas rotaļās, - narkotiska bakhanālija. It kā sievietēm būtu tikai krūtis un gurni, bet nebūtu ne smadzeņu, ne sava dzīves stāsta. Lai jau viņi sapņo, Jašims nodomāja. Harēms ir mašīna, bet sievietēm ir sava dzīve, sava griba un ambīcijas. Kas attiecas uz saldkaisles druskām, tad mašīna tās laiku pa laikam vienkārši izmet kā lieko tvaiku.

Ģērbējs bija tipāžs pats par sevi. Viņš atgādināja izspiestu citronu - īgna un samākslota būtne, melns, kaulains, četrdesmit piecus gadus vecs, pedantiski akurāts detaļās, ar piloša krāna pēkšņo spontanitāti. Ģērbēja uzdevums svārstījās starp jeb izvēlētās meitenes sagatavošanu sultāna gultai līdz pat viņas apakšveļas iegādei. Viņam pakļautajā personālā ietilpa frizieri, šuvēji, juvelieri un parfimērs, kura darbs, cita starpā, ietvēra smaržsakņu vākšanu un saberšanu pulverī, smaržu sajaukšanu, lai tās atbilstu sultāna gaumei, ziepju, eļļu un dzimumtieksmi uzbudinošu līdzekļu sagatavošanu, arī imperatora kvēpināmā vīraka gatavošanas uzraudzību. Ja kaut kas nogāja greizi, ģērbējam bija jāuzņemas visa vaina, taču viņam vienmēr bija padotie, kam savukārt varēja iespert viņš.

-    Gredzens, ģērbēj, - kislar agha sacīja. - No mūsu drauga teiktā es saprotu, ka meitene nēsāja gredzenu. Nezinu, vai viņai tas bija pirkstā, kad notika tā nelaime. Varbūt jūs mums varētu to pastāstīt.

Jašimu šobrīd interesēja viegls gredzenveida iespiedums uz mirušās meitenes vidējā pirksta, ko viņš bija ievērojis, pirms valida pārtrauca viņu līķa izpētē. No visiem viņas greznajiem tērpiem un dārgakmeņiem tieši trūkstošais gredzens bija tas, kurš kaut nedaudz atsauca atmiņā meitenes eksistenci, kad viņai vēl bija pašas domas un jūtas. Perfekti sagatavota uzdevumam, kuru tā arī nekad nebija lemts izpildīt, nevainojama, skaista, pilnīgi ekipēta, nomazgāta un iesmaržota, viņa tomēr bija uzdrošinājusies tuvoties sultāna gultai ar sīku nepilnību - aukstu, baltu identitātes zīmi uz labās rokas vidējā pirksta, tikko manāmu zīmogu, liecību par viņas pašas izvēli?

Vai gredzens bija noņemts nāves brīdī vai vēl vēlāk?

Ģērbējs paskatījās uz Jašimu, kas raudzījās viņā bez izteiksmes, pacietīgi salicis rokas uz krūtīm. Ģērbējs pacēla acis, nervozi pabungāja ar pirkstiem pa sakniebtajām lūpām. Jašimam radās iespaids, ka tam jau bija atbilde, kuru viņi meklē. Ģērbējs mēģināja novaldīt paniku un paredzēt, kādas sekas varētu būt tam, ko viņš gatavojas teikt.

-     Protams. Gredzens. Tas pats. Viņa nēsāja gredzenu.

Kislar agha paraustīja auss ļipiņu. Viņš pievērsa asinīm pieplūdušās acis Jašimam, bet tas sacīja: - Un ķermeni atrada pāžs. Vai mēs varam runāt ar viņu?

Tika atvests izsūtāmais pāžs, kura tiešais uzdevums bija pavadīt gozde pie sultāna, viņš neko nezināja par gredzenu. Kislar agha, kura uznāciens bija nākamais, atbildēja, tikai nedaudz nolaidis acis:

-     Viņa tika noguldīta līgavas kambarī tāda, kādu jūs viņu redzējāt.

-    Kas viņu guldīja?

-     Bez citiem arī ģērbējs.

Ģērbējs nespēja atcerēties, vai gredzena jau tobrīd nebija.

-     Bet jūs būtu pamanījis, ja tas būtu pazudis? - Jašims jautāja.

Ģērbējs vilcinājās. - Jā, jā, es domāju, ka tas man būtu iekritis

acīs. Galu galā es taču sakārtoju viņas rokas. Ja uz to paskatās no šī viedokļa, ir acīmredzami, ka gredzens viņai bija pirkstā, kad viņa - ak - kad viņa…

-    Mira. Vai jūs varat to aprakstīt?

Ģērbējs norija siekalas. - Sudraba gredzens. Nekā vērtīga. Esmu to redzējis diezgan bieži. To valkā vairākas meitenes, viņas to nodod cita citai. Vispār ir daudzi tādi ne sevišķi īpaši sīkumi kā šis, kas sievietēm pieder. Viņas tos mazliet panēsā, tad tie apnīk un viņas tos atdod tālāk. Godīgi sakot, es uzskatu, ka tāda veida greznumlietiņas nav ievērības cienīgas, ja vien tās, protams, nav neglītas vai nebojā kompozīciju.

-    Un jūs ļāvāt viņai atstāt gredzenu, kad viņa gāja pie sultāna?

-     Man likās prātīgāk gredzenu atstāt, nevis ļaut tai iet ar neglītu nospiedumu uz pirksta. Es to nemaz nepieminēju.

Ģērbējs pagriezās un nevilšus palocījās uz vienu un otru pusi.

-    Es taču darīju pareizi, šef, vai ne? Tas bija tikai gredzens. Tas bija tīrs un no sudraba.

Kislar agha nomērīja viņu ar skatienu. Tad paraustīja plecus un, atmetis ar roku, izraidīja viņu no istabas. Ģērbējs, nervozi klanīdamies, atmuguriski izgāja.

Kislar agha paņēma persiku un iekodās tajā. Sula notecēja gar zodu.

-    Jūs domājat, ka to ir paņēmis viņš?

Jašims papurināja galvu. - Tādu sudraba nieciņu, kāpēc lai viņš pūlētos? Taču kāds to ir paņēmis. Es gudroju, kāpēc.

-     Kāds to ir paņēmis, - kislar agha lēni atkārtoja. - Tatad tam joprojām ir jābūt tepat.

-    Jā, tā man liekas.

Melnais vīrs atspiedās pret krēsla atzveltni un nopētīja rokas.

-    Tas tiks atrasts, - viņš noteica.

Viņa Ekselence princis Nikolajs Derencovs, cara Pētera Pirmās šķiras ordeņa kavalieris un amata mantošanas ceļā visu Krievijas caru kambarkungs un Krievijas vēstnieks Dižajā Portā, raudzījās, kā pirkstu kauliņi kļūst balti, atspiežoties pret rakstāmgalda malu.

Viņš bija, kā pats to pirmais arī būtu atzīmējis, ārkārtīgi pievilcīgs vīrietis. Būdams krietni pāri piecdesmit, viņš bija krietni garāks par sešām pēdām. Platiem pleciem, ko vēl vairāk uzsvēra vizītsvārki ar stāvo apkaklīti, iestīvinātā kravatē ap kaklu un mežģīņu manšetēs, viņš izskatījās gan elegants, gan bargs. Teraudpelēkos matus viņš nēsāja īsi apcirptus, toties vaigubārda bija gara. Viņam bija skaista galva, zilas, saltas acis un diezgan maza mute.

Derencovu ģimene bija atskārtusi, ka dzīve kļuvusi dārga. Kaut gan Nikolajam Derencovam piederēja plaši īpašumi un viņš ieņēma augstus amatus valstī, gadsimtu ilgušās balles, tērpi, kāršu spēle un Sanktpēterburgas politika bija noveduši viņu pie nepatīkamā atklājuma, ka parādi un izdevumi lielā mērā pārsniedz ienākumus. Viņa panākumi, savaldzinot ļoti skaistu un jaunu sievu, bija visas pagājušās sezonas tenku centrā - lai gan skaistas, jaunas sievietes Krievijā bija tikpat parasta lieta kā jebkur citur.

Runas vēl vairāk iekveldināja, un skaudību, kā arī apsveikumus stimulēja fakts, ka ar šīm laulībām princis bija nodrošinājis sev ievērojamu bagātību. Nebija gluži tā, ka sabiedrība, kurā Derencovs apgrozījās, allaž to nostādītu šādā gaismā. Viņam aiz muguras gan tie vīpsnāja, ka daiļā meitene bijusi darījuma upuris. Viņas tēvs ar kažokādām bija sapelnījis miljonus.

-     Liekas, jūs esat rīkojies vieglprātīgi, - Derencovs sacīja. - Es vēstniecībā nevaru atļauties paturēt cilvēkus, kas pieļauj kļūdas. Vai jūs mani saprotat?

-    Man tik ļoti žēl, Jūsu Ekselence.

Jaunais cilvēks nolieca galvu. Nikolajs Potjomkins tiešām izskatījās pēc nožēlnieka. Viņš arī nožēloja - ne jau to, ko bija nodarījis un kas nebija viņa vaina, bet to, ka šefs bija dusmīgs un netaisns, un izklausījās, it kā gribētu viņu uz vietas atlaist. Te viņš atradās tikai divus mēnešus un no bezcerīga rakstveža darba Krievijas armijā bija pārcelts uz diplomātisko dienestu, pateicoties kāda vecāka radinieka galminieka ieinteresētībai - attāls radinieks, attāla interese. Tada izdevība vairs neradīsies.

Viņš, tāpat kā šefs, bija vairāk nekā sešas pēdas garš, taču nebija tik pievilcīgs. Viņa seja, Turku kara kavalērista zobena cirtiena pāršķelta, tā arī līdz galam nesadzija, no kreisās acs kaktiņa līdz augšlūpai stiepās zilganpelēka čulga. Viņam bija ļoti gaiši mati, acis gandrīz bez skropstām, turklāt ūdeņaini bālas. Tajā cīniņā ar turku kavalēristu viņš bija uztvēris pretinieka zobenu ar kailu kreiso roku, tāpēc tagad viņa pirksti bija saliekti nekustīgā āķī. Jaunajam Potjomkinam bija nācies saprast un apzināties - vai nu diplomātiskais dienests, vai nekas. Pieci tūkstoši akru zemes pie Sibīrijas robežas. Trešās klases īpašums, apgrūtināts ar parādiem, un vispār tūkstoš jūdžu attālumā no jebkādas apdzīvotas vietas.

Princis Derencovs pabungoja ar pirkstiem pa rakstāmgaldu.

-     Kaitējums ir nodarīts. Pēc dažām minūtēm mums būs saruna ar Dižās Portas emisāru. Norunāsim visu skaidri un gaiši. Jūs tos vīrus redzējāt tikai vienu reizi. Jūs sarunājāties franciski. Jūs viņus vedāt ar ormani un tad pamētāt - kur?

-    Kaut kur netālu no kazarmām - es īsti nezinu. Tikai dažas reizes esmu bijis pilsētā.

-       Hmm, - princis noņurdēja. - Un nekā vairāk, sapratāt? - Potjomkins pamāja. - Ļoti labi.

Derencovs pašķindināja zvanu un lūdza dieninieku ielaist to osmaņu džentlmeni.

Krievi novērtēja Jašima ārējo izskatu. Nenozīmīgs puisis, nodomāja vēstnieks. Nekādas pakāpes. Pie domas, ka turki paši šai sarunai piešķir tik mazu nozīmi, jaunākais atašejs Potjomkins izjuta atvieglojuma vilni. Tad jau šefs diezin vai sodīs viņu ar atlaišanu.

Krievi noskatījās, kā Jašims paklanās. Vēstnieks viņam nepiedāvāja apsēsties.

-     Esmu jums ļoti pateicīgs par šo pretimnākšanu, - Jašims teica. Princis pavīpsnāja un novērsa skatienu. Jašims notvēra viņa izteiksmi un pasmaidīja.

-    Kā mēs noprotam, grāfs Potjomkins pagājušajā nedēļā kādu laiku ir pavadījis kopā ar četriem imperatora Jaunās Gvardes virsniekiem. Jūs esat grāfs Potjomkins.

Potjomkins paklanījās.

-    Ja drīkstu jautāt: vai jūs bijāt draugi? Jūs Stambulā neesat ilgi.

-     Neesmu gan. Es vēl aizvien te sevišķi labi neorientējos. - Potjomkins iekoda lūpā, tam vajadzēja nākt vēlāk. - Mēs nebijām draugi. Mēs bijām tikai draudzīgās attiecībās.

-     Protams. Tad jūs jau pirms tam bijāt tikušies?

-    Nē, nekad. Mūsu satikšanās parkā bija tīrā sagadīšanās. Es pieļauju, ka mūsos visos ierunājās ziņkārība. Mēs sarunājāmies franciski. Baidos, ka mana franču valoda nav visai laba, - Potjomkins piebilda.

Jašims neredzēja iemeslu viņam glaimot.

-     Un par ko jūs runājāt?

-    Godīgi sakot, daudz es neatceros. Man liekas, es viņiem stāstīju par šo. - Potjomkins pacēla savainoto roku pie sejas. - Kaujas rētas.

-    Jā, es saprotu. Jums ir pieredze kaujas laukā. -Jā.

-    Ko jūs darījāt parkā?

-    Tapat skatījos. Pastaigājos.

-    Pastaigājāties? Kāpēc?

-     Domāju, ka varēšu pavingrināties. Kaut kur klusākā vietā, kur tas nepiesaistītu pārāk lielu uzmanību.

Jašims nodomāja, ka sakropļots krievs uz ielas tiešām varētu izraisīt kņadu.

Vēstnieks nožāvājās un gatavojās piecelties.

-    Vai tas būtu viss? Esmu pārliecināts, ka mūs visus sauc pienākums.

Jašims paklanījās. - Es tikai gribēju pajautāt atašejam, kā viņš atstāja parku.

Vēstnieks nopūtās, piecēlās un pamāja ar roku.

Potjomkins sacīja: - Mēs aizbraucām kopā. Es viņus izsēdināju kaut kur kazarmu tuvumā, man liekas. Pilsētu es labi nepārzinu.

-    Jā, saprotu. Vai jūs noīrējāt karieti?

Potjomkins pavilcinājās un paskatījās uz šefu. -Jā.

-    Kā jūs sadalījāt braukšanas maksu?

-    Kā, lūdzu?

-    Jūs viņus izsēdinājāt. Droši vien pēc tam devāties uz šejieni, uz vēstniecību.

-    Ta bija.

-    Tad kā jūs maksājāt ormanim? Vai sadalījāt braukšanas maksu?

-    A, es saprotu, ko jūs domājat. - Potjomkins izlaida pirkstus caur matiem.

-    Nē, nē, es viņiem izmaksāju. Es taču būtu braucis mājās jebkurā gadījumā.

-    Vai varat atcerēties, cik jūs samaksājāt? Tas varētu būt ļoti svarīgi.

-    Es gan tā nedomāju, - ar dziļu nicību balsī sarunā iejaucās vēstnieks. - Kā jau tikko teicu, mūs visus gaida darbs. Tāpēc ar jūsu atļauju…

Jašims pagriezās pret vēstnieku. Viņš mazliet nolieca galvu uz sāniem un pacēla roku.

-    Piedodiet, - viņš ļoti nesteidzīgi sacīja, - bet man tomēr jāuzstāj. Redziet, grāfs Potjomkins ir pēdējais, kas redzējis gvardus dzīvus.

Vēstnieka uzacis īsi noraustījās. Potjomkina acis kļuva platākas.

-    Kungs Dievs! - viņš noteica. Viņš neskatījās uz Jašimu.

-   Jā, tas ir ļoti skumji. Tāpēc, saprotiet, viss, ko uzzināsim par viņu pēdējām gaitām, var mums palīdzēt. Kā, piemēram, ormaņa atrašana.

-    Esmu pilnīgi pārliecināts, ka grāfs Potjomkins neatcerēsies, cik maksāja ormanis, - princis rāmi sacīja. - Mēs neatbalstām, ka mūsu ierēdņi nēsā līdzi daudz skaidras naudas. Par ormani maksā durvju sargi pie ieejas.

-    Nu, protams, - Jašims atteica. - Baidos, ka esmu rīkojies muļķīgi. Šveicars, dabiski, savus izdevumus pieraksta.

Princis, aptvēris kļūdu, sastinga. - Es likšu grāfam Potjomkinam par to parūpēties. Ja kaut ko uzzināsim, es jūs, protams, informēšu.

Jašims paklanījās. - Ceru, ka grāfs nedomā kaut kur aizceļot. Mums var rasties nepieciešamība vēlreiz ar viņu runāt.

-    Esmu pārliecināts, ka tāda vajadzība neradīsies, - princis, sakodis zobus, atcirta.

Jašims izgāja ārā un aizvēra aiz sevis durvis.

Princis smagi apsēdās pie rakstāmgalda.

-    Nu tā!

Potjomkins nesacīja neko. Viņš juta, ka tikšanās pagājusi diezgan gludi.

Viņam vismaz nevajadzēs braukt mājās.

Iznācis no prinča biroja, Jašims kādu brīdi, raukdams pieri, pakavējās vestibilā. Pie atvērtajām mahagonija durvīm miera stājā izstiepies stāvēja sulainis livrejā. Iegrimis domās, Jašims lēni pagājās pa telpu un attapās stāvam iepretim ierāmētai kartei, ko izlikās pētām, lai gan neko neredzēja.

Pārdomājot viņš atcerējās, ka neviens viņam nebija uzdevis nekādus jautājumus. Vai tas nebija savādi? Vēstniecības darbs bija vākt informāciju, taču viņi neizrādīja interesi par Jašima jautājumiem. Taisnība, viņi varēja būt dzirdējuši par kadetu nāvi. Bet viņš bija teicis, ka Potjomkins bijis pēdējais, kas tos redzējis dzīvus, un neviens nebija pārjautājis, no kurienes viņš to zina. Likās, ka šis temats viņus nemaz neinteresē, un tas jau bija interesanti.

Vēl interesantāki bija meli sakarā ar ormani.

Meli un fakts, ka princis to zināja iepriekš.

Fakts, ka princis pats centās šo faktu noslēpt.

- Excusez-moi, monsier[40].

Jašims pagriezās. Šoreiz viņš bija gandrīz apmulsis.

Viņš nebija pamanījis to ienākam.

Un tomēr viņam blakus pašreiz stāvēja visskaistākā sieviete, kādu viņš jelkad redzējis.

-     Kundze, - Jašims nomurmināja. Viņa bija gara auguma, gandrīz tikpat gara kā viņš, un Jašims noskārta, ka tā ir princese, vēstnieka sieva, kaut gan varēja gaidīt, ka viņa būs vecāka. Princese izskatījās tikko divdesmit gadus veca. Mati viņai bija sasukāti uz augšu, lai izceltu slaido kaklu un plecus, tomēr, eksotiski kontrastēdamas ar balto ādu, uz kakla rotājās dažas melnas sprogas. Viņš ievēroja ausu galiņus, maigo zoda izliekumu un gandrīz turciski augstos un slīpos vaigu kaulus. Viņas lielās, melnās acis mirdzēja.

Viņa skatījās uz Jašimu ar zināmu uzjautrinājumu.

Viņam bija grūti saprast, kā livrejotais sulainis varēja nekustīgi tur nostāvēt, ja viņa priekšā bez pavadonēm pastaigājas tik valdzinoša radība - tumšām acīm, melniem matiem un seju, kas likās veidota no pirmā, neskartā sniega. Vai viņš bija akls?

-      Mani sauc Jevgeņija, mesjē. La femme de l'ambassadeur le prince[41].

Vēstnieka sieva. Vēstnieka sieviete. Viņai bija neparasti zema balss. Lūpas palika gandrīz nekustīgas, kad viņa runāja.

-    Jašims, - viņš nomurmināja un redzēja, ka sieviete pastiepj roku, ar pirkstiem, vērstiem uz leju. Kā sapnī viņš to saņēma un piespieda pie lūpām. Ada bija silta.

-    Jums jābūt drošsirdīgākam, mesjē Jašim, - viņa sacīja, vaigos savelkoties bedrītēm.

Jašima acis iepletās. Viņš juta, ka sejai pieplūst asinis. - Es… es atvainojos…

-     Es, protams, domāju par to, cik uzmanīgi jūs pētījāt savas dzimtās pilsētas kartes. - Viņa vēlreiz ziņkāri palūkojās uz Jašimu. - Vai jūs runājat franciski vai es sapņoju? Brīnišķīgi. Karte? Ta, protams, ir interesanta, viena no pirmajām un sīkākajām Stambulas kartēm, tā ir zīmēta drīz pēc Iekarošanas. Nu, gadus simts pēc tam. Piecsimt deviņdesmit devītajā, Flensburgā. Autors ir Melhiors Lorihs. Bet es ierosinu apskatīt dažas gleznas. Tad jūs varbūt varēsiet izveidot priekšstatu par to, kādi mēs esam.

Jašims tik tikko klausījās, ko viņa runāja. Sajūta, kāda pašreiz pārņēma, nelīdzinājās nevienai, ko viņš būtu izjutis agrāk, un viņš saprata, ka tas nav tikai sievietes skaistums, kas to rada. Viņš pieļāva, ka parastam vīrietim būtu saļodzījušās kājas, bet Jašimam? Smieklīgi! Skaistas sievietes viņa priekšā grozījās allaž, kad viņš apciemoja sultāna harēmu. Dažkārt viņš tās redzēja gandrīz kailas: cik bieži tās viņu bija ķircinājušas ar iesmaržotajām krūtīm un pilnīgajām ciskām! Kā šīs nevainojamās būtnes bija lūgušās kādu nomaldījušos pieskārienu tam, kas bija aizliegts un nezināms! Tomēr viņam meitenes vienmēr kaut kādā pamatnozīmē bija likušās apģērbtas, aizplīvurotas, aizliegtas.

Te bija sieviete, kas bija gandrīz pilnīgi apģērbta, un tomēr Jašims skatījās uz viņas lūpām, uz iedobumu pie rīkles, uz viņas slaidajiem, kailajiem pleciem. Un viņa likās daudz kailāka.

Nekad vēl sabiedriskā telpā neviena sieviete nebija ar viņu tā sarunājusies. Nebija ļāvusi pieskarties savai ādai ar lūpām.

Sieviete uzlika plaukstu uz viņa rokas un pieveda pie gleznas, kas karājās uz sienas.

-    Sakiet, mesjē, vai tā jūs nemaz nepārsteidz?

Pārsteigusi Jašimu bija viņas roka.

Viņi stāvēja pie cara Aleksandra ģimenes portreta, viņa sievas un bērnu priekšā. Ta bija brīva kompozīcija, franču stils - cars nosēdināts zem koka saulē, cariene atspiedusies pret viņu kā nogatavojies ābols, ap viņiem bija sagrupēti vairāki mazi, gaišmataini zēni zīda biksēs līdz ceļiem un meitenes baltās kleitās.

Jašims mēģināja pētīt gleznu, un jā, viņai bija taisnība.

-    Mazliet tā mani pārsteidz gan.

-     Ahā!

-    Ne sieviete (Jašim, tu esi melis!), bet intimitāte. Tas… tas ir tik pieejami un neslēpti. Tas atklāti rāda to, kam vajadzētu palikt tikai starp vīrieti un sievieti, palikt privātam.

-    Tatad jūs uzskatāt, ka reālistiska un cilvēciska pasniegšanas forma nav pieņemama? Vai jūs noteiktu citus ierobežojumus?

Pat viņas balss, viņš nodomāja, ir skandaloza. Viņas ziņkārība vairāk līdzinājās piedauzīgam glāstam, it kā viņa pētītu vīrieti visu, locekli pa loceklim.

-    Neesmu pārliecināts par savu atbildi. Kad lasu romānu, es tur arī atrodu reālistisku pasniegšanas formu. To pašu intimitāti un citus emocionālos stāvokļus. Romānā tas mani sajūsmina. Bet dažās gleznās - pārsteidz un satriec. Jūs mani varat apsūdzēt par nekonsekvenci.

-    Es jūs ne par ko neapsūdzu, mesjē. Kad jūs lasāt, varbūt literārie tēli pieder tikai jums pašam? Tas, kas notiek starp jums un viņiem, paliek privāts. Bet gleznas ir ļoti publiskas, pieejamas visiem, kā jūs sakāt.

Sieviete kautrīgi, ar acs kaktiņu pašķielēja uz viņu. - Jūs, turki, man liekas, daudz ko saprotat par intīmām un privātām lietām.

Jašims izmisīgi raudzījās gleznā pie sienas.

-     Harēms - tā ir aizliegta teritorija, vai ne?

-    Tikai ne jums, kundze, - Jašims atsaucās.

Jevgeņija izdvesa apslāpētu pārsteiguma saucienu. - Ak tā? Jūs domājat - kā sievietei?

-     Protams. Un arī pateicoties jūsu stāvoklim sabiedrībā. Man nav nekādu šaubu, ka jums atļautu apmeklēt paša sultāna apartamentus, ja jūs to vēlētos. - Viņš redzēja vēstnieka kundzes sejā gatavības izteiksmi un pa pusei nožēloja pateikto.

-     Protams, tikai ar ielūgumu? - Nu jau viņa pielabinājās.

-     Taču esmu pārliecināts, ka ielūgumu var dabūt, - Jašims dobji sacīja, pats brīnīdamies par savu uzvedību. Ko gan viņš darīja?

-     Es nekad neesmu domājusi par tādu iespēju, - viņa klusi teica. - Jūs varētu?

Jašims jau gatavojās atbildēt, kad atvērās vēstnieka biroja durvis un parādījās princis, kuram sekoja Potjomkins.

-    Ko, pie velna… - lāsts sasala vēstniekam uz lūpām.

Jevgeņija viņam vēsi uzsmaidīja.

-    Mums ar mesjē Jašimu bija ļoti interesanta saruna. Par mākslu, - viņa piebilda. - Vai taisnība?

Jašims mazliet palocījās. - Protams, princese.

Princis ar smagu skatienu nomērīja Jašimu un sievu.

-    Džentlmenis jau grasījās mūs pamest, - viņš izmeta. - Esmu pārliecināts, ka viņš ir ļoti aizņemts. Kā mēs visi. Arlabudienu, mesjē.

Jašims pielika roku pie krūtīm un nolieca galvu. Viņš vēlreiz noskūpstīja Jevgeņijas slaido roku.

-     Piedodiet, ka jūs aizkavēju. Ceru, ka mēs turpināsim šo sarunu citā reizē, - viņa teica.

Viņas tonis bija nevainojami oficiāls. Vēss. Vienaldzīgs.

Bet Jašima pirksti, kad viņa tos bija viegli saspiedusi ar saviem pirkstiem, kļuva karsti.

Pirtī viņam gribējās karstumu, vairāk karstuma. Kad galva likās kā ugunīgām stīpām sastīpota, viņš ļāva masierim izdauzīt sevi kā mīklu un pēc tam ilgi gulēja aizvērtām acīm un, tikko elpodams, atvēsinājās.

Vēlāk, ceļā uz mājām, viņš tādā kā neprātā ieklīda dārzeņu tirgū. Vecais draugs Georgs, grieķu tirgonis, kas allaž sakārtoja savu preci kā ieročus noliktavā vai kā dārgakmeņus uz paplātes, vienkārši iznāca no sava stenda un uzlika Jašimam uz pleca smagu roku.

-    Lēnām. Lēnām, - viņš ducināja savā dziļajā basā. - Tu tai grozā liek kā grieķu laupītāj' - šo to, jebko. Pateic Georgam, ko tu grib gatavot.

Viņš ar varu izņēma grozu Jašimam no rokām un, izriezis platās krūtis, nostājās viņam ceļā.

Jašims nolieca galvu.

-    Atdod man grozu, nelietīgais grieķi, - viņš sacīja.

Georgs nepakustējās.

-    Grozu.

-    Ei, - Georga balss bija ļoti klusa. - Ei! - Ta kļuva skaļāka. Viņš izņēma no groza dažas mazas kāpostgalviņas. - Tev tos vajag?

Jašims noliedzoši papurināja galvu.

-    Skaidrs, - Georgs noteica. Viņš pagrieza Jašimam muguru un sāka kraut ārā visus dārzeņus. - Ej, nopērk kād' zivs, - viņš pār plecu izmeta. - Es tev iedot mērci. Tu uzcept uz iesma zivs gabalu, pieliek kād' spāņu sīpols, pipars. Tu uzliet tam mērc. Uzlikt uz uguns. Tu ēst. Ej.

Un Jašims gāja. Kad viņš bija nopircis zivi un atgriezās, Georgs ar rokām saspieda valriekstus, nomizoja ķiploka daiviņas un salika to visu papīra turzā.

- Un tagad tu, efendi, iet mājā un taisīt ēst. Pipars. Sīpols. Nē, es neņemt nauda no jukuši cilvēki. Rīt tu atnākt un samaksāt man divtik.

Nokļuvis mājās, Jašims uz koka kluča ar plānu nazi sagrieza gabaliņos zivi un dārzeņus. Sīpoli bija stipri un koda acīs. Viņš sabikstīja krāsnī malku un iemeta tajā vēl vienu akmeņogļu sauju. Uzdūris zivs gabaliņus uz iesma, viņš ar lielā naža plakano pusi saspieda valriekstus un ķiplokus, vācot un pieturot ar plaukstu šķīstošo masu, kapāja to, līdz maisījums kļuva tik lipīgs, ka bija jāņem lāpstiņa, lai nokasītu to no ādas. Viņš iezieda zivi ar mērci un lika nostāvēties, kamēr pats mazgāja rokas bļodā, kuru saimniece viņam katru rītu un katru pēcpusdienu sagatavoja.

Jašims uzlika iesmus uz kvēlojošajām oglēm un apsmidzināja tos ar eļļas strūkliņu. Eļļai ugunī šņācot, viņš pavēdināja ar dvieli dūmus un mehāniski apgrieza iesmus otrādi.

īsi pirms zivs bija gatava atdalīties no iesmiem, Jašims sagrieza šķēlēs baltmaizes kukuli un nolika uz šķīvja kopā ar mazu eļļas trauciņu, dažām sezama sēklām un pāris olīvām. Viņš ielika mazā emaljētā tējkannā jaunās piparmētru atvases, baltā cukura gabaliņu un šķipsniņu Ķīnas tējas lapu, kas bija satītas kā patronas, uzlēja no krūzes ūdeni un berzēja tējkanniņu oglēs, līdz tās dibens sāka kvēlot.

Beidzot, apsēdies nišā, ar maizes gabaliņu nobraucījis zivi un piparus no iesma, Jašims sāka ēst.

Tikai tad viņš paņēma mazo, salocīto papīra gabaliņu, kas, atnākot mājās, viņu gaidīja.

Vēstulīte bija no priestera, kas viņam sūtīja sveicienus. Turklāt priesters bija veicis arī nelielus pētījumus. Jašims lasīja ar stingru roku uzrakstīto sūfiju [42] dzejoļa pēdējo pantu.

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Viņi snauž.

Pamodini viņus.

Zinoši

Un zinādami, ka nezina,

Tie, kas klusējuši, saplūdis ar Būtību.

Tuvojies.

Jašims apsēdās un sakrustoja kājas. Tad viņš atgrūda logu pusvirus un satina cigareti, vienā galā to pagriežot, bet otrā atstājot kādu pus- collu no šablona tukšu, kā to viņam bija ierādījis albāņu zirgu tirgonis. Vēlreiz pārlasījis pantus, Jašims izdzēra saldo, gandrīz verdošo tēju.

Viņš nogūlās uz sāniem. Pēc piecpadsmit minūtēm viņa roka pastiepās, lai satvertu veco kažokādu, kas samurcīta gulēja kaut kur pie kājām, un pārvilka to sev pāri.

Trijās minūtēs, jo viņš jau pirms tam pa pusei bija sapņojis, einuhs Jašims bija aizmidzis.

Pār poļu rezidenci nolaidās labvēlīga tumsa. Sabiezēja krēsla, un pat sētas apmargojums likās nometām rūsu, bet pāraugušo miršu robotais aizkars, kas aizsargāja karietes sānu daļu no ielas skatieniem, tumsai sabiezējot, saspiedās ciešāk un kļuva melns un necaurejams. Tukšās, jau sen neapdzīvotās istabas, kur no izrotātajiem griestiem sīkām straumītēm bira apmetums, nosēzdamies uz koka grīdas, kas no nelietošanas bija kļuvusi nespodra un putekļaina, radīja melīgu priekšstatu par apdzīvotību, it kā istabās tikai uz nakti būtu aizvērti slēģi. Un, kad iestājās nakts, elegantā savrupmāja atguva izskatu, kas liecināja par vērtību un pārticību, ko tā nepazina jau sešdesmit gadus.

Gaisma, kas no abiem logiem nevienādi krita uz klavierēm, iestājoties vakaram, likās spilgtāka. Šie logi, kuri nekad netika aizslēģoti un kurus īstenībā nemaz nevarēja aizslēģot vairāku bojātu paneļu un ziemas mitrumā lēni rūsējošo eņģu dēļ, atklāja istabā mežonīgu nekārtību.

Istaba, kurā Jašims tikai pirms dažām stundām bija atstājis poļu vēstnieku uzbudināti lauzām galvu par to, vai atkorķēt bizonzāles šņabja pudeli vai vienkārši jēlspirtu, ko viņam ļoti lēti piegādāja Krimas jūrnieki, izskatījās tā, it kā to būtu apciemojis kāds satracināts bibliofils. Uz tējas paplātes gulēja sāniski nostutēta vijole. Uz grīdas bija izbārstīts kāds ducis acīmredzot nejauši atvērušos grāmatu, vēl divdesmit vai vairāk bija nedomājot aizbāztas aiz platā klubkrēsla roku balstiem. No kāda puķu galdiņa tecēja tauki uz stipri apbružāta sekretāra virsmas, kur bija sakrauti folio [43] sējumi un vairākas mazītiņas, apgleznotas, nelietotas tējas glāzes. Izskatījās, ka te kāds kaut ko bija meklējis.

Staņislavs Paļevskis gulēja uz grīdas blakus klubkrēslam. Viņa galva bija atmesta, mute atvērta, neredzošās .acis pavērstas pret griestiem.

Ik pa laikam viņš izdvesa tikko dzirdamus šņācienus.

Ģenerālis paņēma smilšu sauju un uzkaisīja uz papīra. Tad viņš sašķieba lapu un ļāva smiltīm ietecēt atpakaļ traukā.

Viņš pārlasīja dokumentu vēlreiz un pašķindināja zvanu.

Viņš bija apsvēris, vai izplatīšanai paredzēto paziņojumu nenodru- kāt, bet apdomājies nolēma vienkārši pārrakstīt ar roku un izdalīt mošejās. Tad imāmi var to interpretēt pēc savas patikas.

Sveiciens un brīdinājums no

Viiia Augstības imperatora Jaunās Gvardes komandiera Stambulā.

Pirms desmit gadiem Tronim labpatikās ar veselu rindu Labvēlīgu Pārmaiņu nodrošināt impērijā mieru un labklājību. Pārmaiņu mērķi bija ar saknēm izravēt melīgo ķecerību un izbeigtu pret Viņa Augstību imperatoru vērstos apvainojumus, kurus viņš turpmāk vairs nebija gatavs paciest. Kas attiecas uz kariem, tāpat uz pieņemtajiem likumiem un paveiktajiem darbiem, Sultāns ir guvis pilnīgu uzvaru.

Tiem, kas, izvēlēdamies nāvi, gribētu atgriezt pilsētu agrākajā stāvoklī, iesaku uzmanīties. Padišaha spēki nesnauž, tie nedreb bailēs. Pie mums Stambulā karavīrs sastopas ar nāvi nicināšanas pilnā lepnumā un drošā pārliecībā, ka ziedo to, kas ir laicīgs un nav īsts, tam, kas ir svēts un kalpo lielākai Troņa varas nodrošināšanai.

Lai cik stipri jūs būtu, jūs tiksiet salauzti. Lai cik viltīgi jūs būtu, jūs tiksiet pārspēti viltībā. Jūs tiksiet pazemoti savā lepnībā un nostādīti aci pret aci ar augstāko tiesu.

Jūs bēgsiet atkal, un no jūsu alām jūs izvilks Sultāna stingrā griba, asais prāts un viria tauta.

Jūs esat brīdināti.

Ģenerālis jutās, it kā būtu pielicis zināmas pūles, lai padarītu situāciju skaidrāku. Baumas bija viltīga lieta. Tas bija jāuzrauga un jākontrolē līdzīgi kā kaislība uz karošanu.

Izdresē vīrus. Ievirzi valodas pareizajā gultnē. Paturi iniciatīvu un atstāj ienaidnieku neziņā. Einuham bija aizdomas par janičāru sazvērestību, bet ģenerālis bija gudri nolēmis, ka paturēs savus noteikumus neskaidrus. Atšifrējamā līdzdalība bija izlasāma, bet tikai starp rindām.

Mācību grāmatas pieeja.

Ģenerālis piecēlās un piegāja pie aptumšotā loga. No šejienes viņš varēja nolūkoties lejā uz pilsētu, kuru aizsargāt bija viņa pienākums. Viņš nopūtās. Dienasgaismā viņš saprata, ka tas viss bija neiedomājams jumtu, minaretu un kupolu juceklis, kas slēpj sevī līkumotu ieliņu un savijušos aleju haosu. Tumsā sajaukušies lampu plankumi tagad kā purva maldugunis rāmi atmirdzēja gan te, gan tur pār nāvējošo muklāju.

Ģenerālis ar pirkstiem aptvēra svārku apakšējo malu un sparīgi parāva to uz leju.

Pamostoties Jašima pirmā doma bija, ka viņš bija atstājis uz oglēm pannu. Viņš uzšāvās augšā no dīvāna un, šūpodamies uz papēžiem, stāvēja virtuves vidū. Vīrietis pārsteigts skatījās apkārt. Viss bija kārtībā - krāsns lēni gruzdēja, tās karstā virsma bija tik tikko silta, blakus netīru pannu, katlu un māla trauku kaudze, koka bluķi un naži. Tomēr viņš saoda deguma smaku.

No ārpuses bija dzirdams neskaidru kliedzienu un trokšņu sajaukums. Viņš paraudzījās pa atvērto logu. Debesīs bija tāda kā agras rītausmas blāzma, un, kamēr Jašims skatījās, no pretējo ēku silueta pēkšņi ar milzīgu liesmu šalti, kas aizšāvās debesīs un aprima skrejošā dzirksteļu astē, tika izrautas vesela mājas jumta aprises. Viņš nosprieda, ka tas notiek tikai kādu simt jardu attālumā, vienu, varbūt divas ielas uz priekšu. Jašims varēja sadzirdēt degošu baļķu krakšķēšanu un saoda gaisā pelnus.

Stunda. Es dodu stundu, līdz uguns atnāks līdz šejienei.

Viņš palūkojās uz savu mazo mitekli. Plauktos sakārtotas grāmatas, uz grīdas Anatolijas paklāji.

- Pie svētajām relikvijām!

Liesmas bija izcēlušās šķērsielā, kas izgāja uz Kara Davutu. Ieeju tajā aizšķērsoja pulks ziņkārīgu tūristu un norūpējušos namsaimnieku, no kuriem daudzi bija kailām galvām, sievietes rītatērpos dažādās atkailināšanās pakāpēs, tomēr ikviena bija pamanījusies aizklāt degunu un lūpas ar kādu drēbes strēmelīti. Viņš ievēroja, ka viena sieviete bija uzrāvusi pidžamas jaku, pat atklājot sprogas vēdera lejasdaļā, toties noslēpdama seju. Viņas visas cieši skatījās ugunī.

Jašims paraudzījās apkārt. Kara Davuta kvartālā cilvēki bēga ārā no mājām. Vīrs, kuru Jašims pazina kā maiznieku, mudināja viņus iet atpakaļ un savākt spaiņus. Viņš stāvēja un žestikulēja uz pakāpiena pie strūklakas ielas galā. Jašims pēkšņi saprata.

-     Aizdabūjiet šīs sievietes projām, - viņš kliedza, bikstīdams ar elkoni blakusstāvošo vīru. - Mums vajadzīga ķēde!

Viņš izgrūstīja vīriešus; burvestība, kas tos bija pārņēmusi, salūza. Daži attapās no skata, kas pavērās uz viņu pusapģērbtajām sievietēm.

-    Aizvediet viņas uz kafejnīcu, - Jašims ierosināja.

Viņš pārtvēra kādu jaunu cilvēku, kas skrēja uz priekšu ar spaini. - Dodiet man šo, paņemiet citu! - Viņš pasvieda spaini vīrietim, kas stāvēja blakus. - Izveidojiet ķēdi - ņemiet šo un padodiet tālāk!

Vīrietis paskatījās uz spaini un pasvieda to uz priekšu, nododams rokās, kas to jau gaidīja. Kāds cits puisis pieskrēja pie Jašima ar pilnu spaini. Viņš saprata, ka uzmanība jāpievērš rindas galam. - Tu paliec te! Padod to spaini tālāk un sagatavojies paņemt nākamo!

Jašims metās atpakaļ, pārņemdams spaiņus no blakusstāvošajiem un izgrūstīdams vīrus dažu pēdu atstarpēs. Daži profesionāli ūdens nesēji, kā to prasīja pienākums, jau bija savās vietās. Uzradās jauni spaiņi, un, tikko tie pienāca, maiznieks tos pacēla un, izlaidis cauri strūklakai, sūtīja lejā. Jašims skrēja gar ķēdi, koriģēdams pārrāvumus tajā, un pēc tam steidzās uz rindas sākumu, lai pārliecinātos, ka tukšie spaiņi tiek atdoti. Viņš pirmo reizi nokļuva šķērsielā.

Liesmas brāzās cauri šaurajai ieliņai. Jašims skatījās - dzirksteļu šaltī izsprāga kāds logs, uzšāvās garas liesmu mēles un laizīja blakus- mājas karnīzes. Liesmas atkāpās, taču pēc īsa brīža eksplodēja atkal, un vējš jau trakojošās brāzmās kā pa tuneli pārsvieda tās uz blakusesošo māju šaurās ieliņas mutē. Jašims, stāvēdams dažus soļu attālumā, varēja sajust vēju pluinām viņa matus, pat neskatoties uz dedzinošo karstumu otrā sejas pusē. Viņš jutās bezspēcīgs. Pēkšņi viņš atcerējās, kas darāms.

-    Pārrāvumu! Pārrāvumu! - Viņš ieskrēja tuvākajā durvju ailē un sētas pusē ieraudzīja veselu ģimeni, kas smēla ūdeni no akas. - Mums ir jāizveido pārrāvums, ne šeit, pāri ielai. - Neviens neveltīja viņam ne mazāko uzmanību, visi bija aizņemti ar ūdens smelšanu, ar ko apšļāca savas mājas fasādi, kas karstumā jau sāka svilt un lobīties. - Cirvi! Dodiet man cirvi!

Mājas saimnieks pamāja uz malkas kaudzi pagalma stūrī. Jašims izrāva platgalvainu cirvi no bluķa, kur tas bija iecirsts, un izbrāzās uz ielas.

-    Pārrāvumu! - viņš kliedza, vicinādams cirvi. Daži blakusstāvētāji nesaprašanā skatījās uz viņu. Viņš pagriezās pret tiem. - Sameklējiet darbarīkus, ļaudis. Mums šī māja ir jāsagrauj.

Negaidīdams reakciju, viņš ar kaujas saucienu apgriezās ap savu asi un iecirta cirvi apmetuma pildījumā. No tā atšķēlās plaukstas lieluma gabals. Viņš cirta vēlreiz, latas ieplīsa un padevās. Dažās minūtēs viņš bija atbrīvojis pietiekamu vietu, lai varētu raidīt cirvi pret augšējiem baļķiem. Nu jau viņam bija piebiedrojušies vēl daži vīri, divus viņš aizsūtīja pārbaudīt māju, vai kāds vēl nav palicis iekšā, un tad lika ķerties tai klāt no otras puses. Viņš apstājās, lai atspiestos pret cirvi un ievilktu elpu. Četri strādājošie bija līdz jostasvietai kaili, sviedri uz viņu ķermeņiem atstaroja tuvo uguni un āda dzīvīgi spīdēja.

-   Janičāru darbs, - caur sakostiem zobiem nošņāca kāds vīrs, īsiem, mežonīgiem cirtieniem triekdams cirvja trulo galu pa tapas izcilni. Koka tapas gals izšķīda. Virs izdarīja dažas veiklas manipulācijas, uzsita vēlreiz un ar cirvja trulo galu iztrieca tapu otrā pusē ārā. Jašims to satvēra un izrāva.

Ēka sasvērās. No augšējā stāva viņiem pie kājām nokrita un sašķīda pulverī vairāki apmetuma gabali, ko tūdaļ pat aizslaucīja karsta vēja brāzma, platā joslā traukdamās lejup pa ielu. Jašims paskatījās atpakaļ. Uguns sāka pārņemt divas priekšējās mājas. Dzirksteles lidoja ātri; kāds no tiem, kurus viņš bija aizsūtījis uz mājas sētas pusi, izbāza galvu caur diviem stateniskiem balstiem, kas bija noliekušies pie zemes bīstamā leņķī, un steidzīgi atrāva to atpakaļ. Visi smējās.

-    Viņi tūliņ būs ārā. Un turklāt bez lūgšanas, - teica kāds vīrs. Viņi bija saoduši uzvaru, noskaņojums bija mainījies.

Un patiesi - abi vīri pēkšņi parādījās mājas karkasa otrā pusē un metās ārā pa salauztajām durvīm.

-    Un mēs mēdzām izsaukt no Bejazitas janičārus, lai viņi apdzēš uguni!

Tagad viņi priecājās. Šļūcošs troksnis un rībiens virs galvas ziņoja, ka savienojumu šuves ir ieplīsušas, augšējā stāva dēļu apšuvums noliecās tādā leņķī, ka spieda uz jumta balstiem, grūzdams tos uz augšu.

-     Māja plešas platumā! - Jašims auroja. Ta bija taisnība, mājas karkass bija sasvēries uz viņu pusi, tas gāzās uz āru. - Uzmanieties! - Jašims atkāpās un skrēja lejup pa ielu, prom no uguns. Pārējie viņam sekoja. Noskrējuši kādus divdesmit jardus, viņi apstājās un skatījās, kā karkass it kā piedzēries cilvēks, kas atgrūžas no sienas, pēkšņi stipri sasveras uz ielas pusi. Jumta skaidas likās pakaramies gaisā - līdz ar brīkšķi, kas pārspēja degšanas troksni un kliedzienus no ielas augšgala, ēka ar pēkšņu - brakš! - sabruka, un uz viņu pusi kā dusmīgs džins brāzās vēja sagrābta putekļu un mājas atlūzu milzu šalts.

Jašims apkampa galvu ar rokām un pieplaka zemei - bija tā, it kā tuksnesī pāri galvai brāztos smilšu vētra. Blakus kāds kliedza. Iespiedis seju netīrumos, viņš palika guļam pat tad, kad gruvešu vētra sāka pierimt. Daži nolūzuši gabali mētājās pa zemi un, neko nenodarot viņam, atsitās pret rokām.

Viņš uzmanīgi palūkojās pār saliekto elkoni. Tālāk uz ielas vēl plosījās uguns, nu tas bija viņus panācis, un pēdējās veselās ēkas slēģi atsprāga vaļā ar tādu spēku, ka logi palika mežonīgi dauzāmies eņģēs. Taču liesmas, kas izšāvās pa atvērtajiem logiem, laizījās veltīgi. Tur, kur pirms tam bija koka apdare un karnīzes, bija palicis tikai melns caurums un daži nejauši koka gabali, kas kūļājās pie plikas sijas.

Kāds noliecās un palīdzēja viņam piecelties kājās. Jašims pazina vīru ar cirvi. Viņi sarokojās un tad - darbs bija padarīts un uztraukums bija pārāk spēcīgs - trīs reizes, pielikdami plecu pie pleca, apkampās.

-    Jūs mums izdarījāt lielu pakalpojumu, draugs, - vīrietis sacīja. Ar putekļiem noklātu seju viņš izskatījās pēc spoka. Esmu Murats Esleks.

Jašims pasmaidīja. - Jašims Togalu. - Nevis Jašims Einuhs. - Pie Mežakuiļa izkārtnes Kara Davutā. Esmu jūsu parādnieks, - viņš pēc tam piebilda, jo tā patiesi bija taisnība.

Viņa izkoptā runa pārsteidza sarunu biedru.

-    Atvainojiet, efendi. Tumsa un tie putekli… Es neattapu…

-     Lai nu paliek, draugs. Dieva priekšā mēs visi esam vienādi.

Murats Esleks pasmaidīja un atzinīgi pacēla īkšķi.

Jašims mehāniski maisīja kafiju un mēģināja noformulēt, kas īsti viņu tā uztrauca pagājušās nakts notikumos.

Ne pats ugunsgrēks. Stambulā allaž izcēlās ugunsgrēki, tomēr kaut kas saistībā ar tiem. Kas būtu noticis, ja viņš būtu atstājis logu aizvērtu? Vai dūmu smaka viņu būtu sasniegusi laikā? Viņš varētu būt aizgājis gulēt, nemaz neievērojot dejojošo liesmu aizkaru, kas tuvojās pa viņa ielu, vai pieceltos par vēlu, kad kāpņu telpa, iespējams, jau būtu piepildījusies ar melniem dūmu mutuļiem, logu slēģi karstumā tiktu atrauti vaļā…

Viņš domāja par cilvēku pūļiem, ko šorīt bija redzējis, par sievietēm un bērniem, kas kā apmāti pulcējās uz ielas. Viņi bija izrauti no miega. Arī viņi ar Dieva žēlastību bija pamodušies laikā.

Viņam ienāca prātā frāze no karagezu dzejoļa. Pamodini viņus.

Karotīte krūzē pārstāja maisīt.

Bija vēl arī kas cits. Kaut kas, ko bija pateicis kāds vīrs.

Janičāru darbs. Un mēs mēdzām no Bejazitas izsaukt janičārus, lai viņi apdzēš uguni.

Janičāru ugunsdzēsēju brigāde bija nometināta tuvu Bejazitas mošejai - pirmajai un varbūt savā veidā lielākajai no sultāna grandiozajām mošejām, jo pat Sinans pašā, meistarīgs arhitekts, kura diženā Suleimana pils pārspēja Svētās Sofijas katedrāli, atzina, ka Bejazitas mošeja ir etalons. Taču ne jau mošeja te bija no svara, bet gan tās novietojums. Bejazitas mošeja pletās uz kalna kores virs Lielā bazāra, vienā no Stambulas augstākajiem punktiem.

Tam bija unikālas priekšrocības. Īstenībā tik unikālas, ka to izvēlējās par atrašanās vietu augstākajai un varbūt neglītākajai celtnei impērijā - ugunsdzēsēju tornim, kas arī nesa mošejas vārdu. Kaulu maiss tika atrasts tikai dažu jardu attālumā no tā.

Un otrā pilsētas galā bija vēl cits janičāru postenis, kas tika komandēts no Galatas torņa. Galatas ugunsdzēsēju tornis. Tas slējās augstu pāri novadcaurulei, kur atrada šķebinošo otra kadeta līķi.

Un senajā janičāru darbības centrā - vecajās kazarmās, ko nopostīja un pārbūvēja par imperatora staļļiem, - arī bija atradies tornis, ko Jašims vēl vāji varēja atsaukt atmiņā.

Paļevskis domāja, ka varētu pastāvēt sistēma, kā izskaidrot līķu sadalījumu pa vietām. Tatad katrs no tiem bija novietots veca ugunsdzēsēju posteņa apkaimē. Janičāru ugunsdzēsēju postenis, tornis… Jašims kādu brīdi analizēja šādu pieļāvumu.

Ugunsgrēki vienmēr bija bijuši janičāru īpašais pienākums. Tas kļuva arī par viņu ieroci. Cilvēkus no gultām izcēla ugunsdzēsēju sirēna. Pamodini viņus.

Tad kur atradās vēl viens ugunsdzēsēju tornis? Bija jābūt četriem līķiem. Bija jābūt četriem posteņiem. Četriem torņiem.

Varbūt, Jašims neganti domāja, es tomēr paspēšu laikā.

Galvenajam einuham bija bērna balss, atvaļināta cīkstoņa ķermenis, un viņš svēra pāri par 250 mārciņām. Neviens nevarētu noteikt viņa vecumu, un viņš pats arī nebija pilnīgi pārliecināts par laiku, kad zem Āfrikas debesīm bija izvēlies no mātes klēpja. Dažas mārciņas negribētas dzīvības. Vēl viena mute, ko barot. Viņa seja bija tumša un krunkaina, bet rokas - melnas un gludas kā jaunai sievietei.

Tieši pašreiz viņš sarunājās ar jaunu sievieti.

Vienā no šīm gludajām rokām viņš turēja sudraba gredzenu. Ar otru bija saņēmis meitenes žokli.

Galvenais einuhs parāva meitenes galvu uz sāniem. - Paskaties uz šo, - viņš šņāca.

Meitene aizvēra acis. Viņš saspieda roku ciešāk.

- Kāpēc-tu-paņēmi-šo-gredzenu?

Slēpdama pēkšņas sāpju asaras, Anuka cieši aizmiedza plakstus. Einuha pirksti bija iecirtušies meitenes lupu mīkstumā, un viņa pēkšņi atvēra muti ļoti plati vaļā. Viņa pirksti ieslīdēja tai starp zobiem.

Anuka tos cieši sakoda. Ļoti cieši.

Kislar agha nebija kliedzis daudzus gadus. Ta bija skaņa, kuru viņš nebija dzirdējis nākam no savas mutes, kopš bija mazs puika Sudānas ciematā, - tāda skaņa, it kā kviektu sivēns. Joprojām kviekdams, viņš ielika kreiso roku viņai starp kājām, mazliet pavilkdams uz leju, labākam tvērienam.

Viņa īkšķis meklēja ieeju. Viņa pirksti izstiepās un sataustīja stingru muskuļu kumšķi. Viņa roka ar dzelzs stangu spēku aizcirtās.

Meitene skaļi ierāva elpu, un kislar agha roka bija brīva. Viņš ielika savus sūrstošos pirkstus padusē, bet otru roku neatlaida.

Viņš pagrozīja pirkstus, un meitene parāva atpakaļ galvu. Galvenais einuhs saspieda roku stiprāk. Meitene juta, ka tiek spiesta pagriezties uz sāniem, un pakļāvās.

Einuhs redzēja, ka meitene krīt un, saskaroties ar zemi, izpleš rokas. Viņš pēkšņi atslābināja tvērienu.

Einuhs elsdams nometās ceļos un sāka taustīties sava apmetņa krokās.

Viņš bija aizmirsis par sudraba gredzenu.

Viņa prātu bija pārņēmusi tikai vajadzība sodīt un neatvairāma tieksme pēc baudas.

Prīnai bija grūti noticēt tam, ko imāms laikam mēģināja pateikt. Janičāru atdzimšana? Jaunās Gvardes kadeti atrasti nogalināti nicināmā veidā?

Viņa paņēma pinceti un sāka plūkāt uzacis.

Skatīdamās spogulī, viņa prātoja, vai imāma paziņojumam bija kāds sakars ar to informāciju, kuru viņa bija piegādājusi savam draugam Jašimam.

Slepkavības.

Viņas sirds salēcās.

Šodien viņa izcirps uzacu līniju daudz augstāk un vienmēr varēja izliekumu padarīt augstāku ar pūderi. Viņa sāka pie sevis dungot.

Tam, ko viņa dzirdēja mošejā, nebija nekāda sakara ar Jašimu vai viņu pašu, vai ar to pretīgo savedēju.

Viņa ar pieredzējušu roku naski darbojās ap uzacu izliekumu, vērodama sevi spogulī.

Taču Jorgs varēja būt iesaistīts jebkur. Ar jebko.

Viņa tikai bija nodevusi tālāk dažas tenkas. Tas nebija nekas.

Kaut gan Jašims bija ar to apmierināts. Viņš tenkas nosauca par zelta vērtām.

Bet Jašims nenodotu tās tālāk. Viņa mainīja roku stāvokli un sāka darboties ap otru uzaci.

Jorgs gan izstāstītu. Jorgs izstāstītu visu, ja viņam pietiekami samaksātu.

Vai pietiekami nobiedētu.

Prīna ievilka elpu. Doma par nobijušos Jorgu bija, nu, teiksim, satraucoša.

Viņa nolaida pinceti, paņēma ar to pūdera gabaliņu un sāka uzmanīgi ievilkt biezāku uzacu līniju.

Ko darītu Jorgs, viņa prātoja, ja izdzirdētu par nogalinātajiem zaldātiem? Ne jau mošejā. Šīs pasaules jorgi neko nezināja par mošejām. Viņi tās neapmeklēja.

Bet ja viņš būtu kaut kur to dzirdējis un salicis visu kopā?

Pūdera līnija noraustījās. Seja spogulī bija ļoti bāla.

Viņš noteikti nosūdzētu.

Ugunsdzēsēju virsnieks Orhans Jasmits pielika rokas pie mutes un iepūta dvašu saujās. Bija nejauks rīts ne tikai tāpēc, ka drēgns un auksts, bet tāpēc, ka migla darīja gandrīz neiespējamu pienācīgu strādāšanu. Kurš šajos izgarojumos var saskatīt ugunsgrēku? Viņš tikko varēja redzēt pāri Zelta ragam.

Lai sasildītos, viņš dažas reizes pamīņājās, šķērsoja torni dienvidu virzienā un drūmi paraudzījās uz Bosforu. Labā laikā no Galatas torņa pavērās viens no skaistākajiem skatiem, ko pilsēta varēja piedāvāt, - gandrīz trīssimt metru virs Zelta raga, pāri Stambulai ar tās minaretiem un kupoliem, dienvidos uz Bosforu un Skutari virzienā. Pašā tālākajā galā viņš dažkārt varēja saskatīt purpursarkanos Gala kalnus.

Tas bija pamatīgs tornis no apšūtiem, monolītiem akmeņiem, ko gandrīz pirms piecsimt gadiem bija uzcēluši dženovieši, kad Bizantijā vēl valdīja grieķu imperators un Galata bija itāļu priekšpilsēta. Kopš tā laika tas bija pārdzīvojis karus un zemestrīces, pat ugunsgrēkus. Pilsētas seja mainījās, kad smailes nomainīja minareti, kad arvien vairāk cilvēku apmetās plaukstošajā ostā cieši blakus, kā sausu posu saceldami trauslas koka ēkas, sablīvētas septiņu kalnu nogāzēs. Viņi apgāza ogļu pannas un ļāva svecēm noliekties bīstamā leņķī, tā gadsimtiem ilgi neuzmanīgi izraisot vajadzīgās dzirksteles šai posai. Nepagāja ne desmit gadu, kad atkal kāds pilsētas rajons nodega līdz pamatiem. Kāda māja te bija saglabājusies tikai dženoviešu meistaru gudrības dēļ, kurai pateicoties tika uzcelts arī Galatas tornis.

Dzēšot ugunsgrēku, galvenais bija to laicīgi ieraudzīt un ātri savaldīt. Un gudri izmantot - janičāru laikā tos vajadzēja kontrolēt un strukturēt tā, lai viņi paši būtu ieguvēji. Orhans Jasmits bija pārāk jauns, lai būtu šo laiku piedzīvojis personiski, taču viņš bija dzirdējis nostāstus. Beigās janičāri paši izraisīja ugunsgrēkus.

Orhans Jasmits, uz margām atbalstījies, prātoja, cik ilgi vēl varētu būt palicis līdz maiņai. Viņš paskatījās lejā. Viņam nebija nekādu problēmu ar reiboņiem. Viņam patika skatīties, kā cilvēki tur lejā, tik tālu no viņa, steidzīgi pastaigājas šurpu turpu. Kad uz muguras spīdēja saule, reizēm pārņēma izjūta, ka viņš ir putns, kas lidojumā viegli pieskaras jumtu korēm un tirgus laukumiem. No augšas cilvēki savos turbānos izskatījās kā putnu olas, kas ripo tur, zem viņa kājām, bet ārzemnieki ar savām mazajām galviņām vispār likās ērmoti. Drīzāk pēc insektiem.

Izdzirdot solus, viņš atrāvās no margām un pagriezās. Viņš bija gaidījis dežurējošo ugunsdzēsēju, bet vīrs, kas uzkāpa uz platformas, bija civilais, svešinieks, ģērbies vienkāršā, brūnā apmetnī. Orhans sarauca pieri.

-    Piedodiet, - viņš asi noskaldīja. - Nezinu, kā jūs tikāt iekšā, bet civilie te augšā nedrīkst atrasties.

Svešinieks mazliet pasmaidīja un paskatījās apkārt.

-     Divi acu pāri ir labāk nekā viens, - viņš sacīja. - Es jūs ilgi neaizkavēšu.

Orhans neko nesaprata.

-     Varētu sacīt, ka mēs abi strādājam vienā dienestā. Es nāku no ģenerāļa.

Orhans instinktīvi izslējās.

-     Nu, - viņš ar nepatiku noteica, - tik un tā jums nav nekādas jēgas te atrasties. Tadā dienā kā šī te neko nevar ieraudzīt.

Jašims, piemiedzis acis, skatījās miglā. - Jā, jā. Domāju gan, ka nevar. - Viņš piegāja pie margām un paliecās uz priekšu. - Apbrīnojami. Vai jūs bieži skatāties lejā?

-    Ne visai.

Jašims pacēla galvu. - Tomēr domāju, ka dzirdat gan daudz. Es to pats esmu novērojis. To, ka skaņas var aizlidot daudz tālāk, nekā mēs iedomājamies. īpaši uz augšu.

-    Taisnība. - Orhans prātoja, ko tas viss nozīmē.

-    Vai jūs dežurējāt, kad atrada to ķermeni?

-     Es dežurēju iepriekšējā naktī. Tomēr neko neredzēju un nedzirdēju. - Viņš sarauca uzacis. - Bet ko jūs te meklējat galu galā?

Jašims pamāja, it kā būtu sapratis. - Tornim te vajadzētu būt jau ilgi.

-     Es teiktu - kādus piecsimt gadus. - Ugunsdzēsējs uzsita ar roku pa margām. - Stambulas tornis - Bejazita, to var uzskatīt par jaunāko.

-    Var uzskatīt?

-     Redziet, tur vienmēr ir bijis ugunsdzēsēju novērošanas postenis, taču tornis kādreiz bija īsāks. Pietiekami labi pārredzams tirgus un tā tālāk, bet austrumos ir mošeja, un tā mēdza aizsegt skatu. Tam gan nebija īpašas nozīmes, jo aiz Bejazitas atradās janičāru tornis, no kura visu varēja pārredzēt.

-    A. Man likās, ka bija vēl viens tornis tur - virs Akserajas? Orans pamāja. - Visādā ziņā tas bija pamatīgs. Tagad tas ir pazudis

kopā ar tekke zem tā un visu pārējo.

-    Tekket Kādu tekke jūs domājat?

-      Tekke - kaut kas līdzīgs lūgšanu namam vai klosterim. Kā te, apakšā. Tam janičāru un karagezu mumbo-džumbo izdarībām. Acīmredzot tas bija vecākais karagezu lūgšanu nams pilsētā. Tas tornis, kā jau teicu, tagad ir pagalam. Nodega laikā, kad… nu, pirms dažiem gadiem, jūs jau saprotat, ko es gribu teikt. Tāpēc viņi tur uzcēla Bejazitas torni. Redz, lai paceltos virs mošejas. Es lēšu, ka tam jābūt divtik augstam, un viss ir no akmens, tāpat kā šis. Vecie bija no koka un mēdza nodegt. Tatad mums ir divi torņi, kas ir tikpat labi kā tie trīs agrākie. Patiesībā labāki, jo ir no akmens.

-    Bez šaubām. Turpiniet. Pastāstiet man par ceturto torni. Orhans uz viņu savādi paskatījās. - Nav nekāda ceturtā. Galata,

Stambula, un viss.

-     Ir jābūt vēl vienam. Varbūt Jedikulē?

-     Jedikulē? - Ugunsdzēsējs pasmaidīja. - Pasakiet man: kuram būtu žēl, ja Jedikulē iemestos ugunsgrēks?

Jašims sarauca uzacis - ugunsdzēsējam savā ziņā bija taisnība. Jedikulē dienvidaustrumos, kur Bizantijas vaļņi sastapās ar jūru, bija pilsētas kloāka. Tur bija gan atkritumi un klejojoši suņi, kas ložņāja apkārt pa nabadzīgajām, tumšajām ielām, meklējot laupījumu, gan miecētavas un drūma celtne, veca jau tajos laikos, kad Stambulu ieņēma osmaņi, pazīstama kā Septiņu torņu pils. Ta tika izlietota dažādām vajadzībām - kā naudas kaltuve, zvērnīca, bet galvenokārt kā cietums. Daudzi ļaudis bija miruši šajās sienās un vēl vairāk vēlējušies būt miruši.

-    Bet no jaunā Bejazitas torņa var redzēt Jedikuli, efendi. Ir Stambulas un Galatas torņi, kā jau teicu, tic pārklāj visu pilsētu.

Jašims saviebās. Atmiņā uzpeldēja dzejoļa otrais pants.

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Viņi meklē.

Pamāci viņus.

Viņam acīmredzot bija grūta galva.

-     Paklausieties, - Orhans pieklājīgi ierunājās. - Ja gribat, varat pajautāt vecajam Palmukam.

Lūkā parādījās ar vaigubārdu noaugusi seja. Palmuks īstenībā nemaz nebija tik vecs, varbūt tikai uz pusi vecāks par Orhanu, viņam bija biezas, baltas ūsas un paprāvs puncis. Viņš sēkdams līda ārā no lūkas.

-   Tas sasodītās kāpnes, - vīrs murmināja. Jašims ievēroja, ka viņam līdzi ir papīra turza ar cukurmaizēm. - Tatad neviena bēbīša? - Viņš pamirkšķināja Jašimam.

-     Nē, Palmuk, es nedomāju, ka džentlmeni interesētu tās muļķības. Viņš nāk no ģenerāļa.

Palmuks uztvēra brīdinājumu ar pārspīlēti izvalbītām acīm.

-    Oho, Vecā Krupja ziņnesis, ko? Nu, efendi, sakiet viņam, lai par mums neuztraucas. Nosaluši, slapji, bet vienmēr savā postenī, tādi mēs esam. Taisnība, Orhan?

-    Jūs brīnīsieties, efendi, - Orhans sacīja, - bet Palmukam ir vērīgākā acs visā Galatā. Varētu likties, ka viņš saož ugunsgrēku, pirms tas ir sācies.

Palmuka seja noraustījās. - Mitējies, puis! - Viņš pievērsās Jašimam: - Jūs gudrojat, kas tie par "bēbīšiem", ko es te pieminēju? Tas ir ugunsdzēsēju žargons, tā tas ir. "Bēhītis" nozīmē ugunsgrēku. "Puika" ir ugunsgrēks Stambulas pusē. Tad mēs izkarinām tajā pusē grozus. - Viņš norādīja uz četriem milzīgiem, pītiem groziem, kas bija pieslieti iekšpusē pie apmargojuma. - Tie norāda puišiem pareizo virzienu, vai saprotat? "Meitene" nozīmē Galatas pusi.

Jašims pakratīja galvu. Lai cik ilgi cilvēks dzīvotu, lai cik labi, kā viņam liekas, viņš pazītu pilsētu, allaž par to varēja uzzināt ko jaunu. Dažkārt Stambula viņam likās kā daudzu mulsinošu un sarežģītu šifru sajaukums, tāpat kā tās necaurejamās ieliņas - pārmantotu zīmju, slepenas, intīmas valodas un aizplīvurotu žestu mēmais kliedziens. Viņš aizdomājās par zupas meistaru un koriandru. Tik daudz visādu mazu likumu un noteikumu. Tik daudz nezināmu ieražu. Zupas meistars ari reiz bija janičārs. Viņš vēlreiz paskatījās uz Palmuku, prātodams, vai tam uz apakšdelma arī varētu būt tetovējums.

-    Tatad jūs jau sen esat ugunsdzēsējs?

Palmuks uz viņu neizteiksmīgi paskatījās. - Gadus divpadsmit trīspadsmit. Nu un?

-     Džentlmenis grib zināt kaut ko par vēl vienu torni, - Orhans sacīja. - Ne to, kas ir veco kazarmu vietā. Par ceturto. Es viņam teicu, ka ceturtā nav bijis.

Palmuks parakņājās papīra turzā, izņēma maizīti un iekoda tajā.

-    Tu pareizi teici, Orhan. Nu tu vari doties prom, tagad te valdīs vecais Palmuks.

Orhans nožāvājās un izstaipījās. - Varētu gan nosnausties, - viņš sacīja. - Vai uguns deg?

-    Ir gaišs un silts, pāriniek.

Laimīgi nopūzdamies, mazliet palocījies Jašimam, Orhans nolaidās pa lūku un gāja priecāties par ogļu pavardu lejā, ugunsdzēsēju kajītē.

Skatīdamies pāri margām un zvejodams no turzas maizītes, Palmuks apstaigāja teritoriju.

Jašims nebija izkustējies.

Palmuks noliecās pār margām un paskatījās uz leju.

-    Jocīgi, - viņš sacīja. - Kad kļūsti vecāks, tev bail no augstuma. Viņiem man vajadzētu maksāt vairāk, kā jūs domājat?

Viņš pacēla galvu un paskatījās atpakaļ uz Jašimu.

-    Jūs mani saprotat?

Jašims ar saltu skatienu nomērīja ugunsdzēsēju. - latad kā ar ceturto torni?

Palmuks noliecās pār grozu un iesprauda maizīšu turzu starp pinumiem. Tad viņš stāvēja un skatījās uz Stambulu. Viņš izlikās neko nedzirdējis.

Apspiezdams nopūtu, Jašims izzvejoja no apmetņa krokām naudas maku. Izņēmis trīs monētas, viņš paskandināja tās saujā.

Palmuks pagriezās. - Nu re, efendi, to es saucu par patīkamu attieksmi. Jauks ieguldījums iekrājumu fondā.

Nauda pazuda viņa garo svārku kabatā.

-Jūs vēlaties informāciju, draugs? Efendi. Jūs vēlaties mājienu vie- dajiem, kas spējīgi saprast, vai taisnība? Jūs bijāt laipns pret mani, es būšu laipns pret jums, kā mēdz teikt. Nu labi, nekāda ceturtā torņa nav. Un nekad nav bijis, cik zinu.

Iestājās klusums. Ugunsdzēsējs pārbrauca ar roku ūsām.

Viņu acis sastapās.

-    Tas ir viss?

-    Tāds bija jūsu jautājums, vai ne? - Ugunsdzēsējs paraustīja plecus.

-    Pareizi.

Neviens no abiem vīriešiem kādu brīdi nekustējās. Tad Palmuks pagrieza muguru Jašimam un nostājās pie margām, raudzīdamies dienvidos uz Bosforu, kas bija nozudis miglā.

-    Uzmanieties, ejot pa kāpnēm, efendi, - viņš nepagriezdamies sacīja. - Tas slīd, kad ir mitras.

-    Tas ir mans, - sacīja meitene.

Ta bija vienīgā frāze, ko viņa līdz šim bija izteikusi.

Jašims iekoda lūpā. Viņš jau pusstundu mēģināja uzsākt ar meiteni sarunu.

Vispirms maigi - no kurienes viņa nāk? Jā, viņš zina to vietu. Ne tieši to vietu, bet - viņš aprakstīja ainavu vārdos. Kalni. Migla. Pa ieleju rāpjas augšā rītausma. Vai ir līdzīgi?

Kā tukšai vietai.

-    Tas ir mans gredzens.

Skarbi - mēs nedomājam, ka tas pieder tev. Nopietna apsūdzība. Ja tu mums nepateiksi, ko par to zini, jo sliktāk tev, meitēn.

-    Tas ir mans.

Pieglaimojoties - nu, rimsties, Asul. Tev ir tāda dzīve, par kādu puse sieviešu Čerkesijā būtu atdevušas nezin ko. Tavas iegribas tiek apmierinātas. Greznumlietas tev dāvina. Drošs, godājams un apskaužams stāvoklis. Tik skaistai sievietei kā tu - sultāna gulta un tad - kas zina?

Viņa uzmeta lūpu un aizgrieza galvu, ar pirkstiem pastiepdama matu sprogu.

Tad viņa nežēlīgi parāva to un saknieba lūpas.

-    Mans gredzens, - viņa izgrūda.

-    Saprotu. Viņa tev to iedeva? - Jašims maigi pajautāja.

-     Neticiet ne vārdam, - kislar agha iejaucās. - Viņas visas melo kā hiēnas.

Jašims uzrāva plecus un norija aizkaitinājumu. - Asula var atbildēt, kā viņai tīk, tomēr ceru, ka tā būs patiesība.

Harēma uzraugs nošņācās. Meitene uzmeta viņam nievājošu skatienu.

-    Viņa man to nav devusi.

-    Hmm. Bet vai jums bija kāds strīds, varbūt kāda vienošanās sakarā ar gredzenu.'

Meitene apveltīja viņu ar savādu skatienu. - Es nezinu, par ko jūs runājat. Jebkurā gadījumā - kāda tam nozīme? Viņa ir mirusi, vai ne? Sūda zivju barība viņa tagad ir. Vai tas ko maina, ja es to gredzenu paņēmu?

Jašims sarauca pieri. Vai viņam būtu jāskaidro, kas ir zagšana? Apzagt līķi bija kaut kā īpaši pretīgi. Svētuma zaimošana. Ja viņa nejūt kaut vai to, ar ko tad lai sāk?

-   Tam patiešām var būt ļoti liela nozīme. Viņa bija dzīva vai mirusi, kad tu paņēmi gredzenu?

Taču brīnišķīgā sejiņa atkal palika sastingusi.

Jašims pazina šos kalniešus, kas bija uzauguši tālajās Kaukāzu kalnu smailēs. Cieti kā viņu akmens mājas, kā sasalušās takas ziemā. Viņi pārtiek no gaisa un allaž naidojas ar kaimiņiem. Dievs viņus ir radījis skaistus, sevišķi sievietes, bet ar smagu raksturu.

Viņš neapnicis uzdeva to pašu jautājumu vēlreiz. Dzīva? Vai mirusi?

Viņa neatbildēja.

Galu galā varbūt viņai bija taisnība. Kāda tam bija nozīme? Jašims vēlreiz paskatījās uz gredzenu plaukstā. Ģērbējam bija taisnība. Tas nebija nekas vairāk kā tirgū pirkts nieciņš, vienkārša sudraba stīpiņa ar nobružātu gredzena motīvu, kas, liekas, attēloja divas čūskas, kuras tiecas aprīt viena otras asti.

Viņš paskatījās uz meiteni - viņa nēsāja tīra zelta rokassprādzes un kaklarotu. Šeit harēmā tas nebija neparasti, te saplūda visas pasaules zelts un dārgakmeņi, lai apmierinātu sieviešu alkas pēc - kā valida to nosauca? - pēc īpatnības, atšķirīguma. Un tomēr viņš zināja, ka šiem līdzīgi priekšmeti varēja izraisīt milzīgu rezonansi, ko ārpusē dzīvojošs cilvēks nedz redzēs, nedz nojautīs. Un, kaut gan tiem nav nekādas vērtības, tie var kļūt par greizsirdības avotu, par niknu strīdu, dusmu, asaru un cīniņu iemeslu.

Sultāna sievietes tika audzinātas grūtos apstākļos. Kas gan tur bija nāve? Mira zīdaiņi. Mira sievietes, dzemdēdamas bērnus, kas nomira pēc tam, vīrieši viena vienīga neuzmanīga vārda dēļ dabūja lodi mugurā, bet tie, kas dzīvoja, kļuva par algotņiem vai nodzīvoja līdz simts gadiem. Nāve nebija nekas, svarīgs bija gods. Kalnu pasaulē, no kurienes viņas nāca, cilvēki apvainojās par niecīgāko vārdu un ļāva naidam izaugt par asinsizliešanu vairākās paaudzēs, kad naida izcelsmes iemesls jau sen bija aizmirsts.

Vai pastāvēja iespēja, Jašims sev jautāja, ka tāda veida naids ticis ievazāts ari pilī? Attālums, kas šķīra Kaukāzu no Stambulas, bija pārāk liels. Un ne tikai ģeogrāfiski.

Un čūskas - ko tās nozīmēja? Tas kustējās pa mūžīgo apli, cenzdamās aprīt otras asti, - bezgalības simbols. Vai tas bija atvasināts no kaut kādiem pagānu elku tēliem, ar kuriem kalnos tirgojas šamaņi?

Jašims nopūtās. Viņam bija sajūta, ka rada problēmas tur, kur to nav, uztraucas tad, kad nevajadzētu uztraukties. Iznieko laiku. Viņš bija tikai saasinājis naidīgumu, ko juta lidināmies starp Asulu un galveno einuhu.

-    Tas ir viss, - viņš sacīja. Viņš palocījās pret melno einuhu un, paņēmis aiz rokas, paveda sāņus. - Vēl piecas minūtes, kislar. Atļaujiet man. Divatā.

Skatīdamies viņa asinīm pieplūdušajās acīs, Jašimam bija grūti uzminēt, ko viņš domā.

-    Jūs zaudējat laiku, - einuhs noņurdēja. Viņa skatiens aizslīdēja projām un apstājās pie meitenes.

-     Lala runās ar tevi privāti. - Meitene neizteiksmīgi pacēla acis. - Tu zini, ko mēs no tevis gaidām.

Un viņš atstāja istabu.

Asula noraudzījās, kā aizveras durvis, un ļoti lēni pievērsa skatienu Jašimam. Viņam bija tāda sajūta, ka meitene līdz šim brīdim nemaz nebija uz viņu paskatījusies. Iespējams, pat nebija ievērojusi, ka viņš šai telpā atrodas.

-    Te būs, - viņš klusi teica. - Ķer.

Meitenes acis sekoja gredzenam gaisā. Pēdējā brīdī viņa ar ātru, čūskai līdzīgu kustību izstiepa roku. Un, sažņaugusi gredzenu dūrē, piespieda pie krūtīm.

-     Es jūs jau agrāk kaut kur esmu redzējusi, - viņa vārgā balsī sacīja.

Jašims lēni pamirkšķināja acis, taču neteica neko.

Asula nolaida skatienu un atvēra plaukstu. - Viņš man to atkal atņems, - viņa sacīja.

-     Bet es palūgšu viņu to nedarīt, - Jašims atbildēja.

Meitene gandrīz pasmaidīja. Viņas sejā uzplaiksnīja gurdena izteiksme. - Jūs?

Jašims piespieda plaukstas sejai. - Kad mēs tiekam sāpināti, - viņš lēni iesāka, - kad mēs kaut ko vai kādu zaudējam, tas liek mums bēdāties, vai ne? Dažkārt pārmaiņas ir labas, bet dažkārt mēs nespējam neko citu kā raudāt. Kad esam tik jauni, ir grūti noticēt sāpēm vai zaudējumam. Taču tieši bēdas ir tās, kas liek mums justies dzīviem. Mirušie nesēro. Pat te ir daudz skumju un bēdu. Pat šajos Svētlaimes Mājokļos. Šai Laimes Miteklī.

Viņš apklusa. Asula nebija izdarījusi nevienu kustību, tikai lēni berzēja pirkstos gredzenu.

-    Tev nekas nav jāsaka, Asula. Ne tagad. Un ne man. Skumjas ir tavas un tikai tavas. Taču es tev kopā ar šo gredzenu gribētu iedot vēl kaut ko.

Asula pacēla zodu uz augšu.

-     Padomu. - Jašims nolieca galvu, prātodams, ko drīkst meitenei atklāt. Cik daudz viņa spētu saprast. - Neko vairs nevar mainīt, Asula. Zaudēto neviens nevar atgūt, sāpes nekad tā īsti nepāriet. Tāds ir mūsu liktenis - gan vīriešu, gan sieviešu. Sarūgtinājums nav labākais sēru veids, Asula. Sērām ir sava vieta, bet rūgtums iecērt strutojošu rētu. Ta lēni un pamazām aizvelkas ciet, un beigās, kaut gan esi dzīvs, patiesībā tu esi miris. Esmu redzējis tā notiekam.

Asula saknieba lūpas. Viņa samirkšķināja acis un nolaida skatienu. - Vai es drīkstu paturēt šo gredzenu? - Viņas balss bija vārga un nedroša.

Jašims paskatījās uz meiteni un brīdi apklusa. Vēl mazliet, un viņa izstāstīs visu, ko zina. Un, tikko būs sevi nodevusi, sarūgtinājums atgriezīsies.

Viņš sataustīja durvju kliņķi.

-    Es pats parunāšu ar validu, - viņš sacīja.

Man tik un tā ir jārunā ar viņu, Jašims nodomāja. Lai izpildītu solījumu. Lai sagādātu ielūgumu.

Atspēries uz papēžiem, ģenerālis tika līdz dīvāna malai un uzslējās kājās.

-   Jums tas bija man jāpasaka, - viņš asā, pārmetošā tonī ierunājās. - Es jums nelūdzu runāt ar ārzemniekiem. Ar neīstenticīgajiem.

Jašims, sēdēdams uz dīvāna, paklanoties nolieca zodu pie ceļiem.

-     Vai zināt, kāpēc es jūs iesaistīju? Jums liekas - tāpēc, ka vēlos diskrēciju? - Viņš dusmīgi paraudzījās uz Jašimu. - Tāpēc, ka jums ir jāstrādā ātri. Mani ļaudis mirst. Es gribu zināt, kas viņus nogalina, un man nav daudz laika. Nu jau ir pirmdiena, mums ir tieši viena nedēļa līdz ierindas skatei. Ir pagājušas vairākas dienas, bet jūs man neko neesat ziņojis. Krimā jūs darbojāties pietiekami ātri. Es gribu to pašu redzēt šeit uz vietas, Stambulā.

Ģenerālim deniņos pulsēja asinsvadi.

-     Dzejoļi. Braucieni ar ormani. Tie man neko neizsaka.

Jašims piecēlās un paklanījās. Kad viņš sasniedza durvis, ģenerālis ierunājās: - Tas tikšanās organizēju es.

Jašima apmetnis griežoties savērpās. - Tikšanās?

Ģenerālis bija nostājies pie loga un aizlicis rokas aiz muguras.

-    Tikšanās ar krieviem. Esmu padarījis par savu pienākumu sekot, lai mani puiši iegūtu labu izglītību. Izņemt ieroci un salutēt augstāka- jam virsniekam! Skaisti. Iemācīties pielādēt stobru vai soļot ierindā kā franči? Ta ir tikai puse. Kādu dienu mums būs jācīnās ar krieviem. Vai ar frančiem. Vai angļiem.

-     Kā jums liekas, cik labprātīgi vīri iet karā? Kas viņiem ir varoņi? Jūs daudz ko varat noskaidrot, ja zināt, kas otram cilvēkam ir varonis, autoritāte.

Ģenerālis noklikšķināja pirkstu kauliņus.

-    Es varētu izlikties, ka tam visam nav nozīmes. Bija laiks, kad mēs tikāmies ar saviem ienaidniekiem kaujas laukā un satriecām tos pīšļos. Mēs bijām ļoti labi. Bet laiki ir mainījušies. Mēs neesam tik operatīvi, kā bijām, toties ienaidnieks ir kļuvis operatīvāks. Mēs nevaram atļauties viņus ignorēt - tos krievus un frančus. Jā, pat ēģiptieši var mums kaut ko iemācīt, taču ne jau tad, ja mēs Stambulā vienā mierā pīpēsim ūdenspīpi un mēģināsim izfantazēt, kādi viņi tur ir. Mums ir jāmācās viņu domāšanas veids.

Jašims pakasīja ausi. - Un jums liekas, ka jūsu virsnieki var to visu iemācīties, dzerot kafiju ar krievu militāro atašeju?

Ģenerālis nodomāja: šis vīrs nav militārists. Viņš vispār nav vīrietis.

Viņš pārspīlēti skaidri sacīja: - Aizvakar jūs man jautājāt, vai runāju franciski. Īstenībā - es nerunāju. Mūsdienās ir grāmata - vārdnīca, kas mums dod visu vārdu nozīmi franču un turku valodā, tāpēc mūsu cilvēki var izlasīt dažas franču mācību grāmatas. Kad biju jauns, tādas grāmatas nebija. Neskaitot virsniekus, kurus nolīgstam apmācīt mūsu cilvēkus, es nekad neesmu sastapies ar kādu francūzi. Vai ar angli vai krievu. Un, protams, ar kādu no viņu kundzēm, nekad. Protams, ne. Es pat nezinātu, kā ar viņām…

Viņš apklusa, ar izstieptām rokām aptverdams gaisu.

-    Kā uzvesties. Kā ar viņām sarunāties. Un zināt? Pirms trīsdesmit gadiem man ne prātā neienāktu tāda doma. Tagad es par to domāju visu laiku.

-     Saprotu. - Jašims sajuta žēlumu pret rietumnieciskajā uniformā ģērbto ģenerāli ar viņa praktiskajiem zābakiem un cieši sapogāto frenci. Tic bija simboli, kurus viņš pacieta, īsti nezinādams, kāpēc, - kā tāds vientiesis tirgū, kurš uzskata, ka nevienas zāles nav pietiekami labas, ja tās nesagādā sāpes. Burvju zābaki, burvju pogas. Neīstenticīgo burvestības.

-     Notikumi ātri virzās uz priekšu. Pat šeit. - Ģenerālis, vērodams Jašimu, pārlaida roku zodam. - Sultāns atzīst, ka mūsu militārā skate ir viņa izdevība. Nākamajā pirmdienā uz mums skatīsies visa pilsēta. Ļaudis redzēs Pravieša karogu karapulku priekšgalā. Kavalērijas sasauk- šanos, salūtu, skaistus jājamzirgus. Tur būs bezgalīgas zaldātu rindas, kas maršēs saskanīgā solī. Lai ko viņi par mums domātu tagad, domas mainīsies. Tas atstās iespaidu - esmu par to pārliecināts. Un vēl labāk ir likt tautai ar mums lepoties.

Ģenerālis izslēja zodu kopā ar pilsētas iedzīvotājiem, un viņa nāsis drebēja, it kā viņš sajustu šo lepnumu vēdījam tepat gaisā.

-    Lai būtu saskaņā ar redzēto, sultāns izsludinās ediktu. Ediktu, kas mūs vedīs tālāk tajā virzienā, kurā viņš vēlas mūs vest. Mūsu ziņā ir viņu atbalstīt. Mums jāmēģina apgūt visas labās lietas, ko tie bezdievji var iemācīt. Pat dzerot kafiju ar krieviem, kā jūs to noformulējāt.

Bet Jašims vairs neklausījās. - Edikts?

Ģenerālis pieklusināja balsi. - Jums tas arī būtu jāzina. Daudzās jomās tiks ieviestas pārmaiņas. Cilvēki būs vienlīdzīgi likuma priekšā. Būs valdība. Pašā vietas ieņems ministri un tamlīdzīgi. Turpināsies armijas reformēšana pēc Rietumu parauga, un ar to viss vēl nebeigsies. Dabiski.

Jašims jutās sakauts. Ko tad viņš galu galā vispār zina? Pēc sešām dienām gaidāms imperatora edikts. Pavēle, kas ieviesīs pārmaiņas. Jašims ar grūtībām atvairīja domas, kas uzmācās.

-    Kāpēc krievi? Kāpēc nesūtīt mūsu puišus dzert tēju ar angļiem? Vai vīnu ar franču vēstnieku?

Ģenerālis pārbrauca ar roku milzīgajam kaklam. - Krievus tas vairāk interesēja.

-    Un tas jums nelikās aizdomīgi?

-     Es neesmu naivs. Es riskēju. Gvardes puiši… kā lai to saka, bija aizsargāti. Man likās, ka drošāk viņiem būs kļūdīties tagad Stambulā, nekā būt neprašām kaujas laukā.

Kaujā viņi, iespējams, būtu izdzīvojuši, nodomāja Jašims.

Stambulā viņiem pat nebija iespējas.

Vīrs, kas nogalina tumsā, no tumsas nebaidās.

Viņš to gaida. Ta ir uzticama, tā atnāk vienmēr.

Tumsa ir viņa draudzene.

Viņa kājas bija basas, lai nesaceltu ne mazāko troksni. Viņš bija pārliecināts, ka nesacels ne mazāko troksni.

Pirms daudziem gadiem viņš bija viens no Klusuma Vīriem. Viens no elites. Tagad viņš raudzījās, kā virs galvas aiz režģa izdziest dienasgaisma. Pēc četrām stundām viņš režģi viegli un klusi kā spalviņu izcels un sāks savu darbu. Bet pagaidām viņš nogaidīs.

Viņš atcerējās atlases dienu. Pulkvedis ar aizsietām acīm un rozi klēpī sēdēja kazarmu vidū un aicināja puišus citu pēc cita pienākt pie viņa, paņemt rozi un nolikt to atkal vietā. Balva - iecelšana sapieros.

Zāles akmens grīda bija noklāta ar kaltētiem zirņiem.

Nevienam nebija tādas izveicības un pacietības kā viņam. Nebija viņa savaldības. Līdz rozei tika vēl tikai viens vai divi, bet tos iegāza kvēlā vēlēšanās.

Viņu mācīja pārvietoties tumsā, nesaceļot ne mazāko troksni. Tas bija viegli.

Viņu mācīja izdzīvot pazemē. Viņu ieraka dzīvu, lika elpot caur niedri.

Viņam izskaidroja, kā darbojas "ēna", ko visu var ieraudzīt ar neapbruņotu aci, iemācīja atšķirt kustības pēc dzirdes.

Viņam lika kļūt par ēnu. Dzīvot kā žurkai. Strādāt kā ogļracim. Nogalināt kā čūskai.

Pacietība. Paklausība. Laiks, viņi sacīja, ir ilūzija, stundas paiet kā sekundes, sekundes var šķist garas kā mūžība.

Sprīdi pa sprīdim tuvoties ienaidnieka rindām. Izrakties viņa aizsardzības līnijā. Dzirdēt ienaidnieka sapierus, pretmīnas, balstu krak- šķēšanu. Absorbēt tumsu kā otru ādu. Nogalināt klusi.

Un, ja viņu noķēra - tā reizēm gadījās tālu priekšā, pirmajās līnijās -, neizpaust neko. Nenodot.

Runāts gan daudz netika. Tas arī viņam patika, viņš nebija nekāds lielais runātājs. Sapieri bija klusuma vīri.

Draugi viņam nebija vajadzīgi, jo bija korpuss. Viņš bija piederīgs. Viņiem bija viena ticība. Un ticība ļāva izdzīvot. Pa šauro tuneli. Par spīti savilktajiem muskuļiem. Pārvarot bailes un paniku, uz visu lietu pārlaicīgo un nekustīgo centru.

Tad nāca nodevība. Kazarmu uzspridzināšana. Putekļi, krītoši mūri, akmens šķembas. Sienas, kas pirms sabrukšanas karājās gaisā. Viņš atcerējās to brīdi - vesela trīsdesmit pēdu augsta siena, izsista no pamatiem, it kā peldēja, karājās gaisā.

Viņš atcerējās, ka tā ieliecās un izliecās kā aulekšojoša zirga paslēpene. It kā pats gaiss būtu tik biezs kā ūdens. Tas bija mirklis, kas likās kā mūžība.

Tas deva viņam pietiekami daudz laika, lai sameklētu caurumu un ieveltos tajā.

Kā apbedīts cilvēks. Bet ne miris. Viņš elpoja caur gruvešu spraugu. Viņš atbrīvojās no gruvešiem no galvas līdz papēžiem, kā tārps izlien uz rasu.

Režģis virs galvas vairs nebija redzams. Sapieris tomēr to spēja saskatīt, tikai par sprīža tiesu pagriežot galvu. Izmantojot gaismas izmaiņas, ko neviens cits nespēja saredzēt.

Viņš izslēja zodu. Bija īstais laiks.

Tagad noteicošā bija pacietība.

Un paklausība.

Mirs cilvēki. Cilvēkiem bija jāmirst.

Tikai nāve var svētdarīt impērijas atdzimšanu.

Tikai upuris spēj attīrīt un aizsargāt svēto relikviju šķirstu.

Četri karagezu pīlāri.

Slepkava pačamdīja maisā. Viņš pieskārās zemei ar delnu.

Un tad klusi kā kaķis sāka kustēties.

Jašims paliecās uz priekšu un koncentrēja uzmanību uz Les Liaisoris Dangereuses .34. lappusi. Taču no tā nebija nekādas jēgas. Grāmata gulēja atvērta vienā un tajā pašā lappusē jau pusstundu.

Kas būs šī likuma autors? Vai edikts būs kā franku likumi, kas grieķiem ļauj saglabāt valsti, bet poļiem to aizliedz? Un vai tas arī Bulgārijas augstienēs darbosies tāpat kā Tripolitānijā?

Nepieciešamais lēciens? Varbūt. Viens likums visiem neatkarīgi no ticības, valodas, vecākiem. Kāpēc ne? Viņš nedomāja, ka tas ir zaimojoši, tomēr… daudzi citi tā varētu domāt.

Apsverot šo jautājumu, Jašims prātoja, kurš vēl precīzi zina par ediktu. Sultāns un viņa vezīri, protams. Augstākā ranga amatpersonas kā ģenerālis pats - nekādu šaubu. Reliģiskie līderi - muftiji, rabīni, patriarhi? Iespējams. Bet cita ranga un kategorijas ļaudis - teiksim, priesteri un imāmi? Nē. Un ne jau nu pilsētas vienkāršie ļaudis. Viņiem tas būs pārsteigums. Tapat kā bija Jašimam.

Viņš aiztaisīja grāmatu, aizvēra acis un atlaidās uz dīvāna.

Dažās pēdējās stundās viņš to visu bija pārlicis neskaitāmas reizes. Ir gaidāmas nepatikšanas, par to viņš bija drošs.

Taču bija vēl kas.

Kaut kas, ko viņš apzinājās esam kaut kur tepat blakus, kā pazīstamu seju pūlī. Kaut kas, ko viņš bija palaidis garām.

Vīrietis pēkšņi uzslējās taisni sēdus.

Slepkava nodomāja: viņš mani saož. Tas padarīja visu vēl interesantāku. Viņš bija mācīts ielavīties kā smarža, ne kā cilvēks. Tagad smaka bija viņam kā pielipusi.

Vīrietis ostīja gaisu. Klik.

Vīrs ļoti klusi piecēlās kājās. Viņam rokā bija nazis.

No kurienes tad tas cēlies?

Slepkava pasmaidīja. Viņš taustījās pēc sava maisa. Viņa pirksti apstājās pie kaut kā cieta.

Vīrietis ar nazi bija notupies un staipīja kaklu.

- Kas tur ir? Ko jūs gribat?

Slepkava nekustējās.

Noplīsušo loga aizkaru satvēra vēja pūsma. Vīrs ar nazi zibenīgi apgriezās apkārt, tad atkal atpakaļ. Viņš cieši ieskatījās tumsā.

Viņš staipīja un ļoti lēni pagrieza kaklu.

Viņš centās kaut ko saklausīt.

Slepkava gaidīja. Vēroja.

Vīra galva bija puspagriezienā.

Slepkava izmeta uz priekšu roku, no tās izšāvās aukla. Viņš ar negantu rēcienu pavilka to atpakaļ, vīrs ar nazi tika izsists no līdzsvara un ar abām rokām grāba pie kakla.

Slepkava vēlreiz mežonīgi parāva auklu.

Vīrietis sāka vēcināties ar rokām pa gaisu, mēģinādams auklu pārgriezt. Slepkava iznāca no tumsas un nogrūda viņu zemē. Viņš satvēra vira plaukstu ar nazi pie locītavas un iespieda īkšķi starp cīpslām. Plaukstai spazmatiski atveroties, nazis nokrita zemē.

Slepkava bija uzsēdies viņam jāteniski, pacēla roku pie siksnas un izvilka koka karoti.

Gulošais vīrs rīstījās.

Slepkava uz mirkli atslābināja virvi. Viņa upuris krampjaini ievilka elpu, taču tā bija viltus atelpa. Slepkava aizbāza koka karoti aiz auklas un pagrieza to.

Kāds resns vīrs, kam gribējās gulēt, juta, ka tiek izvelts no gultas un atsitas pret zemi. Viņš atvēra acis un ieraudzīja sievietes kājas.

-    Viss kārtībā, pumpuriņ? Te ir tavs ekipējums. Tinies nu prom, mīļumiņ, es beidzu. Ej nu.

Resnais vīrs, īsti neko vēl nesaprazdams, steidzīgi ierausās drēbēs. Jāiet, viņš nodomāja. Viņš būs projām, pirms viņa pagūs attapties.

Sieviete skatījās, kā viņš izmetas ārā pa durvīm.

Šonakt viņa bija beigusi. Vismaz savu blakus nodarbi. Neviens te vairs neienāks.

Augšstāvā zinās, ka pēdējais apmeklētājs aizgājis. Nu viņai jāpaveic vēl viens darbiņš, grūtākais.

Paņēmusi lampu, viņa kāpa augšup pa kāpnēm. Kāpņu galā sieviete apstājās. Neko nevarēja dzirdēt.

Viņa ļoti lēni atbīdīja durvis pusvirus. Istaba briesmīgi smirdēja.

Sieviete klusi iebāza galvu pa durvīm, izstiepa roku ar mazo lampiņu, un pa istabu sāka šaudīties ēnas.

Pirms vairākiem mēnešiem sieviete bija zaudējusi ticību Dievam. Viņa bija vienkārši lūgusi, bija skaitījusi lūgšanas, viņa bija tiesājusies ar Dievu nakti pēc nakts, un katra nākamā rītausma viņai atnesa vienu un to pašu atbildi. Tāpēc sieviete nolādēja Viņu. Nekas nemainījās. Beigās viņa par Dievu bija aizmirsusi.

Taču tas, ko sieviete ieraudzīja tagad, nāca kā atklāsme.

-     Paldies Dievam, - viņa noteica.

Ar pirmo gaismu Jašims nokāpa lejā pa kāpnēm pie ūdens, joprojām cieši saspiedis rokā zīmīti, ko kadi viņam bija uzrakstījis drīz pēc rīta lūgšanas. Kad viņš bija iekārtojies laivas dibenā, zīmīte Stambulas mitrajos rīta izgarojumos (kaut kas starp miglu un sīku lietutiņu) bija jau atmiekšķējusies, taču viņam nebija vajadzības to pārlasīt vēlreiz.

Kamēr airētājs, aizņemts ar smago airu cilāšanu, laivai viegli skarot ūdeni, vadīja to uz Serajas ragu, Jašims sēdēja uz zirga astru spilvena, saliecis kājas ceļgalos, un atbalstījās uz labās rokas, lai izlīdzinātu nestabilās laivas gaitu. Kadi zīmītē minēja koka karoti, un, tā kā vēl vakar bija redzējis savā istabā uz grīdas izbērtu maisu ar kauliem un koka karotēm, viņš juta, ka šī sakritība jādara zināma Jašimam.

Pēc divdesmit minūtēm airētājs apgrieza laivu un, atmuguriski vēzēdams airus, ar uzsaucieniem piestūrēja tās pakaļgalu precīzi pie Jedekules kāpnēm.

Ieraudzījis dubļos uz mutes guļam maza auguma vīru ar skaustam cieši piesietu koka karoti, Jašims saprata, ka tas nav ceturtais kadets. Līķa rokas bija piespiestas ausīm, ceļi mazliet ieliekti un tāds muguras izliekums, kas lika domāt, ka viņš vienkārši lūr kādā caurumā dubļos, Jašims nodomāja.

Jašims apgrieza līķi un ieskatījās tam sejā.

Izvalbītas acis, izbāzta mēle.

Viņš papurināja galvu. Naktssargs, kas bija sēdējis līķa tuvumā jau vairākas stundas, nospļāvās.

- Vai jūs viņu pazīstat?

Naktssargs paraustīja plecus. - Tāds liet's notiek, va ne? - Viņš paskatījās uz līķi, un naktssarga seja atplauka. - Tjā, visumā lap puisis. Dažiem izpalīdzēja. Ar sievietēm un citād'.

Viņš pakasīja galvu.

-     Bet ņemiet vērā, liels draņķ's. - Naktssarga taisnvirziena prāts ieslēdzās atpakaļgaitā. - Smags variants, ja jūs prasīt' man. Viņš nevienam tā īsti nepatik', vismaz sievietēm.

Jašims nopūtās. - Šīs sievietes. Vai jūs gribat teikt, ka viņam piederēja bordelis?

-    Jā-a. Smieklīg' izskat' jampampiņč.

Stigdams dubļos līdz potītēm, Jašims pagājās tālāk. Augšā, krastmalā, viņš ieraudzīja ieeju pagalmā un pāri izbērtajiem atkritumiem devās pie ūdenssūkņa. Viņš nolieca rokturi. No caurules iztecēja tieva, brūna ūdens strūkliņa.

Ļaudis, kas mitinājās dzīvokļos ap pagalmu, tūdaļ sacēla kņadu. Nobūkšķēja slēģi, un no augšstāva loga izliecās sieviete.

-    Ei, ko tu tur dari?

-    Mazgāju kājas, - Jašims nomurmināja.

-    Piesargies, es tūdaļ metīšu ar spaini.

Jašims steidzīgi atkāpās, dubļi tā arī palika, pielipuši pie kājām. Kas par smirdīgu un piecūkotu rajonu!

Viņš apgāja ap stūri, cerēdams sameklēt kādu ormani vai nestuves ar sēdekli. Pie katrām durvīm sēdēja pa ubagam vai krāca pa dzērājam, kas, šķiet, te jau bija kļuvuši par savējiem, un, kad Jašims gāja tiem garām, daži ar aizmiglotiem skatieniem viņā noraudzījās. Bāri bija jāslēdz pusnaktī, taču Jašims zināja, ka tie mēdz būt vaļā tik ilgi, kamēr apmeklētājiem turas nauda, un pēdējie pastāvīgie viesi tiek izgrūsti uz ielas, kad viņu maki ir tukši, bet iekšas pilnas. Viņš nespēja saprast tādu izklaidi. Reiz viņi ar Prīnu bija strīdējušies par šo tēmu, jo Prīna apgalvoja, ka viņai patīk bāri, priecīgās un skumjās noskaņas sajaukums tajos.

-    Tu nekad nezini, ko tur satiksi vai kāpēc viņi tur atrodas, izņemot parastos dzērājus. Katram ir savs stāsts. Un man patīk stāsti, - viņa bija teikusi.

Taču Jašims nojauta, ka pārāk daudzi no šiem stāstiem beidzās, strebjot pašam savus vēmekļus kādā aukstā vārtu rūmē. Vai mirstot ar seju dubļos līdzīgi tam kuprainajam bordeļa īpašniekam, kuru viņš nupat bija redzējis, tā sakot, pieskaņojoties rajona gaisotnei.

Vai Prīna nebija minējusi kaut ko par sarunu ar kupraini?

Ar zemisku ostas žurku, kas licis viņai justies netīrai.

Kas viņai pastāstīja par kadetu tikšanos ar krievu atašeju Jejleji parkā.

Viņas informators.

Un te bija tikko ar seju dubļos miris kuprains savedējs.

Nevajadzēja augstu fantāzijas lidojumu, lai saprastu, ka viņš nav noziedzīgu kaislību upuris. Tas nebija pārāk stiprs sitiens, nebija virtuves nazis, kas pagadījies pa rokai.

Nē. Ta bija profesionāla slepkavība. Kāds, kas nogalina ar virvi un koka karoti.

Jašims no soļiem pārgāja skrējienā.

Katrā pilsētā ir rajoni, kuru reputācija svārstās uz robežas, lai cik tuvu naudīgajam un kārotajam centram tie atrastos. Lai cik plaši tur būtu mājokļi, lai cik ērti tie būtu, to labo slavu nenosakāmā veidā aizēno mūžīgie caurbraucēji - tādi, kuri īrē mēbelētas istabas uz nedēļu vai pat tikai uz nakti, ļaudis, kuri nāk un iet, kuri var atgriezties vai neatgriezties, kuru mērķi ir pārāk īslaicīgi vai pārāk izplūduši, lai tos varētu skaidri izprast. Neviens arī netaujā. Nekas netiek secināts. Par pakalpojumiem viņi samaksā uz priekšu, un konfidencialitātes garantija ietilpst piemaksā. Cenas te allaž ir mazliet augstākas nekā citur, bet klienti ir laimīgi, ka var aiztaupīt lieku iešanu vai, kur nu vēl ērtāk, saglabāt svešinieka statusu.

Prīna tomēr bija sava veida pastāvīgs iemītnieks un attiecīgi arī maksāja īri. Viņas saimniekam nebija par ko sūdzēties: viņš gandrīz nejuta meičas klātbūtni, jo no rīta tika aizsūtīts uz kafejnīcu, kur visu dienu ar saviem vecajiem draugiem spēlēja triktrakspēli, un tika aicināts uz mājām tikai tad, kad sieva gribēja novērtēt jaunu kandidātu vai pabaidīt kādu nepaklausīgu īrnieku. Sargādama savu tikumību, Prīnas saimniece savu biznesu vadīja, galvenokārt sēdēdama aiz res- totas starpsienas kāpņu apakšā un spalgā balsī kliegdama. Starpsienā bija mazs lodziņš, pa kuru cilvēki varēja viņai samaksāt, viņi pastiepa naudu pa caurumu, un saimniece to aši paķēra. Ja vajadzēja uz kādu paskatīties, viņa pielika aci pie režģa. Viņas pašas istaba, kas atradās aiz muguras, bija stipri tumša.

Šobrīd viņa skatījās, kā maza auguma melnais vīrietis nopūlas ap nēšiem, uz kuriem šūpojās divi porcelāna podi. Nepievērsdams nekādu uzmanību acīm, kas viņu vēroja no režģa otras puses, kā viņš labi zināja, vīrietis panesa savu nastu garām durvīm un līkām kājelēm iztipināja pagalmā. Saimniece ar skaudību un aizkaitinājumu sekoja viņa darbībai.

Nebija jau tā, ka saimniecei gribētos katru rītu stiept samazgu podus uz noteku, tomēr mazais, melnais vīrelis, ko viņa bija nolīgusi šim darbam, dabūja zināt jaunākos notikumus pirms viņas.

Samazgu nesējs atgriezās ar tukšiem podiem, nolika tos žūt rindā pie pārējiem un piegāja pie režģa.

-     Piektajā numurā ir trīs džentlmeņi. Astotā nav nakšņojusi, bet ož gan tur ļoti slikti.

Saimniece saknieba lūpas un izstiepa tās atkal uz priekšu. Piektais numurs uz nedēļu bija izīrēts kādam džentlmenim. Viņa to izrakstīs, kad pārējie vēlāk centīsies nepamanīti izlavīties ārā. Kas attiecas uz "numur astoņi", tā nebija pirmā reize, kad viņas naktī nebija mājās. Un sliktā smaka bija par iemeslu tam, kāpēc saimniece neļāva īrniekiem ienest telpās ēdienu.

Ja būs laiks, viņa nodomāja, viņa ies un izmetīs to, kas tur pūst Prīnas istabā.

Pa durvīm ienāca kāds vīrietis. Saimniece pazina viņā "numur astoņi" draugu.

Viņa pabungāja ar pirkstu kauliņiem pa režģi.

-    Jūs varat nekāpt augšā, - viņa noķērca, kā pašai likās, laipnā tonī. "Numur astoņi" bija viņas labākā īrniece. - Viņa ir izgājusi.

Jašims palūrēja caur režģi.

-    Jūs gribat teikt, ka šorīt?

Tas neizklausījās visai ticami. Samazgu nesējs paņēma mazgājamo vīkšķi un smaidīdams sāka braukāt ar to pa gaiteni.

-    Kāda starpība, - saimniece atbildēja. - Viņas tur pašreiz nav. Es varu viņai paziņot, ka jūs viņu meklējāt, efendi.

-    Jā, pateicos. Un nododiet viņai šo zīmīti, labi? - Viņš izrāva lapu no mazas piezīmju grāmatiņas, kuru nēsāja līdzi, uzmeta uz tās dažus vārdus un salocīja. Nolaižamais lodziņš režģī pacēlās, pa to izšāvās apvītuši roka un paņēma papīru.

-    Ir svarīgi, lai viņa to saņemtu pēc iespējas ātrāk, - Jašims piebilda. - Vai nezināt, uz kurieni viņa aizgāja?

-    Es parūpēšos, lai viņa to saņemtu, - saimniece strikti atteica. Jašims vilcinājās. Ko vēl varētu iesākt? Viņš apsvēra iespēju uziet

augšā un atstāt zīmīti Prīnas istabā, bet bija jau to iedevis vecenei aiz režģa, un melnais kalps bija saslapinājis gaiteņa grīdu pie kāpnēm. Viņš novēlēja režģim labu dienu un izgāja uz ielas.

Bija jau tumšs, kad Prīna ieradās savā pansijā. Ne tāpēc, ka pa dienu bija daudz ko darīt, bet tāpēc, ka aktīva darbība bija notikusi kungu vakarā, kur tika pasniegts alkohols, un Prīna pati bija piekritusi pēc dejošanas ieņemt kādu dzērienu. Tas notika, pārkāpjot vienu no pašas pamatlikumiem, bet pat pamatlikumi tiek izdomāti, lai tos pārkāptu, viņa nosprieda, kad viens dzēriens kļuva par diviem un nākamais līgavainis sāka uzdot viņai satrauktus jautājumus par kāzu nakti.

Ta nu viss beidzās ar to, ka viņa pārnakšņoja turpat, gulēja ilgi un pamodās ar paģirām. Pārējie viesi jau sen bija aizgājuši, paņemdami līdzi arī līgavaini, un viņai bija palikušas tikai vārgas atmiņas par mākslotiem smiekliņiem un stenēšanu, ko viņa it kā bija dzirdējusi no rīta, pirms pagriezās uz otriem sāniem un atkal aizmiga. Ļoti resna arrnē- niete, nepatikā šņākdama, pagatavoja viņai kafiju, un atlikušo dienas daļu viņa pavadīja pirtī ar dvieli ap galvu.

Pa ceļam uz mājām viņa apstājās apēst kādu kūciņu, bet paģiras bija atņēmušas apetīti, tāpēc viņa tikai paknibināja stūrīti un palūdza, lai pārdevējs ietin to līdzi. Tagad kūka bija somiņā, bet īstenībā Prīna vēlējās tikai tikt augšā un iet gulēt. Viņa atgrūda durvis, un saimniece nekavējoties pieklauvēja pie režģa.

-    Man jums ir ziņa, - viņa spalgi ieķērcās. Režģa mala atvāzās, un Prīna redzēja izšaujamies viņas roku ar tajā sažmiegtu salocītu zīmīti.

-     Paldies, - viņa sacīja. - Vai es varu dabūt gaismu?

-    Viņš teica, ka zīmīte ir steidzama. Tas bija jūsu draugs, džentlmenis, kas bija ienācis arī aizvakar. Viņam ir jauka valoda. Te būs.

Viņa domā Jašimu, Prīna nosprieda, paņemdama svečturi. Kā parasti, tajā bija tikai sveces gals, saimniece ar tādām lietām bija taupīga. Viņa prātoja, vai negriezties apkārt un nesameklēt Jašimu tūlīt pat - viņa pavisam noteikti nevarēs izlasīt to zīmīti, tomēr negribējās, lai saimniece to zina.

Iespējams, ja neapstātos kāpņu apakšā ar sveci rokās, viņa tomēr būtu gājusi meklēt Jašimu. Vai arī, ja saimniece konfidenciālā tonī, kā viņai droši vien likās, nepiebilstu, ka būtu pateicīga, ja ikviens atminētos augšstāvā nenest ēdienu, jo smaka istabās traucē apkalpotāju.

Prīna lēni kāpa augšā pa kāpnēm. Šajā gadalaikā vecajā mājā bija nemitīgs caurvējš, tāpēc sveces galu vajadzēja sargāt ar plaukstu. Otrajā stāvā viņa pagriezās pa kreisi, lai pa zemu gaiteni paietu garām divām aizvērtām durvīm, aiz kurām bija klusums. Tad viņa sasniedza mazas, līkumotas kāpnes, kas veda uz viņas pašas durvīm. Prīna uzmanīgi aplieca aso līkumu, kas viņai nekad nebija paticis, jo it kā atdalīja viņas dzīvokli no pārējās mājas daļas. Viņa paskatījās uz augšu, kur varēja saredzēt durvis. Šaurajā uzejā ēnas dejoja pa sienām kā savvaļas mērkaķu bars.

Viņa apstājās un paostīja gaisu. Kā saimniece bija teikusi, te patiešām smirdēja. Pirmo reizi viņa pabrīnījās, kas tas varētu būt. Varbūt zem grīdas dēļiem nosprāgusi kāda žurka. Viņa nodrebinājās un izstiepa uz priekšu pirkstu.

Bija vēl viena lieta, kas viņai šajās kāpnēs nepatika, - durvīs bija jāiebāž pirksts tumšā caurumā, lai no iekšpuses sataustītu aizšaujamo.

Tas bija tāpat kā iebāzt pirkstu tumšā rīklē. Atstājis zīmīti Prīnas saimniecei, Jašims atgriezās Impērijas arhīvā. Dienasgaismā, augstajos logos iespīdot vārgai ziemas saulei, šī vieta izskatījās parastāka, atmosfēra bija vienmuļāka. Tādām pārmaiņām bija arī vēl cits iemesls. Strādāja vairāki citi arhivāri, taču sudāniešu zēna Ibū nebija. Bibliotēkas eņģelis, nodomāja Jašims.

Galvenais arhivārs bija sērīgs puisis ar nolaidenām ūsām, ne einuhs, taču izskatījās kā vecišķs pils skolas absolvents, mūžīgais students.

-     Vezīriem ir sesija, - viņš grūtsirdīgi sacīja. - Pienāciet pēcpusdienā.

Taču Jašimam nebija vēlēšanās pienākt pēcpusdienā. - Tas ir steidzami, - viņš teica.

Arhivārs ar skumjajām acīm paraudzījās viņā. Viņš likās bezgala aizņemts, bet Jašimam bija aizdomas, ka viņš ir vienkārši slinks.

-     Palīdziet man tūdaļ. Ja no vezīru sapulces pienāks kāds pasūtījums, varēsiet pārtraukt.

Arhivārs lēni pamāja un piepūta vaigus. - Izklāstiet savu lūgumu rakstveidā. Paskatīsimies, ko tur varēs līdzēt.

Jašims atspieda elkoni pret rakstāmpulti un pakošļāja zīmuli. Beidzot viņš uzrakstīja: "Stambulas ugunsdzēsēju torņi. Detalizēts atrašanās vietu apraksts." Un kā pēcdomu pievienoja: "Kopsavilkumi par remonta/uzturēšanas izmaksām no 1650. līdz 1750. gadam," - kur visdrīzāk varētu atrast to, ko viņam vajag.

Arhivārs pieņēma iesniegumu ar īsu galvas mājienu, taču pat nepūlējās to izlasīt. Tas gulēja uz galda vairāk nekā divdesmit minūtes, kamēr viņš ar īkšķi izbrauca cauri apmēram ceturtdaļsējumam ciparu stabiņu, bet Jašims pa to laiku sojoja uz priekšu un atpakaļ gar ieejas durvīm. Beidzot arhivārs paņēma lapu, uzmeta tai skatu un pašķindināja zvanu.

Viņa padotie darbojās, atdarinādami skolotāja garlaikoto tūļību, purināja galvas, šad tad uzlūkodami Jašimu tā, it kā tiem būtu aizdomas, ka viņš tc ir ieradies vienīgi pārbaudīt darbinieku pacietību. Pēc ilga laika viens no tiem pazuda aiz grāmatu kaudzēm. Viņš bija projām gandrīz stundu.

-    Nekā īpaša mums nav. Divi rēķinu sējumi, kas attiecas uz ugunsdzēsēju dienestu vispār. Tie ietver jūsu noteikto laika posmu. Vai gribat tos apskatīt.7

Jašims apspieda vēlmi paraustīt puisi aiz deguna.

-    Jā, esiet tik laipns, - viņš mierīgi sacīja.

Arhivārs aizšļūca. Viņš atgriezās ar divām pārsteidzoši mazām grāmatām zilā iesējumā, mazākām nekā Jašima plauksta. Vecākā grāmata, kas lielos vilcienos aptvēra periodu no 17. gadsimta sākuma līdz 1670. gadam, bija stipri apbružāta, un lokšņu zīmes, kas saturēja kopā lapas, bija tik satrupējušas, ka lapas šķīrās pa žūkšņiem, draudēdamas vispār izslīdēt no vākiem.

Arhivārs sarauca pieri. - Neesmu pārliecināts, vai mēs drīkstam jums ļaut to pētīt, - viņš iesāka.

Jašims uzsprāga. - Es te negaidīju visu rītu tāpēc, lai man kāds stāstītu, ka neesmu spējīgs noturēt dažas grāmatas lappuses. Skatīšos šo grāmatu tepat uz sola. Nevēdināšos ar to, nekratīšu un nemetīšu gaisā.

Tomēr grāmata sagādāja vilšanos. Pēc pusstundas Jašims bija atradis tikai trīs norādes - divas par Stambulas torni, kas nodega divas reizes, un trešo, kas rikai attālā veidā attiecās uz ugunsdzēsēju torņiem, pat nesanumurējot vai nenosaucot tos. Ieraksti grāmatā bija izdarīti daudzos rokrakstos, kas padarīja vecāko ierakstu atšifrēšanu par īpaši skrupulozu un nogurdinošu darbu.

Mēģinot izburtot kādu sevišķi antīku rakstu, viņam pēkšņi ienāca prātā Prīnai atstātā zīmīte. Viņš to bija uzrakstījis pietiekami skaidri, un, ja draudzene klausīs padomam, tad jau būs droši paslēpusies kādā Kara Davutas kafejnīcas stūrī, gaidīs viņu un izaicinās vīriešu skatienus. Šī doma lika viņam pasmaidīt, taču pēkšņi smaids izdzisa.

Viņš bija uzrakstījis Prīnai brīdinājumu, skaidri izklāstot savus norādījumus. Ierobežojot rakstītā vārda poētiku, bet uzsverot rokraksta cilpas, viņš bija uzrakstījis dažas rindas, ko var izlasīt jebkurš, pat bērns.

Pat bērns, ja vien…

Ja vien bērns prot lasīt.

Prīna iebāza pirkstu mazajā, melnajā durvju caurumā, salieca to un sataustīja vieglo koka aizbīdni.

Viņa juta, kā tas atbalstās pret naga šķautni, un nospieda to uz leju. Kad durvis atvērās, pēkšņs caurvējš, ko nomāca nepatīkami saldena puvušas gaļas smaka, nopūta sveces galu viņas rokās. Viņa īsi un izbiedēti iekliedzās un atkāpās tumsā.

Durvis šūpojoties atsitās pret sienu. Tajā pašā mirklī viņa juta, ka kaut kas it kā ar kukaiņa dūkoņu aizbrāžas gar vaigu. Viņa parāva galvu atpakaļ, sašūpojās un uz stāvo kāpņu augšējā pakāpiena zaudēja pamatu zem kājām. Prīna ar brīkšķi nokrita, kā rikošetē atsitās pret melno sienu un krita lejā pa šaurajām kāpnēm.

Prīna piezemējās savainota, seja bija pieplakusi pie gaiteņa grīdas. Viņas labā roka pulsēja. Dažas sekundes viņa nekustējās, dzirdēdama tikai asins pulsāciju galvā un pati savu saraustīto elpu. Tumsā tā izklausījās satriecoši skaļa.

Taču tad uz kāpnēm, netālu no viņas kājām, atskanēja apslāpēts krakšķis, it kā kāds izmēģinātu, vai koka pakāpiens izturēs viņa svaru.

Skaņa, kas norādīja, ka kāds viņai tumsā piebiedrojies.

Kāds nāca no viņas istabas lejā pa kāpnēm.

Viņa konvulsīvi pierāva kājas klāt un izkūleņoja ārā no gaiteņa. Kad ķermeņa svars uzgūlās rokai, no pleca uz kaklu ietriecās dedzinoša sāpe un viņa atvēra muti, lai kliegtu.

Tomēr skaņa viņas lūpās izdzisa.

Jašims skrēja augšup pa kāpnēm, izlaižot divus pakāpienus, dzirdēja Prīnu gāžamies atmuguriski lejā un, kāpņu augšpusē satvēris sienu, metās ap stūri gaitenī. Tumsā viņš zaudēja orientieri. Viņš izdzirda kāpņu laukumā vēl kādu skaņu un iekliedzās: - Prīna!

Nevilcinoties viņš paspēra tumsā divus soļus uz priekšu. Tikai divus - taču tie izglāba viņam dzīvību. Nekur tālu Jašims nebija ticis, kad viņu trieca atpakaļ tāds spēks, kas, nākdams dažas sekundes agrāk, būtu kā no katapultas sviedis viņu lejā pa kāpnēm. Viņš juta mežonīgu sitienu sejā, un, atsitoties pret aizmugurējo sienu, viņam aizcirtās elpa.

Kamēr Jašims kampa pēc gaisa, viņam caur galvu izskrēja divas domas. Prīna - viņš nāk par vēlu. Slepkava ir bijis pie Prīnas, un viņa ir mirusi. Otra - slepkava, kas viņam sita un šobrīd pakāpienu pa pakāpienam traucas lejā pa tumšajām kāpnēm, tā vienkārši vis neaizies.

Viņš izstiepa roku un satvēra margas. Šī kustība laikam atgrieza plaušās gaisu, nākamā piecēla viņu kājās. Viņš rīstīdamies brīdi palika uz vietas, tad lādēdamies metās lejā pa kāpnēm.

Jašims sasniedza pirmā stāva gaiteni un pa ieejas durvīm izskrēja uz ielas, kur grozījās ap savu asi un skatījās apkārt. Melnais vīrs, kuru viņš pazina no rīta nāciena, gulēja uz mutes ielas putekļos, turot katrā rokā paceltu naktspodu, un skatījās viņā galīgi apmulsis. Viņš parāva galvu sānis un izlēja poda saturu sev pār plecu. Jašims sāka skriet.

Ielās vēl bija daudz cilvēku, un tumsas dēļ bija grūti saskatīt, cik tieši un kur viņi atrodas, kamēr viņš teju vai saskrējās ar tiem. Kaut kas viņu kustībās, Jašimam parādoties, kad ļaudis atrāvās atpakaļ, liecināja, ka viņš bija uz pareizā ceļa. Cilvēks skrien cauri pūlim, viņš nodomāja, un pūlis instinktīvi gaida kādu dzenamies tam pakaļ - stāsts par medījumu un mednieku, upuri un vajātāju, vecs kā viņš pats, vecs kā Stambula. Prātā uzausa attēls ar divām čūskām, kas rij viena otras asti. Jašims skrēja.

Viņš sasniedza ielas stūri, kur, asa niknuma un instinkta vadīts, metās pa kreisi, jo vajadzēja tikt augstākā pozīcijā. Kad Jašims parādījās, cilvēki atsprāga. Kādā stūrī, ko apgaismoja kafijas nama lāpas, viņš uztvēra cilvēkus, kas grieza galvas atpakaļ, lai paskatītos uz viņu, un nodomāja - esmu pie mērķa. Taču ielas atkal kļuva šaurākas. Triju ieliņu krustojumā Jašims gandrīz apstājās un gandrīz pazaudēja ceļu, bet tad kaut kas netverams gaisā - pretīgi saldenā smarža, kuru viņš bija sajutis jau pirms tam, bet nebija spējis identificēt, deva meklēto pavedienu, un, ignorējot labi apgaismotu, tukšu ielu un vēl vienu, kuru šķita pazīstam kā strupceļu, Jašims metās lejup pa tumšāko un mazāko no tām. Vai viņš dzina pēdas instinktīvi, ar burvestības palīdzību vai zīmju vadīts, to Jašims nevarēja pateikt, nespēdams apstāties, pat lai atšifrētu savu mazo novirzi, kad deva priekšroku tumsai, nevis gaismai, nemotivētai un nepārbaudītai nojautai, kur iela, kur strupceļš. Stambulā nodzīvoto gadu iespaidā izvēle tomēr izrādījās pareiza. Ja būtu apstājies, lai padomātu, viņš apstātos vispār, jo elpa piepildīja viņa plaušas kā nikna ķirzaka, viņš gandrīz materiāli sajuta pieaugam to spēkā, sajuta ķepas, kas iecērtas miesā.

Jašims pasviedās sāņus, tuvāk sienai, izstiepa roku, lai pieskartos tai, un, smagi elpodams, dažas sekundes palika turpat. Priekšā tumsā plaiksnīja un mirguļoja sarkanas gaismas, aiz krāsainiem stikliem spīdēja mazas, ar svecēm izgaismotas ielas svētnīcas. Viņš apjauta, kur atrodas. Un tajā brīdī saprata, uz kurieni dodas.

Un Jašims atsāka skrējienu ar tik neizskaidrojamu sparu, bezveidīgu, bet kvēlu pārliecību, ka, nākamajā ieliņā pēkšņi nogriezies pa labi, gandrīz notrieca zemē kādu vīrieti.

Tas bija īss atsitiens - plecs pret plecu, taču tas lika vīrietim apgriezties, un, kad viņš apgriezās, arī Jašims pagrieza galvu un paguva saskatīt viņa seju. Tajā bija visdažādāko izteiksmju skala - dusmas, apmulsums un pēkšņa pazīšana.

-    Ugunsgrēks! - vīrietis, gandrīz smiedamies, iesaucās.

Jašims pamāja ar roku un turpināja skriet, bet vīrietis jau skrēja viņam aiz muguras. - Efendi!

Jašims pazina šo balsi. Un tajā brīdī ieliņa izdarīja pēkšņu lēzenu pagriezienu, tās galā dega vāja gaisma, un tieši sev priekšā viņš paguva ieraudzīt to, ko visu laiku bija jutis savā mutē kā čūskas asti, - uz vienu acumirkli viņš ieraudzīja vīrieša siluetu, kas tūdaļ atkal pazuda.

No mugurpuses atskanēja balss: - Es viņu redzēju! Skrienam!

Jašims pameta acis sānis, kur viņam blakus aulekšoja otrs vīrs ar svaigiem spēkiem, gatavs vajāšanai.

-    Murat Eslek! - viņš elsdams iesaucās. Jašims atcerējās ielu ugunī, no sodrējiem melnu vīru, kas smaidīja un māja ar roku.

Sasniedzis ielu, kur bija iespēja nogriezties gan pa labi, gan pa kreisi, Jašims saminstinājās. Likās, ka viņš bija zaudējis savu orientēšanās spēju: Esleka pēkšņā parādīšanās bija viņu apmulsinājusi. Viņš saprata, ka bija skrējis ilgi. Viņš saprata, ka bija ļoti tuvu, taču nu juta niknumu un mulsumu smagi stampājamies uz vietas kādā parastā Stambulas šķērsielā. Tas, ko viņš bija noturējis par iedvesmu no augšas, pēkšņi bija ierindojies kārtējo notikumu virknē, kļuvis ne vairāk, ne mazāk kā par sagadīšanos.

-    Miecētavas! - Jašimam aizrāvās elpa. Šī smaka jau stundām ilgi novirzīja, kā arī vadīja viņu. Viņš to bija saodis brīdī, kad Prīnas slepkava bija ar viņu uz mirkli sadūries kāpņu augšgalā. Ta bija nesusi viņu cauri ielām, instinktīvi ievilkusi šķērsielās, piespiedusi nogriezties pa kreisi vai pa labi, un tagad, rokas stiepienā no vajājamā upura, tā bija viņam visapkārt.

Stūrgalvīgā mērķtiecībā, pirmo reizi sajuzdams smagās kājas, mazo ieliņu mudžeklī Jašims sāka rikšot pa kreisi. Pat tumsā viņš varēja saskatīt, ka valnis ielas malās nebija nepārtraukts. Šur tur blāva gaisma ziņoja, ka viņš skrien garām kaut kam mājoklim līdzīgam, taču vispār viņš tikai skrēja uz priekšu tumsā, kur zālājs pārgāja brikšņos un ļodzī- gos aplokos stāvēja sapītas kazas un aitas. Viņš dzirdēja, kā tās pārvietojas, zvaniņiem klusi tinkšķot, vienreiz, kur taka nogriezās, viņš pat uzdūrās vārtiņiem. Viņa biedrs jau sen bija atpalicis, viņa medījums nekur nebija redzams. Nebija jūtams.

Miecētavu smaka bija to aprijusi.

Pirmais, ko Jašims ievēroja pēc smirdoņas, kuru bija spiests ievilkt smagajās plaušās, bija gaisma.

Ta baisos stabos pacēlās no tvertnēm, kurās iegremdēja zvēru ādas, lai pēc tam tās vārītu un krāsotu. Mirgojoša lāpu meža fonā katra tvertne izverda krāsainas putas - sarkanas, dzeltenas, indigo, tās sajaucās savā starpā un lēni izzuda naksnīgajā tumsā. Gaiss smirdēja pēc taukiem un dedzinātām spalvām, un - kas bija vissliktākais - to visu pārmāca suņu mēslu smaka - tos lietoja ādu miecēšanā. Elles vīzija.

Elle, kurā bija pazudis Jašima upuris.

Jašims nometās uz viena ceļa un uzmanīgi paskatījās apkārt.

Viņš bija dzirdējis par miecētavu un arī saodis to, taču šī bija pirmā reize, kad to redzēja pats savām acīm. Augsta siena norobežoja apmēram akru lielu zemes gabalu, kurā, saspiestas kopā, gandrīz saskaroties ar malām, nelīdzenā māla un cementa grīdā iedarinātas, gulēja tvertnes, un to eļļainais spīdums lāpu gaismā ļāva miecētājiem, staigājot starp tām, apmaisīt burbuļojošo saturu ar garu kārti. Tvertnes, veidotas no māla un apšūtas ar flīzēm, katra bija sešu pēdu platumā. Šur un tur bija uzstādīti primitīvi celtņi, lai smagos mitro ādu saišķus ieceltu un izceltu no krāsas, un katru četru tvertņu savienojumā, laukumā, kas atgādināja četrstūrainu zvaigzni, bija iestiprināts dzelzs režģis apļa formā. Jašims domāja, ka tas vajadzīgs, lai dūmvadiem, kas atradās zem tiem, piegādātu gaisu. Daži apaļie režģi bija redzami no turienes, kur viņš stāvēja.

No slepkavas nebija ne miņas, taču Jašims zināja, ka viņš ir te, varbūt paslēpies kaut kur aiz tvertnes malas vai nekustīgi stāv, atslējies pie tumšās sienas. Jašims nezināja gandrīz neko par slepkavu, izņemot to, ka viņš spēj darboties tumsā - tumsā tas bija meties virsū viņam, tumsā nogalinājis Prīnu, naktī iezadzies, lai nožņaugtu kupraino. Tumsa, nodomāja Jašims, ir šī vīra draugs.

Viņš vēlreiz nopētīja miecētavu. To ieskāva augstas mūra sienas, tikai tālākajā kaktā, pāri dejojošajam krāsu spīdumam, viņš ieraudzīja vēl vienas tumšas durvis. Viņam nelikās, ka slepkava būtu atradis laiku tās sasniegt.

Jašims mainīja redzes leņķi, lai palūkotos uz tuvākajām tvertnēm. Garaiņu krāsas nebija tik spilgtas, varbūt tas bija gaismas dēļ, kas uz tiem krita. Tikai tālāk, kur garaiņu stabi pārklājās, tie laistījās visās varavīksnes krāsās. Dažas tuvākās tvertnes izrādījās tukšas.

Pacēlis apmetņa malu, Jašims ceļos saliektām kājām virzījās tuvāk. Viņš uzkāpa uz māla grīdas. Ta bija negaidīti slidena, klāta ar tvaika un tauku pilieniem, un Jašims kustējās uzmanīgi, piesardzīgi likdams katru soli. Viņš juta no tvertnēm nākošo karstumu, bet jā, starp tām bija arī tukšas tvertnes. Tagad Jašims saprata, ka tās tikušas iztukšotas ar koka spundes palīdzību, kas bija iestiprināta katras tvertnes iekšpusē un ārmalā nodrošināta ar metāla gredzenu. Uzplaiksnīja vīzija - slepkava iekrīt vienā no tām - tāpat kā pirms vairākām dienām katlā gulēja mirušais zaldāts imperatora staļļos.

Viņš pameklēja zem apmetņa un izvilka no maksts pie jostas piesieto duncīti. Uz mirkli tā asmens nikni iezalgojās savādajā gaismā, bet, kad tvaiks, kas piepildīja gaisu, kondensējās uz aukstā metāla, tas nobālēja. Jašims to pastiepa uz priekšu, turēdams rokturi starp īkšķi un saliektajiem pirkstiem kā rādītājkociņu.

Viņš nolika vienu kāju uz režģa un sajuta uz tās karsta gaisa brāzmu, pēc tam izmēģināja, vai režģis izturēs viņa svaru, un tas, izdvesis gandrīz netveramu, metālisku skaņu, sašūpojas. Jašims uzspieda vēlreiz, mazliet stiprāk. Tas atkal mazliet padevās spiedienam, taču šoreiz skaidri sadzirdami atsizdamies pret rāmi.

Jašims atkāpās un notupās, lai režģi apskatītu. Ta diametrs bija apmēram divdesmit collas, metāla stieņi divu collu attālumā cits no cita. Viņš apdomādams pacēla galvu. Slepkavam bija ļoti maz laika slēpties. Ja viņš ir saritinājies vienā no tukšajām tvertnēm, to var noķert kā lāci piķi, tas ir tikai laika jautājums, kamēr Jašims viņu atradīs, un tad…

Viņš izstiepa roku un pabīdīja tālāko režģa malu, raudzīdamies, kā tā ļoti nedaudz pavirzās prom no viņa. Vienā malā tas nebija pietiekami iestiprināts, un, šūpojot to uz priekšu un atpakaļ, viņš atrada režģa asi. Jašims aplaida pirkstus gar režģa malu un apmierināti noņurdēja, kad sataustīja mazu auduma strēmeli, ne lielāku par nagu, kas spraucās ārā no salaiduma vietas.

Jašims piecēlās un uzmanīgi pakāpās atpakaļ, lai paņemtu no kron- šteina pie sienas degošu lāpu. Viņš vēlreiz labi noskatīja miecētavu, taču telpā nekas nekustējās. Pie režģa viņš nometās uz ceļiem un aizbāza lāpu aiz tā.

Tuneļi. Šiem režģiem vajadzēja būt kam vairāk par gaisa ventilatoriem, caur tiem miecētāji droši vien varēja piekļūt tuneļu sistēmai un uzturēt uguni, lai ūdens tvertnēs varētu nepārtraukti vārīties. Slepkava steigā varēja nokrist lejā tunelī, un viņa apģērba stūris iesprūstu salaiduma vietā, kad viņš aizbīdīja režģi sev virs galvas.

Jau tika minēts, ka Jašims bija drošsirdīgs saprāta robežās, bet tas notika tikai tādos brīžos, kad viņš pārstāja domāt.

Ne mirkli nepadomājot, viņš pacēla režģi un nolaida kājas cauruļvadā. Nākamajā brīdī viņš jau gulēja saritinājies apmēram piecu pēdu dziļumā, izbrīnā raudzīdamies ainā, kas atklājās plīvojošās lāpas gaismā.

Kādu brīdi slepkava palika četrrāpus, lai ievilktu elpu. Spēcīgs - jā, viņš bija ļoti spēcīgs. Tomēr skriešana piederējās jaunākam vīram, varbūt tādam, kas trenējas. Viņš nebija trenējies tādam skrējienam gadus desmit.

Kusties, viņš pats sev teica. Rāpies nost no režģa apakšas. Pirmo reizi četrdesmit astoņās stundās viņš jutās noguris. Neveiksmīgs.

Misija bija izgāzusies. Slepkava stundām ilgi, koncentrējoties uz durvīm, bija gaidījis tajā istabā. Pāris reižu viņš pārbaudīja aizšaujamo, lai redzētu, cik ilgā laikā var atvērt durvis. Bija iestājusies tumsa - viņa stihija.

Slepkava dzirdēja viņu nākam, redzēja tuvojamies gaismu, apmierināti vēroja, kā parādās pirksts, lai nospiestu aizšaujamo. Viņa plauksta bija sakļāvusies ap atsvaru auklas galā.

Un tad tumsā viss bija nogājis greizi. Dejotāja atkāpās, nevis panācās uz priekšu. Atsvars pāršķēla tukšu gaisu, un tad vēl tas kritiena brīkšķis. Būtu bijusi iespēja turpināt, taču bija ieradies vēl kāds.

Ja pastāv risks tikt atklātam, pārtrauc.

Slepkava atsāka kustēties, klusi līzdams prom no režģa lejup pa tuneli. Aizmirsti neveiksmi, viņš domāja. Paslēpies.

Kustēšanās nomierināja viņu. Elpa kļuva klusāka. Tagad atpūties. Te lejā viņam nesekos neviens, un vēlāk viņš varēs kļūdu izlabot. Tagad guli.

Guli starp kautuves galdiem.

Virs katra galda karājās spīdīga ogļu panna.

Gaiss bija smakojošs un silts.

Gaiss bija miega pilns.

Slepkava izlocījās caur zemu arku un atrada uz siltajiem klona ķieģeļiem brīvu laukumu. Uz ogļu pannas malas viņš atrada arī dienu vecu maizes klaipu un iebāza gabalu sev mutē. Viņš izvilka korķi no keramikas pudeles kakla un iedzēra lielu malku silta ūdens.

Beidzot viņš palika rokas zem galvas un izstiepās guļus uz siltajiem ķieģeļiem.

Un tad, paskatījies augšup uz tvertņu izliektajiem vēderiem, slepkava iekliedzās.

Jašims juta, ka kļūdījies attiecībā uz brīvajiem laukumiem zem tvertnēm. Cik tālu viņš varēja saredzēt, zem visas gaisa šahtu rindas apakšā pavērās milzīgs, ļoti zems kambaris ar seklām, iebūvētām akmens ķieģeļu velvēm. Starp velvēm regulāros intervālos uz akmens ķieģeļu kaudzēm bija saliktas platas ogļu pannas, lai varētu karsēt lielos flīzētos katlus augšpusē. Blāvajā un dūmakainajā gaismā katli karājās kā tādi šaušalīgi sieviešu kārtas sātana pupi.

Jašima acis klīda no koka tapām, kas karājās kā krūtsgali gali, uz akmens ķieģeļu grīdu, kur viņš tagad gulēja. Savā ziņā viņam tomēr bijusi taisnība. Viņš bija gaidījis tuneļu labirintu, tomēr tas, ko viņš atrada, bija iespaids par tuneļu labirintu - it kā miecētavas grīdu būtu izrobojis milzu ritenis, it kā tuneļi, kurus viņš bija iedomājies, būtu pamesti, kad bija tikai dažas collas augsti. Tie bija biezi noklāti ar krāsainiem taukiem.

Vienā rokā turēdams lāpu, otrā nazi, Jašims virzījās uz priekšu. Viņš juta taukus krājamies zem kāju pēdām. Lūkodamies lejup, viņš redzēja, ka tie glumā vagā bija sakrājušies ap kājām. Paskatījies uz priekšu, Jašims atklāja, ka īstenībā tauki kā gliemezis velkas viņam pretī. Kāds tos jau bija atbīdījis uz malām, izveidodams tikko redzamu, bet skaidru eju. Un tā lēnām vilkās ciet, veldamās atklājot savu virzienu.

Piepešas domas pārņemts, Jašims aizlīda atpakaļ uz gaisa ventilācijas šahtu un piecēlās. Viņš nolika lāpu uz grīdas sev virs galvas, satvēra režģa malu un uzvilkās augšā ne pārāk svaigajā gaisā.

Nākamās piecas minūtes Jašims rāpoja ap tvertnēm. Viņš aizrāpoja līdz tālākajam miecētavas galam un, atbīdījis režģi, iebāza lāpu lejā, caurulē. Jašims dažus mirkļus vēroja "lienošos" taukus.

Viņš devās uz miecētavas vidu un rīkojās ap virvi, kas bija piestiprināta vienam no celtņiem, kuru lietoja ādu saišķu pacelšanai un nolaišanai tvertnēs.

Kad viss bija gatavs, viņš uzlika roku uz ķēdes, kas nāca no tvertnēm, un pavilka to.

Tad Jašims ienira pēc vēl vienas un vēl vienas un vilka, cik vien bija spēka.

Kaut kur tālumā no pazemes viņš izdzirda kliedzienu.

Slepkava redzēja pazūdam pirmo spundi.

Pirms desmit gadiem viņš bija skatījies, kā virs viņa sabrūk siena, un bija uzskatījis šo mirkti par mūžību.

Tagad slepkava veselu mūžību klusēja.

Veselu mūžību viņš izmisīgi meklēja izskaidrojumu.

Un pavēlās sānis tikai tad, kad spundi nomainīja melna caurule ar plaucējošiem taukiem, kas izsprāga pa ķieģeļu grīdu.

Karstie tauki sprakstot trāpīja viņam pa muguru, tie durstīja kā adatas.

Un slepkava kliedza.

Visapkārt viņam šļācās vārošas krāsas strūklas. Caurule, kurā viņš gulēja, pēkšņi piepildījās ar virmojošu šķidrumu. Šausmās viņš iebāza rokas vārošajā straumē un cīnījās, lai tiktu pie izejas. Viņš pastiepās, uzlika applaucētās rokas uz režģa un vilkās augšā.

Un, kad slepkava vilkās augšā pa ventilācijas lūku, viņš pavirši paguva ieraudzīt saritinātu virvi, kas tagad ļoti cieši savilkās ap viņa degošajām potītēm.

Jašims uzgūlās uz atsvara un bija apmierināts, redzēdams, kā slepkava tiek izcelts no vietas. Taču, kad viegli atraisāmais mezgls uzskrēja augšā līdz pat grieztuvei, celtņa plecs smagi sašūpojās viņa virzienā un virve kļuva vaļīgāka. Jašims parāvās atpakaļ, lai atgūtu tvērienu, bet tajā brīdī virve, kas turēja slepkavas svaru, noraustījās viņa rokās. Gandrīz nogāžot viņu no kājām, virve lielā ātrumā slīdēja ārā no rokām, un viņš pēkšņi attapās, krampjaini cenzdamies noturēties uz nosvīdušā, glumā slīpuma. Viņš atspērās ar abām kājām, kreisā kāja noslīdēja no malas, un pēda pieskārās vārošajam ūdenim. Viņš atrāva to atpakaļ un, ievilcis elpu, nokrita uz sāniem.

Vēcinādamies ar rokām, lai atgūtu līdzsvaru, Jašims redzēja taukos noglumējušo virvi lēni iztekam caur pirkstiem. Viņš izmeta kreiso roku uz priekšu un dažas collas augstāk satvēra virvi tik cieši kā spīlēs, likdams plaukstu uz plaukstas, līdz bija spējīgs notupties. Bridi viņš juta, ka sandales it kā slēpo uz taukainās grīdas, tāpēc atliecās atpakaļ, lai nostabilizētu svaru. Viss notika tik ātri, ka tad, kad Jašims beidzot pacēla acis uz augšu, viņš nespēja apjēgt to, ko redzēja.

Dažus jardus virs viņa galvas, rozā tvaikā iekārtā tīklā, spirinājās kaut kas līdzīgs milzu krabim.

Karādamies ar galvu uz leju, sasaistītām potītēm, slepkava atvāza un sakļāva ceļgalus. Viņa tunika bija pārkritusi pāri galvai, bet rokas vēcinājās kaut kur augšpus drēbēm, mēģinādamas satvert paša kājas. Tunikas mala peldēja krāsvielu vannā. Slepkava karājās tieši virs vārošās tvertnes, kur celtnis to bija aiznesis brīdī, kad viņa ķermeņa svars uztriecās rokai.

Jašims parāva virvi un uzvilkās augšā, taču brīdī, kad virve izslīdēja no rokām, slepkava nokrita. Jašims rāva to atpakaļ, apmezdams virves gabalu sev ap jostasvietu un liekdamies atpakaļ pāri tvertnei, kas atradās aiz viņa.

Es nevaru laist vaļā, viņš nodomāja.

Vēcinādamies ar kājām, vīrs atkal atpleta ceļus. Ko viņš mēģināja darīt? Jašims pameta skatienu pār plecu - viņš karājās virs katla ar duļķainu šķidrumu. Viņš redzēja, kā pāri ritinās zvērādas. Vajadzēja nostabilizēt svaru, vajadzēja atbalstīt kājas pret tvertnes malu, virzīt tās gar eļļaino apmali un pamazām stumt virvi tieši pretim celtnim.

Un tad viņš ieraudzīja, ko slepkava mēģina darīt - viņam rokās bija nazis, un viņš rāvās uz augšu, šķērējot kājas, lai samazinātu attālumu un tiktu mezglam klāt ar naža asmeni.

Viņš nesaprata, kur atrodas.

Ja virve pārtrūktu, slepkava iekristu krāsā.

Bet Jašims arī karājās virs vārošā, indīgā šķidruma tvertnes. Virs tās viņu noturēja tikai slepkavas ķermeņa svars.

Jebkurā brīdī virve izšausies caur bloka malu un Jašims atmuguriski iekritīs burbuļojošajā virumā.

Viņi bija līdzsvarā.

Virve noraustījās un nogrima puscollu zemāk.

Jašims saņēma to stingrāk. Viņš paraudzījās pāri purpursarkanajiem un dzeltenajiem pīlāriem un redzēja, ka tumšās durvju ailes miecētavas tālākajā galā kļūst platākas.

No tumšajām durvīm iznira vīru grupa un, metot cilpas pa spīdīgo miecētavas grīdu, tuvojās.

Un, spriežot pēc virziena, no kura tie nāca, un veida, kā tie kustējās, Jašimam nelikās, ka viņi izskatītos pārāk draudzīgi noskaņoti.

Virve noraustījās vēlreiz, un Jašims centās saglabāt līdzsvaru uz tvertnes malas. Labā kāja zaudēja pamatu, un kādu brīdi viņš karājās gaisā virs krāsainajām putām. Lai nostāvētu, viņam bija jāizvelk ārā lielāks virves gabals, līdz viņš atrastos gandrīz horizontālā stāvoklī. Viņš sajuta karstumu uz skausta, un šķidrums, kas bija iesūcies apmetnī, padarīja to smagu.

Tas nebija tik daudz prāta lēmums, cik instinkts, kas lika viņam ar negantu spēku pavilkt virvi, lai atgūtu pamatu zem kājām. Cilvēks, kas otrā virves galā kalpoja par atsvaru, atbildēja ar to pašu, un Jašims vienā mirklī bija stāvus gaisā, slepkava krita, un, kad šī pauna atsitās pret vārošo ūdeni, viņa kājas pēdējo reizi konvulsīvi atpletās un saslēdzās, bet virve beidzot pārtrūka. Jašims ķepurojās ar rokām pa gaisu, lai noturētos kājās, bet slepkava turpināja laisties lejā tvertnē. Atgūdams līdzsvaru, Jašims paguva ieraudzīt no katla izšaujamies roku, bet tad tā nogrima putojošajā ūdenī.

Viņam nebija laika apcerēt notikušo. Izvairīdamies no slidenās virsmas starp tvertnēm, durvīs parādījušies vīri tagad vēdekļveida izpletās divās rindās gar sienām. Atskanot saucieniem: "Apstādiniet viņu!" un "Aiztaisiet izeju!" - Jašims pa diagonāli sāka zigzagveidā kārpīties atpakaļ uz stūra vārtiem, pa kuriem bija ienācis. Taču jākustas bija uzmanīgi, toties uzbrucēji, kas bija tālāk no tvertnēm un varēja pieturēties pie sienām, savilkās arvien ciešāk.

Kad Jašims bija nonācis pie režģa, pa kuru pirmoreiz nolaidās, vairāki miecētāji bija jau gandrīz pie vārtiem. Viņš pasniedzās lejā un piecēlās ar režģi kā vairogu, otrā rokā turēdams mazo duncīti. Tomēr viņš zināja, ka tāda rīcība bija bezjēdzīga. Uzmetuši kūkumus un ietupušies ceļos, vīri jau bija gatavi cīniņam. Un pārējie, nojaušot izdevību, bija atrāvušies no sienas, lai tuvotos Jašimam, šķērsojot tvertņu zonu.

Viņš apsviedās apkārt. Vīrs viņam aiz muguras izdarīja izklupienu, un Jašims novilka tam ar nazi pa seju. Tuvojās vēl viens, un Jašims kā ar dzelzs cimdu iegrūda tam ar režģi, atsviezdams to atpakaļ. Pagriezies viņš redzēja, ka vārtus bija apsēduši vīri, - tajā virzienā glābiņa nebija.

Viņš juta aiz sevis kustību, taču pagriezās mazliet par vēlu. Jašims tikai paguva ieraudzīt niknumā satumsušu seju, sajuta apdullinošu sitienu virs labās acs un nokrita zemē. Viņš uz labu laimi dūra ar nazi un gaidīja, ka vīrs vai nu uzdursies tam, vai izvairīsies un metīsies cīņā ar viņu, bet, kad nekas nenotika, viņš apvēlās otrādi, lai paceltu režģi kā vairogu.

Tieši laikā, lai ieraudzītu, ka vīru ar nikno seju kāda roka parauj sānis. Tas, kurš bija viņu parāvis, izlocījies kā zivs, izvairījās no pretsitiena, piecēlās un veikli triecās ar galvu tieši niknā uzbrucēja degunā. Uzbrucējs nokrita, un vīrs, kas bija sitis, pagriezās pret Jašimu un pasmaidīja.

- Un tagad laidīsimies lapās, - viņš noteica.

Stāsta, ka ciņa - viņi to nosauca vienkārši par jampadraci - esot turpinājusies vēl ilgi pēc tam, kad Murats Esleks ar dunkām un spērieniem palīdzēja Jašimam izkļūt no slidenās miecētavas tumsā un klusumā, kas valdīja ārpusē.

Kad viņi tumsā piesardzīgi soļoja lejup pa šaurajām ieliņām, aiz slēģiem virs viņu galvām varēja samanīt mazas gaismiņas. Šad tad noklaudzēja kādas durvis. Kaut kur tālumā ierējās suns. Uz bruģa klusi atbalsojās viņu soļi, atsizdamies pret ēkām, kas palēnām jau grima miegā. Aukstais vējš atnesa mitra apmetuma smaku un pikanto garšvielu smaržas.

-     Fē! Tu smirdi, mans draugs, - smaidīdams atzīmēja Murats Esleks.

Jašims pakratīja galvu.

-Ja nebūtu tevis, - viņš sacīja, - nebūtu vairs, kam smirdēt. Esmu tev parādā dzīvību.

-    Aizmirsti, efendi. Tas bija viens kārtīgs kautiņš, nekas vairāk.

-    Bet tagad pasaki man, kā… - Jašims iesācis saviebās. Tagad, kad uztraukums bija pāri, applaucētās kājas sāka sūrstēt.

-    Pavisam vienkārši, - Esleks atbildēja. - Es redzēju, ka tu skrien kā pats velns, varbūt esi apzagts vai kas tamlīdzīgs… Bet, kad tu iegriezies līkumā uz miecētavām, tas vairs nepavisam neizskatījās labi, ar to es gribu teikt, ka tie zēni ir dikti skarbi. Tad nodomāju, ka tev droši vien būs nepieciešama smagās artilērijas palīdzība. Tāpēc griezos atpakaļ un sacēlu kājās savus puišus. Apskrēju pāris kafejnīcu. Aizrunāju tur par tevi. Jampadracis miecētavās? Nekādu problēmu. Nu, un kad mēs bijām tur un redzējām, kādās nepatikšanās esi iekūlies, puišiem tas bija kā ēzelim burkāns. Smuks darbiņš.

Jašims pasmaidīja. Viņi bija ienākuši pilsētā. Ielas tukšas, un bija pārāk vēls, lai meklētu, kur nomazgāties, viņš nodomāja. Esleks likās lasām viņa domas.

-      Es… man ir transports. Mēs strādājam naktīs, efendi. Pamatā tirgū, lielākoties vadājam dārzeņus un mazos mājlopus. Es tieši uz turieni gāju, kad mēs ar tevi saskrējāmies. Ir kāda pirts, ko mēs parasti lietojam, tā ir vaļā visu nakti, tu kā džentlmenis varētu tādu nezināt. Ta gan ir maza, bet man šķiet, tīra. Vismaz tev nebūs jāpiesmirdina paša miga. Esmu bez īpašiem aizspriedumiem, - viņš steidzīgi piebilda, - bet tās miecētavas smakas gandrīz ieēdas ādā. Tie ir tauki.

-     Nu tak jau tev ir pilnīga taisnība. Es patiesi būtu ļoti pateicīgs. Bet tu šovakar manā labā jau tā esi daudz darījis.

Esleks papurināja galvu. - Mēs esam gandrīz klāt.

Pie pirts durvīm viņi ar rokas spiedienu atvadījās. Jašims vēl kaut ko noņurdēja, taču Esleks iebilda.

-     Lai nu paliek, efendi. Ugunsgrēka naktī tu par mums iestājies, tu palīdzēji. Man tur ielas augšpusē dzīvo sieva un bērneļi, un viņi zina, ka tu viņiem esi izdarījis lielu pakalpojumu. Es grasījos apciemot tevi un pateikties, kā nākas, tu teici - "Pie Mežakuiļa", vai ne? Bet ar tiem miecētājiem iesaku tev vairs nepītics. Viņi ir netīri, efendi, un ne jau to tauku dēļ vien.

Jašims bija pateicīgs par pirti. Eslekam bija taisnība, tā bija tīra. Saimnieks, vecs armēnis, dzeltenīgu, ļoti nogurušu, bet inteliģentu seju pat piedāvājās aizsūtīt zēnu pēc tīrām drēbēm pie saimnieces, kamēr Jašims noskalo starp kāju īkšķiem iesūkušos krāsainos taukus un pie ādas pielipušos smirdīgos mēslus. Visu šo laiku viņš pūlējās nedomāt par to, ko zina.

Jašims attina turbānu un ar kausu uzlēja ūdeni uz galvas. Prīna ir mirusi. Viņš koncentrējās uz apkārtni. Kad apkalpotājs piedāvāja ziepju gabalu, viņš ievēroja, ka tas smaržo pēc Murata Esleka. Viņš pieskārās kreisajam vaigam - rīt būs zila acs. Viņš turpināja darboties ar smeļamo kausu, ritmiski liedams karsto ūdeni sev uz galvas, iemasēdams ziepes skaustā, aiz ausim un uz sāpošā kakla. Prīnas gaitenī slepkava, uzbrūkot triecienā, bija nobrāzis viņam ribas. Un Prīna ir mirusi. Jašims pacēla galvu un ieraudzīja, ka kalpotājs nes bļodu ar aukstu ūdeni viņa applaucētajām kājām. Ar celi neko nevarēja iesākt. Tas bija sarkans un sūrstēja. Gan jau sadzīs.

Viņš piespieda sevi domāt par vajāšanu ielās. Paļevskis reiz stāstīja, kā Napoleons iegājis Itālijā, citu pēc citas vinnējot kaujas ar austriešiem, - viņš sajutis, ka zeme pati klājas zem viņa kājām. Pa nolaidenajām Stambulas ielām vajādams slepkavu, kas bija nogalinājis kupraino suteneru, Jašims jutās līdzīgi. Viņš vajāja vīru, kas bija nogalinājis Prīnu.

Nebija iespējams notvert slepkavu dzīvu. Citādi Jašims būtu piespiedis viņu runāt. Lai uzzinātu - ko? Detaļas, vārdus, apmešanās vietas, izvietojumu.

Pat tagad viņš vēl skaidri nezināja, vai slepkava saprata, kas notiek, kad pūlējās pārgriezt virvi, ar ko bija piesaistīts celtnim. Jašims cerēja viņu aizvilkt projām no vārošās tvertnes. Vai slepkava apzinājās, kur atrodas? Vai tā bija pašnāvība? Jašims bija pārāk reliģiozs, viņš cerēja, ka tā nebija.

Tomēr viņš nespēja atbrīvoties no domas, ka slepkava tikpat labi kā viņš pats saprata, ka abi karājas katrs savā virves galā - dažas minūtes absolūtas savstarpējas saprašanās. Jašimam bija aizdomas, ka slepkava bija vēlējies, lai abi aizietu vienlaikus.

Vienīgais, ko viņš no tā visa uzzināja, - kā bija izvārījies trešais nāvei paredzētais kadets, ka viņa kauli bija tik tīri. Un to es būtu varējis arī uzminēt, Jašims nodomāja. Galu galā zupas meistars jau viņam bija izstāstījis, ka janičāri atgriezās Stambulā un iestājās darbā tur, kur vismazāk būtu pamanāmi. Par sargiem. Par kurinātājiem. Par miecētājiem. Jašims atcerējās tā vīra rētaino, satumsušo seju, kad tas nogāza viņu gar zemi.

Vai tāpēc bija mirusi Prīna?

Jašims izžņaudza no matiem ūdeni.

Prīna ir mirusi.

Un kāpēc slepkava tik mērķtiecīgi bija gribējis mirt?

Kas vēl bez taisnīga soda draudiem varēja likt cilvēkam izvēlēties labāk mirt nekā runāt?

Jašims spēja iedomāties tikai divas lietas. Viena ir bailes.

Otra - mocekļa nāve ticības dēļ.

Viņš pēkšņi parāvās atpakaļ, cīnīdamies pēc elpas, acīs koda ziepes.

Prīna bija mirusi viena tumsā.

Gudra un kaprīza, mīloša un mūžīgi nolādēta, viņa bija mirusi Jašima dēļ.

Viņš bija lūdzis palīdzēt.

Ne jau tas. Cieši aizspiestām acīm, atieztiem zobiem, Jašims sita galvu pret flīžu sienu un kauca.

Viņš to pat nebija iemācījis kārtīgi lasīt.

Rīts uzausa gaišs. Stambulieši ielās apsveica cits citu ar laba laika atgriešanos un izteica cerību, ka nomāktības plīvurs, kas bija nolaidies pār pilsētu pēdējā nedēļā, varētu beidzot pacelties. Optimisti zināja stāstīt, ka slepkavību plūdi acīmredzot ir beigušies un pierādījuši, ka imāmu runas palīdz. Pesimisti arī turpmāk paredzēja miglaino nomāktību. Tikai fatālisti, kuru skaits Stambulā bija mērāms simtos tūkstošu, raustīja plecus un sprieda, ka, līdzīgi kā ar ugunsgrēkiem un zemestrīcēm, tā piepildās Dieva griba.

Jašisms agri nogāja lejā uz Kara Davutas kafejnīcu. Saimnieks ievēroja, ka viņš klibo, un bez liekām runām piedāvāja apsēsties uz spilveniem izklāta dīvāna tālāk no trotuāra, no kurienes viņš tik un tā varēja vērot uz ielas notiekošo.

Kad saimnieks bija atnesis kafiju, Jašims vaicāja: - Vai jums būtu kāds, kas manā uzdevumā aizgādātu zīmīti un sagaidītu atbildi? Es palūgtu jūsu dēlam, bet tas ir diezgan tālu.

Viņš nosauca adresi. Kafejnīcas īpašnieks sarauca pieri un saknieba lūpas.

- Vēl ir laiks, - viņš piesmacis sacīja. - Mchmets var aizskriet. Hei, Mehmet!

No veikala aizmugures izskrēja gadus astoņus deviņus vecs maza auguma zēns. Viņš palocījās un palika stāvam, ar savām lielajām, brūnajām acīm nopietni vērdamies Jašimā.

Jašims iedeva zēnam naudas maku un paskaidroja, kur jāiet. Viņš pastāstīja par veco kundzi, kas sēž pirmajā stāvā aiz dzelzs režģa. - Tev

jāpieklauvē. Kad viņa atsauksies, nodod viņai no manis laba vēlējumus. Atdod naudu un pasaki, ka tā domāta Prīnas kundzei no astotā numura… izdevumiem. Lai ko arī viņa teiktu, nebīsties. Atceries, ko es tev liku pasacīt.

Puika pamāja ar galvu un metās ārā pa durvīm, kur bija sapulcējies neliels ļaužu bariņš, lai vērotu derviša deju uz ielas. Jašims skatījās, kā puika steidzīgi pazūd aiz skatītāju krokotajiem apmetņiem un pēc tam skrien lejā pa ielu. Bēru pakalpojums - viņa tēvs nebūtu apmierināts, ja zinātu.

- Labs zēns, - viņš vainīgi noteica. - Jūs varat ar viņu lepoties.

Ne sevišķi uzticēdamies komplimentam, tēvs pamāja ar galvu un sāka ar dvieli spodrināt glāzes.

Jašims iedzēra malciņu kafijas un pagriezās, lai vērotu priekšnesumu uz ielas.

Dervišs dejoja laukumā, ko bija apjozuši skatītāji, taču viņiem ik pa brīdim bija jāpakāpjas malā, lai ļautu cilvēkiem ieiet kafejnīcā vai iznākt no tās, tādējādi ļaujot Jašimam uzmest ašu skatienu dejotājam. Vīrs bija tērpies baltā tunikā, viņam bija balti kājauti un balta cepure. Acis aizvēris, viņš kustināja rokas un kājas viņam vien skanošas melodijas ritmā. Taču dejotājs nebija transā, no tā, ko Jašims varēja saredzēt, deja izskatījās pēc kādas no vienkāršākajām "Patiesības meklētāja dejām", stilizēts "Muļķība meklē ceļu" interpretējums.

Viņš izstiepa roku, lai paberzētu acis, un nevilšus no sāpēm iesmilkstējās. Viņš bija aizmirsis par ievainojumu.

Ugunsdzēsēju postenis. Vēl viens tornis. Aprēķinu sējumu pētīšana Impērijas arhīvā bija izrādījusies nevērtīga, lai neteiktu vairāk. Atsauces par ugunsdzēsēju torņiem bija pārāk nabadzīgas, lai tās ņemtu vērā, un katrā ziņā ne uz ko nenorādīja. Viss, ko varēja sacīt, - tādi torņi bija. Galata, Bejazita. Visi to zināja. Varbūt viņš bija pētījis nepareizās grāmatas?

Ja vien viņam izdotos satikt jauno, izpalīdzīgo sudānieti Ibū.

Viņš meklēja liecību par ceturto torni. Un neatrada nevienu.

Varbūt tādas nemaz nebija.

Ja nu ceturtā līķa atrašanās vieta vispār nav tornis?

Bet, ja tas nav tornis, ko tad viņš meklē?

Prātā ienāca otrais pants no karagezu dzejoļa.

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Viņi meklē.

Jā, te nu viņš bija. Nezinošs, meklējošs. Un refrēns.'

Pamāci viņus.

Viss ir labi, viss pareizi, Jašims domāja. Tikai kas viņiem būtu jāmāca? Atklāsmes gaisma? Protams, tā tas varētu būt. Taču viņam tas neko nepalīdz. Kā teikts dzejolī, viņš pat nezina, ko nezina. Ta var mūžīgi staigāt pa apli.

Tatad - kas ir tie citi, kam nezinātāji jāpamāca? Vienkārši skolotāji. Vai, teiksim, imāmi, kas ar saviem zižļiem nenogurstoši, pa mazai porcijai ieskandina ļaužu apziņā Korāna priekšrakstus. Varbūt neīsten- ticīgo artilērijas instruktori, kas jaunizcepto zaldātu saujiņai mēģina ieskaidrot matemātikas likumus? Vai gudrie zēni, kas pilsētas mošeju skolās apgūst loģikas, retorikas un arābu valodas pamatus?

Uz ietves dervišs bija beidzis savu deju. Viņš izrāva aiz jostas aizbāzto cepuri un devās cauri kafejnīcai vākt žēlastības dāvanas. Katram, kas kaut ko iedeva, viņš pastiepa pretī roku un nomurmināja svētības vārdus. Jašims ar acu kaktiņu manīja, ka saimnieks viņu vēro, rokas sakrustojis. Nebija nekādu šaubu, ka, bijis šis vīrs parasts ubags, saimnieks varbūt iedotu viņam monētu un izdzītu ārā, taču dervišu ne - bābā bija jārespektē, jo tie rādīja ļaudīm Ceļu. Taku uz augstāko patiesību.

Derviši bija augstākās patiesības skolotāji.

Karagezi bija skolotāji savā īpašajā Ceļā.

Mēģinādams koncentrēties, Jašims uzrāva plecus.

Pēdējā laikā viņam pa galvu visu laiku maisījās šis dzejolis. Nezinādami viņi meklē. Pamāci viņus. Un viņš bija teicis, bet varbūt tikai nodomājis, ka ir skolnieks ar grūtu galvu.

Kur tas bija? Prātā palicis iespaids, ka toreiz viņš kaut ko tomēr bija iemācījies, kaut ko sapratis. Viņš bija domājis par dzejoli un tajā brīdī izdzirda kaut ko vērtīgu. Bet vieta un laiks bija izzuduši no atmiņas.

Viņš aizvēra acis un meklēja atbildi prātā.

Skolnieks ar grūtu galvu. Kur viņš reiz tā jau bija nodomājis?

Galva bija tukša. Mēģini vēlreiz.

Viņš bija uzminējis, ka torņi bija četri. Vecais ugunsdzēsējs Palmuks to noliedza.

Un pēkšņi viņš atcerējās. Tas nebija vecais vīrs, tas bija tas otrs, Orhans. Kad abi miglā stāvēja pie margām, Orhans viņam bija stāstījis par torņiem. Viņš aprakstīja bojā gājušo torni un tā vietā uzcelto Bejazitu. Viņš teica, ka vecais tornis nodedzis kopā ar lūgšanu namu. Tādu lūgšanu namu, kāds bija arī viņu tornī, kāpņu apakšā.

Tatad abos torņos bijušas karagezu mītnes. Par Bejazitas torni viņš vēl nebija pārliecināts, taču dervišu mītne noteikti bija vieta, kur mācīja patiesību karagezu izpratnē. Nezinādami viņi meklē. Pamāci viņus. Un tā nu sagadījās, ka tekke, kas atradās ugunsdzēsēju torņos, bija vecākās visā pilsētā.

- Visa šī lieta jāsāk no sākuma, - Jašims paziņoja. Viņš strauji piecēlās un ieraudzīja dervišu, kas, acis mirkšķinādams un smaidīdams, cepuri pastiepis, lūdza ubaga dāvanas. Derviša cepure noslīdēja turpat viņam gar degunu.

Jašims izgāja uz ielas.

Dervišs svētīdams pastiepa viņam nopakaļ abas rokas. Cepurē viņš ieraudzīja veselu sudraba cehīnu.

-    CHARMANTEl Tout ā fait charmante![44] ja būtu jaunāka, mana dārgā, es noteikti būtu greizsirdīga.

Jevgeņija mazliet nosarka un izdarīja reveransu. Viņasprāt, nebija nekādu šaubu, ka valida, kas pašreiz bija atlaidusies sēdeklī pie loga izmētātajos spilvenos, pati reiz bijusi ļoti valdzinoša. Maigas aizmugures gaismas apspīdēta, viņa zvilnēja skaistas sievietes nepiespiestajā pozā. Un vēl viņas augstie vaigu kauli…

-     Priecājos, ka mēs spējām piedabūt jūs atnākt, - bez mazākās ironijas pieskaņas turpināja sultāna māte. Viņa pacēla lorneti un aplūkoja Jevgeņijas kleitu. - Meitenēm jūs liksieties gluži ā la mode[45], - viņa sacīja, ļoti skaidri izrunādama vārdus. - Vēlos, lai apsēžaties man blakus, pirms viņas aprij jūs ar saviem skatieniem. Mēs varētu mazliet aprunāties.

Jevgeņija pasmaidīja un apsēdās uz dīvāna malas.

-    Cik laipni no jūsu puses, ka uzaicinājāt mani.

-     Vīrieši nemaz nezina, cik daudz mēs varam nokārtot, nest ce pos[46]? pat no šejienes. tu ne me crois pas[47]>

-     Protams, es jums ticu, valida.

-     Un jūs, krievi, mūsdienās lielā mērā esat uzlecošās zvaigznes. Grāfs Orlovs, jūsu vīra priekšgājējs, bija uzticams impērijas draugs

Ēģiptes krīzes laikā. Cik noprotu, viņa sieva bija ļoti vienkārša, taču viņi, bez šaubām, bija ļoti laimīgi kopā.

Jevgeņijas acis pārvērtās šaurās šķirbiņās. - Viņa bija Voronska, - jaunā sieviete atbildēja.

-    Ticiet vai ne, - sultāna māte sacīja, - mani nekad nav sevišķi ietekmējušas veco ģimeņu ambīcijas. Ne es, ne mana bērnības draudzene Roza nebijām īsti Almanac de GotJui. Mēs bijām gudras, un tas bija daudz svarīgāk. Viņa kļuva par imperatori. Viņas vīrs Napoleons, protams, vispār bija nācis "ne no kurienes". Priecājos piebilst, ka osma- ņiem nav šāda veida snobisma.

Jevgeņija slinki pievēra acis un pasmaidīja.

-    Laikam gan, - viņa nevērīgi izmeta, - vienas vecas dzimtas ambīcijas impērijai tomēr ir jārespektē?

Valida uzlika roku Jevgeņijas plaukstai. - Pilnīgi pareizi, mana dārgā. Taču mans dēls ticis uzaudzināts, lai šīs ambīcijas aizstāvētu, nevis lai paļautos uz tām. Nav nekādas nozīmes, vai tu esi piektais vai divdesmit piektais, vai - Mahmuta gadījumā - divdesmit astotais Osmaņu impērijas sultāns un tiešais paša Osmana Beja pēctecis, ja nevari pierādīt, ka impērijai esi nepieciešams. Mahmuts ir pārspējis manas cerības. Es priecātos, ja jūs ar viņu satiktos. Jūs noteikti viņam patiksiet. - Valida ievēroja Jevgeņijas sejā izbrīnu un klusi iesmējās. - Ak, neuztraucieties. Mans dēls nelīdzinās Suleimanam.

Jevgeņija arī nevilšus iesmējās. Suleimans Lieliskais, dižais renesanses sultāns, bija līdz ausīm iemīlējies krievu kurtizānē Rokselanā [48] . viss beidzās ar to, ka viņi apprecējās, un tā bija pēdējā reize, kad kāds sultāns vispār precējās.

Valida paspieda viņas roku. - Un entre nous [49] - viņam patīk mazliet apaļīgākas sievietes. Jūs redzēsiet.

Valida pacēla roku. It kā uz burvju mājienu ienāca divas meitenes un paklanījās. Viena no viņām turēja paplāti ar mazītiņās krūzītēs salietu kafiju. Otra nesa ūdenspīpi.

-     Vai jūs smēķējat?

Jevgeņija uzmeta validai izbrīnās pilnu skatienu. Valida paraustīja plecus.

-     Reizēm piemirstas. Baidos, ka tas ir harēma netikums. Viens no daudzajiem. Parīzes mode ir vēl viens.

Viņa pamāja meitenēm, un tās nolika paplāti un pīpi uz grīdas. Viena skaisti nometās celīšos pie Jevgeņijas kājām un pasniedza viņai kafijas krūzīti.

-     Izpēte sākusies, - sausi noteica valida. Jevgeņija paņēma krūzīti un nomurmināja pateicības vārdus. Meitene nemaz necentās piecelties, bet pieskārās ar roku pierei un pateica validai pāris vārdu.

-     Kā jau gaidīju, - valida sacīja. - Meitenes vaicā, vai jūs negribētu piebiedroties viņām pirtī.

Kad Jašims kāpa augšā pa spirālveida kāpnēm, viņa garastāvoklis no dzirdētajiem jaunumiem kļuva vēl pacilātāks.

Ar zēnu viņš sastapās pie kafejnīcas, uz ietves. Tas nostājās miera stājā un vienā elpas vilcienā izspļāva visas ziņas, ko bija saņēmis no Prīnas saimnieces un iegaumējis pa ceļam.

-     Saimniece saka: jūsu draudzene netaisās mirt un man nevajadzētu prasīt viņai tādas lietas. Viņa saka: draudzene ir savainojusi roku un viņai vajag daudz atpūsties. Viņa saka… viņa saka… - zēns saverkšķīja seju. - Es nevaru atcerēties to otro lietu, bet tā bija līdzīga pirmajai. Man tā liekas.

Jašims lika viņam atkārtot ziņu. Dažus mirkļus viņš stāvēja nekustīgi, tad sāka smieties. - Tu esi ļoti labi pastrādājis. Tu atnesi man ļoti labas ziņas, paldies.

Puika nāves nopietnībā saņēma monētu un skrēja atpakaļ uz kafejnīcu parādīt to mātei. Jašims nogriezās un projām no Zelta raga kliboja dungodams.

Viņa garastāvokli nesabojāja pat tas, ka viņš ieraudzīja veco ugunsdzēsēju Palmuku, kas, izbāzis galvu no lūkas, balstījās pret margām ar muguru pret viņu. Pilnīgi otrādi. Viņš mierīgi un ar smaidu uzkāpa uz jumta. Nostājies blakus Palmukam, viņš pēkšņi sagrāba to aiz jostas. Pirms ugunsdzēsējs paguva kaut kā reaģēt, Jašims pacēla viņu virs apmargojuma.

-    Āāā! Aāā! Nedari tā! Orhan! Vaai! Laid mani vaļā! Tu nelieti. Ai. Ai. Mana sirds. Orhan!

-    Es neesmu Orhans, - Jašims mierīgi sacīja. - Esmu cilvēks, kam jūs vakar samelojāt. Par torni. Vai atceraties? Man šķita, jūs teicāt arī, ka jums nepatīk augstums. Kam lai es tagad ticu?

-    Man nepatīk, efendi. Man nepatīk. Un zvēru, ka nemeloju. Vecā Palmuka kājas tirinājās gaisā, bet rokas bija pārāk tālu no

margām, lai varētu aizstiepties līdz tām. Jašims pabīdīja viņu vēl mazliet uz priekšu.

-    Nē, lūdzu! - Palmuks gandrīz kliedza, vārdi nāca ārā kā aprautos sprādzienos. - Tas, ko es teicu… Es tikai gribēju naudu. Es to atdošu.

-     Lūgšanu nams, - Jašims kliedza. - Ir taču vēl ceturtais lūgšanu nams, vai ne?

Taču vīrs bija ļengans. Jašima acis kļuva šauras. Viņš prātoja, vai tas varētu būt viltīgs triks. Viņš uzvilks to augšā un - bāc! Vecais Palmuks būs viņam pie rīkles.

-    Nu tad krīti ar', - viņš skaļi noteica.

Vai nu vecais Palmuks bija nesamaņā, vai arī viņš bija ļoti ciets rieksts.

Jašimam ienāca prātā slepkava, kas labprātīgi iekrita vārošajā krāsā. Viņš uzvilka veco Palmuku atpakaļ uz jumta.

Vīra seja bija pelnu pelēka. Viņa acis mežonīgi šaudījās uz visām pusēm, un šķita, ka viņam ir grūti elpot. Viņš varēja izdvest tikai sausus krekšķus.

Jašims noguldīja viņu uz muguras un atrāva vaļā krekla apkaklīti. Uzspiezdams ar apakšdelmiem, viņš pamasēja vecajam vīram krūtis. Palmuka sejā atgriezās krāsa un mežonīgi ātrās acu kustības kļuva lēnākas. Beidzot viņš ievilka dziļu, drebelīgu elpu un aizvēra acis. Jašims neteica neko. Viņš gaidīja.

Vecā vīra acis mazliet pavērās un skatiens atklimta pie viņa.

-   Jums nevajadzēja tā darīt, - viņš nomurmināja. - Jūs izmantojāt izdevību, efendi.

Jašims tupēja, šūpodamies uz papēžiem, un dusmīgi šņāca.

-    Jūs man melojāt, - viņš salti atteica.

Palmuka sejai pārslīdēja viltīgs smīns, un viņš skumji nožagojās.

-    Jūs gribētu gan/ - viņš ļoti mierīgi teica. - Veco Palmuk, pakalpo klientam. Ei, Palmuk, pastāsti mums kaut ko. - Viņš atkal aizvēra acis. -Jums tā nevajadzēja darīt.

Jašims iekoda lūpā. Pagājušajā naktī viņš faktiski bija nogalinājis cilvēku. Un šodien…

-     Piedod, - viņš teica.

Palmuks pielika roku pie krūtīm un, gramstīdamies ap kaklu, mēģināja savilkt kopā saplēstā krekla stūrus.

-    Tas bija jauns krekls, efendi.

Jašims nopūtās.

-    Es jums pagādāšu citu vai nopirkšu divus. Bet vispirms pastāstiet man, vai karageziem bija tekke Bejazitas tornī? Tada pati kā šeit.

Vecais Palmuks skatījās viņā. - Tekke? Bejazitas tornī? - Viņš sāka sēkt. Pagāja kāds mirklis, kamēr Jašims aptvēra, ka viņš smejas.

-    Kas tur smieklīgs?

-Jūs teicāt - tekke Bejazitā? - Vecais Palmuks ķiķinādams ar plaukstu berzēja degunu. - Tur bija gan tekke, tā tas ir. Un tornis tika uzbūvēts virs tās.

Jašims sastinga. - Vecā pils?

-    Ta vismaz esmu dzirdējis. Jau sen, kad janičāri vēl apsargāja veco pili, tornis sabruka. Bet janičāri neatstāja tekke. Viņi izdomāja, kā to saglabāt. Viņi panāca, ka virs tās uzceļ veselu ugunsdzēsēju torni. Varat iedomāties?

Jašims varēja iedomāties. - Tatad vēl viens lūgšanu nams. Tas, kas man vajadzīgs. Ceturtais.

Ugunsdzēsējam izlauzās smaids. - Bet bija taču dučiem lūgšanu namu, efendi. Simtiem.

-    Jā. Bet ugunsdzēsējiem? Vai bija kāds īpašs?

Vecais Palmuks ar pūlēm piecēlās sēdus. Viņš šūpojās viduklī un kratīja galvu.

-    Vēlētos, kaut es to zinātu, efendi. Būtu es agrāk sapratis, ko jūs meklējat. Nezinu, par ko jūs mani uzskatāt, taču neesat sastapis īsto. Es… es nesaprotu, ko jūs īsti gribat?

Viņš pagriezās un ar pelēkām, apaļām acīm nevainīgi paraudzījās uz Jašimu.

- Es kādreiz biju izsūtāmais zēns. Dokos. - Tagad viņš māja ar galvu un skatījās uz Jašimu, it kā redzētu to pirmo reizi. - Saprotiet, efendi. Es tur nebiju klāt.

Un tā ir taisnība, Jašims nodomāja.

Es dodu šim zellim naudu. Es pērku viņam kreklus, un patiesībā viņš itin neko nezina.

Jašims atrada Polijas vēstnieku, ģērbušos zīda rītasvārkos ar apsūbējušā zeltā izšūtiem lauvām un zirgiem, kas, pēc Jašima domām, bija ķīniešu darinājums. Vēstnieks dzēra tēju un rimti lūkojās uz vārītu olu, tomēr, kad ienāca Jašims, kā aizsargājoties pacēla plaukstu pie acīm un grozīja galvu uz visām pusēm kā satraukts bruņurupucis. Saules gaisma izcēla puteklīšus, kas lēni plūda uz augsto, gareno logu.

-     Vai zini, cik pulkstenis? - Paļevskis dobji vaicāja. - Uzcienājies ar tēju.

-    Tu esi slims?

-    Slims? Nē. Bet es ciešu. Kāpēc nevarētu līt lietus?

Nespēdams izdomāt atbildi, Jašims saritinājās atzveltnes krēslā un

ļāva Paļevskim ar drebošu roku ieliet tasi tējas.

-    Mt'^es, - Jašims sacīja. Viņš pacēla skatienu. - Mezes, mazas uzkodas pirms galvenā ēdiena.

-    Vai mums noteikti jārunā par ēdienu?

-    Me?es - tas ir veids, kā rosināt cilvēku lieliskajām dzīrēm, kas vēl tikai sekos. To sagatavošanai tiek pieliktas milzīgas pūles. Vai to izvēlei, es teiktu. Dažkārt vienkāršākās uzkodas ir vislabākās. Svaigi gurķi no Karamanas, sardīnes no Ortakejas - lielākoties izdauzītas, bet arī ceptas… Katra uzkoda jāpasniedz tās labākajā veidā sezonas kulminācijas brīdī, varētu pat teikt, ka pienācīga laika izvēle nosaka visu. Un tagad ņemsim šīs slepkavības. Tev bija taisnība, tie nav tikai atsevišķi vardarbības gadījumi. Tajos ir sistēma, vēl vairāk. Redzi, kopā ņemtas, pašas slepkavības vēl nav īstais nobeigums. Ēdienreize nebeidzas ar uzkodām, vai ne? Uzkodas tikai piesaka dzīres. Un šo slepkavību, tāpat kā uzkodu nozīme ir atkarīga no pareizās laika izvēles, - Jašims turpināja. - Pēdējās trīs dienas esmu prātojis, kāpēc tieši tagad. Kāpēc kadetu slepkavības? Es gandrīz nejauši atklāju, ka sultāns pēc dažām dienām grasās nākt klajā ar ediktu. Lielas reformas, būtisks pagrieziens.

-    Ak jā, edikts, - Paļevskis pamāja ar galvu un salika kopā pirkstgalus.

-    Tu par to zini? - Jašima argumenti sabruka, dodot vietu izbrīnam.

-     Starp citu. Pirms dažām nedēļām Stambulas diplomātu elitei tika izsniegti edikta skaidrojumi. - Viņš redzēja, ka Jašims grib kaut ko teikt, un pacēla roku. - Kad saku - elitei, tas nenozīmē, ka tur biju iekļauts arī es. Un nav grūti saprast, kāpēc, - ja pareizi saprotu ediktu un visu, ko tas nozīmē. Viens no tā mērķiem, primārais mērķis, cik zinu, ir padarīt Portu par pieņemamu vietu ārzemju aizdevumiem. Polija acīmredzot nevar ietekmēt vērtspapīru tirgu. Es par ediktu dzirdēju no zviedriem, kas, šķiet, to ir uzzinājuši no amerikāņiem.

-    Tu gribi teikt, ka bija pieaicināti arī amerikāņi?

-    Liekas dīvaini. Bet, ja tā padomā, tu taču zini, kas ir amerikāņi? Viņi ir pasaules mēroga eksperti Eiropas naudas izkrāpšanā. Porta vēlas viņus dabūt savā pusē. Iespējams, viņi var koordinēt turku pūliņus. Un, runājot godīgi, nedomāju, ka Porta jebkad varējusi izskaitļot, kurā pusē amerikāņi īsti ir. Jūsu galminieki nespēj sagremot Neatkarības deklarāciju vēl sešdesmit gadus pēc šī notikuma.

Paļevskis pasniedzās pēc tējkannas. - Ideja par republiku vienmēr viņus ir fascinējusi kā skolas puikas. Osmaņu nams, liekas, ir visilgstošākā karaliskā dinastija Eiropā. Vēl tēju?

Jašims pastiepa tasīti ar apakštasīti. - Es tagad domāju, kas vēl zina par ediktu. Ārzemju varas man nebija ienākušas prātā.

-    Tomēr ārzemju varas, - Paļevskis, ciniski pārbaudīdams pacietību, piebilda, - ir visa tā sāls - ārzemju varas, ārzemju investīcijas un aizdevumi.

-    Jā. Jā, protams.

Kādu brīdi viņi dzēra tēju klusumā, ko iztraucēja tikai vācu pulksteņa tikšķēšana.

-    Tavi janičāri, - Paļevskis pēc brīža ierunājās. - Vai tu vēl aizvien esi pārliecināts, ka viņi eksistē?

Jašims pamāja. - Patīk tas tev vai nepatīk, esmu pārliecināts. Tu man teici, ka redzēji, kā viņus iznīcina. Labi. Cilvēki uzskata, ka Polija izzuda pirms piecdesmit gadiem. Pat kartē to nevar atrast. Bet ne jau to tu man centies pateikt. Tu saki, ka tā ir izdzīvojusi. Polija eksistē valodā, atmiņā, ticībā. Ta dzīvo kā ideja. Es runāju par to pašu. Par ugunsdzēsēju torņiem man tikai daļēji bija taisnība. Biju izveidojis sakarību starp trim torņiem, kurus zināju, - divi no tiem joprojām stāv, tāpat trešais, kas tika nodedzināts un izdemolēts 1826. gadā, arī triju kadetu ķermeņi parādījās to tuvumā. Man vajadzēja atrast ceturto torni, vai ne? Bet es nevarēju to atrast. Ceturtā torņa nekad nav bijis. Tomēr zināju, ka sistēma ir pareiza. Torņiem, tāpat kā slepkavībām, bija pielikuši roku janičāri. Tai bija jābūt taisnībai.

-     Iespējams. Taču bez ceturtā torņa tam nav nekādas jēgas.

-    To pašu jutu arī es. Ja vien aiz ugunsdzēsēju torņiem neslēpās vēl kaut kas, ko nepamanīju, kas varētu sasaistīt visus trīs torņus ar kādu citu vietu, ne ar ugunsdzēsēju torni.

Paļevskis izstiepa uz priekšu apakšlūpu un nopūtās. - Man negribas to teikt, Jaš, ber tu staigā pa ļoti plānu ledu. Uz brīdi aizmirsīsim manus iebildumus. Janičārus tu turi aizdomās par kadetu slepkavību tāpēc, ka ir atrastas koka karotes un viss pārējais. - Viņš sarauca degunu. - Sistēma ar ugunsdzēsēju torņiem tev nāk prātā tāpēc, ka janičāri, būdami ugunsdzēsēji, kādreiz tos pārvaldīja. Atsakies no torņiem - un kas paliks pāri no tavas janičāru teorijas? Saki, lūdzams. Tu nevari iet pa diviem ceļiem.

Jašims pasmaidīja. - Bet es domāju, ka varu. Pirms dažām dienām atradu to, kas man bija vajadzīgs, bet līdz šai dienai neredzēju, kā tas viss savelkams kopā. Galatas tornī bija izmitināta karagezu tekke, kas janičāriem bija svētvieta. Iznīcinātajā novērošanas tornī janičāru kazarmās arī bija tekke.

-     Bet Bejazitas tornis, - Paļevskis protestēja, - ir moderns. Un es domāju tieši par to. Laikā, kad to cēla, janičāri un ari karagezi jau bija vēsture. Patiešām, Jaš, šī apsēstība ar janičāriem tev tikai traucē.

-     Es gan tā nedomāju. Tikko atklāju, ka Bejazitas tornis uzcelts pie vecās pils, tieši uz vecas karagezu mītnes. Tas jau ir "trīs".

Tagad meklēju vēl vienu karagezu lūgšanu namu un pat nezinu, ar ko sākt.

Paļevskis pagramstījās pa blakusstāvošā galda atvilktni un izvilka ādas vākus. Tajos bija viena vienīga, vaļīgi uz pusēm salocīta rakstāmpapīra formāta lapa.

Viņš atvēra lapu, un, Jašimam par pārsteigumu, tur atradās akurāti un sīki, ar tinti izzīmēta karte - Stambula no putna lidojuma. Tur, kur vajadzēja būt debesīm, gaiss bija pilns ar nosaukumiem, piezīmēm un cipariem.

-    Tu vaicāji par karti. Vakar vakarā es atcerējos par Ingiliz Mustafa, - polis teica. - Es pārmeklēju visu pilsētu, lai to atrastu.

-     Mustafa Anglis?

-    Patiesībā viņš bija skots. Kempbels. Viņš ieradās Stambulā apmēram pirms sešdesmit gadiem, lai nodibinātu matemātikas skolu artilē- ristiem. Un turklāt kļuva par musulmani.

-    Vai viņš vēl ir dzīvs?

Paļevskis nosprauslājās. - Nē, nē. Baidos, ka pat islāma praktizēšana šai ziņā viņam nevarēja palīdzēt. Viena no viņa iemīļotajām mānijām bija Stambulas svētums, kas norādīja uz to, cik pārspīlēti pilsēta ir iegrimusi ticībā. Uzdrošinos apgalvot, ka viņš kļuva par ļoti labu musulmani, taču nav tik viegli izravēt no sevis skotu skolu dresūru zinātnēs. Šī karte mums parāda visas mošejas, svēto kapus, dervišu mītnes un tamlīdzīgi. Ko vien pilsētā spējis atrast, visu viņš ir iezīmējis kartē.

Vēstnieks sameklēja rītasvārku kabatā lasāmās brilles.

-    Skaties, katrai pilsētas svētvietai ir savs numurs. Atslēga ir meklējama šeit. Četrpadsmit - Camii Sultan Mehmed, Mehmeta mošeja. Divdesmit pieci - Turbe Hasan, Hasana kapenes. Trīsdesmit - skaties, karagezu tekke. Un vēl viena. Un te arī.

Jašims neticīgi kratīja galvu.

-    Tikai ārzemnieks var kaut ko tādu paveikt, - viņš sacīja. - Ar to es domāju, tas ir tik, tik… - viņš gribēja teikt "tik bezjēdzīgi", bet izdomāja labāku vārdu. - Tik neparasti.

Paļevskis piekrītoši pamāja. - Viņš vēlējās parādīt, cik dziļi viņa pieņemtā ticība ir ieaudusies pilsētā. Turklāt viņam bija jāizvēlas no daudzām karagezu tekke.

Jašims kādu bridi skatījās kartē. - No pārāk daudzām, - viņš nomurmināja. - Kura ir īstā? Kura ir ceturtā?

Paļevskis atlaidās krēslā, apklāja acis ar plaukstām un domāja. - Vai tu man neteici, ka visos trijos ugunsdzēsēju posteņos bija arī vecākās pilsētas tekkeī Vai to pašu neteica arī tie ugunsdzēsēji?

Jašima prāts sāka skriet aulekšiem. Paļevskis turpināja: - Iespējams, es tā runāju tāpēc, ka esmu polis, un poļi savā dziļākajā būtībā ir antikvāri. Piemēram, šie rītasvārki. Vai zini, kāpēc es tos nēsāju?

-    Tāpēc, ka tie ir mājīgi un ērti, - izklaidīgi noteica Jašims.

-     Jā un nē. Tas ir sarmatu izstrādājums. Redzi, pirms daudziem gadiem mēs uzskatījām, ka poli bija saistīti ar daļēji mistiski eksistējošu karotāju cilti - sarmatiem kaut kur Centrālāzijā. Es gan domāju, ka mēs īsti nezinām, no kurienes nākam, bet tikai meklējam ģenealoģisko izcelsmi, sugu, ja tā var teikt. Tada toreiz bija mode, un tā sauktais sarmatu stils, saproti - zīds, spalvas un tumšsarkana āda… Kad es te ierados, atradu rītasvārkus karājamies skapī. Ta ir cita laikmeta relikvija. Tas man tajā visā patīk visvairāk. Katru rītu es uzvelku tērpu, kas ie vēstures daļa. Pagātnes iedomātā godībā. Un tas ir arī varen ērts, kā tu teici. Doma, ka šīs tekke ir vecas, patiešām vecas, liek man saausī- ties. Varbūt tās ir pašas pirmās, kas pilsētā ierīkotas. Un tā ir tava sugas ģenealoģija, ja gribi zināt. No tām tevis meklētie puiši varbūt grib sākt. Varbūt ceturtā tekke ir arī viena no oriģinālās izcelsmes ložām. Pirmā vai ceturtā, vienalga. Tāpēc tev jāmeklē tekke, kas ir tikpat veca kā tās trīs, kuras jau zini.

Jašims pamāja. Četras pirmās tekke. Tas derēja, tas būtu "tradicio- nālistu" gaumē.

-     Tas varētu izskaidrot vienu citu lietu, kas mūs uztrauc, - viņš skaļi teica. - īstais laiks - tas ir edikts, bet īstais cipars… Kāpēc četri? Ja tev ir taisnība un kāds grib atgriezties pie pirmsākumiem, cenzdamies visu sākt no jauna, tad četri ir pareizais skaitlis. Četri ir stabilitātes un spēka skaitlis - kā četras galda kājas. Tas ir uz zemes pastāvošās kārtības atspoguļojums. Četri zemes stūri. Četri vēji. Četri elementi. "Četri" ir pamatprincips.

-     Un tas atgriežas pie Osmaņu ēras pirmsākumiem! Svētais karš, Stambula kā pasaules naba.

Jašims dzirdēja zupas meistaru skaidrojam, ka janičāri uzcēluši impēriju, ka viņi karagezu tēvu vadībā pilsētu atkarojuši ticībai.

-    Kad vien mums iet slikti, priekšējās cīnītāju rindās iznāk cilvēki, kas stāsta, ka mēs vienkārši esam attālinājušies no vecajām, patiesajām vērtībām, ka mums ir jāgriežas atpakaļ un jāmēģina būt tādiem, kādi bijām, kad visa Eiropa drebot gulēja pie mūsu kājām.

-    Nu, - Paļevskis sausi noteica. - Ne jau visa Eiropa.

-     Izņemot Poliju, mūsu varonīgo pretinieku, - Jašims dāsni pieļāva.

Viņa sejai pārslīdēja šaubu ēna. - Bet kā mēs varam izsecināt, kura no mītnēm ir īstā, kura ir tā ceturtā? Tava karte neuzrāda datumus, ja kāds tos vispār zina.

Paļevskis kodīja nagus.

-    Ja mums būtu vēl vecāka karte, - viņš rimti iebilda, - un pietiekami laba, lai varētu salīdzināt ar šo… Daudzas no kādreizējām tekke vairs neeksistē. Kaut ko mēs varētu uzzināt tikai ar izslēgšanu, ar dedukcijas metodi.

Viņš saberzēja rokas.

-    Tai būtu jābūt ļoti sīkai kartei, - viņš apcerēja.

Tad Paļevskis pakratīja galvu. - Godīgi sakot, neesmu pārliecināts, vai ir kāda tik veca, kā tev vajadzētu. Man noteikti tādas nav.

Atbalstījis zodu ar roku, Jašims raudzījās ugunī.

-     Vai Loriha vārds tev kaut ko izsaka? - viņš rāmi ierunājās. - Flensburga. Tūkstoš piecsimt kāds tur gads…

Paļevska acis kļuva platas.

-     Kā, pie visiem svētajiem… Jaš? Ta ir visbrīnišķīgākā pilsētas panorāma, kas kādreiz radīta. Ta vismaz esmu dzirdējis. Ja godīgi, es nekad to neesmu redzējis. Droši vien ir bijušas vairākas kopijas, taču Stambulā tu to neatradīsi, tas nu ir droši.

-      Brīnišķīga panorāma, - Jašims piekrita. - Tu kļūdies, mans draugs. Man liekas, es zinu, kur to var atrast.

Pēc pusstundas Jašims stāvēja Krievijas vēstniecības portikā un viņa galvā vīdēja kaitinošā doma, ka zināt nav gluži tas pats, kas ieraudzīt. Viņš bija tikai pusjūdzes attālumā no Paļevska vēstnieka rezidences un mazāk nekā divdesmit jardus no kartes, kuru bija redzējis karājamies augšstāva vestibila galerijā. Bet iespēja ieraudzīt karti bija tāda, kā kad tā atrastos Sibīrijā.

Izrādījās, ka vēstnieka nav mājās. Jašims prātoja, vai viņš nepiekopj Paļevska dienas kārtību - varbūt vēl guļ gultā kopā ar savu mīļo, smaržīgo sieviņu. Šī doma apbēdināja, tāpēc viņš pavaicāja, vai nevarētu sastapt pirmo sekretāru. Ar pirmo sekretāru tāpat nebija iespējams satikties. Jašims teju vai gribēja pajautāt, vai nevarētu pasaukt vēstnieka sievu, taču veselais saprāts un iedzimtā pieklājība to liedza. Pat kristiešu sievietes nenāk atvērt katram, kas klauvē.

-    Vai te neatrastos kāds, ar ko es varētu aprunāties?

Brīdī, kad izdzirda uzsvērti militāros soļus, Jašims zināja, kurš ir tas, kas atrastos. Sakropļotā roka. Neglītā rēta.

-    Labvakar, - Potjomkins sacīja. - Vai jūs ienāksiet?

Kad viņi ar diplomātu iegāja lielajā zālē, Jašima skatiens nevilšus pievērsās kāpnēm.

-     Personāls parasti neielaiž cilvēkus bez iepriekšējas norunas. Atvainojiet, ja jums nācās ilgi gaidīt. Vēstniekam un viņa darbiniekiem šodien ir smaga darba diena. Šovakar Viņa Ekselence tiek gaidīts pilī. Baidos, ka patlaban viņu nevar traucēt.

Viņa nervi ir uzvilkti līdz pēdējai robežai, Jašims nodomāja.

-Jūs man varētu palīdzēt. Aizvakar es redzēju pie vēstnieka biroja durvīm kādu interesantu karti, ko ļoti vēlētos aplūkot vēlreiz. Prātoju, vai…

Potjomkins izskatījās apmulsis. - Karti?

-    Jā. Melhiora Loriha zīmētu karti. Ta karājas augšstāva vestibilā.

-    Esmu pārliecināts, ka Viņa Ekselence priecātos jums to parādīt, - Potjomkins jau mierīgāk sacīja. - Ja jūs būtu tik laipns un iesniegtu šo lūgumu rakstiski, es personiski sekotu, lai tas nokļūst viņa uzmanības lokā.

-    Tūlīt?

Potjomkins gandrīz smaidīja. - Baidos, ka tas nav iespējams. Šāda veida lūgumi prasa apmēram mēnesi, lai visu nokārtotu. Mēs varētu saīsināt šo laiku. Teiksim, uz trim nedēļām?

-     Zinu, ka karte ir tepat, kāpņu augšgalā. Es nevienu netraucēšu.

Potjomkins turpināja smaidīt, bet neteica neko.

-    Piecpadsmit minūtes, - Jašims izmisīgi sacīja.

-     Mesjē, jūs aizmirstat, ka šī ir strādājoša vēstniecība. Te nav ne muzejs, ne publiska galerija. Bet esmu pārliecināts, ka Viņa Ekselence princis būs priecīgs izskatīt jūsu lūgumu tam atvēlētajā laikā. Šobrīd, ja jums nav nekā cita…

-     Nedomāju, ka jums ir bijis laiks ieskatīties šveicara finanšu atskaitēs, - Jašims sardoniski piebilda.

-    Nav gan bijis, - atašejs klusi piekrita. - Neviena brītiņa. Atļaujiet jūs pavadīt līdz izejai, mesjē.

Tieši šai pašā brīdī piecas enerģiskas kalpones palīdzēja vēstnieka sieviņai atbrīvoties no apģērba. Katru apģērba gabalu tā nomešanas kārtībā viņas pacēla un ar attiecīgu sajūsmas un atzinības pakāpi izpētīja.

Validas priekšlikums par iešanu pirtī kopā ar sultāna harēma sievietēm nāca pēc piedāvājuma uzsmēķēt ūdenspīpi un uz laiku atņēma Jevgeņijai runas dāvanas. Jaunā sieviete nebija tik viegli izsitama no sliedēm, taču viņai tūdaļ ienāca prātā doma, ka sultānam varbūt iegri- bēsies ari pašam izbaudīt pirti. Un vēl viena alternatīva, ka viņš varētu izklaidēties, vērodams šo izrādi kāda slepena režģa aizsegā. Visbeidzot viņa sāka prātot, vai tikai valida viņu vienkārši neķircina.

- Viss ir pilnīgā kārtībā, - valida sacīja. - Sultāns nekad neiet sieviešu pirtī. Turpretī meitenes būtu priecīgas, taču ja jūs negribat…

Vismaz uz diviem maniem jautājumiem atbilde ir dota, Jevgeņija nodomāja. - Tas būtu jauki, - viņa atbildēja.

Pēc dažām minūtēm, kad meitenes, pētot viņas korseti, taisīja smieklīgas grimases, viņa jau smējās. Viena meitene piepūta vaigus un izpūta elpu. Cita, valdot vispārējai jautrībai, tēloja, ka aizslēdz mazu atslēdziņu. Paraustījusi tvirtos krēmkrāsas plecus, viņa ar zīmēm rādīja Jevgeņijai, ka osmaņu sievietēm patīk zināma brīvība, ko neatļaujas viņu eiropiešu māsas. Bet, kad Jevgeņija izkāpa no apakšsvārkiem, viņas atkāpās, kā likās, neliekuļotā atzinībā par radīto efektu. Līdz brīdim, kad ieraudzīja viņas kaunuma apmatojumu - to redzot, meitenes izpleta acis patiesā pārsteigumā. Tad viņas palīdzēja viešņai atraisīt prievītes un pavadīja uz pirti.

Vēlāk Jevgeņija apcerēja atšķirību starp turku un krievu pirti. Vienā no tēva muižām, Maskavas piepilsētā, viņa no tvaika piepildītās baļķu būdas bieži bija lēkusi sniegā, tā ka labsajūtā aizraujas elpa. Pirms tam pirts apkalpotājas ar slotās sasietām bērza rīkstēm rūpīgi pātagoja viņas ādu, līdz tā sāka kaist. Harēma pirtī to pašu labsajūtu panāca bez sāpēm, bauda šķita bezgalīgi ilga un dīvaini visaptveroša. Viņu ziepēja, berza un masēja, un likās, ka nevienu viņas ķermeņa daļu meitenes neatstāj novārtā, bet veselīga sieviete - masiere - izvingrināja viņas locekļus, izstaipīja kaklu un pat izlocīja roku un kāju pirkstus. Tikai ar lielu gribas piepūli, ko viņa vēlāk gandrīz nožēloja, Jevgeņija izteica savu noliedzošo viedokli pret karsto vasku un skuvekli, kas, dabiski, parādījās pirts kalpotājas rokās. Kad viņa bija nomazgājusies un kaila atlaidās uz dīvāna telpā aiz pirts, kur viņu ielenca citas sievietes, kas smēķēja, malkoja kafiju un novērtēja savu trofeju - visas viņas drēbes, Jevgeņijai nebija nekādas nojausmas, cik ilgs laiks ir pagājis. Sieviešu vīterošana bija nomierinoša, putnu treļļiem līdzīgās kadences sajaucās ar ābeles koka un tabakas smaržām un, kad aizvēra acis, aiznesa viņu pagātnē, tālu projām uz bērnības rudeni pie kādas upes, kas tomēr nebija nemaz tik sen.

Viņu pamodināja vēsa roka uz pleca. Jevgeņija nevilšus uzslējās sēdus un ieraudzīja, ka uz viņu bezkaislīgi lūkojas galvenais einuhs. Tad viņš vairākas reizes pamāja un, smaidā atklājot savus mazos zobus, ar žestu norādīja, ka jāceļas.

Viņa lēni piecēlās un uzsmaidīja savām jaunajām draudzenēm. Meitenes atbildēja ar īsu smaidu un palīdzēja saģērbties. Viņa vispirms iekāpa apakšsvārkos, tad aplika korseti. Viena no meitenēm to aizmugurē aizšņorēja, viņai būtu gribējies ciešāk, taču vieglprātīgā atmosfēra, kas ļautu palūgt savilkt to ciešāk, bija izgaisusi. Viņa paskatījās uz durvīm, kur, skatienam šaudoties pa visu telpu, stāvēja melnais einuhs. Kad vēstnieka sieva bija apģērbusies, viņa, zodu izslējusi, slinki paskatījās tam acīs. Viņš tikko manāmi paklanījās un atvēra durvis.

Atgriežoties pie validas svītas, viņa atrada veco lēdiju sēžam uz dīvāna un pļāpājam ar apaļīgu pusmūža vīrieti, kas, jāteniski uzsēdies rietumnieciskam krēslam, turp un atpakaļ šūpojās uz tā.

Sultāns pagriezās un ar nelielu piepūli piecēlās.

-    Prmcesse! - Viņš nolieca galvu, paņēma viņas roku un piespieda pie lūpām. Jevgeņija noslīga zemā reveransā.

-    Bravo! - Valida sasita plaukstas. - Kā redzu, esat dzīva un ģērbusies tikpat skaisti kā pirms tam. Meitenes, - viņa paskaidroja sultānam,

-     vienā mierā varēja nozagt viņas drānas.

-     Viņas drānas? - Sultāns likās samulsis. - Bet mēs katru gadu kādu sūtām pēc apģērba uz Parīzi, māt.

Jevgeņija jautri pasmējās.

-     Man liekas, Majestāt, ka mums, sievietēm, interesantas liekas nevis pašas drēbes, bet tas, kā tās tiek valkātas. Un pirtī viss, - viņa piebilda, nevarēdama izdomāt piemērotu epitetu sultāna sievietēm,

-    bija tik burvīgi!

Ar "viss" viņa nedomāja kislar aglui. Galvenais einuhs viņai uzdzina šermuļus.

-     Atkal?

-    Staņislav Paļevski, - Jašims paziņoja, - mums ir tieši četras stundas. Tu šovakar ej uz viesībām.

Paļevskis pasmaidīja un papurināja galvu.

-     Zinu, ko tu domā, - sūtņu koncertu pilī. Ļoti kārdinoši, taču es koncertus vairs neapmeklēju. Mūsdienās es… - Viņš izpleta pirkstus. -Ja godīgi, Jaš, man ir problēmas ar apģērbu. - Viņš pazemināja balsi. - Var teikt - arī problēma ar kodēm.

Jašims pavēloši pacēla roku. - Runa nav par tām atbaidošajām žaketēm ar diviem nokarenajiem spārniem, kādas jūs visi valkājat. Tavā rīcībā ir lieliskākās drānas un četras stundas laika. Es jau aizsūtīju pēc drēbnieka. Šovakar tu tiksi saposts, lai ierastos pilī kā īsts poļu vēstures iemiesojums. -Ko?

-    Tu ieradīsies kā sa… kā tur bija?

-    Sarmats?

-    Tieši tā.

Polijas vēstnieks stūrgalvīgi sakrustoja rokas.

-    Šitik muļķīgas idejas! Kā tev liekas, kas tu esi? Mana labā pasaku feja?

Jašims mulsi samirkšķināja acis, un Paļevskis sausi iesmējās.

-    Labi, tas ir vecs stāsts. - Viņš sarauca uzacis. - Ko tu dari? Jašims bija atkāpies un pacēlis rokas, vicināja plaukstas, it kā

Paļevskis būtu džins, kuru viņš nupat uzbūris no zila gaisa.

Paļevskis aizdomīgi piemiedza acis. - Atvaino, Jaš. Es tevis dēļ daru visu, tu zini. Tomēr saprāta robežās. Kā Polijas vēstniekam Diženajā Portā man jānes augstākā atbildība. Mana nācija ir kritusi, es to zinu. Taču stūrgalvīga, ļoti stūrgalvīga, ser. - Viņš pakratīja ar pirkstu. - Sauc to par lepnumu vai uzpūtību, ja gribi, bet es tev teikšu tā: ne tavā labā, pat ne pašas Censtohovas Melnās Dievmātes labā es neparādīšos sev līdzīgajiem appelējušos rītasvārkos.

-    Viņa Ekselences nav mājās, - virssulainis nodārdināja.

Viņš stāvēja pusatvērtajās durvīs un raudzījās uz turku, kas nupat pie tām bija piezvanījis.

-    Es gribētu pagaidīt, - Jašims sacīja. - Laikam nav nozīmes.

Virssulainis apsvēra viņa piezīmi. No vienas puses, tas ietvēra komplimentu viņa saimniekam, kas, bez šaubām, bija ļoti aizņemts cilvēks. No otras puses, Stambulā neviens nekad īsti neteica, ko domāja. Viņš nopētīja Jašimu. Viņa drēbes, kaut arī vienkāršas, katrā ziņā bija tīras. Viņam patiktu paberzēt apmetni pirkstos, lai pārliecinātos, vai tas patiesi bija no kašmira, bet… jā… pēc visa spriežot, viņš varētu būt svarīgs vīrs.

-    Ja jūs ienāktu, - virssulainis, modulējot balsi, sacīja, - hallē ir krēsls.

Jašims tā arī darīja un apsēdās uz krēsla. Virssulainis ar skaidri sadzirdamu klikšķi aizvēra durvis. Jašims sēdēja ar seju pret durvīm, pa kurām nupat bija ienācis, un diviem milzīgiem logiem, kas sniedzās gandrīz līdz grīdai. Pa kreisi no viņa vijās kāpnes uz augšstāva vestibilu. Virssulainis majestātiski aizsoļoja līdz ražena auguma, livrejā un pusgarās biksēs tērptam sulainim, kas svinīgi stāvēja kāpņu apakšā, un nomurmināja pāris vārdu krieviski. Sulainis skatījās taisni uz priekšu un neatbildēja ne vārda.

-    Ceru, ka jums nenāksies gaidīt ļoti ilgi, - virssulainis sacīja, paiedams garām Jašimam un pazuzdams durvīs pa labi.

Jašims apsēdās un salika rokas klēpī.

Livrejā tērptais sulainis stāvēja, izstiepies miera stājā.

Kādas divdesmit minūtes neviens no viņiem nekustējās.

Kad bija pagājis apmēram šis laika posms, Jašims pēkšņi izkustējās. Viņš pacēla galvu. Kaut kas logā bija piesaistījis viņa uzmanību. Viņš mazliet paliecās uz sāniem un atkal skatījās, acis neatrāvis. Tomēr, lai kas būtu piesaistījis viņa uzmanību, tas likās pazudis. Tomēr viņa skatiens palika pievērsts logam.

Apmēram pēc trīsdesmit sekundēm viņš skatoties bija jau gandrīz piecēlies kājās. Sulaiņa acis slīdēja viņam pāri un pievērsās logam, taču logs bija tumšs un neko neatklāja.

Tikmēr tas, kas bija piesaistījis Jašima uzmanību, nu atradās gandrīz ārpus redzesloka. Ziņkārības dzīts, viņš liecās arvien vairāk uz labajiem sāniem, lai ērtāk varētu tam sekot. Sulainis saprata, ka no turienes, kur viņš stāv, nevar redzēt to, ko redz šis svešinieks.

Viņš prātoja, kas tas varētu būt.

Jašisms mazliet pasmaidīja, pārsteigti nosvilpās un turpināja staipīt kaklu uz visām pusēm.

Sulainis paberzēja pirkstus pret delnām. Viņš redzēja, kā svešinieks mazliet parauj galvu atpakaļ, lai izsekotu notikumam, kas risinās aiz loga. Likās, ka šis "kaut kas" virzās projām, atkal izejot no viņa redzesloka, jo puisis tagad bija paliecies uz priekšu.

Jašims ļoti lēni liecās krēslā atpakaļ. Viņš izskatījās apmulsis. Īstenībā viņš vienkārši nespēja aptvert tā notikuma nozīmību, kura aculiecinieks pašreiz bija.

Vēstniecības teritorijā kaut kas notiek, sulainis par to bija pārliecināts.

Kad tur nekam nebija jānotiek. Nevienam tur nebija jāatrodas.

Sulainis prātoja, kas tas varētu būt. Tai bija jābūt gaismai. Gaismai tumsā, vēstniecības teritorijā. Kāds ap vēstniecību staigā.

Ko būtu darījis virssulainis? Sulainis livrejā pašķielēja uz turku, kas vēl arvien sēdēja tieši turpat, kur pirms pusstundas. Tikai bija mazliet saraucis pieri.

It kā būtu redzējis ko negaidītu. Ko neviens cits nebija redzējis.

Sulainis piesardzīgi paspēra soli uz priekšu, paminstinājās, tad aizgāja līdz ārdurvīm un atvēra tās.

Viņš palūkojās pa kreisi. Laukumos starp kolonnām un portiku bija tumšs kā piķī. Viņš paspēra soli tālāk, tad, staipīdams kaklu, lai labāk saredzētu, paspēra vēl vienu.

Viņš sajuta tumsu sev aiz muguras un mazliet pagriezās. Turks stāvēja durvīs.

Tas nožēlā izstiepa rokas ar plaukstām uz augšu un paraustīja plecus. Tad norādīja uz sevi un uz vārtsraga namiņu.

- Es nu eju, - viņš turciski teica.

Sulainis saprata žestu. Viņa satraukums pieauga.

Turks nokāpa pa kāpnēm.

Sulainis pagaidīja, kamēr viņš iziet no portika, tad ļoti ātri noskrēja pa kāpnēm un pazuda pa kreisi, tumsā.

Viņš pie sevis slavēja auksto, bet nelielo vēju, kas pūta sejā, jo nekad, pat pa tūkstoš gadiem reizi, viņš nedrīkstēja izjaukt sulaiņa parūku. Vēl arvien nekas nebija redzams. Viņš metās ap ēkas stūri, lai palūkotos uz austrumu spārnu.

Tālāk iet viņš neuzdrošinājās.

Jašims ātri uzskrēja pa kāpnēm, šķērsoja tukšo halli un pa trim pakāpieniem reizē pievārēja trepes uz augšstāvu. Kāpņu galā viņš skrējienu palēnināja un pie ieejas vestibilā uzlika roku uz durvju kliņķa.

Ko viņš darīs, ja tur stāvēs vēl viens sulainis, vēl viens apsargs kā tas iepriekšējais?

Viņš piespieda kliņķi un iegāja iekšā.

Telpa bija gandrīz tumša. Talākajā telpas galā sienas svečturos dega divas sveces, taču pārāk tālu, lai no tām būtu kāds labums. Viņš pagriezās pa labi un lavījās tālāk pa galeriju. Eļļas gleznas bija grūti saskatāmas, taču, iedams garām vienai no tām, viņš apstājās. Viņš pakāpās sānis, ļaudams trūcīgajai gaismai to apspīdēt, un, kaut gan glezna tik un tā palika ēnā, tomēr cieši ap tās centru sagrupētā figūru kompozīcija nepārprotami atainoja caru, iemīlējušos carieni un viņu mazos bērnus.

Viņš devās atpakaļ, pa galeriju augšā.

Divi portreti plecu augstumā. Vienā atveidots vīrs pilnā augumā zirga mugurā. Tad ainava, kuru viņš nevarēja atšifrēt, - upe un daudz ļaužu, un zirgi gājienā uz upi. Vēl viens portrets.

Viņš bija nonācis atpakaļ pie durvīm. Varēja dzirdēt, kā apakšstāvā durvju sargs aizcērt durvis.

Viņš pārsteigts skatījās apkārt.

Vestibilā karājās izstādīta, kā viņš pareizi atcerējās, teju vai visa krievu aristokrātijas parlamenta karalisko portretu kolekcija. Kas attiecas uz ainavām, te bija satilpinātas daudzas krievu stepes verstis, kur ciematu ielās kazaku huzāri atvadoties skūpstīja savas sirdsmīļotās.

Taču Stambulas kartes nebija.

Tur, kur bija karājusies karte, viņš skatīja gleznu ar kāda podagras mocīta cara attēlu.

Viņš paspēra soli tuvāk. Cars izskatījās pārsteigts, iespējams, viņam nepatika, ka viņu tā noniecina. Pat vārgajā sveču gaismā Jašims varēja saskatīt tikko manāmus, pabalējušus rāmja apveidus uz tumšās koka apdares fona.

Viņi to karti bija likvidējuši.

Jašims tikko paspēja noformulēt šo biedējošo domu, kad uz kāpnēm izdzirda soļus.

Ne mirkli nevilcinādamies, Jašims metās uz durvīm tālākajā galerijas galā. Rokturis padevās viegli, un viņš iegāja istabā.

Krievu vēstnieks ielika acī monokli un ļāva tam atkal nokrist, neiz- dvesis ne skaņas, jo viņa acs bija izbrīnā iepletusies.

-     Es nespēju tam noticēt! - viņš murmināja, nevienam tieši to neadresēdams. Otrais sekretārs, kas stāvēja, tuvu pieliecies, lai varētu tvert katru piezīmi un aizlikt to aiz auss, šoreiz nespēja saklausīt neko. Viņš pacēla galvu un sekoja saimnieka skatienam.

Ieejas durvīs ar šampanieša glāzi vienā rokā un smalkādas cimdiem otrā stāvēja poļu vēstnieks Staņislavs Paļevskis. Tomēr viņš nebija līdzīgs nevienam poļu vēstniekam, ko krievi kādreiz būtu redzējuši. Lai gan viņa sejā atspoguļojās nāves nopietnība, zilās acis dega ieinteresētībā. Taču tā nebija viņa sejas izteiksme, kas pārsteidza cara ministru.

Vēstnieks bija ģērbies garos, oderētos gaišsarkana zīda svārkos līdz puslielam, brīnišķīgi izšūtos ar zelta diegu un pie kakla un manšetēm rotātos ar krāšņu sermuļādas apdari. Garā veste bija no dzeltena samta, un tās aizdarē nebija kaut kā tik vulgāra kā pogas, - viduklī to saturēja grezna, sarkanbalta zīda josta. Kājās viņam bija maisveida bikses no zila samta, ievilktas tik perfekti nospodrinātos atloku zābakos, ka tajos atspoguļojās pils parketa rūtis.

Jašima drēbnieks bija atzinies, ka ar zābakiem viņš neko nevar līdzēt.

Bet nu, pateicoties asprātīgai vēstnieka kāju apstrādei, nebija iespējams pateikt, ka zābaki ir cauri.

-    Tas ir vecs triks, esmu kaut kur par to lasījis, - Paļevskis teica, ar otu mierīgi krāsodams kāju pirkstus melnus. - Franču virsnieki tā pēdējā kara laikā darīja vienmēr, kad Napoleons paģērēja goda eskortu.

Jašims aizvēra aiz sevis durvis un tik klusi atlaida kliņķi, ka tas neizdeva ne skaņas.

Tieši laikā, jo, pielicis ausi pie durvīm, viņš dzirdēja atveramies otras durvis. Kāds ienāca blakustelpā un apstājās.

Pēc piecām sekundēm nācējs atvērs ari šīs durvis, Jašims nodomāja. Viņš paskatījās apkārt, cerēdams atrast vietu, kur paslēpties.

Un tajā mirklī ieraudzīja, ka istabā pie spoguļa, atvērtu muti viņā raudzīdamās, sēž krievu vēstnieka apburošā sieviņa, tērpusies spīdīgā sabuļādas pelerīnē.

Atskaitot kažokādu, viņa bija kaila.

Princis Derencovs pameta skatienu uz Austrijas vēstnieku, vīru ar tik īsu kaklu, ka tas nemaz nebija redzams, toties ar platām ūsām un vēderu kā Bukovinas vīna maiss. Viņš stāvēja ar muguru pret durvīm, tā ka Derencovs apmierināts vēroja viņa reakciju uz Paļevski, kad vēstnieks, pamanījis izmaiņas sava mazā sarunu biedra sejas izteiksmē, pagriezās un ieraudzīja poļu vēstnieku.

Austrijas vēstnieka smagais žoklis atkārās. Acis izsprāga uz āru. Viņa seja mainīja krāsu no dzeltenbālas uz kaut ko līdzīgu tumši sarkanai.

Nabaga muļķis, princis Derencovs nodomāja. Protams, poļa šīvakara ierašanās, turklāt tādā ietērpā, bija tīšs apvainojums tām pasaules varām, kas pirms četrdesmit gadiem bija apklusinājušas viņa mazo, kašķīgo tautiņu. Tomēr austriešu desu tirgotāja reakcija dos polim zināmu gandarījumu.

Austrietis centās pievērst viņa uzmanību, kā ievainots ronis vicinādams gaisā apaļu roķeli. Strauji apgriezies uz papēža, Derencovs uzsāka sarunu ar savu otro sekretāru.

Britu vēstnieks, nepārtraukdams sarunāties, šad tad ļāva skatienam aizklīst no austriešu kolēģa uz princi Derencovu. Viņš iekoda lūpā, lai novaldītu smaidu.

Amerikāņu vēstnieks iesaucās: - Es esmu pagalam! - Viņam gribējās tūdaļ iet un paspiest Paļevskim roku, taču viņš bija jauniņais ne tikai Stambulā, bet arī diplomātu etiķetē. Pirms vakars beigsies, es ar to zelli noteikti aprunāšos, viņš nodomāja.

Franču vēstnieks bija pavairāk iedzēris, tāpēc, kad Paļevskis ienāca istabā, viņu, pilnīgi dabiski, piesaistīja mazā franču grupiņa.

Bet impēriskais kapelmeistars Džakomo Doniceti, kā itālis būdams stipri romantisks, čukstus noturēja diskusiju ar pirmo vijolnieku. Vācu vieglās mūzikas programma tuvojās pieklājīgām beigām, un pēc neilgas partitūru čaukstināšanas orķestris sāka spēlēt Sopēna jaunāko polonēzi. Daži gudrākie ļaudis balles zālē sāka aplaudēt. Princis Derencovs, protams, turpināja sarunāties.

Tieši šo brīdi sultāns Mahmuts izvēlējās ienākšanai zālē. Viņš dzirdēja aplausus un, sajutis jaunus pašapziņas uzplūdus (jo viņš nevarēja ciest starptautisko attiecību uzturēšanu), gāja parunāties ar franču vēstnieku.

Vēlāk viņš mēģināja to izskaidrot mātei.

-     Man likās, ka viņš izskatās sasodīti labi. Liekas, Konkordē bija tādās pašās domās. Es vēlētos, kaut mums būtu tādas uniformas pulkā - vienās lentēs un spilgtās krāsās. Viņš izskatījās kā viens no mums.

-    Tiktāl es saprotu, - valida viņu asi pārtrauca. - Ko es nesaprotu: kāpēc tev vajadzēja viņu ieslēgt?

Sultāns izlocīja pirkstus.

-     Neesiet nu smieklīga, māt. Neviens netika ieslēgts. Es tikai ievedu viņu sānu istabā un pēc incidenta iztaujāju. Tapat kā krievu Derencovu, un tā bija krieva vaina, ka viņš ierosināja divkauju. Faktiski man deguna priekšā!

Valida saprata domu. Pēc viņas padoma sultāns pirms dažiem gadiem bija izdevis oficiālu dekrētu, ko atbalstīja ulema[50] un kas aizliedza divkaujas impērijas robežās. Tas galvenokārt bija domāts tām stūrgalvīgajām čerkesu kalnietēm, kuru attālie ienaidnieki laiku pa laikam ienesa harēmā sirdssāpes un uztraukumus un saērcināja sultāna māti, taču to lietoja ari pret ātri aizvainojamiem Galatas ārzemniekiem.

-     Britu vēstnieks pieveda Paļevski tuvu krievu vēstnieka dzirdamības robežām, - skaidroja sultāns. - Tāpēc tā bija arī viņa vaina. Es tur nebiju, bet Stretfords Kenings acīmredzot centās pievērst Deren- cova uzmanību, un krievs tik pēkšņi apsviedās apkārt, ka ar elkoni apgāza Paļevska glāzi, un viss beidzās ar to, ka Derencovam tika apliets krekls. Jūs taču zināt, kādi viņi ir. Nu labi, jūs vismaz varat iedomāties. Derencovs sūdzējās, ka ticis aizvainots. Polis izvilka kabatlakatu un sāka slaucīt viņa krekla priekšu - hī, hī, hī!

-    Mahmut!

-     Jā, tas bija smieklīgi, māt. Krievi nekad nav atzinuši Paļevska eksistenci. T ie vienmēr izliekas, ka neredz viņu. Un te nu ir Derencovs, kas rītausmā izsauc poļu vēstnieku uz divkauju ar pistolēm par to, ka tas viņam ar nēzdodziņu tīrījis krūtežu!

Imperatora māte pati arī padevās situācijas humoristiskajai noskaņai.

-     Un ko teica polis?

Aizvēris acis, Mahmuts kratījās smieklos. - Viņš teica… hi, hi, hī! Viņš teica… ā, hā, hā! - "Labi, tādā gadījumā es pieņemu izaicinājumu un jūs varat lietot pats savu kabatlakatu!" Hī, hī, hī!

Valida, kas nebija smējusies vismaz dažus gadus vai vairāk, juta, ka dēla smiekli aizrauj arī viņu. Viņa jau sen neapmeklēja viesības, tomēr zināja, cik kopā sapulcējušies vīrieši var izskatīties komiski.

Sultāns nomierinājās pirmais un, pārgalvīgā jautrībā nevilšus iekrā- cies, pārtrauca stāstu.

-     Pēc tam man vienkārši nācās viņus izšķirt. Polis ļoti pieklājīgi pagāja malā. Es parunāju ar viņu un atlaidu. Kad tiku līdz Derenco- vam, viņš kaut ko šņāca, gvelza par diplomātisko pilnvaru pārkāpšanu un tā tālāk. Es ļāvu viņam izteikt skaļās frāzes un tad plāju vaļā savu sakāmo par divkauju likumu, to pašu, ko poļu vēstniekam. Sacīju, ka civilizētas nācijas pazīme ir cieņa pret indivīdu un indivīda cieņa pret likumu un, kaut gan ļoti labi saprotu, ka citām nācijām ir atšķirīgi principi, manis vadītajā impērijā divkaujas ir aizliegtas. Tāpēc mums ir likumi - turklāt likumi, kas tiks stiprināti un skaidroti jau dažu nākamo dienu laikā. Pagaidām es lūdzu viņu tikai atvainoties.

-Un?

-     Ja viņa atlaišana brīvībā būtu atkarīga no atvainošanās, māt, krievu vēstnieks vēl arvien sēdētu tajā istabā. Dažus neskaidri nomurminātus vārdus es pieņēmu kā nožēlu, bet esmu drošs, ka tā drīzāk bija lamāšanās - tā arī viņam pateicu. Pēc tam rekomendēju viņam iet mājās un pats izgāju ārā.

-    Flūte, mon brave![51] jūs esat rīkojies ļoti gudri!

Imperatora māte paņēma dēlu aiz ausīm un nobučoja.

Pirms Jašims paguva atjēgties, Jevgeņija jau pavēloši norādīja ar pirkstu. - Jūs varētu mēģināt zem gultas.

Jašims nebija otrreiz lūdzams. Viņš metās pie gultas un palīda zem tās. Jašims redzēja, ka Jevgeņija, ejot garām gultai, paķēra kaut ko un basām kājām gāja uz durvju pusi. Gaisā noplīvoja zīda rītatērps, virmojot viņai ap potītēm.

Pie durvīm klauvēja. Jašims pūlējās saklausīt, bet dzirdēja tikai Jevgeņijas teikto "ņet, ņet" un vēl dažus neskaidrus vārdus. Durvis aizvērās, un pēdas atkal apstājās pie gultas malas. Tad rītatērps līganā mākonī noslīdēja uz grīdas un kājas pazuda.

Jevgeņija sēdēja uz gultas tieši virs viņa. Krieviete gaidīja parādāmies savu turku. Viņa bija bruņojusies ar nelielu smaidu un vairāk neko.

Juzdamies smieklīgs, Jašims uztrausās kājās un palocījās.

- Piedodiet, Ekselence, - viņš sacīja. - Es nomaldījos. Man nenāca ne prātā…

Jevgeņija uzmeta lūpu. - Nenāca ne prātā, mesjē Osman? Jūs man sagādājat vilšanos. Nāciet.

Viņa novilka ar roku starp krūtīm. Sasodīts, Jašims nodomāja, viņa ir skaista, skaistāka par sultāna harēma meitenēm. Tik balta āda! Un viņas mati, melni kā spīdīgais melnkoks.

Viņa uzrāva vienu celi, un zīda palags uzrotījās augšā, atklādams garas un slaidas kājas augšstilbu.

Viņa mani grib, Jašims nodomāja. Un es gribu viņu. Viņas āda - viņš alka tai pieskarties un noglāstīt to. Viņš alka ieelpot viņas savādo svešzemju smaržu, sajust viņas ķermeņa izliekumus ar rokām, pieskarties viņas tumšajām lūpām ar savējām.

Aizliegts. Tas ir kaislību un nožēlas ceļš.

Tas ir ceļš, pa kuru tu nedrīksti iet. Ja vien tev dārgs tavs veselais saprāts.

-    Jūs nesaprotat, - Jašims izmisis teica. - Es esmu… es… - Kas bija tas vārds, kuru bija lietojis tas angļu puisis? Viņš atcerējās. - Es esmu ārštata vīrietis.

Jevgeņija izskatījās apmulsusi.

-    Jūs gribat, lai maksāju? - Viņa neticīgi iesmējās un papurināja cirtas. Ne tikai cirtas. - Un ja nu es nemaksāšu?

Jašims bija samulsis. Viņa redzēja tā sejā mulsumu un izstiepa rokas.

-    Nāc, - viņa sacīja.

Aizlikusi rokas aiz muguras, viņa atlaidās guļus. Jašims klusi iekunkstējās un aizvēra acis.

Pēc piecām minūtēm Jevgeņija bija atklājusi, ko Jašims domāja ar ārštatu.

-    Aizvien labāk, - viņa sacīja un atkrita spilvenos. Tad pacēla savu slaido celi. - Tad paņem mani, turk! - viņa elsoja.

Talu projām, sultāna Topkapi pilī, Pirmajā lielajā iekšpagalmā pa bruģēto laukumu caur vārtiem izripoja vairākas karietes un nozuda tumsā pilsētas hipodroma virzienā. Viena krāšņa kariete tomēr vēl bija palikusi, tās važonis ar pātagu rokā nekustīgi sēdēja uz bukas, bet divi livrejoti sulaiņi, nejūtīgi pret sīko lietutiņu, kā akmenī cirsti, stāvēja karietes aizmugurē. Vējš pluinīja gar iekšējo pils sienu izkarinātās lāpas, kas uzliesmodamas atklāja spīdīgo, melno karietes durvju krāsojumu un izgaismoja Romanovu karalisko ģerboni ar divgalvaino ērgli, simbolu, kas pirms simtiem gadu bija radies šajā pašā pilsētā.

Krievu vēstnieka karietē valdīja spokains klusums, turpretī krievu vēstnieka sievas buduārā lietas noteikti bija sasniegušas dzīvīgu kulmināciju.

Pacēlusi plecus, Jevgeņija izdvesa garu apmierinājuma nopūtu.

Pēc mirkļa viņa smaidīdama slinki čukstēja Jašimam ausī.

-    Lai cik augstās domās es par sevi būtu, - viņa čukstēja, - tomēr nedomāju, ka tu nāci šurp manis dēļ.

Jašims paslējās spilvenos. Acis bija cieši aizvērtas, it kā viņam sāpētu. Jevgeņija izstiepa roku un noglāstīja viņa mitro pieri. - Piedod, - viņa vienkārši teica.

Jašims izelpoja un atvēra acis. Dziļi ievilcis elpu, viņš jautāja: - Ta… karte… vestibilā. Kur tā ir pazudusi?

Jevgeņija iesmējās, taču, notvērusi viņa acu izteiksmi, parāvās sānis un apsēdās gultā uz ceļiem.

-    Vai tu runā nopietni?

-    Man jāredz tā karte, - viņš sacīja. - Pirms tavs vīrs ierodas mājās.

-    Viņš? - Sievietes sejā iezagās nicinājuma izteiksme. - Viņš te nenāks. - Viņa nolēca no gultas un, uzmetusi rītatērpu, dusmīgi savilka jostu.

-    Viņš man tā arī nav piedevis, ka apprecēju viņu. Un tev nav ne jausmas, kā man tas viss ir apnicis.

Jašims sarauca pieri. Bija grūti noticēt, ka princis kaut uz mirkli var novaldīties, nepieskāries savai sievai. Bet tā nu tas bija. Varbūt viņš, Jašims, nebija labāks par tiem rietumniekiem, kas iedomājās, ka sultāns dzīvo debesu jaunavu smaržīgajā paradīzē.

-     Bs te esmu sešus mēnešus. Un vēl nekad nebiju izgājusi ārā. Es pārģērbjos trīs četras reizes dienā. Kāpēc? Kam? Sargkareivjiem? Reizi nedēļā mans vīrs rīko ļoti garlaicīgas pusdienas.

Jevgeņija saņēma savas melnās cirtas ar vienu roku un pacēla tās, atbrīvojot skaustu. Tad viņa atkal ļāva tām nokrist.

-     Mājās katru vakaru ir balles. Es satiekos ar draugiem. Izbraucu ārā, sniegā. Es… ak, es nezinu - es smejos, flirtēju, sarunājos par literatūru un mākslu, par visu. Man liekas, tieši tāpēc tevī iemīlējos. Tu biji pirmais turks, ar kuru man bijusi izdevība sarunāties. Mans pirmais turku mīlnieks.

Jašims nolaida acis. Jevgeņija atkal iesmējās.

-     Es tev parādīšu karti. Ta ir tepat.

Viņa norādīja sev pār plecu. Viņš atskatījās, un tur, atbalstīts pret sienu, stāvēja pazīstamais, dzīvnieka snuķim līdzīgais pilsētas siluets, pilsētas, kas izlaidusi savas saknes Āzijas jūras krastā.

-     Man jāsalīdzina, - Jašims skaidroja, sniegdamies pēc sava apmetņa. Viņš izņēma Paļevska karti, attina to un, nogludinājis uz stikla virsmas, notupās pie Loriha kartes.

-     Nespēju iedomāties, ko īsti tu gribi, taču - vai varu palīdzēt? - Viņa uzlika roku Jašimam uz pleca.

Jašims paskaidroja: - Šajā kartē ir visas reliģiskās celtnes Stambulā, kādas tās bija apmēram pirms trīsdesmit gadiem. Mani interesē karagezu mītnes, to simbols, liekas, ir arābu burts "B" kā šis.

-     Tas ir šausmīgi grūti saskatīt, - Jevgeņija uzmeta lūpu. - Te ir vesels arābu ķeburu mežs.

Jašims uzmanīgi pētīja karti. - Sākumā es meklēju ugunsdzēsēju torņus, bet biju spiests mainīt viedokli. Tava vecā karte uzrāda visas ēkas, kas bija uzceltas līdz 1599. gadam.

Jevgeņija iekoda lūpā.

-    Tev labāk vajadzētu sadalīt pilsētu vairākos sektoros, teiksim - ziemeļdienvidi, lai tu zinātu, kur atrodies, un neko neizlaistu.

-    Ta, - Jašims atzina, - ir ļoti prātīga doma. Ta arī darīsim.

Jevgeņija paņēma Paļevska karti un salocīja to četrās ielocēs. Tad

atlocīja pirmo un viņi sāka meklēt tekke.

Pēc divdesmit minūtēm viņi bija izņēmuši cauri pirmo pilsētas ceturtdaļu un atmetuši kādu duci karagezu mītņu, jo tās bija pārāk modernas. Tas Jašims nosvītroja. Palika divas.

-    Nākamais sektors, - teica Jevgeņija.

Viņi turpināja.

-    Daži sacītu, ka kopā ar puskailu krievu meiteni nakts vidū tas ir visai dīvains izklaides veids.

-Jā. Piedod.

-     Man tas patīk, - Jevgeņija smējās. Viņa uzrāva ceļgalus augšā. - Un tu jau drīz vari mani atkal ielikt gultā.

Viņi pabeidza otru lapu. Tajā bija atklājusies viena piemērota ēka netālu no pilsētas vaļņa, taču šoreiz tā bija jaunākā karte, kas sagādāja problēmas, - bija grūti saprast, kura ēka īsti ir tekke.

-    Mēs esam pusē, - Jašims atgādināja.

-    Vairāk, - viņa sacīja. - Pilsēta no šejienes pamazām kļūst šaurāka, līdz noslēdzas ar Serajas ragu.

-     Pilnīgi pareizi. Turpināsim.

Apmēram pēc desmit minūtēm viņi pazina Stambulas torni kā kārtējo tekke.

-    Tas ir labi, - Jašims teica. - Tas pierāda, ka sistēma ir pareiza.

-    Uff! Priecājos, ka tu man to saki tagad.

Pēdējā ieloce kartē uzrādīja Galatas torni un arī veco tekke janičāru galvenajā mītnē, kas tagad bija aprakta zem Impēriskajiem staļļiem. Kā Jevgeņija jau bija paredzējusi, viņi pabeidza salīdzināšanas darbu ātrāk, jo pilsēta ne tikai sašaurinājās, bet lielu tās daļu aizņēma pils un zeme ap Serajas ragu. Tur viņi neko pārsteidzošu neatrada.

-     Ir vēls, - Jašims sacīja. - Man jāiet.

Jevgeņija piecēlās un izstaipījās, vispirms uz vienas kājas, tad uz otras.

-    Kā tu aiziesi? Varbūt tas tev nav ienācis prātā, taču vēstniecība naktīs ir slēgta. Tai ir augstas sienas un modri sargi. Pat pelīte te nevar ielīst vai izlīst. Man par laimi, tu neesi pelīte.

Viņa ar plašu vēzienu atsēja jostu. Viņas rītatērps atvērās, un, plecus paraustījusi, viņa no tā atbrīvojās.

-    Ar lielāko prieku, - Jašims smaidīdams sacīja.

-     Pacentīsimies, lai tā arī būtu, - Jevgeņija teica un pastiepa roku.

Zupas meistars saņēma katrā rokā pa ūsas galam un domīgi paraustīja tos.

Tad viņš paņēma antīko atslēgu, ko sargs bija tikko viņam atdevis, un pievienoja lielajam gredzenam.

Viņš zināja, ka pils izmeklētājam bija taisnība, tikai naktssardze varēja noorganizēt šo zādzību. Bet kāpēc? Tai vajag būt vienkārši muļķīgai palaidnībai. Varbūt tas viņiem ir kāds sentimentāls rituāls. Kad meistars izskaidroja, ka pazudis viens no lielajiem katliem, viņš gaidīja, ka tie izturēsies viltīgi un būs nokaunējušies. Meistars gaidīja, ka tie atzīsies un nožēlos. Viņš cerēja, ka tie uzticēsies savam meistaram.

Ta vietā viņi skatījās meistaram tieši acīs un visu noliedza. Zupas meistars bija vīlies.

Viņš atsāka vēlreiz: - Es jūs negrasos sodīt. Iespējams, zupas katls tiks atlikts atpakaļ, un varbūt mums par to vairs nebūs jārunā. Bet, - viņš pacēla savu drukno pirkstu, - esmu uztraucies. Ģilde ir viena ģimene. Ja mums ir sarežģījumi, mēs tiekam ar tiem galā. Es tieku ar tiem galā. Tas ir mans darbs. Es esmu ģimenes galva. Tāpēc, kad pie manis ierodas svešinieks un stāsta par problēmām, par kurām neko nezinu, es uztraucos. Un man ir kauns.

Meistars uz brīdi apklusa.

- Atnāk pils okšķeris un stāsta par lietām, kas notiek manās mājās. E… un es tagad mēģinu izkulties no šīs situācijas, vai ne?

Viņš pamanīja nelielu intereses uzplaiksnījumu, taču tālāk šī interese neattīstījās. Zupas meistars atkal paraustīja ūsas. Šī sanāksme viņu uztrauca. Vīri nebija gluži bezkaunīgi, taču vēsi. Zupas meistars apzinājās, ka, dodams darbu, kad tie bija izmisuma stāvoklī, viņš riskēja, bet pateicību tā arī nebija sagaidījis.

Ar nepatiku sajuzdams, ka gaisā karājas neizteikti draudi, viņš uz īsu brīdi atlika sargu atlaišanu. Bija sajūta, ka tie grib viņam teikt, lai meistars nejaucas viņu darīšanās, it kā katla nozagšana nebūtu viņa darīšana un tam sekojošā liegšanās vispār uz viņu neattiektos! Taču viņš nevarēja tos tā vienkārši atlaist. Ja cietīs viņi, varēja ciest arī meistars pats. Viņu varēja apvainot atbalsta sniegšanā Portas ienaidniekiem.

Viņš sakrampēja druknās rokas un krakšķināja pirkstu kauliņus.

Vai nebija nekādu iespēju atmaksāt tiem par neuzticību? Viņš domāja par einuhu.

Einuham pilī bija zināms stāvoklis.

Zupas meistars prātoja, vai neiepazīties ar šo cilvēku tuvāk.

Jašims visu ritu bija pavadījis, apmeklējot tās trīs vietas, kuras iepriekšējā naktī bija atzīmējis vecajā kartē. Viņš cerēja, ka kaut kas iekritīs acīs, ja meklēs bez iepriekšējiem pieņēmumiem.

Karagezu mītnei nebija jābūt lielai, taču kāds plašāks laukums tomēr varētu nozīmēt atslēgu. Tekke pašai par sevi nebija jābūt kādā noteiktā formā, tomēr mazs kupols varētu norādīt uz pielūgsmes vietu. Tapat varbūt svētītā ūdens trauks vai kāda pamesta niša, vai aizmirsts uzraksts uz durvīm, vai priekštelpā kādas zīmes, kas pašas par sevi liktos neievērojamas, bet, kopā ņemtas, palīdzētu noteikt pareizo virzienu.

Ja tas nebūs pareizs, viņš vienmēr var pajautāt.

Pirmā iela, kuru viņš apmeklēja, tikai pamazām atlaba no ugunsgrēka nodarītā posta, kas bija plosījies tik nikni, ka pat nedaudzās akmens mājas beigās bija eksplodējušas. Pelnos aprakti, vēl gulēja lieli, ieplīsuši akmens bloki, bet pelnus vējš gurdeni mētāja uz priekšu un atpakaļ pa pārogļoto ielu. Daži vīri krāsmatās urķējās ar nūjām. Jašims domāja, ka tie ir māju īpašnieki, kas meklē savus pazudušos iekrājumus. Tie atsaucās uz viņa jautājumiem lēni, it kā domas vēl būtu tālu projām. Neviens no tiem neko nezināja par karagezu mītnēm.

Otrā vieta izrādījās mazs neregulāra četrstūra laukums pilsētas valnī. Tas bija strādnieku rajons, un starp veikalu īpašniekiem turkiem, kuru mazās tirgotavas bija sagrupējušās gar rajona austrumu malu, bija ari daudz armēņu un grieķu. Ēkas stipri nolietotas. Bija gandrīz neiespējami noteikt to vecumu. Nabadzīgā rajona ēkas tika atjaunotas un atkārtoti lietotas daudz ilgāk par normālo ekspluatācijas laiku. Pēc ugunsgrēka ļaudis tās uzcēla par jaunu, taču tajā pašā stilā kā viņu tēvi un vectēvi.

Pretī veikaliem, laukuma malā, atradās maza, bet kārtīga un tīra mošeja un aiz tās - neliela, balsināta māja, kurā mitinājās imāms. Pie durvīm, balstīdamies uz nūjas, pienāca viņš pats - vecs, ļoti salīcis vīrs ar baltu, plānu bārdiņu un biezām brillēm. Viņš diezgan slikti dzirdēja un likās apmulsis un pat nokaitināts, kad Jašims izjautāja viņu par karageziem.

- Mēs esam ortodoksālie musulmaņi, - viņš griezīgā balsī atkārtoja. - Ko? Es jūs nesaprotu. Vai jūs neesat musulmanis? Nu, tātad. Nesaprotu, kāpēc jums tas vajadzīgs, mēs te visi esam kārtīgi musulmaņi.

Viņš divas reizes piesita ar nūju un, kad Jašims beidzot gāja projām, turpināja stāvēt uz lieveņa, un, atbalstījies uz nūjas, caur savām biezajām brillēm sekoja ar skatienu, līdz Jašims bija nogriezies ap stūri.

No veikalu īpašniekiem viņš uzzināja, ka laukumā katru otro dienu darbojas tirgus. Bet par kaut kādu pamestu tekke viņi tikai raustīja plecus. Zem slaidas cipreses, kas auga pie vecā vaļņa pamatiem, sēdēja pulciņš sirmu vīru, kas savā starpā pārrunāja šo jautājumu, taču viņu saruna drīz pārgāja atmiņās par citām vietām, un viens no viņiem sāka garu stāstu par kādu Melvelī ordeņa dervišu, ko reiz bija sastapis Krievijā, kur bija dzimis pirms gandrīz gadsimta.

Vēlā rītā Jašims bija ticis līdz trešajai un pēdējai dervišu mītnes iespējamajai atrašanās vietai, ko viņi bija iezīmējuši Jevgeņijas kartē, - cieši savītu, mazu ieliņu samezglojumam pilsētas rietumos, taču bija neiespējami pat aptuveni noteikt, vai mītne kādreiz atradusies tur, kur tagad ir iela, vai tur, kur ir ēka.

Jašims klīda, iezīmēdams tādu kā apli, kuru pēc tam vairāk nekā stundu ņēmās pētīt. Taču šaurās ieliņas kā allaž deva maz informācijas, nebija iespējams uzminēt, kas tagad notiek aiz šīm augstajām, aklajām fasādēm, kur nu vēl iztēloties, kas tur bija noticis pirms piecpadsmit vai simt gadiem. Tikai pēdējā brīdī, kad Jašims jau bija gatavs padoties, viņš uzrunāja kādu okšķeri ar ievaskotām ūsām, kas, nesdams iepirkumu tīkliņu, iznāca no iebraucamajiem vārtiem.

Vīrs salēcās, kad Jašims viņu uzrunāja.

-    Ko jums vajag? - viņš noprasīja.

-     Sūfiju lūgšanu namu, neesmu pārliecināts par tā reliģisko piederību.

Vīrs noskatīja Jašimu no galvas līdz kājām.

-     Vai tad nav nekādas atšķirības? - Viņš likās neviltoti izbrīnīts. - Zināt, tie visi nav vienādi.

-    Protams, es to zinu, - Jašims miermīlīgi atteica. - Šajā gadījumā es meklēju īpaši vecu lūgšanu namu… esmu arhitekts, - viņš uz labu laimi piebilda.

Jašims bija pavadījis rītu, izvaicādams cilvēkus, vai viņi neatceras karagezu tekke. Viņš bija iedomājies, ka izbijis lūgšanu nams var pārtapt par visu ko - no veikala līdz konditorejai. Taču viņam nebija ienācis prātā, ka visiespējamākais pamesta lūgšanu nama liktenis bija pāriešana citas sektas rokās. Karagezu tekke varēja kļūt par kādas citas sektas tekke.

-    Veca tekke, - vīrs grozīja degunu pa labi un pa kreisi. - Nākamajā ielā ir Nasrani tekke. Viņi tur ir tikai gadus desmit vai mazliet vairāk, taču ēka ir ļoti veca, ja tas ir tas, ko jums vajag.

Karagezi tika aizliegti pirms desmit gadiem.

-    Tas, - Jašims smaidīdams atteica, - ir tieši tas, ko man vajag.

Vīrs piedāvājās parādīt šo vietu. Kad viņi devās uz turieni, vīrs

jautāja: - Ko jūs domājat par visām tām slepkavībām, ko?

Tagad bija Jašima kārta sabīties. Kāds ielas krancis pielēca kājās un sāka riet uz viņiem.

-    Slepkavības?

-    Tie kadeti, jūs taču būsit dzirdējis. Visi par to vien runā.

-    Ak jā. Un ko jūs domājat?

-    Es domāju tikai to, ko visi runā. Aiz tā ir kaut kas vairāk, vai ne? Kaut kam vēl ir jānotiek. - Viņš salika rokas augšā virs galvas, it kā kopā saliktajās plaukstās kaut ko sajustu. - Es turu žurkas.

-    Žurkas.

-    Vai jums patīk dzīvnieki? Kādreiz es turēju putnus. Man patika skatīties, kā ziemā uz viņu būriem krīt gaisma. Es būrus izkarināju ārā pie loga. Saules gaismā putni vienmēr dziedāja. Beigās es viņus aizlaidu. Bet žurkas, tās ir gudras, tām patīk būrī. Turklāt es tās palaižu laukā izskraidīties un tad varu noskatīties, kā tās apstājas un kaut ko pārdomā. Man ir trīs. Pēdējās dienās tās uzvedas dīvaini. Negrib līst ārā no būriem. Es tās, protams, izlaižu, bet tad tās tikai meklē, kur paslēpties. Ja tā darītu tikai viena, es vēl saprastu. Man arī reizēm negribas redzēt cilvēkus. Vienkārši gribas palikt mājās un paspēlēties kopā ar saviem mīluļiem. Bet visas trīs reizē. Man liekas, viņas arī kaut ko jūt.

Jašims, kam nekad nebija patikušas žurkas, ievaicājās: - Kas tas ir? Ko viņas jūt?

Vīrs pašūpoja galvu. - Nezinu, kas tas ir. Ļaudis kaut ko pie sevis murmina, pulcējas baros. Es jau teicu - it kā kaut kam būtu jānotiek, bet mēs nezinām, kam. Lūdzu, jūsu tekke.

Jašims izbrīnā raudzījās apkārt. Viņš arī agrāk bija gājis garām šai četrstūrainajai kastei bez logiem. Ta izskatījās pēc noliktavas vai spīķera.

- Vai esat pārliecināts?

Vīrs ņipri pamāja. - Tagad varbūt tur neviena nav, bet viņi laikam pulcējas vakaros. Labu veiksmi. - Viņš pavēcināja ar iepirkumu tīkliņu. - Jāiet sadabūt kaut ko ēdamu žurkām, - viņš paskaidroja.

Jašims viņam vārgi uzsmaidīja.

Tad viņš spēcīgi pieklauvēja pie dubultajām durvīm.

-    Jā, karagezi, - virs turpināja liegi smaidīt.

Tatad šī bija īstā tekke. Tajā pašā laikā Jašims ziņkārīgi lūkojās apkārt. Tad šeit janičāri nodevās saviem bakhanāliju ritiem? Vīns, sievietes un mistiķu dzeja! Vai kaut kas prozaiskāks, piemēram, tirdzniecības palāta, kur tika kārtoti biznesa darījumi un par tirgotājiem un amatniekiem kļuvušie karavīri sarunājās par valsti un tirgu, kā arī par to, ko no visa tā varētu izspiest.

Šai vietai, pavirši skatoties, nepiemita nekā svēta. Pēc izskata to viegli varēja noturēt par noliktavu, kā Jašims sākumā to bija kļūdaini nokristījis. Vienkārša, balsināta telpa, ko apgaismoja augsti logi, pa vidu ozolkoka galds un katrā pusē soli. Teiksim, banketu zāle. Sienas bija svaigi nobalsinātas, taču, spriežot pēc miglainajām ainām, ko varēja sazīmēt zem kaļķu balsinājuma, šķita, ka tās kādreiz bijušas apgleznotas.

-    Vai sienas bija izrotātas?

Tekke mestrs nolieca galvu. - Ļoti skaisti apdarinātas.

-    Tomēr ķecerīgi?

-     Mūsuprāt, jā. Karagezi nebaidījās attēlot neko no tā, ko Dievs radījis. Iespējams, viņi to mācēja izdarīt, neaptraipot savas sirdis. Tomēr tie, kas tic tā, kā es ticu, uzskatītu to par izklaidi un novirzīšanos. Es tomēr negribu teikt, ka mēs sienas tāpēc pārkrāsojām. Šis lēmums radās tikai no vēlēšanās saglabāt vecās tekke gara skaidrību un tīrību.

-     Saprotu. Tatad sienu gleznojumi ienāca karagezu mītnēs tikai pēdējā laikā? Sākumā tā nebija?

Tekke mestrs likās domīgs.

-    Nezinu. Mums karagezu ievākšanās bija kā starplaiks, kuru izvēlamies labāk nepieminēt.

Jašims paskatījās uz ornamentētajiem griestiem.

-    Starplaiks? Es īsti nesaprotu.

-     Piedodiet, - lūgšanu nama mestrs pazemīgi sacīja. - Es neesmu izteicies pietiekami skaidri, bet varbūt jums nav zināms, ka pirms Patrona Rebellion[52] šī bija nasrani tekke. Kādā brīdī karagezi kļuva ļoti spēcīgi uti viņiem vajadzēja vairāk telpas, tāpēc mēs to atdevām. Nesenie labvēlīgie notikumi, - viņš ar parasto apdomību piebilda, - ļāva mums ēku atgūt, bet gleznas, kā redzat, tika pārkrāsotas.

Jašims satriekts pagriezās pret viņu. Patrona Rebellion notika 1730. gadā.

-     Jūs gribat teikt, ka šo tekke uzcēla pēc jūsu pasūtījuma? Tad sākotnēji to nemaz nedibināja karagezi?

Vīrs pasmaidīja un papurināja galvu. - Nē. Un tā, redz', mēs nepārtraukti kustamies pa apli. Kas ir atļauts, tiks aizliegts.

Pēc piecām minūtēm Jašims bija atpakaļ uz ielas.

Paļevska kartē, ko bija zīmējis skots Mustafa Anglis, bija pareizi atzīmēta vecā lūgšanu nama vieta - tajā laikā, kad karte tika sastādīta. Tomēr to nebija cēluši karagezi, tas nebija viens no četriem sākotnējiem lūgšanu namiem.

Taču principam bija jābūt pareizam.

Jašims atkal atcerējās mazo četrstūra laukumu zem vecā Bizantijas pilsētas vaļņa.

Iztēlē viņš to uzzīmēja. Mošeja. Veikalu rinda. Veca ciprese pret sadrupušajām mūra sienām.

Tekke bija bijusi tur. Tai tur bija jābūt.

Pēc pusstundas Jašims no dienvidiem tuvojās laukumam pa garu, taisnu ielu.

Taisni priekšā, ielas sākumā, pavērās skats uz slaido cipresi, pie kuras viņš pirms kāda laika bija sarunājies ar vecajiem vīriem.

Piecu simtu jardu attālumā no turienes, kur viņš stāvēja, Jašims ieraudzīja to, ko pirms tam nebija varējis redzēt. Viņš varēja redzēt pāri koka galotnei.

Tieši aiz slaidās koka galotnes pussabrukšanas stāvokļa vientulīgajā skaistumā uz masīvā pilsētas vaļņa pacēlās Bizantijas stila tornis.

Kerkoporta. Mazie vārti.

Ne pārāk daudzi stambulieši bija sīki izstudējuši 1453. gada iekarošanas notikumus. 1a bija sena, gandrīz četrsimt gadu veca vēsture. Te piepildījās liktenis, un tas, kā un kāpēc to veiksmīgi izdevās atkarot no pilsētas aizstāvjiem grieķiem, deviņpadsmitā gadsimta turku Stambulu maz interesēja.

Tikai divu sugu cilvēki bija saglabājuši par to interesi un stāstīja šo stāstu visiem, kurus vien tas interesēja.

Janičāri to stāstīja ar lepnumu. Fanarieši - ar nožēlu, kuras patiesīgumu Jašims vienmēr bija apšaubījis, jo labākie Fanaras grieķu tirgotāji savu bagātību ieguva tieši osmaņu valdīšanas laikā, kad viss bija pateikts un viss bija nodarīts.

Jašims precīzi atcerējās, kur bija atradies, kad pirmo reizi dzirdēja turku iekarošanas stāstu tā sīkākajās niansēs. Mavrokordato savrupmāja Fanaras augšējā rajonā bija lielākā un drūmākā pils savā ielā. Aiz augstajām sienām noslēgta, augstā rokoko stilā celta, pils bija plaša ģimenes uzņēmuma centrs, kas tālāk pletās līdz pat Danubas grāfistei un Trabzonas preču noliktavām. Tas nosaukums ietvēra gan laicīgu, gan garīgu nozīmi. Mavrokordato dzimta gadsimtiem ilgi bija ģenerējusi mācītus vīrus un imperatorus, bajāru pavēlniekus un flotes admirāļus, blēžus, svētos, kā arī skaistas meitas. Viņi bija fantastiski bagāti, ar žilbinošiem sakariem un bīstami informēti.

Ap galdu sēdēja septiņi šīs ģimenes pārstāvji un Jašims. Viņu sejās atspoguļojās dažādas izteiksmes - ironija un sarūgtinājums, bailes un greizsirdība, pašapmierinātība un nicinājums, bet starp tām bija arī viena skaista seja, kurā acu skatiens izteica kaut ko daudz vairāk, - viņš joprojām to dažkārt redzēja sapnī. Tas pašas acis, zilas un noslēpumainas. Tad Jašims saprata, kāpēc turki baidās no zilām acīm.

Galds bija apklāts ar Anatolijas paklāju tik ciešā pinumā, ka tas droši vien bija darināts gadiem ilgi. Tur pasniedza kafiju, pēc tam smagie aizkari tika aizvilkti un kalpotāji aizraidīti, klana patriarhs (ar uzsvērti smagu žokli) Džordžs Mavrokordato lūdza Jašimu nolasīt ziņojumu.

Pēc ziņojuma Džordžs, lēni šķērsodams istabu, piegāja pie kamīna, bet pārējie ieņēma vietas ap viņu, un kādu brīdi visi sēdēja pilnīgā klusumā, kas arī ir viena no sarunas formām. Beidzot Džordža ļoti vecā māte nogludināja melnās zīda kleitas klēpi un ar žestu piesauca klāt iepretim stāvošo Jašimu.

Un izstāstīja viņam visu iekarošanas vēsturi.

Tagad stāvēdams un nekustēdamies viņš to visu šajā ielā atcerējās.

Pāri visam viņš atcerējās to sarūgtinājumu, kad vecāmāte bija stāstījusi viņam par Kerkoportu. Par mazajiem vārtiem.

Aplenkums jau bija ildzis deviņdesmit dienas, kad sultāns Meh- mets pavēlēja dot pēdējo triecienu pilsētas sienām. Daži tūkstoši izmocītu un vārgu bizantiešu, kas palika aizstāvēt pilsētu, dzirdēja timpānu dunoņu un aiz pilsētas sienām redzēja sakustamies kalnus, kad desmitiem tūkstošu Mehmeta vīru nāca uzbrukumā. Pret vāji aizsargātajām sienām, kas bija uzceltas pirms tūkstoš gadiem, gāzās vilnis pēc viļņa: Anatolijas jaunkareivji, Serbijas un Bulgārijas kalnu baši-bazuki, atkritēji un piedzīvojumu meklētāji no visa Vidusjūras baseina. Ar katru triecienu, ko aizstāvji atsita, viņi kļuva vājāki, bet Mehmeta "policija" aizmugurē ar pātagām un vālēm nogrieza algotņiem atkāpšanās ceļu, uzbrukums vēl arvien turpinājās. Lūstošas trepes pie pilsētas sienām, mežonīgi spiedzošas anatoliešu taures, drudžainas gaismas un ungāru lielgabalu pēkšņā un visaptverošā kanonāde.

Dunēja visi pilsētas zvani. Pēc tam kad no roba sienā aizklīda dūmi, kad aizstāvji metās aizlāpīt sagruvušo posmu, kur gulēja mirstošie iebrucēju karapulka karavīri, kad mēness ar pūlēm izlīda no melnu, ātri skrejošu mākoņu rindas, Mehmets pats stājās savu pirmklasīgo kājnieku - janičāru triecienvienību priekšgalā. Tālāk viņi negāja, mežonīgi kaudamies un trakodami kā algotņi un turki, kurus visu nakti trieca pret pilsētas mūriem. Nē, īsi pirms rītausmas viņš pieveda savējos pie aizsarggrāvja.

- Stundu vai vairāk grieķi plecu pie pleca cīnījās uz pilsētas vaļņa, - vecā dāma stāstīja. - Un domāja, ka turki krīt. Pat janičāri likās palaiduši garām īsto brīdi. Tomēr tas… tas tā nebija.

Izkaltušām, sausām acīm viņa turpināja: - Redzi, tai stūrī, kur lielais Feodosijas valnis saskārās ar mazāko, iekšējo valni, aiz valdnieku pils bija mazi vārti. Tie tika aiztaisīti jau pirms Dievs vien zina cik gadiem. Vārti patiešām bija mazi un šauri, nedomāju, ka divi vīri plecu pie pleca blakus varētu iziet pa tiem, bet Dieva griba savā noslēpumainībā ir bezgalīga. Aplenkuma sākumā tie tika atvērti. Kāda kompānija atgriezās no izbraukuma, un, tici vai ne, pēdējais bija aizmirsis vārtus aiz sevis aizbultēt.

Un tad turki atklāja, ka mazie vārtiņi atvērti šūpojas eņģēs. Visu aplenkuma gaitu mainīja viens mazs pārrāvums astoņu jūdžu garajā, masīvajā mūrī ar iekšējo valni, viens uzmanības atslābuma bridis notikumos, kas bija ilguši tūkstoš gadus. Apmēram piecdesmit janičāru izspraucās tiem cauri un nonāca starp dubultajām sienām. Taču viņu pozīcijas bija stipri pārredzamas, tos vēl arvien varēja viegli atsviest atpakaļ vai nogalināt pilsētas aizstāvji, ja vien kādu no aizstāvības varoņiem, Genujas flotes kapteini, tajā brīdī tuvajā apšaudē nopietni neievainotu. Bizantieši panesa viņu no vaļņa projām, biedri nolēma, ka viņš tos ir atstājis, un skaļi izkliedza savu izmisumu. Osmaņi metās uzbrukumā iekšējai sienai, un milzis, vārdā Hasans, būdams janičāru pulciņa priekšgalā, tika pāri palisādei.

Pēc desmit minūtēm no torņa virs Kerkoportas pacēlās turku karogs.

Tas viss notika pirms četrsimt gadiem.

Bet arī tagad pāri augstajai cipresei laukumā Kerkoportas tornis, sarkanbalts un tukšs, vēl arvien slējās pret vēsi zilajām ziemas debesīm. Ta bija tieši tā vieta, kur divi tūkstoši gadu Romas vēstures sasniedza savu asiņaino apogeju un pēdējais Bizantijas imperators noplēsa no sevis impēriskās regālijas un ar zobenu rokās pazuda tuvcīņā, pēc kuras viņš vairs nekad nav redzēts.

Tieši tā pati vieta, kur janičāri atkaroja islāmam un sultānam Kon- stantinopoli - Sārto Ābolu un Pasaules Nabu.

Kaut gan vecais Palmuks bija teicis pretējo, ceturtais tornis tomēr pastāvēja.

Ceturtā tekke.

Papurinājis galvu par uzausušajām atmiņām, Jašims soļoja tālāk pa ziemas saules pielieto ielu.

Akmens kāpņu posms, kas veda augšā uz pirmās sienas iekšējo parapetu, no ielas nebija redzams. Lai nonāktu pie kāpnēm, Jašims taustījās lejā pa necilu pāreju pie pamatiem starp divām koka mājām. Sasniedzis kāpņu galu, viņš turpināja iet pa eju uz Kerkoportas torni.

Vienā līmenī ar parapetu mūrī bija iebūvētas koka durvis. "Tas bija atstātas pusvirus, eņģes bija sarūsējušas, bet pie stenderes piestiprinātas ar stipri bojātu dzelzs ķēdi, kas gandrīz sabira no Jašima pieskāriena. Viņš pagrūda durvis. Tas mazliet nodrebēja. Viņš palika plecu zem plankām un cēla tās uz augšu, kamēr eņģes sāka čīkstēt un durvis atvērās uz iekšu, uz telpu, kurā valdīja tumsa.

Grīda bija noklāta ar putekļu, nobiruša apmetuma un sausu izkārnījumu maisījumu. Uzmanīgi likdams sandalēs ieģērbtās kājas, Jašims slīpo saules staru gaismā virzījās tālāk uz kambara vidu un paraudzījās apkārt. Griesti pazuda tumsā. Uz sienām varēja manīt veca apmetuma pēdas, taču tās atsedza arī romiešu ķieģeļu mūra slāņus, kas mijās ar akmens kārtām, bet tālākajā kambara kaktā no apakšējā stāva vijās akmens kāpnes, kas izgaisa augšstāvā.

Viņš piegāja pie kāpnēm un paskatījās lejā. Likās, ka pretī uzvēdī neliela vēsmiņa, tas norādīja, ka apakšstāva istabā ir svaigs gaiss un varbūt arī gaisma, no tās nāca mitru mūru un salmu smarža. Viņš ar kāju sataustīja kāpnes un sāka kāpt lejā, tumsā, ar kreiso roku notraukdams zirnekļu tīklus no līkumoto kāpņu raupjās ārējās sienas.

Nokāpis dažus pakāpienus, viņš atradās pilnīgā tumsā, bet, atceroties, ka tikai pāris jardu attālumā ir saules pieliets laukums, kur tirgotāji sēž pie saviem veikaliem, saprata, ka šī ir viena no tām vientuļajām un klusajām vietām, kādas atrodamas it visur Stambulā.

Vēl viens spirālveida kāpņu pagrieziens mazliet izmainīja tumsas raksturu, un, Jašimam kāpjot aizvien zemāk, tā pamazām pārvērtās pelēkā mijkrēslī, līdz viņš nokāpa no pēdējā pakāpiena un iznāca velvētā telpā, kuras katrā pusē bija ierīkoti aizslēģoti logi, tikai slēģi bija salauzti, tāpēc tajos no vienas vietas bija redzami spilgti saules plankumi.

Sienas bija tumšas, ar zaļganiem mitruma pleķiem, tomēr tās bija apmestas, un, paraudzījies tuvāk, Jašims varēja saskatīt neskaidrus gleznojumu apveidus, līdzīgus tiem, kādus no rīta bija redzējis zem sienu balsinājuma Nasrani lūgšanu namā. Viņš sazīmēja kokus, paviljonus un upi. Visu istabu aizņēma garš koka galds, bet soli bija atslieti pret sienām.

Viņš pagājās uz priekšu un pārlaida pirkstu galus galda virsmai. Ta bija tīra.

Savukārt augšstāvā kambaris bija viens vienīgs putekļu un gružu sajaukums.

Viņš nostājās pie loga. Gaismas strēles bija tik spilgtas, ka neļāva neko saskatīt, tāpēc viņš aizsargājoties pacēla roku pie acīm un ieraudzīja durvis. Tas bija aizslēgtas no ārpuses.

Viņš stāvēja ar muguru pret durvīm un aplūkoja istabu. No šejienes varēja redzēt arī telpu aiz galda.

Talākajā kambara kaktā atradās priekšmets, kas izskatījās pēc koka lādes ar plakanu vāku.

Jašims pārgāja pāri istabai pie lādes. Ta bija viņa vidukļa augstumā. Viņš pabāza pirkstus zem vāka malas un piesardzīgi mēģināja to pacelt.

Vāks padevās viegli, un viņš ieskatījās lādē.

Staņislavs Paļevskis atvēra muti, lai novaidētos, kā to parasti mēdza darīt, pamostoties no rīta. Bet vaids neatskanēja.

-Ha!

Ar negaidītu skaidrību atgriezās iepriekšējās nakts notikumi.

Viņš pakustināja kāju pirkstus, un tie paklausīgi parādījās gultas kājgalī, izlienot no dūnu segas, kuru viņš pēc turku modes bija iegādājies jau labi sen. Kāju pirksti izskatījās ļoti netīri, bet tad viņš atcerējās, kā tos ar otu bija krāsojis melnus.

Viņš atcerējās pretīgo šampanieti, kuru vakar vakarā bija grasījies nopelt. Bez šaubām, kāda smalka franču dzimta ar vientiesīgās Portas palīdzību bija tikusi vaļā no sliktas vīnogu ražas, pretī pieprasot labāku preci, pārliecināti, ka netiks atmaskoti. Un galu galā - kurš sūdzēsies? Ne jau turki, kam nemaz nebija atļauts lietot šo dziru. Un viesi diez vai gribēs celt traci.

Lai vai kā, šampanieti viņš katru dienu nedabūja un būtu iedzēris vēl, ja tas stūrgalvīgais krievs nebūtu bijis tik neveikls.

Viņš pasmaidīja.

Paļevskis nodomāja, ka apgāzt dzērienu uz prinča Derencova svārkiem bija bijis talantīgs manevrs. Bet pēc tam mēģināt to noslaucīt, lai nodrošinātu maksimālu situācijas neērtību, - tas bija mazliet bezgaumīgi.

Ko tas vairs līdzēja, ja vēlāk viņš bija saņēmis rājienu no paša sultāna? Taču krievam gandrīz noteikti veicās sliktāk - galu galā tas bija viņš, kas meta izaicinājumu. Viņš pārkāpa sultāna rīkojumu. Paļevskis tikai atbildēja, kā tas goda vīram pieklājas.

Viņam bija bijusi ari interesanta saruna ar sultānu, pārsteidzoši atklāta un draudzīga. Un tas viss tikai tāpēc, ka viņš bija izlējis dzērienu un izteicis nelietīgu, bet neparasti labi sameistarotu atvainošanos par savu seno priekšteču sarmatu tērpu.

Sultānam patika viņa ietērps. Viņš un Paļevskis atcerējās vecos laikus, ko neviens no viņiem nebija pieredzējis, bet ko abi iztēlojās tik burvības pilnus un veiksmīgus, ka ne Polijā, ne impērijā pēc tam tādi nav atkārtojušies. Un balsī, kas pēkšņi bija kļuvusi nogurusi un nedroša, sultāns sacīja, ka visa pasaule šobrīd ļoti ātri mainās.

-     Pat mūsu pasaule.

-    Jūsu edikts?

Sultāns pamāja. Viņš runāja par zināmu spiedienu, kas šobrīd liek ieviest pārmaiņas impērijas pārvaldē. Militārā mazspēja. Augošais dumpības gars, ko atklāti veicināja krievi. Sliktais Grieķijas piemērs, kurai neatkarību nopirka Eiropas varas.

-     Es uzskatu, ka mēs speram pareizos soļus, - viņš teica. - Par ediktu esmu drošs un pārliecināts. Taču saprotu arī, ka daudzus cilvēkus būs ļoti grūti pārliecināt par pārmaiņu nepieciešamību. Taisnību sakot, dažkārt es visur redzu opozīciju, pat savās mājās.

Paļevskis bija visai saviļņots. Kā abi to zināja, sultāna mājās atradās divdesmit tūkstoši nepiederošu cilvēku.

-     Dažiem liksies, ka es steidzos. Un tikai daži uzskatīs, ka esmu pārāk ilgi vilcinājies. Un dažkārt pat es baidos, ka tas, ko daru, tiks pārprasts, izkropļots un sagrozīts, tā ka garākā laika izteiksmē tas nozīmēs vienkārši beigas - beigas tam visam, - un viņš skumji norādīja uz krāšņi izrotāto telpu. - Bet, redziet, Ekselence, citas izejas nav. Citu neko mēs nevaram iesākt.

Dažas minūtes viņi sēdēja klusēdami.

-     Es domāju, - Paļevskis lēni sacīja, - ka mums nav jābaidās no pārmaiņām. Kaujā pārsvars mainās šad un tad, taču pieļauju, ka karavīru sirdis nemainās, nekļūst tāpēc vājākas. Ceru, ka jūs neesat nokavējis un pārmaiņas nāks īstajā laikā.

-     Insluillah![53] cerēsim, ka nākamo pārmaiņu aplis nesīs mums lielāku labumu un jums arī.

Sultāns vēlreiz pateicās vēstniekam par to, ka ticis uzklausīts, un viņi atvadoties sarokojās.

Dodamies pie krievu prinča, sultāns durvīs pagriezās un, pamājis ar roku, teica: - Aizmirstiet šīvakara incidentu. Es jau to esmu aizmirsis. Mūsu sarunu gan ne.

Neticami. Pat Stretfords Kenings, Lielais Elči (kā turkiem patika viņu saukt), kas Portu aizsargāja no krievu ambīcijām, būtu ekstāzē, ja sultāns tik mīļi ar viņu sarunātos.

Paļevskis, kas parastos apstākļos no rītiem spēja pievērsties tikai vienai lietai, nevis vairākām uzreiz, atbalstījies uz spilvena, sakrustoja rokas aiz pakauša, pasmaidīja, pakustināja kāju pirkstus, paraustīja zvana auklu, lai pasūtītu tēju, un nolēma, ka pirmais, ko viņš šodien darīs, - ies uz pirti.

Un vēlāk, tā kā šodien ir ceturtdiena, viņš pusdienos pie Jašima.

Kad vāks ar labi ieeļļotajām eņģēm atsprāga vaļā, Jašims ziņkārīgi ieskatījās lādē.

Gaisma bija nespodra, un kastes iekšpuse pustumša, tomēr Jašims tajā saskatīja kaut ko gan prozaisku, gan negaidītu.

Mirušā kadeta vietā, no kā viņš baidījās, tur atradās šķīvju kaudze.

Blakus šķīvjiem bija nolikta paplāte ar mazām un smalkām glāzītēm, kas apgāztas uz mutes, lai neapputētu. Tam blakus atradās metāla kauss, kas bija pārklāts ar salocītu un, kā izrādījās, izšūtu drānas strēmeli. Un grāmata.

Jašims to paņēma. Korāns.

Citādi kaste bija tukša un smaržoja pēc spodrināmā vaska.

Jašims drūmi pasmaidīja. Tas viss ir domāts svētkiem.

Viņi gatavojas. Svētkiem.

Karagezu bakhanālijas.

Viņš aiztaisīja vāku un devās uz kāpnēm. Pusceļā uz augšu viņu atkal aprija tumsa, un viņš, kāpdams pa diviem pakāpieniem reizē, izkļuva no vītņu kāpnēm un devās pāri kambarim, caur kuru bija ienācis, nebēdādams, ka kājas, brienot pa grīdu, sacēla gaisā putekļu mākoni. Iznācis uz parapeta, viņš aizcirta durvis, aizkarināja priekšā ķēdi un, smagi elpodams, atslējās pret sienu. No turienes, kur viņš stāvēja, varēja lūkoties lejā uz slaidās cipreses zariem.

Kā gan tas nāk, Jašims jautāja pats sev, ka mani var izbiedēt kaut kāds trauku komplekts?

Tas ir tāpēc, ka šoreiz esmu uz īstā ceļa, viņš nodomāja. Trīs ķermeņi tiek atrasti lūgšanu namu tuvumā. Šeit būs ceturtais. Izstādīts janičāru lielākā triumfa, Konstantinopoles iekarošanas vietā.

Un tam ķermenim vēl tikai jāparādās.

Pirmais cilvēks, ko Murats Esleks ieraudzīja, ieklīdis kafejnīcā pabrokastot, bija Jašims efendi, džentlmenis, kuru viņš bija izpestījis no miecētājiem.

Jašims redzēja, ka Murats smaida un māj. Kaut ko pateicis garām ejošajam oficiantam, viņš apsēdās blakus Jašimam un paspieda viņam roku.

-    Vai jūtaties labi, inshalUih? Kā jūsu kāja?

Jašims apliecināja, ka kājai kļūst labāk. Esleks viņā ziņkārīgi palūkojās.

-    Un es jums ticu, efendi. Piedodiet, bet jūs izskatāties kā lietū atžirgusi roze.

Jašims nolieca galvu un atcerējās stundas, kuras viņi ar Jevgeņiju bija pavadījuši, darbojoties ap viņa zobenu. Viņš atminējās, kā sieviete elsoja, kā atmeta skaisto galvu un neprātīgā kaislē atieza zobus, pāri plūstošās jūtās čukstēja viņam, ka ir uzveikta, ka ir atradusi vīrieti, kas ne tikai spējis apmierināt viņas apetīti, bet garajās stundās, kuras abi pavadīja kopīgās rotaļās, varējis viņā pamodināt tādu izsalkumu, kādu viņa agrāk nebija pazinusi. Viņš nebija gulējis ne mirkli.

Daudz viņš nebija gulējis arī iepriekšējā naktī un arī tajā, kad bija Prīnas uzbrucējam licis iekrist miecētavas vārošajā tvertnē. Kopš tā laika viņš nepārtraukti bija uz kājām: vispirms otrā viesošanās krievu vēstniecībā, kad viņš bija aizsūtījis Paļevski uz viesībām, lai iegūtu vairāk laika, pēc tam viņš staigāja pa ielām, meklējot ceturto tekke, kas nevienam citam, izņemot viņu, neko nenozīmēja, - nu un? Visu šo laiku viņš bija prātā pārcilājis dažādas iespējas un vēlreiz apcerējis savas šīsnedēļas tikšanās, meklēdams tajās kaut ko, kam varētu pieķerties.

Visu šo laiku viņš mēģināja nedomāt par to, kas bija noticis naktī. Sāpes un alkas. Spīdzināšana, kurai viņš nebija spējis pretoties.

Viņš raudzīs saprast, kā draugs Esleks varētu viņam līdzēt, bet tad dosies uz pirti atjaunot spēkus. Noskalot Kerkoportas torņa putekļus un netīrumus. Atpūtināt sāpošos locekļus, izvēdināt domas un apcerēt dēmona klātbūtni, kuru viņš tik ilgi un ar tādu piepūli bija mācījies kontrolēt.

Murats Esleks pacēla skatienu no kafijas tases un ieraudzīja Jašima sejas izteiksmi.

-    Vai ar jums viss ir kārtībā?

Jašims aizslaucīja to projām.

-    Man vajadzīga tava palīdzība. Atkal, - viņš sacīja.

Stundu pirms tumsas iestāšanās Staņislavs Paļevskis pievienojās cilvēku grupai, kuri sašutuši drūzmējās pie Celehi pirts durvīm, kas bija viena no labākajām pilsētas pirtīm Stambulas pusē.

Ta atradās kalna pakājē, lejpus mājām pieblīvētu ieliņu tīklam, kuru salīdzinošais plašums norādīja uz to, ka tas tomēr ir pārtikušo rajons, ne tik pārapdzīvots, lai mājas teju sadurtos ar ēkām otrā ielas pusē, bet arī ne tik pompozs, lai tās būtu redzamas aiz augstajām mūra sētām. Tas bija veiksmīgu tirgoņu un vadītāju rajons, kur ļaudīm vakaros patīk klaiņot pa ielām un neskaitāmajās kafejnīcās un ēstuvēs pārspriest dienas jaunumus. Pirts īstenībā nebija nemaz tik tālu no Kara Davutas, un doma par to (pa ceļam uz Jašima ceturtdienas pusdienām) lika Paļevskim, paķerot līdzi rūpīgi atdzesētas un kārtīgi čemodāna dibenā iepakotas divas bizonzāles degvīna pudeles, šķērsot Zelta ragu vieglajā airu laivā.

Celebi pirts negaidītā kārtā bija slēgta tīrīšanai. Vīlušies pirtī gājēji ar tīrās veļas paunām, sadrūmuši un nikni, vērsās pret pirts vadību.

-    Viņi sakās pirti atkal atvērt pēc stundas vai pat divām! - zūdījās cilvēks arābu galvassegā. - It kā man vajadzētu pavadīt visu vakaru, skraidot augšup un lejup pa kalniem ar paunu kā tādam drēbju iznēsātājam!

Cits vīrs piebilda: - Un it kā šodien nebūtu ceturtdiena!

Paļevskis apdomāja šo viedo piezīmi. Bet, protams, rīt ir svētā diena, kas veltīta atpūtai un lūgšanām, un cilvēkam tā jāsagaida tīram vismaz no ārpuses. Ceturtdienu vakari pirtīs vienmēr ir rosīgi.

-    Piedodiet, ka traucēju, - viņš pieklājīgi sacīja. - Es īsti nesaprotu, kas noticis.

Vīrs pagriezās un noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Ja viņi arī bija pārsteigti vai neapmierināti par ārzemnieka, turklāt neīstenticīgā nepārprotamo nolūku iet viņu pirtī, tad viņiem bija pārāk labas manieres, lai to izrādītu. Un, ja runa bija par mazgāšanos, šī procedūra pēc senas tradīcijas bija demokrātiska. Stundās, kad pirtis bija pieejamas vīriešiem, tās varēja lietot visi vīrieši - īstenticīgie vai neīstenticīgie, ārzemnieki vai stambulieši.

Trešais neapmierinātais pirtī gājējs, vīrs ar mazu vēderiņu, kam no turbāna spraucās ārā dažas sirmas matu šķipsnas, laipni piedāvāja Paļevskim izskaidrojumu. - Kāda iemesla dēļ, kuru neviens no mums nevar izdibināt, pirts darbinieki ir ieņēmuši galvā, ka pirts ir jātīra tieši visaizņemtākā vakara vidū, nevis naktī.

Ceturtais vīrs klusi ierunājās: - Ta var būt arī kaut kāda slimība. Ta nekad agrāk nav noticis. Varbūt mums pirts saimniekam ir jāpateicas, nevis jādusmojas. Mēs varētu uzklausīt viņu padomu un atgriezties pēc kāda laika. Kas attiecas uz veļas nēsāšanu - šai rajonā ir daudz pieklājīgu kafejnīcu, kur pakavēt laiku. Vai tā nav?

Ļaužu pulciņš pamazām izklīda. Paļevskis īsti nevarēja saprast, vai viņi pēc pēdējā runātāja jautājuma par slimību vēl domā atgriezties. Un tomēr izprātoja, ka viņi varētu atgriezties. Turki galu galā ir fatālisti. Tapat kā es.

Versija, ka pirts varētu tikt slēgta kaut kādas slimības dēļ, pārsteigtu viņu vairāk nekā tas, ka ļaudis varētu šovakar atgriezties.

Viņš prātoja, ko darīt. No vienas puses, viņš bija cerējis nomazgāt no kāju pirkstiem melno krāsu. No otras puses, lai gan šīs aizkavēšanās dēļ it kā nevarētu nokavēt vizīti pie Jašima, viņš nav tik liels fatālists kā turki.

Viņš nolēma kaut kur apsēsties, iedzert kafiju un pavērot pirti. Ja tā atvērsies un visas pazīmes būs labas, viņš varēs izvēlēties, iet vai neiet. Ja ne, viņš norunātajā laikā vienkārši ies pie sava drauga un pietaupīs kāju mazgāšanu vēlākam laikam. Vai, visdrīzāk, nākamajam ritam, viņš nodomāja, atcerējies vodku somā.

Viņš pagriezās, uzkāpa pa īsāko ceļu kalnā un izvēlējās kafijas veikaliņu, no kura varēja vērot pirts durvis, nepagriežot galvu. Viņš pat redzēja pāri pirts kupolam, pāri jumtiem aiz pirts un varēja vērot, kā saulriets Marmora jūrā apzeltī minaretus, kupolus un cipreses.

Esleks bija ātri visu aptvēris, Jašims nodomāja. Viņam par atvieglojumu, draugs nebija atteicies no samaksas, šim darbam bija izšķiroša nozīme, tas bija pārāk svarīgs, lai to veiktu tikai aiz labdarības. Viņš kā nekā bija saņēmis bezmaksas pakalpojumu. Ir pienācis laiks atlīdzināt.

Viņš novilka drēbes, pasniedza tās apkalpotājam un, lai pasargātu pēdas no karstajiem akmeņiem, iebrauca koka tupelēs. Karstajās pirts istabās grīdas vienmēr bija bīstami slidenas. Kails, ja neņem vērā gurnu apsēju, viņš aizklidzināja uz lielo, ar tvaiku piepildīto kupolveida telpu. Kupolu turēja balsti, kas veidoja sienās pusapaļas nišas. Tur cilvēks varēja apsēsties pie teknes ar karstu ūdeni, kas pēc tam aizplūda lejup uz notekcauruli telpas centrā, un darīt tīru savu ķermeni līdz pašām tā dziļākajām porām.

Jašims svētlaimīgi iegāja tvaika pilnajā telpā. Viņš izpleta kājas, izlieca muguru un staipījās, līdz nokrakšķēja plecu locītavas. Tad viņš izlaida pirkstus caur pakauša matu sprogām un raudzījās pēc kaut kā, kur apsēsties. Viņš aizņēma vienu nišu un, apsēdies uz zema soliņa ar muguru pret sienu, izstiepa garās kājas. Dažas minūtes viņš sēdēja nekustēdamies, ļaudams ķermenim uzsūkt karstumu un izjuzdams, kā sāk tecēt sviedri. Beidzot viņš noliecās un paņēma skārda ķipi, kas atradās pie kājām.

Jašims izstiepa roku, lai piepildītu ķipi, un ļoti lēni uzlēja ūdeni sev uz galvas. Viņa acis bija aizvērtas. Viņam patika, kā ūdens straumītēm meklēja ceļu caur matiem un kā remdinoši pirksti glāstīja kaklu. Viņš vēlreiz uzlēja sev ūdeni. Tad dzirdēja kādu iesmejamies. Viņš sajuta tīras miesas dzīvniecisko smaržu. Vēl pēc dažām minūtēm viņš paņēma ziepju gabalu un ieziepēja visu ķermeni, sākot ar kājām, tad uz augšu, un beidzot ar seju un matiem.

Jašims turpināja liet ūdeni uz galvas un pleciem. Pamazām viņš no kāju pirkstgaliem sāka mazgāt nost ziepes, berzējot ādu ar pirkstiem un vērojot, kā matiņi uz kājām pakļaujas ūdens tecēšanas virzienam. Tas viņam vienmēr atgādināja par osmaņu sapni - sapni, kurā osmaņu dinastijas dibinātājs bija redzējis lielu koku, kam pēkšņi sāka drebēt lapas, tad sakārtojās rindā vēja virzienā un ar smailo lapu miri- ādēm norādīja uz Sarkano pilsētu Bizantiju. Visbeidzot viņš pamatīgi izmasēja kājas ar īkšķiem, tad piecēlās un, šķērsojot telpu, piegāja pie paaugstinājuma tās centrā.

Viņš gurdeni uzkāpa uz platformas, tā sauktā pirts vēdera, izklāja dvieli un, apgūlies ar seju uz leju, aizvēra acis. Pie viņa pienāca milzīga auguma masieris, tik pliku galvvidu kā ola, katra viņa miesas krociņa bija bez apmatojuma un spīdēja. Viņš ar lielu spēku un izveicību sāka masēt Jašimam kājas, ritmiski braucīdams un mīcīdams viņa miesu, līdz Jašims juta, ka viss viņa ķermenis šūpojas augšup lejup. Augšup lejup. No galvas līdz kājām uz degošā marmora pamata.

Augšup pa kājām cēlās neredzama vibrācija. Viņš atcerējās šķīvju kaudzi. Viņš redzēja Jevgeņijas baltās krūtis, palagu mudžekli, viņas kvēlē uztūkušās lūpas. Šis bija citāds karstums, karstums, kas atņēma viņa gribu, izsūca visus spēkus. Pāris reižu viņš nevilšus izspēra kāju, uztrūkdamies no miega, pēc kura viņš īstenībā tik izmisīgi alka. - Viss kārtībā, - viņš pie sevis nomurmināja. Vēl dažas minūtes, un masieris viņu novels no sola un uzmodinās. Gulēt.

Telpa pamazām sāka tukšoties.

Masieris turpināja masēt Jašima ķermeni.

Lēni, vēl lēnāk.

Pirtī bija palicis vēl tikai viens vīrs, kas bija aizmidzis uz sola. Masieris atrāva rokas no Jašima kakla. Jašims nepakustējās.

Masieris piegāja pie gulošā vīra un pacēla to savās spēcīgajās, apsaitētajās rokās kā mazu bērnu. Vīrs satrūkās un atvēra acis, bet, kad masieris viņu izlaida no rokām, viņš atradās baseina telpā, kur gatavojās piedzīvot auksta ūdens apskāvienus. Masieris viņu draudzīgi pagrūda, un viņš smiedamies un elsdams ielēca aukstajā toverī. Redz kā, viņš bija aizmidzis!

Masieris aizbultēja pirts telpas durvis un sakrustoja milzīgās rokas uz krūtīm.

Jašims vēl arvien gulēja karstajā telpā un sapņoja par kūstošu sniegu.

-     Kā es tagad izskatos, veco zēn?

Fizerlijs ar kritisku aci noskatīja draugu no galvas līdz kājām.

-     Kapitāli, Kompston. Vai man būtu jāsaka - Mehmet? Atceries, ja mēs ejam apskatīt vecpilsētu, tu no šī brīža esi Mehmets.

Kompstons nosmējās un paskatījās uz sevi vēstniecības spogulī. Fizerlijam katrā ziņā bija taisnība par to turbānu, viņi bija to uzlikuši tā, ka neviena gaišo matu šķipsna nelīda ārā, tas nekas, ka turbāns ne visai labi turējās galvā. - Tu tikai kā labs zēns māj ar galvu, - Fizerlijs izpalīdzīgi sacīja. - Nē, tas nebūs Fizerlijs. Ali. Ali Baba ir jūsu rīcībā.

Kompstons-Mehmets pasmējās un ieberzēja vēl mazliet sodrēju uzacīs.

-    Cerēsim, ka nelīs, - viņš teica.

Paļevskis kafiju dzēra lēni, vērodams saulrietu. Ārpusē norima satiksmes kņada, nesēji jau tukšām rokām kāpa augšā kalnā, staļļos atgriezās daži mazo ēzeļu pajūgi, bet svaigu gaisu ieelpot gribošo cilvēku skaits pieauga. Dažus Paļevskis pazina. Tur bija pils ierēdnis, kuru viņš nevarēja nosaukt vārdā, grieķu gids un tulks, piesaistīts vienam no Fanaras tirdzniecības namiem, imāms, kurš izskatījās tieši tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem, kad Paļevskim ar viņu bija saruna par dvēseļu pārceļošanu. Vēlāk viņš ieraudzīja divus jaunus britu vēstniecības darbiniekus, viens bija Fizerlijs, ko Paļevskis atcerējās pēc retās vaigu- bārdas, viņš pašlaik smēķēja turku cigāru. Viņš klimta kopā ar kādu citu puisi dīvainā cepurē, kas acīmredzot bija izveidota no dažādiem apakšveļas gabaliem. Viņš turējās Fizerlijam blakus, māja ar galvu un smējās. Paļevskis mazliet pabrīnījās, ko viņi te dara, ģērbušies kā bērni no Kristus dzimšanas svētku uzveduma. Tomēr likās, ka neviens viņiem īpašu uzmanību nepievērš, un, nogājuši lejā pa kalnu, viņi pazuda ap pirts stūri.

Cik ļoti Stambula bija mainījusies pa tiem trīsdesmit gadiem, kopš viņš to pazina! Ko viņš bija Jašimam sacījis? Viņš teica, ka skumst pēc janičāriem. Nu ko, pēdējie desmit gadi bez viņiem tomēr ir bijuši sevišķi jautri. Kopš janičāru apspiešanas sultānu vairs nespēja iegrožot nekas, izņemot ārzemju intervenci, un sultāns bija dzimis modernists. Viņš bija ielēcis eiropiešu seglos ātrāk nekā jebkurš cits valdnieks. Pārmaiņas pilsētā gāja tālāk par turbānu un auduma kurpju lēno, bet neatgriezenisko izzušanu. To vietā nāca feskas un ādas kurpes. Tas bija pārmaiņas, ko Paļevskis, būdams pietiekami romantisks, nožēloja, kaut ar! nedomāja, ka tās tiks pabeigtas viņa mūža laikā, ja nu vienīgi tāpēc, ka lielā pilsēta vēl arvien vilināja ļaudis no visiem impērijas stūriem un tie neko nebija dzirdējuši par likumiem pret ekstravagantu ģērbšanos un pat par kurpju šņorēm. Taču Stambulā ienāca arī ļaudis, kas dzīvoja ārpus impērijas robežām, un pēc lielā ugunsgrēka un Galatas pakāpeniskās pārbūves te uzradās tādi savādnieki kā cimdu tirgotājs francūzis un beļģis, kurš pārdeva draņķīgu šampanieti. Viņi vienā mierā iekārtojās mazos veikaliņos ar zvaniņiem pie durvīm, it kā atrastos kaut kur Krakovā.

Durvis atvērās, un kafejnīcas sasmakušajā gaisā ieplūda auksta gaisa brāzma. Paļevskis pazina ari ienākušo cilvēku, lai gan kādu laiku nespēja to identificēt, - gara auguma pusmūža vīrs ar buļļa kaklu, kas izcēlās starp apkārtējiem ar balto apmetni. Viņam sekoja divi eiropiešu tirgoņi, kurus Paļevskis bija redzējis, bet nebija ar viņiem runājis. Viņš domāja, ka tie varētu būt franči.

Šie trīs vīri apsēdās pie galdiņa, kas atradās tieši aiz Paļevska redzamības loka, tāpēc pagāja kāds brīdis, kamēr Paļevskis paskatījās atpakaļ un pazina ģenerāli, kas balto apmetni tagad bija atmetis atpakaļ un sēdēja, zābakos ieģērbtās kājas cieši sakrustojis un zilpelēko formas žaketi aizpogājis līdz kaklam. Viņš spēlējās ar kafijas tasīti un, drusku smaidīdams, klausījās vienā no sarunu biedriem, kas bija paliecies uz priekšu un kaut ko klusi, ar žestu palīdzību skaidroja. Tatad franči. Vai itāļi?

Paļevskis prātoja, vai nepasūtīt vēl kafiju. Viņš paskatījās uz kalna pakāji: pirts durvis joprojām bija aizvērtas, taču pie tās bija sapulcējies atkal jauns ļaužu pulciņš ar veļas saiņiem, kas, iespējams, mēģināja celt tās pašas pretenzijas, kādās viņš bija klausījies pirms pusstundas. Tīrīt pirti! Un ceturtdienas vakarā. Zaimošana! Skandāls! Paļevskis pasmaidīja un pamāja oficiantam.

Nu ko, viņš redzēja, ka pirts patiesi tiek tīrīta, turklāt ļoti pamatīgi. No mazā dūmvada kupola gala pacēlās balts tvaika vainags, kas brīdi mutuļoja, bet tad aizpeldēja kaut kur tumsā. Kad to uztvēra norietošās saules stari, tajā atspoguļojās visas varavīksnes krāsas. Ļoti skaisti, Paļevskis nodomāja. Bet pēc tam tajā parādījās ar baltu drānu apsieta nūja, droši vien, lai iztīrītu dūmeni. Ļoti rūpīgi, Paļevskis nodomāja. Ja viņi beigs laikā, es noteikti izmēģināšu laimi.

Oficiants atnesa viņam karstu kafiju. Paļevskis atlaidās krēslā un mēģināja noklausīties sarunu, kas risinājās viņam aiz muguras, tomēr klusā murmināšana skanēja pārāk tālu, turklāt traucēja pīpju burbu- ļošana, ūdens vārīšanās un monotonais sarunu fons telpā. Vīlies viņš vēlreiz paskatījās ārā pa logu.

Cik dīvaini, viņš nodomāja. Nūja joprojām virzījās augšup lejup un drēbes gabals plandījās tai līdzi kā mazs karodziņš.

Ir tīrīšana, Paļveskis nodomāja, un ir apsēstība ar tīrību.

Un, kamēr viņš skatījās, nūja pēkšņi sasvērās uz vienu pusi. Iespiests vienā dūmvada pusē, mazais, baltais drēbes gabals plandījās vakara vējā kā padošanās zīme.

Jašims sapņoja. Viņš sapņoja, ka abi ar Jevgeņiju plecu pie pleca kaili stāv sniegā un skatās, kā koku galotnēs sprakšķ meža ugunsgrēks. Auksti viņiem nebija. Kad uguns nāca uz priekšu, karstums pieņēmās spēkā un sniegs sāka kust. Viņš iekliedzās: - Lec! - un viņi abi lēca pāri izkusušā sniega robežai. Viņš neatcerējās, ka krītot atsistos pret zemi, taču sāka skriet pāri pazīstamajam laukumam uz milzu cipreses pusi. Jevgeņijas nekur nebija, toties bija zupas meistars, kas milzīgajās ķetnās turēja sērkociņu, ar ko aizdedzināja cipresi. Kad Jašims tai pieplaka, piespiedis seju pie gludās mizas, tā dega kā raķete, bet, kad mēģināja atrauties, viņš nevarēja, jo āda bija piekususi un lipa pie koka.

Viņš ieklepojās un pūlējās pacelt galvu. Acis atvērās. Tas likās kā aizvilktas ar plēvi, redze bija miglaina. Viņš centās vēlreiz pacelt galvu, un šoreiz vaigs pielipa cietajai masāžas sola virsmai, kur viņš gulēja sviedru peļķē. Ķermenim slīdot pa solu, viņš apvēlās apkārt un nolaida kājas uz grīdas.

Caur kājām izskrēja trula sāpe, un pagāja dažas minūtes, līdz viņš saprata, ka kāju pēdas uz akmens grīdas svilst. Pacēlis kājas, viņš apsēdās uz sola un paskatījās apkārt. Neviena cita nebija.

Tvaiks niknām strēmelēm, slāņiem cēlās no grīdas un saplūda miglā, kas tuvāk kupolam kļuva biezāka. Jašims atskārta, ka kļūst smagi elpot, gaiss bija tik karsts un mitrs, ka katrs elpas vilciens aizsprostoja rīkli kā lupata. Viņš ar smagu roku notrausa sviedrus no acīm.

Migla likās dīvaini tuva, it kā viņam ar acīm tiešām kaut kas nebūtu kārtībā, tā likās maldinām un dezorientējam, viņš grozīja galvu uz visām pusēm, meklēdams durvis. Pie masāžas sola viņš ieraudzīja savas koka tupeles. Uzvilcis tās kājās, viņš grīļodamies un pieturēdamies pie sola brīdi pastāvēja, tad kā cilvēks, kas ar pūlēm brien cauri sniegam, streipuļoja uz durvīm. Viņš atkrita pret tām un meklēja rokturi, taču durvis bija tik gludas kā siena.

Roktura nebija.

Nespēdams pakliegt, elpai grūdieniem plūstot caur zobiem, Jašims bungāja ar dūrēm pa durvīm. Neviens nenāca. Viņš atkal un atkal triecās ar visu pleca svaru pret durvīm, taču tās nepakustējās, bet skaņa noplaka pret apkaltajām ozolkoka durvīm. Ar vienu roku balstīdamies pret tām, viņš nolaidās tupus.

Karstums, kas virmoja augšup no grīdas, neļāva šādā stāvoklī palikt ilgi. Viņš lēni piecēlās un, saliecies viduklī uz pusēm, ar pūlēm virzījās tālāk gar sienu. Ūdens pirmajā nišā vairs netecēja. Uz grīdas bija smeļamais ķipis, taču tajā bija tikai kāds mazumiņš, turklāt metāls bija karsts.

Viņš nevarēja noteikt, cik ilgi bija tā tupējis - sarāvies čokurā, caur elkoņa izliekumu skatīdamies uz ūdeni ķipī. Taču, kad ūdens tajā sāka vārīties, viņš nodomāja: mani taisās izsautēt.

Tomēr es vēl varu domāt.

Man ir jātiek ārā.

Viņš uzmanīgi pacēla galvu, jo sajūta bija tāda, ka tā kuru katru brīdi pārplīsīs: nedrīkstēja ļaut ūdenim ietecēt acīs.

Caur miglu virs galvas rēgojās mazs gaismas laukums. Gaisma nāca no kupola jumta caurumainā raksta, un uz sekundi Jašims pieļāva domu, ka viņš varbūt kaut kā varētu uzrāpties augšā, aizsniegt to un piespiest caurumiem rokas, varbūt pat muti.

Nevar uzrāpties augšā pa kupola iekšpusi.

Viņa acis klīda gar sienu pamatiem, meklējot priekšmetu, ko varētu izmantot.

Viņš gandrīz palaida garām garu bambusa kārti, iebāztu starp grīdu un sienu, pie kuras bija piestiprināts mazgājamais vīkšķis.

Viņš tikko spēja to izvilkt, pirksti bija uzpampuši un grūti liecās.

Jašims ar pūlēm pacēla vieglo kārti. Ta bija pārāk īsa.

Viņš vēlreiz apgāja apkārt telpai. Divas reizes viņš gandrīz zaudēja samaņu un nokrita četrrāpus, taču svelošie akmeņi viņu atkal atgrieza dzīvē, un viņš grīļojās tālāk, līdz atrada otru kārti.

Tagad viņam vajadzēja drēbes strēmeli, lai sasietu abas kopā. Šņukstēdams viņš ar rokām un zobiem plēsa dvieli.

Beidzot viņam izdevās ieplēst dvieļa malu. Pat plēšot drēbi, viņš jutās kā nevarīgs bērns, gandrīz nespējīgs pacelt rokas, tomēr nu vismaz bija drēbes gabals, ar ko viņš sasēja abas bambusa kārtis. Atlikušo dvieļa gabalu viņš piesēja kārts galā un sāka celt to augšā. Neapsietais gals sitās pret kupola malu. Viņš bīdīja to uz augšu.

Kārts bija par īsu.

Caur garaiņiem kupolā Jašimam bija grūti noteikt, cik tieši trūka. Viņa seja bija saviebta, zobi atiezti. Viņš grīļodamies aizgāja līdz masāžas solam un uzrāpās uz tā. Katra kustība, katrs mirklis bija ciešanas. Pacēlis rokas, viņš ievēroja, ka tās bija gandrīz purpurkrāsā, it kā caur porām gribētu izsūkties asinis.

Viņš sāka stumt kārti augšup lejup, augšup lejup. Pie katra grūdiena viņš juta, ka pumpē arī asinis caur ādas porām. Viņš tikko varēja paturēt prātā, ka jāturpina kustināt nūju, bet nevarēja atcerēties, kāpēc viņam tas bija licies tik svarīgi, bet tā diemžēl bija vienīgā informācija, kas viņam piederēja. Tas bija viss, kas viņam bija atlicis.

-     Avec permission*, ģenerāl. - Paļevskis paklanījās un pastiepa roku. - Paļevskis, ambassadeur de Pologne[54].

Ģenerālis pārsteigts pacēla acis. Tad viņš pieklājīgi pasmaidīja.

-    Enchante[55], ekselence.

-    Piedodiet, ka jūs pārtraucu, - Paļevskis turpināja, - bet es nule kā redzēju kaut ko ļoti dīvainu un vēlētos uzzināt jūsu viedokli par to.

-    Mais bien sūr****. - Neizklausījās, ka tas ģenerāli sevišķi pārliecinātu. Viņam ar poļu vēstnieku varēja būt pilnīgi dažādi uzskati par to, kas ir dīvaini. - Ko jūs redzējāt, Jūsu Ekselence?

Paļevskis aptvēra, ka jebkurš paskaidrojums var izklausīties nepārliecinošs, pat smieklīgs. Viņš pagriezās pret ģenerāļa galdabiedriem.

-    Vai jūs man piedotu, ja es ģenerāli uz vienu mirkli jums nolaupītu? Lūdzu, izdariet man šo pakalpojumu, efendi.

Vīri nenoteikti noplātīja rokas, taču neteica neko. Ģenerālis palūkojās uz viņiem, tad ar mazu, neiecietīgu smaidiņu uz Paļevski.

-     Labi, Ekselence. - Viņš bija piecēlies kājās. - Pieņemiet manu atvainošanos, džentlmeņi.

Paļevskis paņēma ģenerāli aiz rokas un izveda uz ielas.

-     Tikko pirtī notika kaut kas dīvains, - viņš iesāka. - Vispirms viņi to ceturtdienas vakarā pēkšņi slēdza, - viņš izmantoja detaļu, kas sākumā viņu bija samulsinājusi kā dīvaināko no turku viedokļa. - It kā tāpēc, ka jāiztīra telpas, taču pirms minūtes es redzēju kādu pa jumta caurumu vicinām baltu karogu. Es saku - karogu, jo vienkārši nevaru tam iedomāties citu izskaidrojumu. Tas izskatījās, nu… kā briesmu signāls. Un nu tā vairs nav. Vai saprotat, efendi? Tas jums varētu likties savādi, bet tiešām šķita, it kā kāds signalizētu, bet tad kāda iemesla dēļ tiktu apstādināts šai darbībā. Es gribēju doties uz turieni pats, bet, kad ieraudzīju jūs, nodomāju, ka jūsu uzdotajiem jautājumiem būtu lielāks svars.

Ģenerālis sarauca pieri. Tas, protams, izklausījās pēc muļķībām, un, lai kas arī pirtī notiktu, tā nebija viņa darīšana… tomēr polis bija acīm redzami uztraucies.

- Tikai jūsu dēļ, Ekselence, iesim un apjautāsimies, - viņš sacīja tik galanti, cik vien spēja.

Jašims dzirdēja balsis. Kad viņš atvēra plakstiņus sprīža platumā, tumsā ielauzās šaurs gaismas stariņš. Kaut kas remdējošs uz brīdi pieskārās viņa ķermenim, tad atkal pazuda.

Šai gaismas starā kustējās neskaidras ēnas. Briesmīgs nelaimes gadījums… laimīga sagadīšanās… Tad kāds slaucīja viņa seju ar vēsu, mitru drēbi un viņa redzeslokā iepeldēja paša Paļevska seja.

-    Jaš? Jašim? Vai tu mani dzirdi?

Viņš mēģināja pamāt.

Paļevskis palika roku viņam zem galvas un mazliet pacēla.

-     Iedzer šo te, - viņš sacīja. Jašims sajuta pie lūpām glāzes malu, taču lūpas likās milzīgas. Pirkstus bija tik grūti saliekt, ka šķita, rokas bija ieģērbtas cimdos.

-     Vai viņš var runāt? - Ta bija ģenerāļa balss.

Es sapņoju, Jašims nodomāja.

Kādas rokas viņu pacēla un nesa pa gaisu. Tad viņš tika noguldīts un apsegts ar segu.

Pārliecinājies, ka draugs laimīgi noguldīts uz nestuvēm, Paļevskis pamāja nesējiem. Ģenerālim viņš sacīja: - Es aizgādāšu viņu uz vēstniecību. Tur viņš būs drošībā.

Ģenerālis pamāja. - Lūdzu, dodiet man vēlāk ziņu par to, kā viņš jūtas.

Nesēji uzlika uz pleciem nestuvju kārtis un kopā ar vēstnieku izgāja naksnīgajās ielās.

Viņiem soļojot pa tumšajām ielām, Jašims juta, kā šūpojas nestuves. Viņš dzirdēja nesēju šļūcošos soļus un mazo zvaniņu šķindēšanu un prātoja, cik nopietni ir savainots. Reizi pa reizei nestuvju audums skrāpēja ādu, un viņam bija gandrīz jākliedz.

Viņiem pa priekšu tika aizsūtīts skrējējs ziņnesis, lai Paļevska istabenei būtu laiks uzklāt gultu un iekurināt kamīnu. Kad viņi ieradās, meitene ar tīru veļu jau gaidīja uz kāpnēm. Paļevskis paņēma no galda priekštelpā sveces, ko apgaismot nesējiem ceļu, un tie tik prasmīgi uznesa ievainoto augšā, ka Jašims tikai pēc griestu slīpuma noprata: viņi dodas uz augšstāvu.

Nesēji pārcēla viņu uz gultu. Kaktā bija iebūvēts kamīns ar zilu puķu vijuma flīzēm, kurā Paļevskis sabikstīja uguni, bet Marta ienāca ar auksta ūdens bļodu un sūkli un, atsegusi palagu, piesardzīgi un maigi pieskārās Jašima iekaisušajai ādai.

Jašims nejuta neko, izņemot nelabuma vilni, kas ik pa brīdim sagrāba vēderu un lika rīstīties. Kad viņš izvēmās, Marta viņu bez liekiem vārdiem notīrīja. Kādu brīdi viņš pagulēja, bet, kad pamodās, meitene arvien vēl bija tur - šoreiz ar karoti tik rūgta šķidruma, ka mute sāka sūrstēt, taču viņš to norija, un nelabuma sajūta pamazām mitējās un pazuda.

Marta atnesa silta ūdens bļodu, kas smaržoja pēc lavandas un medus. Tagad Jašims elpoja vienmērīgi. Sveču gaismā viņš vēroja kluso grieķu meiteni ar taisnajām uzacīm un olīvkrāsas seju, kas, nogrimusi darbā, bija pārliekusies pāri bļodai. Viņa paņēma auduma salvešu kaudzi, citu pēc citas iegremdēja tās bļodā, izgrieza un izklāja uz drēbju plaukta atdzesēšanai. Viņas melnie, taisnie mati bija saņemti divās pīnēs, kas abās galvas pusēs bija uzspraustas uz augšu. Kad viņa noliecās uz priekšu, Jašims varēja saskatīt mazos matiņus uz kakla, kad tos apspīdēja gaisma.

Kad meitene visu bija sagatavojusi, viņa paņēma pirmo ar medu piesūcināto salveti un salocīja to.

-    Lūdzu, aizveriet acis, - viņa sacīja maigas dūjas balsī. Viņa cieši uzspieda salveti Jašimam uz pieres, un viņš juta, kā pirksti izgludina mitro drēbi uz plakstiem un apliek to ap degunu un vaigu kauliem.

-    Vai jūs varat pagriezties uz sāniem? Ļaujiet, es jums palīdzēšu.

Mirkli vēlāk viņš juta vēso drēbi piespiežamies zodam, kaklam un

pleciem. Viņa kreisā roka tika pacelta, un Martas pirksti uzlika un izlīdzināja vēl vienu salveti uz krūtīm un muguras.

-     Mēģiniet nekustēties, - viņa sacīja. Martai tā turpinot darboties ap viņa ķermeni, Jašims juta, ka sajūtas atgriežas. Caur vēso drēbi viņš juta meitenes plaukstas uz dibena un ciskām. Beidzot viņa nonāca pie kājām un palīdzēja pagriezties uz muguras, lai uzklātu kompreses uz labajiem sāniem.

-    Es jūtos kā ēģiptiešu mūmija, - Jašims nokurkstēja. Meitene pielika pirkstu viņam pie lūpām. Viņa balss izklausījās vārga un nedabiska, viņš pat šaubījās, vai Marta dzirdējusi, ko viņš teica.

Jašims droši vien bija iesnaudies, jo pēkšņi viņam kļuva bail, ka nosmaks, nevarēs atvērt acis, ka viņu saspiedīs briesmīgais svars uz krūtīm un visiem locekļiem. Viņš izdvesa kliedzienu un centās tikt brīvībā, taču divas mazas rokas viņu aiz pleciem noguldīja atpakaļ un klusa balss nočukstēja: - Neuztraucieties, es esmu šeit. Viss ir kārtībā. Nu jau ir labāk.

Kādu brīdi Jašims juta viņas elpu uz lūpām, un, kad viņa noņēma aplikāciju no acīm, viņš tās atvēra un ieraudzīja meiteni ar salveti rokā un kautrīgu smaidu sejā noliekušos pār viņa ķermeni.

Par atbildi viņš arī pasmaidīja. Pirmo reizi, kopš viņa bija tam pieskārusies, Jašims aptvēra, ka ir kails, un aptvēra arī, ka atkal ir divatā ar sievieti. Viņš piesardzīgi pacēlās uz elkoņa, un likās, ka viņa arī jūt vīrieša kailumu, jo pagriezās pret sveci un teica: - Ja jūtaties labāk, jums jānomazgājas. Medus ir lipīgs. Es jums atnesīšu visu, kas vajadzīgs.

Viņa bija projām kādu minūti un atgriezās ar silta ūdens bļodu un rokai pārmestu halātu. Viņa nolika bļodu zemē pie gultas un noklāja viņam pie kājām halātu.

-     Bļodā ir sūklis, - viņa paskaidroja.

Kad viņa pagriezās, lai ietu, Jašims sacīja: - Mana roka joprojām ir stīva.

Viņa tam uzsmaidīja, un viņš pirmo reizi redzēja meitenes nopietnās, tumšās acis iemirdzamies.

-     Tad jums būs jāmazgājas lēni, - viņa mīļi noteica. Un projām bija.

Jašims nopūtās, ar pūlēm nocēla kājas no gultas un ielika salvetēs, kas čabēdamas bira nost no ķermeņa.

Viņš mazgājās lēni, kā meitene bija likusi. Apzinādamies, ka laika ir maz. Gudrodams, kā klājas Muratam Eslekam.

Un prātodams, ko Marta nozīmēja viņa draugam Paļevskim un ko viņš tai.

-    Cik pulkstenis?

Jašims atvēra acis un ieraudzīja uz gultas gala sēžam Paļevski, kas bija nolicis elkoņos saliktās rokas uz ceļiem un uzmanīgi raudzījās viņam sejā.

-     Pāri pusnaktij. Marta aizgāja gulēt.

Jašims vārgi uzsmaidīja, un viņam caur galvu izskrēja kāda doma. Paļevskim es tikai pa pusei esmu vīrietis, bet tā puse viņam patīk. Tai pusei viņš var uzticēties. Un viņš nolēma nekad nestāstīt draugam, kas notika starp viņu un Jevgeņiju krievu vēstniecībā.

-    Paļevski, man tev jāpateicas par dzīvības glābšanu.

-     Un man tev, vecais draugs, - par izdevību iedzert un pusstundu papļāpāt ar sultānu. - Viņš sasita plaukstas. - Tas bija teicamas viesības!

Jašims nesaprata. Paļevskis pastāstīja viņam par Derencova izaicinājumu uz divkauju un privāto sarunu ar sultānu Mahmutu IV.

-     Jaš, man radās iespaids, ka sultāns pavada bezmiega naktis, domājot par to ediktu. Tas padarīs viņu par ļoti vientuļu cilvēku. Viņš iedzīvosies daudzos ienaidniekos.

Jašims pamāja. - Es sāku domāt, ka slepkavības ir tikai ziediņi. Un, ja tu nebūtu tur gadījies, viņi būtu nogalinājuši arī mani.

-    Tu biji sabiedriskā vietā.

Taču Jašims sacīja: - Es aizmirsu pastāstīt, ko uzzināju. Kurinātāja darbs pirtīs ir vēl viens amats, ko janičāri uzņēmās, ja izdzīvoja tīrīšanā. Saki - vai tu redzēji manu zīmi?

Paļevskis izklāstīja visu notikumu virkni, kas bija atveduši viņu un ģenerāli pie pirts durvīm.

-    Ģenerālis? - Jašims iestarpināja. - Ja es nebūtu pa pusei miris… Viņš ir tas cilvēks, ar kuru man jārunā. Man viņš jāsameklē.

Paļevskis pastiepa roku, lai draugu atturētu. - Marta man atstāja īpašus norādījumus. Viņa cer tevi ieraudzīt te vēl no rīta. Tu esi viņas pacients. Varbūt gribi iedzert tēju? Vai kaut ko stiprāku?

Jašims aizvēra acis. - Esmu atklājis, kur jāparādās ceturtajam kadetam.

Paļevskis izskatījās satraukts. - Labi, labi, - viņš nomurmināja. Vēstnieks iztaisnoja muguru. - Atvaino, Jašim, bet zini, ko es par to domāju? Mēs neviens neesam spēlētāji šai spēlē. Labākajā gadījumā mēs esam tikai skatītāji, pat tu. Tas ir pārāk… - Viņš meklēja īsto formulējumu. - Tev esot sajāta, ka tas viss tiek gatavots kā dzīres, atceries - uzkoda un galvenais ēdiens? Nu ko, es uzskatu, ka tev bija taisnība. Mēs esam viesi. Un tās ir bīstamas viesības.

Viņš uzmanīgi piecēlās un tuvojās Jašimam, kas bija pieplacis pie spilvena.

-     Dzīvu tu vairs nevienu neatradīsi. Neviens no kadetiem netika nogalināts tur, kur tos atrada. Šo tu arī neredzēsi izvārāmies tavu acu priekšā. Atpūties. Tu varēsi turpināt agri no rīta, ja jutīsies spējīgs. Kad Marta būs tevi vēlreiz apskatījusi.

Jašims paskatījās griestos. Tas bija prātīgs padoms. Laiku, kas bija vajadzīgs, viņš bija zaudējis, un tas vairs nav atgūstams. Tik ļoti gribējās darīt tā, kā draugs ieteica, - gulēt un uzticēties Eslekam. Viņš varētu ierasties Kerkoportā ar pirmo gaismu.

Tas bija prātīgs padoms. Taču vismaz vienā aspektā Polijas vēstnieks smagi kļūdījās.

Lielas pilsētas apgāde, kā kadi allaž labpatika atzīmēt, ir progresīvas civilizācijas pazīme. Stambulā tas bija bizness, kas divtūkstoš gadu ilgā pieredzē noslīpēts tuvu pilnībai, un par Stambulas tirgiem patiesi var teikt, ka nav puķu, augļu, gaļas vai zivju paveida, kas tajos neparādītos īstajā sezonā.

Karaliskai pilsētai karaliska apetīte, turklāt pilsēta gadsimtiem ilgi bija ievākuši ikdienas nodevas no neskaitāmām provincēm. Kur bizan- tieši uz Toros kalnu [56] un mazāzijas pievedceļiem bija iekopuši dārzus tirgus vajadzībām, arī turki pēc tam audzēja dārzeņus. Ar zivīm to dāsni apgādāja divas jūras - siltā Vidusjūra un tumšā, ledainā Melnā jūra, bet no Maķedonijas ezeriem ūdenstvertnēs uz pilsētu ceļoja vissvaigākās saldūdens foreles. Daudzās medus šķirnes, ko pēc tam Stambulas meistari pārvērta saldumos, nāca no Bulgārijas kalniem.

Ta bija līdz pilnībai noregulēta komercdarbība itin visās jomās - no Balkānu ganībām līdz pat tirgus stendu iekārtošanai, ar noteiktu pavēļu secīgu izpildīšanu, revīzijām, sagādi, savām prasībām un noteikumiem. Kā jebkurai komercdarbībai, te bija nepieciešama nerimtīga pārraudzība, un tā tika pakļauta dažādām ķengām un ļaunprātīgām izdarībām.

Kerkoportas tirgus kadi bija sācis strādāt šai amatā pirms divdesmit gadiem, un viņam bija barga cilvēka reputācija. Gaļas pārdevējs, kas lietoja neprecīzus svarus, tika pakārts sava veikala durvīs. Augļu un dārzeņu tirgotājam, kas sniedza nepatiesas ziņas par augļu izcelsmes vietu, tika nogrieztas rokas. Citi, ko turēja aizdomās par pircēju šmaukšanu vai oficiālo kanālu apiešanu, veicot sev izdevīgus darījumus un iegūstot akcijas, bija spiesti vairākas nedēļas valkāt platu koka apkakli un maksāt bargus naudas sodus vai tika pienagloti pie pašu veikala durvīm. Kerkoportas tirgus bija kļuvis par sinonīmu godīgam darījumam, un kadi uzskatīja, ka viņš visu dara pēc labākās sirdsapziņas.

Tirgotājiem viņš likās pārāk piekasīgs, un viņu viedokļi par to, kā pret kadi jāizturas, dalījās. Mazākums pulcējās, mēģinādami safabricēt pret viņu tādu apsūdzību, no kuras viņš nespētu atgūties, vairākums raustīja plecus un ieteica paciesties. Daži domāja, ka tirgus priekšnieks tikai uzsit sev cenu. Vai tad ambiciozs paklāju tirgotājs pirms kaulēšanās par cenu nepalielīs sava paklāja krāsu un tā unikālās īpašības? Vai jauns cīkstonis neieguldīs sacīkstēs visus spēkus, bet vecāks vīrs izlietos tikai tik daudz, cik tajā brīdī nepieciešams? Pienāks laiks, viņi sprieda, kad tirgus priekšnieks kapitulēs dabiskā veidā.

Aktīvākā brigāde apgalvoja, ka šis cilvēks ir citāds. Reālisti teica, ka viņš tomēr ir cilvēks. Visvērīgākie un viltīgākie prāti rāmi lēsa, ka priekšniekam ir divas meitas. Vecākajai, kas tuvojās precību gadiem, bija skaistules slava.

Tirgus tiesneša krišana, kad tā pienāca, bija klusa, bet neatgriezeniska. Runas par viņa meitas skaistumu bija pilnīgi patiesas. Viņa bija arī lēnprātīga, dievbijīga, paklausīga un prasmīga. Tieši šīs īpašības sagādāja kadi lielas ciešanas, kad viņš mēģināja izvēlēties tai vīru. Viņš mīlēja savu meitu un vēlēja viņai visu to labāko, bet meita, būdama tik laba, bija kļuvusi ļoti izvēlīga. Un tāpēc, ka viņa bija tik izvēlīga, kadi galu galā palika pie kāda populāra un cienīta galvenās pilsētas skolas skolotāja kandidatūras. Viņš bija vecpuisis no ļoti labas un bagātas ģimenes.

Tirgus tiesneša bagātība nekādā gadījumā nebija pietiekama, lai apgādātu meitu ar kaut cik solīdu pūru un atmiņā paliekošām kāzu svinībām (līgavaiņa ģimene savām meitām gan mēdza tādas nodrošināt). Viņi, protams, neiebilda, taču kadi tas tirdīja. Mocību iemeslu nojauta savedēja - veca, apķērīga dāma, kas košļāja beteļlapas [57] un par godu katram pārim, kuru bija laimīgi savedusi kopā, uzlika uz rokas vienu zelta aproci; viņa šķindēja kā strūklaka, kad kustējās. Un kustējās viņa daudz, pareizāk sakot, viņa visai regulāri apmeklēja gandrīz katru māju rajonā, un vienā no šādām vizītēm Kerkoportas tirgoņi uzzināja par tirgus priekšnieka dilemmu.

Lieta tika nokārtota ar smalkjūtību un taktu.

Par greznu kāzu sarīkošanu un līdzekļu savākšanu, nodrošinot līgavu ar smalku pūru, tirgoņi neprasīja pretī neko. Reti kurš kadi tik labi uzraudzīja tirgu kā Kerkopatrā. Viņš bija ievedis tādu kārtību, likumību un godīgumu biznesā, ka pat ārzemnieki, un tas bija vispārzināms fakts, tur varēja iepirkties pilnīgi droši. Gandrīz neviens neuzzināja, ka pūrs un mielasts tika pasniegts soģim kā privāts cieņas apliecinājums.

Nekas netika runāts. Nekādas protekcijas netika lūgtas. Kadi turpināja savu darbu ar tādu pašu bardzību kā agrāk. Viņš pat tā īsti neizrādīja par to pateicību.

Viņš vienkārši bija nokausēts un paguris. Būt godīgam bija nogurdinoši, bet ne tik nogurdinoši kā sadzīvot ar to, kas nomāca viņa sirdi, - viņš bija slepeni sadarbojies ar tirgoņiem, kurus bija deleģēts vadīt un pārraudzīt.

Viņš vēl arvien tāpat sēdēja tirgus mājā, izklausīja lietas, izmeklēja apvainojumus un sūdzības, rauca pieri pret lūdzējiem un bija pats sev juriskonsults. Taču viņš vairs ar tādu bardzību nesodīja likuma pārkāpējus. Patiesībā viņam vairs pat lāgā nerūpēja, vai pārdevēji krāpj savus pircējus vai ne. Ja viņš savā naudas makā atrada zeltu vai pie sliekšņa noliktu tikko nokautu aitu, tas viņā neraisīja ne pateicības jūtas, ne sašutumu.

Galu galā viņam bija vēl viena meita.

Ēzeļi ar saviem mazajiem pakaviem dauzīja bruģi. Aiz tiem ļodzījās divriči, kas kratījās ar tādu troksni, it kā brauktu pa oļiem. Uz māju tukšajām sienām dejoja lampu bālie stari.

Četrpadsmit. Piecpadsmit. Sešpadsmit.

Murats Esleks pacēla roku. Naktssargs pamāja un, aizšķērsojis ceļu nākamajam pajūgam, ļāva barjerai lēni nolaisties uz koka bluķa vārtu otrajā pusē.

Esleks nosauca pakaļ īsu paldies un stūrēja divričus uz laukumu.

Caur šaurajām ailām tika izlaisti sešdesmit vai septiņdesmit ēzeļu divriči, kas sacentās ar apmēram duci daudz lielāko mūļu pajūgu, blējošu aitu ganāmpulku un tirgotājiem, kas vēl tikai tagad ieradās tirgū. Telpu norobežoja tukšie kioski un lampām izgaismotās nojumes, ko Esleks ar saviem vīriem bija cēlis divas pēdējās stundas. Esleks pamanīja, ka astotais preču pajūgs pabraucis garām savai letei, taču atkāpties nebija jēgas, tas būs vēlreiz jāved pa apli. Viens no kiosku īpašniekiem, ietinies ar auklu apsietā zirga deķī, centās noskaidrot, kur atrodas viņa prece, piektie divriči tika nobīdīti malā, kad no pilsētas ieplūda mūļu pajūgu straume. Esleks gandrīz varēja saskatīt, kā divričos bīstami šūpojas kaudzē sakrautie mājputnu būri. Bet galvenajos vilcienos viss bija savās vietās.

Viņš palīdzēja izkraut pirmos divričus. Uzsviežot uz letes, būkšķēja spinātu kušķi, tika izceltas baklažānu kastes un džutas maisi ar kartupeļiem. Kad šis darbs jau bija gandrīz galā, Esleks pabrauca atpakaļ un ķērās pie nākamajiem divričiem. Āķis bija tur, ka izkraušana jāpabeidz vienlaikus, lai saglabātu pajūgu rindu nepārtrauktu un lai tie kustētos noteiktā kārtībā. Citādi būs jāskraida turp atpakaļ bez atpūtas līdz pašam saules lēktam.

Viņš metās pāri laukumam pie mājputnu vezuma. Kā jau viņš paredzēja, tas bija iestrēdzis aiz rīsu maisiem piekrautajiem mūļu pajūgiem, un neviens važoņa saucieniem nepievērsa uzmanību. Esleks satvēra mūļa pavadu un pamāja ar roku krāvējam, kas stāvēja pajūgā un meta smagos maisus lejā stāvošā vīra rokās.

-     Ei! Ei! Pagaidi!

Važonis tikai uzmeta viņam īsu skatienu un pagriezās, lai paņemtu nākamo maisu. Esleks pavilka mūļa pavadu, mūlis mēģināja pacelt galvu, tomēr tai vietā nolēma atkāpties soli atpakaļ. Divriči izkustējās, važonis zaudēja līdzsvaru un, ar maisu rokās aizstreipuļojis līdz pajūga galam, smagi atsēdās.

Vietas īpašnieks pasmaidīja un pakasīja galvu. Mūļu pajūga važonis trakās dusmās nolēca no divričiem.

-     Dieva dēļ, tas esi tu?

-      Izbeidz, Zengī, pabrauc to savu grabažu atpakaļ, mēs esam iesprūduši. Paskubini viņu. - Esleks pamāja ēzeļa pajūga važonim, kas jau tupēja uz divriču sēdekļa, turēdams gatavībā pātagu. Rīsu vedējs padeva atpakaļ, ēzeļa pajūga važonis notrausa rīsu putekļus no ēzeļa sāniem, un mazais zvērs rikšiem devās uz priekšu.

-    Uz redzēšanos! - Esleks pamāja, tad, uzlicis roku uz ratu malas, lēnā skrējienā sekoja savam pajūgam. - Šonedēļ tā jau ir otrā reize, Abdul. Tu mūs visus kavē.

Viņš aizveda divričus līdz savu pajūgu rindas galam, lika važonim paņemt redeļu kasti, un, šaudīdamies no rindas gala uz sākumu, viņi ar vietas īpašnieka palīdzību izkrāva divričus. Lielais vairums pārdošanas vietu īpašnieku jau izlika savas preces, pārtikas pārdevēji, kas tirgoja uz ielas, kūra ugunskurus, un gaisā uzvēdīja kokogles smarža. Esleks jutās izsalcis, taču divriču izkraušana nebija pabeigta, pagāja vēl stunda, pirms tie visi bija izbraukuši pa vārtiem, kur viņš samaksāja važoņiem.

-    Abdul, - viņš sacīja, - vienkārši turi acis vaļā, vai saproti? Tie mūļu vīri izskatās parupji, bet viņi nedrīkst tevi aiztikt. Ja vien tu pats nedosi tam iemeslu. Vienkārši turies priekšējam pajūgam astē un skaties taisni. Viņi visi ir plātīzeri.

Viņš gāja atpakaļ uz tirgu. Šad tad viņam vajadzēja piespiesties pie sienas, lai ļautu citiem ēzeļu pajūgiem pabraukt garām, bet, kad viņš bija sasniedzis laukumu, pirmā nakts kņada bija norimusi. Pārdevēji bija aizņemti, kārtojot augļus un dārzeņus, tie sacentās savā starpā piramīdu, amfiteātru un akropoļu celšanā no okras [58] , baklažāniem un vaskaini dzelteniem kartupeļiem vai no datelēm un aprikozēm - veidnēs, joslās, fantastiskās formās un krāsās. Citi, kas bija iekurinājuši savus varkaļus, gaidīja ogles un, izmantodami laiku, ar nazi iešķēla kastaņus vai uzdūra uz lielajiem iesmiem jēra gaļu. Drīz, Esleks nodomāja, sajuzdams piepešu izsalkuma un priecīgu gaidu vilni, uz lēnas uguns vārīsies gaļas bumbas, cepsies zivis, uz iesmiem tiks apbrūnināti medījumi un mājputnu gaļa.

Taču, pirms viņš varēs ēst, jāpadara vēl kāds darbiņš. Atzīmējies dokumentos pie visiem saviem pārdevējiem un uzrakstījis rēķinus, Esleks devās šķērsām pāri tirgus laukumam. īpašu uzmanību viņš pievērsa tumšiem kaktiem, ēnainām durvju ailām un telpai aiz letēm un kioskiem, kuru īpašniekus viņš neapkalpoja. Viņš ieskatījās cilvēkiem sejās un tūdaļ tās pazina, šad tad viņš pacēla galvu, lai apskatītu visu tirgu kopumā, lai redzētu, kas vēl ierodas un vai kaut kur neparādās pajūgs, kuru viņš nepazīst.

Laiku pa laikam viņš prātoja, kas Jašimu varētu kavēt.

Netālu no cipreses savu vietu ieņēma žonglieru un akrobātu grupa, kas sastāvēja no sešiem vīriešiem un divām sievietēm; viņi gaidīja uzaustam gaismu un sarodamies pūli. Vidū viņi bija nolikuši lielu grozu ar vāku, un Murats Esleks, paslēpies aiz mūra, kādu laiku pavēroja viņus no ieliņas stūra, līdz pārliecinājās, ka grozā patiešām bija nūjas, bumbas un cita viņu aroda atribūtika. Tad viņš gāja tālāk, nopētīdams pārējos tirgus šarlatānus un laika kavētājus, kas bija sapulcējušies uz piektdienas tirgu. Tur bija kurdu pasaku teicējs krāsainā lupatu mētelī, bulgāru ugunsrijējs ar pliku pauri kā ola un vairāki mūzikas ansambļi - Balkānu taures un stabules, Anatolijas stīgu instrumenti, divi stiegraini un lokani afrikāņi, kas uz zemē noklātās segas saudzīgi izlika talismanus, amuletus un dziedniecības līdzekļus, virkne čigānu sud- rabkalēju ar mazām laktiņām un monētu krājumu, ietītu mīkstos ādas atgriezumos; viņi jau strādāja - grieza monētas un kala no tām mazus gredzentiņus un rokassprādzes.

Esleks vēlreiz aplaida skatienu tirgum un atcerējās par ēdienu, lai gan zināja, ka vēl dažas minūtes jāpagaida. Gaiss jau bija pilns ar ceptu garšvielu smaržām, viņš varēja sadzirdēt, kā uz oglēm čurkstot pil karsti tauki. Viņš paņēma no letes kubiciņos sagrieztu, sālītu baltmaizi, iebāza to mutē, tad - tā kā neviens viņu nebija norājis, uz brīdi apstājās, lai novērtētu ierīci, kuras koka riteņa iekšpusē ķepurojās mazs šunelis. Blakus viņš ar acu kaktiņu pamanīja vīru, kas ar platu nazi apmeta uz pannas kotletes. Viņš pabīdīja dažas kotletes uz pannas malu, un Esleks panācās uz priekšu.

-    Tas ir gatavas?

Vīrs izplūda smaidā un pamāja. - Pirmajam pircējam piektdienās vienmēr par brīvu.

Esleks pasmaidīja. Viņš vēroja, kā vīrs uzsviež uz karstās pannas dažas agaves šķiedru maizes rikas, piespiež tās ar naža asmens plakano pusi un apmet apkārt. Viņš pabīdīja vienu uz Esleka pusi un ar veiklu naža smailes dūrienu atvēra un pārvilka tai ar plakano pusi.

-    Cili mērci?

Muratam Eslekam saskrēja siekalas mutē.

Vīrs paņēma uz naža gala mērces piciņu, iezieda maizē, iesprauda divas kotletes pamatīgā salātu lapu kumšķī un uzspieda citronu.

Saņēmis kebabu abās rokās, Esleks laimīgi pastaigājās starp kioskiem un nojumēm, alkaini to gremodams.

Neko neparastu viņš nemanīja. Beidzot viņš devās lejup pa ieliņu gar mūri un atrada tumšo pāreju, ko Jašims bija pieminējis. Viņš apsēdās uz margām, šūpoja kājas, aplaizīja pirkstus un caur cipreses lapotni noraudzījās lejup uz tirgu.

Debesis bija kļuvušas gaišākas - drīz ausīs saule.

Kad Jašims atkal atvēra acis, vēl arvien bija tumšs. Uguns aiz kamīna režģa bija izdzisusi. Mazliet viebdamies, viņš piecēlās sēdus un pārkāra kājas pāri gultas malai. Kājas bija apdegušas un uzpampušas, tomēr viņš piespieda sevi piecelties. Kad Jašims bija dažas minūtes pasteberējis pa istabu uz priekšu un atpakaļ, viņš juta, ka sāpes ir paciešamas. Drēbes viņš atrada nejauši, izstiepis uz priekšu rokas, lai tumsā noturētu līdzsvaru. Tas bija saliktas kārtīgā kaudzītē, droši vien Marta bija par to parūpējusies.

Viņš paņēma no priekštelpas savu apmetni un izgāja ārā, agrajā rīta gaisā. Viņa āda bija jutīga, bet galva skaidra.

Jašims ātriem soļiem devās uz Zelta raga pusi. Soļu ritmā visu laiku galvā skanēja karagezu dzejolis.

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Viņi snauž.

Pamodini viņus.

Viņš paātrināja soli, lai sasniegtu kuģu izkraušanas vietu. Piestātnes pārcēlājs bija nomodā, viņš bija satinies apmetnī, lai drēgnajā rītausmā nenosaltu. Ticis pāri, Jašims noīrēja nestuves ar sēdekli un lika sevi aiznest uz Kerkoportas tirgu.

-     Es redzēju, kā jūs atnācāt, - Murats Esleks skaidroja. Viņš tūliņ pazina Jašimu un metās sasveicināties, pirms tas pagūtu nozust pūlī. Kad bija uzaususi diena, gar nojumēm un letēm grozījās daudz cilvēku, piepildīdami savus iepirkumu grozus ar svaigiem produktiem. - Es te staigāju un skatos, kā jūs man likāt. Nekā neparasta nav. Ir daži mākslinieki, kurus es nepazīstu, tas arī viss. Mierīgi, viss ir normas robežās.

-     Un tornī?

-Jā. To es arī pārbaudīju. Durvis, par kurām jūs stāstījāt, joprojām ir uz ķēdes. Es tur augšā sabiju gandrīz stundu.

-    Hmm. Kaut gan otrā pusē ir vēl vienas durvis. Stāvu zemāk. Es labāk paskatīšos. Tu paliec te un turi acis vaļā, bet, ja pēc pusstundas neesmu atpakaļ, paņem kādus no saviem puišiem un nāciet man pakaļ.

-     Pat tā, ja? Uzgaidiet mirklīti, es sameklēšu kādu, kas ies jums līdzi tūliņ.

-     Labi, - Jašims sacīja. - Kāpēc ne?

Viņiem vajadzēja tikai dažas minūtes, lai sasniegtu margas. Nesējs, ko Esleks bija izraudzījies, vienaldzīgi stampāja aiz Jašima, kurš bija priecīgs par viņa klātbūtni; atmiņas par tumšajām trepēm, kas veda lejup uz tukšo telpu, vēl arvien viņam uzdzina šermuļus. Viņš nocēla ķēdi un atkal grasījās ar plecu pacelt durvis.

Nesējs iebilda: - Man šķiet, mums nevajadzētu tur iet. Tas nav atļauts.

-     Man ir atļauts, - Jašims īsi noteica. - Un tu esi ar mani. Šoreiz te bija tumšāks, toties Jašims zināja, kur iet. Kāpņu galā viņš

pielika pirkstu pie lūpām un sāka kāpt lejā pirmais. Lūgšanu telpa bija tāda pati, kādu viņš to aizvakar bija atstājis. Viņš pamēģināja durvis, tās vēl arvien bija aizslēgtas. Nesējs, nervozi mīņādamies kāpņu apakšgalā, pārsteigts skatījās apkārt. Jašims piegāja pie lādes un pacēla vāku. Daži šķīvju komplekti un glāzes. Un nekādu kadetu. Jašims iztaisnojās.

-    Nāc, tagad iesim atpakaļ, - viņš sacīja. Nesējs nebija otrreiz aicināms.

Efendi viņam bija lūdzis turēt acis vaļā, un Esleks tiešām tā ari darīja nu jau vairākas stundas. Viņš nebija pārliecināts par to, ko īsti meklē vai kā viņš sapratīs, ka tas ir īstais, kad ieraudzīs. Iespējams, tas būs kaut kas ārpus parastās lietu kārtības, Jašims bija uzvedinot sacījis. Vai kaut kas tik ļoti parasts, ka neviens uz to pat otrreiz neatskatītos, izņemot, kā viņš paskaidroja, Esleku pašu. Esleks zināja, kas un kam pieder un kādus cilvēkus piektdienās tirgū var gaidīt.

Viņš pakasīja galvu. Viss bija kā parasti. Kioski, pūļi, žonglieri, muzikanti, tā tas bija katru reizi. Piektdienās tirgus bija rosīgāks. Kas tāds būtu noticis, kas nenotika katru dienu? Kotlešu pārdevējs viņam bija iedevis brokastis par brīvu, un tas tiešām nenotiek katru dienu!

Doma par kotletēm viņam kaut ko atgādināja.

Viņš mēģināja atcerēties. Jā, viņš bija izsalcis. Viņš redzēja, ka šim pārdevējam kotletes būs gatavas ātrāk nekā citiem. Viņš to bija pamanījis ar acu kaktiņu, kamēr vēroja, kā eļļā vārās maizes kubiciņi…

Esleks izslēja zodu. Mazais maizes kubiciņš. Neviens suni neievēroja. Tajā nojumē nebija saimnieka. Bet mazais suņuks skrēja pa riteni uz priekšu, lai iesms visu laiku grieztos. Tas bija kaut kas, ko viņš nekur agrāk nebija redzējis, katrā ziņā ne tirgū. Nu un tad?

Viņš nolēma paskatīties vēlreiz. Spraucoties cauri pūlim, viņš uz brīdi ieraudzīja kotlešu pārdevēju apkalpojam pircējus ar plato nazi vienā rokā un agaves šķiedru maizi otrā. Kad Esleks bija nonācis līdz viņam, pārdevējs joprojām stāvēja kā pienaglots, bet pircējs jau sāka kurnēt: - Es teicu - jā. Ar mērci.

Pārdevējs apmulsis pagriezās pret pircēju. Tad viņš paskatījās uz nazi vienā un uz maizi otrā rokā, it kā nebūtu pārliecināts, kāpēc tie tur atrodas.

Viņa klients aizgriezās un novīpsnāja: - Aizmirstiet par to. Dzīve ir pārāk īsa.

Likās, ka kotlešu pārdevējs to nedzird. Viņš pagrieza galvu un vēlreiz paskatījās pāri plecam.

Esleks sekoja viņa skatienam. Mazais šunelis ar izkārtu mēli vēl arvien skrēja pa riteni. Taču Esleka uzmanību pievērsa ne tik daudz pamestais suns, cik gala, kas karājās uz iesma. Ta bija cieši pārsieta, lai varētu apgrozīt, ja uguns pienāktu pārāk tuvu, taču nebija neviena, kas gaļu samitrinātu, tāpēc tā sāka žūt. Saites ap gaļas kluci pamazām atrisa, tas sažuva un atklāja reiz dzīvā zvēra formas. Divas kājas pie pārsteidzoši slaidā rumpja bija treknas, otras divas slaidas, it kā sastingušas lūgšanas pozā. Tas varētu būt zaķis, ja neņem vērā, ka bija desmit reizes lielāks par jebkuru zaķi, ko Esleks kādreiz bija redzējis.

Kotlešu pārdevējs laikam bija pamanījis viņu, jo pēkšņi sacīja: - Es lāgā nesaprotu, kas tur notiek. Pie šīs nojumes visu rītu neviena nav bijis, vismaz kopš es atnācu. Suns droši vien ir pārguris. - Viņš norija siekalas, un Esleks redzēja, ka viņa gāmurs lēkā augšup lejup. - Un kas tas par ķēmu uz iesma?

Esleks juta matus uz skausta saceļamies stāvus.

- Es tev ko pateikšu, draugs, - viņš norūca. - Tas pavisam droši nav halāls [59] .

Viņš pacēla roku pie amuleta un cieši to saspieda. Kotlešu pārdevējs sāka kaut ko murmināt, viņš lūdzās. Uzskaitīdams Dieva deviņdesmit deviņus vārdus, Esleks ar šausmām aptvēra, ka noraugās cilvēka ķermenī, kas cepinās virs kvēlojošām oglēm un pamazām kļūst melns.

Jašims izdzirda kliedzienus, kad bija jau gandrīz iznācis no torņa. Viņi ar nesēju stāvēja uz margu laukumiņa, mēģinādami aiz vecā cipreses koka kaut ko saskatīt. Vienā mirklī laukums zem viņiem piepildījās ar cilvēkiem, kas, satraukti klaigādami, mēģināja iespraukties blakusieliņā. Viņš dzirdēja, ka vairāki cilvēki sauc: "Kadi! Sameklējiet kadi!" - un atskanēja sievietes kliedziens. Kad pūlis grūstīdamies spiedās uz viņa pusi, zarus aizķerdama, cipresē uzšāvās un atkal nokrita lejā viena no žonglieru vālēm.

Jašims noskatīja laukumu. Viņš secināja, ka nav nekādas nozīmes censties nokļūt tur lejā, kamēr pūlis vēl plūst uz šķērsielu. Apakšā kāds paklupa, un pa gaisu aizlidoja dārzeņu grozs. - Iesim! Iesim! - Nesējs lēkāja no kājas uz kāju.

Nu viņš varēja saredzēt kadi iznākam no kioska un sastopamies ar žestikulējošu ļaužu pulciņu, kurš rādīja uz kaut ko, kas atradās laukumā. Tālāk pa kreisi viņš ievēroja, ka ap letēm izveidojies cilvēku aplis, atstājot vienu leti vidū. Viņš paskatījās lejā. Pūlis vairs nebēga. Cilvēki bija sastājušies mazos pulciņos, un tie, kas bija tuvāk ieliņas mutei, bija pagriezušies un nervozi staipīja kaklus, mēģinot saskatīt laukumu.

Jašims, izlaižot pakāpienus, sāka skriet, nolēca pa kāpnēm un metās cauri pārejai. Kāds satvēra viņu aiz rokas, bet viņš to nokratīja un, līkumodams starp cilvēku bariņiem, traucās atpakaļ uz tirgus laukumu. Skriedams uz cilvēku izveidotā apļa pusi, viņš ieraudzīja Muratu Eslcku, kas lauza ceļu kadi. Ļaudis pakāpās sāņus, lai palaistu viņus cauri, un Jašims metās viņu pēdās.

Viens skatiens izteica visu.

Kadi bija bez valodas. Iesms joprojām griezās, un pie katra pagrieziena viena no sažuvušajām rokām smagi atsitās pret zemi. Jašims paspēra soli uz priekšu, uzlika roku uz rata, un mazais sunītis elsdams saļima uz vietas.

-     Mums jānodzēš un jāaprušina uguns, - Jašims, pagriezies pret Esleku, teica. - Dabū eksprešus un nestuves. Pietiks ar ēzeļa pajūgu. Mums jādabū tas… tas te no tirgus projām.

Esleks uz brīdi aizvēra acis un pamāja. - Es… es nebiju iedomājies… - nenobeidzis teikumu, viņš pagriezās un devās meklēt nesējus.

Pa to laiku kadi, dūres vicinādams, kliedza uz pūli:

-    Ejiet projām! Ejiet atpakaļ pie darba! Jums liekas, ka nu ar mani ir cauri.' Es jums parādīšu! Tas ir kāds joks, ko? - Viņš piespieda dūres pie deniņiem un, šūpodamies uz papēžiem, nikni raudzījās pūlī. Viņa tirgū! Negods! Kauns un negods! Kurš to viņam ir nodarījis?

Viņš cēli aizsoļoja projām, un ļaudis atkāpās, ļaudami viņam iet. Kadi atgriezās savā kioskā un aizcirta aiz sevis durvis.

Iestājoties pilnīgam klusumam, daži cilvēki, tāpat kā Jašims, šķiet, pirmoreiz sajuta arī smaržu. Tā bija patīkama, bagātīga, bet ne smaga - kā piena teļa gaļai. Arī viņi aizgriezās.

Kotlešu pārdevējs skaļi un stipri vēma.

Jašims redzēja, ka Esleks atgriežas ar eksprešiem, kas nesa slotas un grābekļus.

Dažas minūtes viņš ar tiem aprunājās. Viņš iztaujāja kotlešu pārdevēju, kas nevarēja beigt trīcēt pie visām miesām.

Neviens neko nebija redzējis. Cik kotlešu pārdevējs zināja stāstīt, iesms jau griezās, pirms viņš sāka izvietot savu preci. Jā, viņš bija nodomājis, ka tas ir savādi, taču bija jādara savs darbs un līdz rītausmai viņš vairs par to neaizdomājās. Īstenībā viņu bija vairāk uztraucis suns.

Suns bija pirmais, kam viņš pievērsa uzmanību.

Validas dārgakmeņi dzeltenajā gaismā zaigot zaigoja. Tie bija vienīgie priekšmeti šajā netīrajā kambarī, kas varēja pievērst uzmanību.

Tajos bija kaut kāda burvība. Burvība, kas piešķir varu. Neviens nespēja novērst acis no šiem dārgakmeņiem, tāpat kā trusītis nespēj novērsties no čūskas.

Gludenie pirksti kā zagšus pasniedzās tos noglāstīt.

Varbūt tā bija kāda neīstenticīgo burvestība? Ko tas varētu mainīt? Pirksti sastinga. Varbūt bija jāzina vajadzīgie vārdi. Mantra? Maģiskā formula? Ta bija neparedzēta varbūtība. Šī zigzaga līnija, kas parādījās uz katra briljanta, varēja būt kāds vārds, iespējams, skaņa.

Nē. Svarīgi bija tas, kam tie pieder. Tas, kura īpašumā atradās dārgakmeņi, baudīja varu, ko tie piešķir. Napoleonam bija pat tik daudz varas, ka viņš spēja izkaisīt ticīgo armijas; ikviens zināja, ka viņa veiksmes daļa ir lielāka nekā parastam cilvēkam piešķirtā. Muļķis! Viņš šķīrās no šiem dārgakmeņiem, un veiksme no viņa novērsās. Un arī valida - kopš tika atsūtīti šie dārgakmeņi, viņai allaž veicas. Viņa ir uzkāpusi līdz pašai virsotnei, izdzīvojusi bīstamākā kaujas laukā, nekā franču imperators jelkad pabijis, kur katrs čuksts ir kā pīķis, bet ierindā soļo skaistums un gudrība.

Mēs to visu zinām, vai ne? Mēs zinām, cik grūti ir piecelties no tuvcīņas un palikt kājās, neļaujot sevi atspiest atpakaļ vai notriekt zemē, cik grūti ir neizgaist nebūtībā. Un tādos apstākļos vēl sasniegt mērķi, nonākt pašā virsotnē, baudīt pilnīgu varu pār radījumiem, kas ar katru vārdu zemojas un pieglaimojas!

Nekas to nespēj izpostīt. Neviens to nevar atņemt.

Ja tavā īpašumā ir šie te.

Kādas lūpas savilkās taurītē un pastiepās noskūpstīt dārgakmeņus.

Jašims sakļāva pirkstus ap mazo tasīti un pateicības pilns skatījās uz melno šķidrumu, kas biezs un smags tajā nogulsnējās. Nekādu garšvielu, tikai šķipsniņa cukura saldumam. Kad viņš to tuvināja degunam, galdu pārklāja ēna, un viņš izbrīnīts pacēla acis.

-     Lūdzu, - viņš norādīja uz krēslu.

Zupas meistars uzlika milzīgās rokas uz galda un ar visu svaru atlaidās krēslā. Viņa acis pārskrēja kafejnīcai, ietverot pārējos apmeklētājus, abus pavardus un spīdīgām kafijas kanniņām pilno sienmali. Viņš ievilka nāsīs gaisu. - Kafija smaržo labi.

-     Ta ir svaiga "Arabika", - Jašims atbildēja. - Viņi te katru rītu grauzdē pupiņas. Ļoti daudzi cilvēki pērk peruāņu kafiju, vai ne? Ta ir lēta, bet man allaž likusies sāja.

Zupas meistars pamāja. Neatraujot rokas no galda, viņš pacēla pirkstus un ar nopietnu sejas izteiksmi pamāja saimniekam, kas panācās uz priekšu un paklanījās.

-     Ļoti saldu kafiju ar kardamonu. Bez kanēļa. - Kafejnīcas īpašnieks devās pie pavarda. - Man nepatīk kanēlis, - zupas meistars piebilda.

Kamēr tika atnesta kafija, viņi pieklājīgi apsprieda šo jautājumu. Jašims sliecās piekrist zupas meistaram, ka kanēlis maizē ir kaut kas atbaidošs.

-     No kurienes šīs idejas pie mums atnāk? - Zupas meistars neizpratnē pacēla uzacis. - Kam tās vajadzīgas?

Jašims paraustīja plecus un neteica neko.

Zupas meistars nolika tasīti un paliecās uz priekšu.

-Jūs prātojat, kāpēc esmu atnācis? Pagājušajā naktī sargi neizgāja darbā. Ta ir pirmā reize. Man likās, ka jūs tas varētu interesēt.

Jašims pacēla galvu. Viņš tiešām brīnījās, kāpēc lielais vīrs ir atnācis. - Es labāk parunātu par pagātni.. Divdesmit, divdesmit piecus gadus tālu pagātni. Janičāri paši izraisīja nekārtības, vai ne? Kā tieši viņi to darīja?

Zupas meistars noglaudīja ūsas.

-    Ugunsgrēki, mans draugs. Korpusā mums bija vīri, kas spēja tik viegli izraisīt un pēc tam savaldīt ugunsgrēku kā čigāns lāci. Es teicu "mums", bet domāju "viņiem". Es tur nebiju iesaistīts. Bet ar tādiem paņēmieniem viņi demonstrēja savu noskaņojumu.

-     Kurās vietās ugunsgrēki galvenokārt izcēlās?

Zupas meistars paraustīja plecus. - Ostā, Galatā, tepat pāri, Zelta ragā. Dažkārt likās, it kā visa pilsēta gruzdētu kā pazeme. Viņiem tikai kaut kur bija jāpaceļ pārsegums, un - ušš! Ikviens to sajuta. Briesmas bija visapkārt.

Tapat kā tagad, Jašims nodomāja. Visa pilsēta zināja par slepkavībām. Ļaudis saprata, kas notiek. Telpa bija saspringusi gaidās. Vēl tikai trīs dienas, un sultāns izsludinās ediktu.

-    Paldies jums, meistar. Vai šodien ievērojāt vēja virzienu?

Zupas meistara acis pēkšņi kļuva šauras.

-    Visu šo nedēļu vējš pūš no rietumiem.

vЈ250 301

Ģenerālis saknieba lūpas.

-     Es šaubos, vai to var izdarīt. O, varbūt vienīgi operatīvi. Mēs varētu ievest pilsētā Jauno Gvardi, pārplūdināt pilsētu - pa vīram uz katra stūra - un, ja būtu iespējams, visos laukumos izvietot artilēriju. Kas, par laimi, ir mūsu rīcībā!

Viņš uzrausās kājās un piegāja pie loga.

-    Paskatieties, Jašim. Paskatieties uz šiem jumtiem! Kas par haosu, ko? Kalni, alejas, mājas, veikali, viss saspiests ap mazajām ieliņām un šķērsieliņām. Kā jums liekas, cik ielu stūru es tur atrastu? Desmit tūkstošus? Piecdesmit tūkstošus? Bet cik atklātu laukumu? Piecus? Desmit? Ta jums nav Vīne.

-    Nē, - Jašims klusi piekrita. - Bet tik un tā…

Ģenerālis pacēla roku un apturēja viņu. - Nedomājiet, ka es jūs pārprotu. Jā, es domāju, ka kaut ko te var līdzēt. Taču tāds lēmums negulsies uz mani. Tikai sultāns var pavēlēt karaspēkam atstāt kazarmas. Es gribēju teikt - bruņotam karaspēkam. Kā jūs domājat, vai viņš spēj tik ātri pieņemt lēmumu?

-    Pirms desmit gadiem spēja.

-     Pirms desmit gadiem, - ģenerālis noņurdēja. - Pirms desmit gadiem, - viņš atbalsoja, - ļaudis apvienojās caur sultāna gribu. Janičāru draudi bija nomākuši mūs visus. Bet šodien - ko var zināt? Vai jums liekas, ka stambulieši saņems manus vīrus ar atplestām rokām? Ir vēl viena lieta, uz kuru esmu kavējies norādīt. Tas, kas notika pirms desmit gadiem, nebija vienas dienas darbs. Sagatavot uzvaru pār janičāru salašņām - tas prasīja mēnešus, var teikt, pat gadus. Tagad mums ir tikai divdesmit četras stundas. Turklāt sultāns ir vecāks. Viņam vairs nav tik labas veselības.

Tu gribēji teikt, ka viņš dzer, Jašims nodomāja. Bēdīgi slavenais beļģu vīna tirgotājs M. Lebruns stiprināja sultāna vīnus ar brendiju. Un tad vēl tikai pagājušajā gadā atklātais garkakļa pudeļu kalns mežā, netālu no vietas, kur sultānam patika vest ģimeni piknikos…

-     Būs janičāru sacelšanās, - Jašims stingri sacīja. - Es domāju, ka tas būs ugunsgrēks. Vai daudzi ugunsgrēki, es nezinu. Agrāk vai vēlāk sultānam būs jāizsauc gvarde kārtības uzturēšanai pilsētā un lielo ugunsgrēku dzēšanai, un man vismaz gribētos, lai tas notiek pēc iespējas ātrāk. - Viņš atrāvās no loga un pievērsās ģenerālim.

-     Ja nerunāsiet jūs, es pats mēģināšu runāt ar sultānu, - viņš teica.

-    Jūs. - Tas neizskanēja kā jautājums. Jašims redzēja, ka ģenerālis apsver situāciju. Viņš stāvēja, pagriezies ar muguru pret gaismu un sakrampējis rokas aiz muguras. Klusums kļuva vēl dziļāks.

-     Mēs iesim kopā, - ģenerālis beidzot paziņoja. - Bet jūs, Jašim efendi, skaidri darīsiet zināmu sultānam, ka tas ir jūsu viedoklis, nevis manējais.

Jašims vēsi noskatīja ģenerāli. Kādu dienu, viņš nodomāja, sultāna dienestā viņš sastaps cilvēku, kas par saviem uzskatiem celsies un kritīs. Taču ne šodien.

-     Es uzņemšos atbildību, - Jašims klusi noteica.

Esmu galu galā tikai einuhs.

Šķērsojot pirmo pagalmu, viņu soļu atbalss skanēja pāri augstajiem Serajas vaļņiem. Parasti piektdienās šī vieta bija visai rosīga, taču pelēkās debesis un apslāpētā spriedze, kas karājās gaisā, bija padarījusi lielo iekšpagalmu tukšu. Visgarām augstajām sienām miera stājā stāvēja godasardze, tikpat mēma un nekustīga kā kādreiz janičāru apsargi, kuru klusēšana uzdzina šermuļus ārzemju vēstniekiem. Jašims prātoja, vai Jaunā Gvarde savā ziņā nav vēl draudīgāka - kā vācu uzvelkamās lelles, nevis dzīvi cilvēki. Janičāriem vismaz piemita dižmanīga pašpārliecība, kā Paļevskis to bija atzīmējis.

Viņa pirksti satvēra aiz jostas aizbāzto papīra strēmeli. Nākdams no hipodroma, viņš, impulsa vadīts, pie bronzas čūskas nogriezās sāņus. Ticis pāri dubļiem, viņš nokļuva pie Janičāru koka, jau zinādams, ko tur atradīs, - to pašu mistisko dzeju, kas mulsināja viņa prātu jau visu nedēļu.

Ta bija pienaglota pie stumbra ar atlupušo mizu. Grieķi kādreiz tā ziņoja par saviem mirušajiem, Jašims nodomāja. Ar papīra gabaliņu, ko pienagloja pie staba vai koka. Viņš noplēsa papīru un vēlreiz to izpētīja.

Nezinoši

Un nezinādami, ka nezina,

Tie snauž.

Pamodini viņus.

Nakts ugunsgrēks, Jašims nodomāja. Aicinājums ķerties pie ieročiem. Bet ko nozīmē šis?

Zinoši

Un zinādami, ka nezina,

Daži, kas klusējuši, saplūdīs ar Kodolu.

Rīkojies.

Viņš salocīja papīru un aizbāza to aiz jostas.

Sultāns lika viņiem stundu gaidīt un pieņēma nevis privātajos apartamentos, kā Jašims to bija gaidījis, bet gan troņa zālē, telpā, ko viņš bija redzējis tikai vienu reizi pirms piecpadsmit gadiem.

Sultānu viņš arī nebija redzējis ilgāku laiku. Mahmuta bārda, agrāk melna kā ahāts, tagad bija hennas sarkana, bet zaļās, degošās acis bija kļuvušas ūdeņainas un nogrimušas tauku krunciņās. Mute likās noslīdējusi pastāvīgā vilšanās grimasē, nobaudījusi visu, ko pasaulē var nopirkt par naudu, un atradusi to rūgtu esam. Pamādams ar tuklu, gredzeniem rotātu roku, viņš aicināja vīriešus ienākt, tomēr no troņa piecelties nepūlējās.

Pati telpa, kā Jašims to pareizi atcerējās, atgādināja dārgakmeņu kārbu no visvēsāko zilo toņu akmeņiem. No grīdas līdz pat kupola virsotnei tā bija noklāta ar izmeklētām Iznikas flīzēm, kuru rakstā bija iemūžināts sastindzis sapnis - dārza ainava, kas vijās, lāsoja un vītnēs rotājās ap visām sienām.

Jašims un ģenerālis, dziļi klanīdamies, ienāca zālē, bet, kad bija piecus soļus pietuvojušies sultānam, nometās garšļaukus uz grīdas.

-     Piecelieties, piecelieties, - sultāns īgni izmeta. - Būtu jau tā kā laiks, - viņš piebilda, norādīdams uz Jašimu.

Ģenerālis sarauca pieri. - Jūsu Majestāte, - viņš iesāka. - Pilsētā ir radusies situācija, kas var izvērsties, kā mēs, Jašims e/endi un es pats, uzskatām, par potenciāli ļoti bīstamu iedzīvotāju drošībai un labklājībai.

-    Par ko jūs runājat? Jašim?

Jašims paklanījās un sāka skaidrot, ka runa ir par ediktu un kadetu slepkavību. Viņš atstāstīja gadsimtiem vecu karagezu dervišu ordeņa dibinātāja pareģojumu, bet notvēra sultāna brīdinošo sejas izteiksmi.

-    Esiet uzmanīgs, lala. Esiet ļoti uzmanīgs ar vārdiem. Ir lietas, ko vispār nedrīkst izrunāt skaļi.

Jašims viņu rāmi uzlūkoja. - Manuprāt, tādā gadījumā vispār nav vērts runāt.

Iestājās klusums.

-    Nē, - atteica Mahmuts. - Es sapratu. Pienāciet abi tuvāk tronim. Mēs negribam kliegt.

Jašims vilcinājās. Sultāna vārdi viņam atgādināja rindas pēdējā vārsmā: "Daži, kas klusējuši, saplūdīs ar Kodolu. Rīkojies." Ko tas varētu nozīmēt? Viņš panācās soli tuvāk sultānam. Ģenerālis palika, stingi stāvot aiz viņa.

-     Ko jūs teiksiet, ģenerāl?

-    Vairāk nekā piecdesmit tūkstoši karavīru ir gatavi iziet ielās.

-    Un Stambula var nodegt līdz pamatiem, vai ne tā? Skaidrs. Nu ko, kaut kas mums jādara. Kas jums ir padomā?

-    Man liekas, kungs, jums jāļauj Jaunajai Gvardei uz laiku ieņemt pilsētu, - Jašims skaidroja. - Ģenerālim tas sevišķi nepatīk, bet es neredzu labāku veidu, kā nodrošināt valsts un tautas drošību.

Sultāns sarauca uzacis un paraustīja bārdu. - Ģenerāl, jūs zināt savu cilvēku noskaņojumu. Vai viņi ir gatavi uz šādu soli?

-    Disciplīna ir laba, sultān. Un starp viņiem ir vairāki nosvērti un izlēmīgi komandieri. Viņi varētu ieņemt pozīcijas vienas nakts laikā ar jūsu atļauju. Viņu klātbūtne varētu sazvērniekus nobiedēt.

Jašims ievēroja, ka tagad ģenerālis neizklausās tik nedrošs.

-    Tik un tā, - sultāns atzīmēja, - var sākties ielu kaujas.

-    Risks pastāv. Tādā gadījumā mums vienkārši jārīkojas pēc labākās sirdsapziņas. Jāidentificē barveži, jāmēģina ierobežot varbūtējos zaudējumus. Un pāri visam jāaizsargā pils, sultān.

-     Hmm. Ta nu ir sagadījies, ģenerāl, ka es nebiju plānojis palikt pilsētā.

-    Visu cieņu, sultān. Drošība ir pilnīgi garantēta, un es domāju, ka jūsu klātbūtne palīdzēs nomierināt tautu.

Sultāns atbildes vietā nopūtās.

-     Man nav bail, ģenerāl. - Viņš pārlaida plaukstas sejai. - Sagatavojiet vīrus. Es konsultēšos ar vezīrieni. Gaidiet manu pavēli dažu stundu laikā.

Sultāns pagriezās pret Jašimu.

-    Kas attiecas uz jums, ir pēdējais laiks atskaitīties par mūsu izmeklēšanu. Esiet tik labs un informējiet mūs par to apartamentos.

Viņš ar mājienu atlaida viņus. Abi vīrieši dziļi paklanījās un atmuguriski aizgāja līdz durvīm. Kad tās, viņiem aizejot, vērās ciet, Jašims pacēla acis un ieraudzīja, ka sultāns sēž tronī, ar dūri atbalstījis vaigu, un domīgi viņos noraugās.

Aiz durvīm ģenerālis apstājās un ar kabatlakatu noslaucīja pieri.

-    Mūsu izmeklēšana? Jums vajadzēja man pateikt, ka strādājat arī pils uzdevumā, - viņš pārmetoši nomurmināja.

-     Jūs man nejautājāt. Jebkurā gadījumā, kā jūs dzirdējāt, esmu devis priekšroku jums.

Ģenerālis noņurdēja. - Vai drīkstu jautāt, ar ko šī izmeklēšana ir saistīta?

Ģenerālis bija pārāk skarbs. Varbūt tas būtu pieņemami parādes laukumā - zaldāti bija stingri zvērējuši paklausību. Taču Jašims nebija zaldāts.

-    Tas jūs noteikti neinteresēs, - Jašims atteica.

Ģenerālis cieši saknieba lūpas.

-    Varbūt tiešām. - Viņš raudzījās Jašimam sejā. - Tad iesaku jums darīt, kā sultāns teica. Es rīkošos tāpat.

Viņš noraudzījās, kā ģenerālis raiti aizsoļo uz Ortakapi - centrālajiem vārtiem, kas veda uz pirmo pagalmu. Viņš pats nevēlētos atrasties tādā stāvoklī. Kaut gan, ja ģenerālis tiks galā ar radušos situāciju, gan viņš, gan Gvarde varēja izķepuroties no tās ar godu. Ta bija izdevība atjaunot Gvardes reputāciju, kas kaujas lauka neveiksmēs bija mazliet apsūbējusi.

Tas bija arī pienākums. Ne jau tieši pret sultānu, bet pret Stambulas iedzīvotājiem. Bez Gvardes visai pilsētai draudēja janičāru nemieru uzliesmojums.

Jašimam nebija nekādu šaubu, ka ceturtā slepkavība bija noslēgusi vienu posmu, pabeigusi priekšdarbus. Vecie altāri bija iesvētīti ar jaunām asinīm. Tiek gatavots otrais posms, par to Jašims arī bija pārliecināts.

Uzmodini viņus. Rīkojies. Ko tas nozīmē?

Viņš nojauta, ka nākamajās septiņdesmit divās stundās to uzzinās visi.

Viņš redzēja ģenerāli pazūdam Ortakapi ēnā, tad pagriezās un devās uz sultāna apartamentiem harēmā.

-     Sveiks, svešinieki

Tas bija gandrīz čuksts. Bibliotekārs Ibū, slaido roku saliecis, sveicinādams rotaļīgi kustināja pirkstus.

Jašims pasmaidīja un arī pacēla roku.

-    No darba? - viņš klusā balsī vaicāja. Pils otrajā pagalmā pēc sena paraduma neviens neatļāvās runāt skaļi.

Ibū pacēla galvu. - Īstenībā esmu tikko beidzis. Gatavojos iet kaut kur paēst.

Jašimam likās, ka viņš jauš šajā frāzē ielūgumu.

-   Jā, es vēlētos jums piebiedroties, - viņš sacīja. Un piebilda: - Jūs iznācāt pa nepareizajām durvīm.

Ibū uzmeta viņam nopietnu skatienu, tad aizgrieza galvu. - Man gan tās liekas pareizās.

-    Nē, es gribēju teikt, tā ir nepareizā izeja no arhīva. Es… nezināju, ka iznākt var arī pa šo pusi. - Jašims juta, ka nosarkst. - Bet tas nav svarīgi. Paldies par tāvakara palīdzību.

-     Es būtu vēlējies izdarīt ko vairāk, efendi, - Ibū atbildēja. - Apmeklējiet mani vēl, ja jums tīk. Gandrīz visu šo nedēļu būšu te arī pa naktīm.

Viņš noliecās austrumnieciskā sveicienā, un Jašims viņam atbildēja tāpat.

Jašims iegāja harēmā pa Putnu mājas vārtiem. Viņš nevarēja paiet garām šiem vārtiem, nedomājot par validu Kosemu, Kosemas māmuļu, kuru pirms divsimt gadiem pa šiem vārtiem izvilka no apartamentiem aiz kājām un gaitenī nožņaudza. Tāds bija fināls piecdesmit šausminošiem gadiem, kuros impēriju pārvaldīja vispirms ārprātīgie, tad žūpas un izvirtuļi, ieskaitot Kosemas pašas dēlu Ibrāhimu, kas iztapsēja un izklāja istabas ar krievu zvērādām un tad jāja uz savām verdzenēm kā uz ķēvēm… iekams pie viņa neieradās bende un ar stopa stiegru nenožņaudza viņu.

Harēms ir bīstama vieta.

Viņš iegāja apsargu telpās. Pie durvīm, kas veda uz sultāna mātes pagalmu un Zelta ceļu - šauru, īsu, bet atsegtu ieliņu, kura savienoja harēmu ar selamliku, vīriešu apdzīvoto pils daļu, sardzē pa pāriem stāvēja seši alebardisti. Ja neskaita īsos dunčus, ko viņi nēsāja aizbāztus aiz maisveida bikšu drēbes jostām, alebardisti bija neapbruņoti. Alebardas viņi nēsāja tikai aizsardzības nolūkos, kad eskortēja sultāna sievietes ārpus pils. Pa šo laiku viņiem bija izveidojusies viena atšķirības zīme, savdabīga caurlaide ieejai harēmā - gara, melna cirta, kas karājās no augstās cepures virsmas. Jašims atcerējās, kā smējās kāds francūzis, kad viņam tika izskaidrota šīs matu šķipsnas nozīme.

- Jums liekas, ka viena matu pinka var atturēt vīrieti no satikšanās ar sultāna harēma sievietēm? Francijā, - viņš sacīja, - sievietēm mati ir gari. Vai tas nozīmē, ka viņas nedrīkst slepeni mest acis uz simpātiskiem vīriešiem?

Uz to Jašims diezgan stīvi bija atbildējis, ka alebardisti ar tresēm tiek ielaisti tikai ienest malku publiskākajās harēma zonās.

Viņš uzlika roku uz krūtīm un mazliet palocījās. - Pēc sultāna pavēles, - viņš nomurmināja.

Alebardisti viņu pazina un atkāpās.

Viņš atradās zem kolonādes, kas stiepās gar validas pagalma rietumu daļu. Lija, akmens plāksnes spīdēja un bija klātas peļķēm, sienas no mitruma bija kļuvušas zaļganas. Durvis uz validas apartamentiem bija atvērtas, taču Jašims palika tur, kur bija, domās pārlikdams situāciju.

Kas bija tas, kas radīja briesmu sajūtu, uzturoties harēmā?

Viņš atcerējās alebardistus ar garo matu šķipsnu kā zirga krēpes.

Viņš atcerējās apakšējos kambarus un apartamentus, garus un šaurus kā pati Stambula, ar līkumotiem pagriezieniem, kad nez no kurienes tavā priekšā pēkšņi var uzrasties durvis, mazītiņas, dārgakmeņiem līdzīgas istabiņas, ierīkotas dīvainos kaktos un atsevišķās, nodalītās telpās. Harēms, tāpat kā pilsēta, bija audzēts gadsimtu garumā, tur bija istabas, kuru atrašanās vietu noslīpējis lietderības smilšpapīrs, bet bija arī tādas, kas izdobtas no kopējā kompleksa kādas iegribas vai untuma dēļ. Tada sajūta, ka pat durvju ailas bija izlauzuši skatienu tūkstoši un nopūtu miljoni. Nekas nav mākslīgi saplānots. Un šajā gandrīz divsimt pēdu lielajā laukumā atrodas pirtis un guļamistabas, dzīvojamās istabas un gaiteņi, tualetes un guļamistabas, līkumotas kāpnes un pamesti balkoni - pat Jašims, kas šīs telpas pazina, varēja te apmaldīties vai pēkšņi no kāda loga ieraudzīt pagalmu, kas likās esam tālu projām. Tur bija arī istabas, kas nebija lielākas par cellēm, to Jašims zināja.

Cik cilvēku pa šo labirintu staigā katru dienu, tā sienās pa stundai vien šķetinādami sava eksistences kamola pavedienu, mīdami vienas un tās pašas labi iestaigātās takas, kas veda no viena darba pie nākamā - no gulēšanas pie ēšanas, pie mazgāšanās pirtī, pie kalpošanas? Simti jau nu noteikti, iespējams, tūkstoši, kas sajaukušies ar citu, pirms viņiem aizgājušo tūkstošu rēgiem - sievietēm, kas bija melojušas un par to sodītas ar nāvi, un einuhiem, kuri bija viņas aptekalējuši. Gaisā vēdīja klačas, kas cēlās kā tvaiki no sieviešu pirtīm, greizsirdīgi, mīlestības un izmisuma pilni skatieni, tā izmisuma, ko viņš pats kādreiz bija spiests pieredzēt.

Viņa acis klīda pa pagalmu. Tas bija tikai kādas piecdesmit pēdas liels laukums, tomēr lielākā atklātā vieta harēmā, vienīgā vieta, kur sieviete varēja pacelt seju uz debesīm, sajust uz tās lietu, redzēt mākoņus traucamies garām saulei. Un tur bija - viņš saskaitīja - septiņas durvis, kas izgāja uz pagalmu, septiņas durvis un piecpadsmit logu.

Divdesmit divas iespējas nebūt vienam.

Divdesmit divas iespējas tikt novērotam.

Stāvēdams zem kolonādes un skatīdamies lietū, viņš izdzirda sieviešu smieklus. Un tūdaļ atbilde bija rokā - briesmu sajūtu harēmā rada tas, ka šai vietā nekas nevar palikt noslēpts.

Visu var novērot vai noklausīties.

Var novērot zādzību.

Var atrast gredzenu.

Ja vien…

Viņš paskatījās uz atvērtajām durvīm, kas veda uz validas apartamentiem.

Valida taču nezags pati savus dārgakmeņus.

Viņš dzirdēja, ka durvis aiz viņa atveras, un pagriezās. Aiz sasprindzinājuma tusnīdams, ar milzīgo ķermeni aizņēmis visu durvju aili, tur stāvēja kislar agha.

Viņš noraudzījās Jašimā ar savām dzeltenajām acīm.

-    Atkal jūs, - viņš nočivināja savā sīkajā, jocīgajā balstiņā.

-     Sultāns domā, ka neesmu pietiekami daudz izdarījis, - Jašims paklanījās.

-    Sultāns, - melnais vīrs atbalsoja. - Es viņu pazinu, kad viņš bija vēl mazs puika. Iedomājieties!

Viņš pēkšņi atsedza zobus, un Jašims, kas nekad nebija redzējis harēma priekšnieku smaidām, gudroja, vai tas ir smaids vai grimase.

-    Es redzēju, kā mirst Selims. Tas bija te, šajā pagalmā. Vai jūs to zināt?

Lietus pagalmā vēl arvien plīkšķēja, tas sūcās cauri akmens plāksnēm un iekrāsoja sienas, bet Jašims nodomāja, ka arī te jūtams vēstures smagums.

Viņš papurināja galvu.

Kislar agha pacēla divus pirkstus un paraustīja atkareno auss ļipiņu. Tad viņš aizgriezās un vēroja lietu.

-    Daudzi cilvēki vēlējās viņa nāvi. Viņš gribēja visu mainīt. Tapat kā tagad, vai ne?

Harēma priekšnieks turpināja raudzīties lietū, raustīdams auss ļipiņu. Kā bērns, Jašims nenoteikti nodomāja.

-     Viņi grib, - kislar agha nicinājuma pilnā balsī sacīja, - lai mēs būtu moderni. Kā es varu būt moderns? Es esmu viens sūda einuhs.

Jašims pielieca galvu. - Pat einuhi var iemācīties, kā jāsēž krēslā vai jāēd ar nazi un dakšiņu.

Melnais einuhs uzmeta viņam vīzdegunīgu skatienu. - Es nevaru. Katrā ziņā moderniem cilvēkiem tik daudz kas ir jāsaprot. Viņi visi lasa. Ēd ar acīm tās mazās skudriņas no papīra un vēlāk iešļāc to visu sejā cilvēkam, kad viņš to vismazāk gaida. Kā viņi to sauc? Reformas. Nu, jums jau nav ko baidīties. Jūs daudz zināt un saprotat.

Kislar agha pacēla galvu un paskatījās uz Jašimu.

-    Tas var nenotikt tūlīt, varbūt ne šogad un ne nākamgad, - viņš savā klīrīgajā, sīkajā falsetā lēni teica, - bet pienāks laiks, kad viņi vienkārši izdzīs mūs uz ielas nomirt.

Einuhs uzsita vieglu knipi, it kā dzītu Jašimu projām. Tad viņš smagnēji izslāja pagalmā un lietū lēni devās uz durvīm pagalma pretējā pusē.

Jašims dažus mirkļus noskatījās viņam pakaļ, tad piegāja pie koka durvīm, kas veda uz validas apartamentiem, un klusi pieklauvēja.

Mazajā priekštelpas zālē uz izšūta spilvena sēdēja kāda validas verdzene un ar šķērītēm apgrieza kāju nagus. Viņa paskatījās uz augšu un gaiši uzsmaidīja.

-    Es vēlētos satikt validu, ja drīkst, - Jašims teica.

Kad Jašims piektdienas pēcpusdienā atstāja pili, bija jau gandrīz tumšs un Kara Davutas tirgū pārdošanas vietu īpašnieki lāpu gaismā novāca savu preci.

Kādu brīdi Jašims prātoja, vai tik viņam nevajadzēja piekrist lenčam ar slaido, lokano arhivāru Ibū, jo viņš nebija ēdis visu dienu un jutās gluži apskurbis no bada. Šo domu viņš gandrīz automātiski aiz- slaucīja projām. Nožēla un otrreizēji pārspriedumi viņu apmeklēja reti, tās bija tukšas emocijas, kurām viņš bija mācījies stāvēt pretī, baidīdamies atvērt lielās slūžas. Viņš pazina daudzus vīrus, ko līdzīgā stāvoklī bija saēdis rūgtums, daudzus vīriešus un arī sievietes, ko bija paralizējušas atmiņas par pagātni un nerealizējamām pārmaiņām.

Kad no kioska letes izspraucās Georgs Grieķis, Jašims lasīja no groza vēl atlikušās svaigās salātu lapas. Likās, ka šis skats grieķi tracina.

- Kāpēc jūs nāk tik vēl', ko? Pirkt šitād's vecs sūds! Va jūs ir kād' vecs dāms? Va jūs ir iegādājies kād's truš', kas to vis' ēdīs? Es to vis' ņem projām.

Viņš iespieda rokas sānos. - Ko jūs gaigalā grib?

Jašims mēģināja domāt. Ja pusdienās ieradīsies Paļevskis, kā bija solījis, viņam vajag kaut ko pamatīgu. Tatad zupa un manti[60]. manti pārdevējai noteikti kaut kas vēl būs palicis, viņš par to bija pārliecināts. Jašims varētu pagatavot mērci ar olīvām un pipariem no burkas. Ķiploki viņam bija.

-     Es ņemšu šo, - viņš sacīja, norādīdams uz oranžu ķirbi. - Dažus puravus, ja jums ir. Labāk mazākus.

-      Dažus ļoti mazus puravus, labi. Jumsim taisīt balkabagi [61] ? tad jumsim vajag daži sīpoli. labi. buljonam viens burkāns, sīpols, pētersīlis, lauru lapa. Tas būs divdesmit pieci piastri.

-    Plus tas, ko esmu parādā no vakardienas.

-    Es aizmirst vakardienas. Šodien ir šodien.

Dārzeņiem viņš atrada Jašimam virvju grozu.

Jašims cerēja, ka manti pārdevēja vēl strādā. Viņš nopirka mārciņu gaļas un manti mīklu, puspinti skābā krējuma blakus piena veikalā un divus vēl karstus, tikko no krāsns izvilktus borek plāceņus. Un tad ar sajūtu, ka tas notiek pirmo reizi pēc ilga laika, devās mājās.

Savā istabā Jašims iededza lampas, nometa ielas kurpes un uzkarināja apmetni uz pakaramā. Viņš aplīdzināja daktis un atvēra collas platumā logu, lai izvēdinātu sastāvējušos gaisu. Ar eļļā piesūcinātu lupatas skrandu un sausu žagaru sauju iekūra uguni kamīnā un uzbēra dažas saujas akmeņogļu. Tad Jašims sāka gatavot.

Viņš iesvieda katlā buljona dārzeņus, pievienoja ūdeni no krūzes un novietoja to visu plīts aizmugurē, lai buljons sasniegtu vārīšanās temperatūru. Jašims uzlēja olīveļļu uz smagās pannas, sakapāja sīpolus un lielāko daļu puravu, dažas ķiploka daiviņas un uzlika tos uz pannas, lai izdalās mitrums. Tikmēr ar asu nazi nomizoja ķirbi, iztīrīja sēklas un nolika tās malā. Uzmanīgi, neieplēšot mizu, viņš ar karotīti izkasīja oranžo mīkstumu un samaisīja to ar sīpoliem. Tad iemeta tajā dāsnu garšvielu maisījuma un kanēļa šķipsnu un tējkaroti caurspīdīga medus. Pēc dažām minūtēm pabīdīja pannu malā un uzvilka buljona katliņu uz oglēm.

Viņš ielika tukšajā ūdens bļodā dvieli un devās pie pumpja mazajā sētas puses pagalmā, kur attina turbānu un, vēsajā lietutiņā drebinādamies, izģērbās līdz jostasvietai. Dziļi ievilcis elpu, pabāza galvu zem ūdens. Kad bija nomazgājies, nepievēršot uzmanību smeldzošajai ādai,

Jašims enerģiski noslaucījās dvielī un piepildīja krūzi ar ūdeni. Augšstāvā viņš vēlreiz rūpīgi nosusinājās un uzvilka tīru kreklu.

Tikai tad Jašims saritinājās uz dīvāna un atvēra validas "Les Liaisons Dangereuses" krājumu. Viņš dzirdēja, kā uz plīts klusi burbuļo buljons, vāks vienreiz palēcās un istabu ar īsu šņācienu piepildīja aromātisku šļakatu tvaiks. Jašims reizes divpadsmit izlasīja vienu un to pašu teikumu un aizvēra acis.

Kad Jašims tās atkal atvēra, viņš nebija pārliecināts, vai ir bijis aizmidzis. Pie durvīm kāds klauvēja. Vainīgi iztrūcies, viņš uzrausās kājās un ar strauju kustību atrāva durvis.

- Staņislav!

Tomēr tas nebija Staņislavs.

Tas bija kāds jaunāks vīrs. Viņš nometa kurpes, bet rokā turēja zīda stopa stiegru.

Ģenerālis mundrā soli šķērsoja pils pirmo pagalmu un pa Imperatora Bab-i-Hamajūna vārtiem iegāja atklātā telpā, kas nodalīja pili no lielās baznīcas, tagad Svētās Sofijas mošejas. Pēc nedabiskā klusuma pilī te viņu pārsteidza pilsētas trokšņu atbalss - pa bruģakmeni dārdināja ar dzelzi stīpoti pajūgi, ap ēdiena druskām satraukti rūca suņi, bija dzirdams pātagas cirtienu troksnis, mūļu dzinēju un ielas tirgotāju saucieni.

Divi kavalērijas dragūni piecirta piešus, mudinādami zirgus kustēties, kā arī pieveda ģenerāļa zirgu. Ģenerālis eleganti ietrausās seglos, sakārtoja apmetni un pagrieza zirga galvu kazarmu virzienā. Dragūni iekārtojās aiz viņa.

Pajājis garām mošejas portikam, ģenerālis pavērās uz augšu. Augstu virs viņu galvām slējās milzīgā Justiniāna kupola smaile, kas pēc izmēriem bija otrs lielākais kupols pasaulē, zemāks tikai par Sv. Pētera baziliku Romā. Tas bija augstākais punkts visā Stambulā, un ģenerālis to labi zināja. Jādams lēnos rikšos, viņš jau kuro reizi pētīja šo apgabalu, prātā izvietodams artilērijas divizionus un karaspēka daļas.

Kad viņi bija nonākuši pie kazarmām, ģenerālis bija pieņēmis lēmumu. Izklīdināt spēkus pa visu pilsētu, viņš lēsa, būtu bezjēdzīgi, viņa vīrus tas pat varētu vairāk apdraudēt. Labāk izvēlēties divas vai trīs pozīcijas, stingri tās noturēt un izdarīt panākumu nodrošināšanai nepieciešamos uzbrukumus. Svētā Sofija bija viena no pulcēšanās vietām, sultāna Ahmeta mošeja pilsētas dienvidrietumos bija otra. Viņš būtu gribējis izvietot savus vīrus vecās Lielvezīra pils staļļos, tieši pie

Serajas vaļņa, taču šaubījās, vai atļauja pienāks pietiekami ātri. Tālāk uz rietumiem bija kalns, kas šāviena trajektorijā atklāja skaidri pārredzamu skatu uz pili.

Galvenokārt viņam bija jādomā par pili.

Atgriezies savos apartamentos, ģenerālis sapulcināja divpadsmit vecākos virsniekus uz īsu instruktāžu.

Instruktāžai sekoja uzmundrinoša runa. Ģenerālis teica, ka viss atkarīgs no tā, kā virsnieki un viņu karavīri uzvedīsies nākamajās četrdesmit astoņās stundās, ka parole bija paklausība un ka viņam bija visciešākā pārliecība - kopā viņi varēja turēties pretī visiem izaicinājumiem.

Tas arī viss.

Jašims mēģināja aizcirst durvis. Vīrs uz sliekšņa lēca uz priekšu, un viņi dažas sekundes cīnījās par to, kurš uzvarēs. Abus šķīra tikai plānas durvis. Jašims zaudēja līdzsvaru un padevās pirmais, viņš palēca sāņus, un uzbrucējs, gandrīz klupšus ievēlies pa durvīm, tomēr aši pagriezās un, iesēdies cīņas pozā, gatavojās stāties pretī Jašimam.

Tas ir cīkstonis, Jašims nodomāja. Vīram bija pilnīgi noskūta galva. Viņa kakls bija iegrimis platajos plecos, kas spraucās ārā no ādas bezroča piedurkņu izgriezumiem. Āda bija melna un spīdēja, it kā būtu ieeļļota. Jašims ievēroja, ka viņa īsās kājas ir stingri pieplakušas paklājam un ieplestas jarda platumā, ceļi ieliekti, bet jostasvieta šmauga. Bez stiegras, kas bija aptīta ap viņa labo dūri, cita ieroča viņš nemanīja.

Tas ir vīrs, kas pat bez īpaša nolūka var pāršķelt mani uz pusēm, Jašims nodomāja. Viņš paspēra soli atpakaļ un ar kailajām kājām paslīdēja uz pulētajiem dēļiem.

Vīrs kaut ko norūca, izdarīja izklupienu uz priekšu un, noliecis galvu kā teķis, pārsteidzošā ātrumā nāca Jašimam tieši virsū. Jašims atlēca nost, atvēzēja roku un pārlaida to pār virtuves bluķi. Pirksti sataustīja nazi, taču viņš tikai izsita to no bluķa, un nazis laikam sagriezās. Kad viņš mēģināja satvert tā spalu, abu pirksti gaisā sastapās un, kad cīkstoņa milzīgais plecs triecās pret viņa diafragmu, viņš atsitās pret bluķi ar tādu spēku, it kā viņa galva būtu pātaga. Jašims tvēra pēc elpas un juta, ka cīkstoņa rokas ceļas uz augšu, tiekdamās sasaistīt viņa rokas.

Jašims saprata - ja cīkstonis viņu sagūstīs, tās ir beigas. Viņš izdarīja izklupienu pa labi, ar visu ķermeņa augšdaļas svaru triekdamies pret cīkstoņa rokām, kas cēlās augšā, tajā pašā laikā izsviezdams rokas uz priekšu un satverdams buljona katla rokturi. Viņš ar rāvienu pacēla katlu, apgrieza to ap galvu un laida pret cīkstoņa plecu, taču vāks bija iesprūdis un viņam nepietika vietas citam manevram, kā sagriezt katlu uz sāniem un triekt to pret cīkstoņa muguru, pirms tas pagūst satvert viņa roku. Kad vārošais buljons apšļāca vīra kaklu, viņš apsviedās apkārt un palaida Jašimu vaļā. Kad viņš iecirta roku ar garajiem nagiem Jašima cirksnī un stipri to saspieda, viņa pārsteigums bija gandrīz acīm redzams. Noteikti daudz redzamāks nekā Jašima cirksnis.

Slepkava atrāva roku, it kā būtu sakosts. Jašims uzspieda ar labo roku uz slepkavas kreisās tik stipri, cik vien spēja, un tad, nolaidis kreiso roku un satvēris viņu aiz plaukstas locītavas, izgrieza to. Atskanēja krakšķis, un roka kļuva ļengana. Slepkava to satvēra ar labo, un Jašims, vienā paņēmienā sagrābis viņu aiz locītavas, atvilka roku sānis un, cieši to saturēdams, ar rāvienu izgrieza un salieca viņu viduklī uz pusēm. Slepkava nebija ne kliedzis, ne izrunājis kādu vārdu.

Pēc piecām minūtēm viņš vēl arvien klusēja. Tikai mazliet iekunkstējās. Jašims bija nesaprašanā.

Un tad viņš atskārta, kāpēc vīrs nerunā. Viņam nebija mēles.

Jašims prātoja, vai mēmais prot rakstīt. - Vai tu māki rakstīt? - viņš iešņāca vīram ausī. Viņa skatiens bija tukšs. Kurlmēmais? Senos laikos, Suleimana Lieliskā valdībā, tika ar dekrētu noteikts, ka sultānam drīkst kalpot tikai kurlmēmie. Tas bija paņēmiens, kā nodrošināties pret jebkuru noklausīšanos, un garantija, ka redzētais netiks vārdiski nodots ārpasaulei. Ta vietā viņi sazinājās savā starpā ar zīmēm. Ixarette, slepenā osmaņu galma valoda, bija sarežģīta zīmju sistēma, kas bija jāiemācās ikvienam pils apkalpes dienesta darbiniekam - dzirdīgam vai kurlam, runājošam vai mēmam.

Pils apkalpes dienests.

Kurlmēmais.

Jašims sāka izmisīgi žestikulēt.

Otrā pilsētas galā kogek dejotāja Prīna gulēja savā dzīvoklī augšpēdus uz dīvāna un lūkojās tumšajā logā.

Piķa melnā, ar plucinātiem zirga astriem drapētā dabisko matu parūka bija uzlikta galvā manekenam. Grima bundžiņas, otas un pincetes nelietotas stāvēja uz tualetes galdiņa.

Prīna mēģināja izkustināt sastingušo plecu. Apsējs, ko bija uzlicis zirgu dakteris, krakšķēja. Kad vajadzēja ārstēt lūzumus un sasitumus, meičas vienmēr griezās pie veterināra, mēnesī viņš pieredzēja un praktizēja vairāk nekā parasts ķirurgs visa mūža laikā. Kā mēdza teikt Mina - turki rūpējas par saviem zirgiem labāk nekā par sevi pašu. Viņš pamatīgi izmeklēja Prīnas plecu un diagnosticēja sastiepumu.

-    Paldies Dievam, lūzuma nav, - viņš sacīja. - Kad maniem pacientiem gadās kaut ko salauzt, mēs tos nošaujam.

Pirmo reizi kopš liktenīgā uzbrukuma Prīna iesmējās. Tomēr smiekli nebija vienīgās zāles, ko zirgu dakteris lietoja, - viņš iezieda plecu ar zirgābola maisījumu. Tad viņš to apsaitēja un apzieda bandāžu ar karstiem sveķiem.

-     Garšo drausmīgi, - viņš atzīmēja. - Toties neļauj cilpām kļūt vaļīgām un atrist. Vai tas vajadzīgs no medicīnas viedokļa, kas to lai zina? Taču esmu par vecu, lai mainītu savas receptes.

Sveķi sabiezēja un sakalta, un tagad, kad Prīna pakustināja plecu, tie krakšķēja. Tagad vismaz viņa varēja pakustināt pirkstus. Pirms divām dienām tie bija uztūkuši un nekustīgi. Atnāca Mina, atnesa māla bļodu ar spēķu zupu, kas Prīnai ļoti garšoja, un palīdzēja viņai paēst. Bez zirgu daktera un draudzenes Minas citu ciemiņu viņai nebija, viņa bija nospriedusi atraidīt pat Jašimu, ja tas atnāktu. Prīna bija pārliecināta, ka bez kaujas krāsojuma izskatās atbaidoši.

Katrā ziņā viņa izskatījās citāda. Pašas mati bija apcirpti īsi, gandrīz līdz mīkstai pūkai, bet āda bija ļoti bāla, tomēr Mina draudzenes galvaskausa formā un sejā ar augstajiem vaigu kauliem saskatīja ko vairāk par to dedzīgo un trauslo zēnu, kas viņa kādreiz bija bijusi. Ar savām lielajām, brūnajām acīm viņa bija lūgusi Minu palikt pa nakti, Mina bija ieritinājusies draudzenei blakus un uzraudzījusi viņas miegu.

Trešajā rītā Prīnai vajadzēja saimniecei skaidrot, ka viņa nedomā piemaksāt par savu tā saukto viešņu. Saruna notika caur durvīm, jo Prīna atteicās ļaut vecajai dāmai ienākt.

-     Varbūt jums man vajadzētu atrēķināt renti par laiku, kad es nenakšņoju mājās? - viņa klaigāja. - Ta galu galā ir jūsu vaina, ka man vajadzīga žēlsirdīgā māsa. Es jums uzticējos, domāju, ka jūs uzraugāt cilvēkus, kuri te ienāk un iziet! Bet jūs ielaidāt slepkavu!

Iestājās briesmīgs klusums, un Prīna pasmaidīja. Nekas saimnieci nespēja tā pazemot kā apvainojums nolaidībā, ja tas attiecās uz lūrē- šanu caur režģi. To varēja pielīdzināt tikai viņas ticības apšaubīšanai.

Tas notika agrāk. Tagad Mina ienāca ar maizi un vakariņu zupu.

Viņa palīdzēja Prīnai atbalstīties uz dīvāna sēdus un pasniedza bļodu.

-    Tu esi palaidusi garām kaut ko ļoti saviļņojošu, dārgā, - viņa sacīja, sēdēdama uz dīvāna malas. - Kāda pievilcīga jauna cilvēka ierašanos. - Viņas uzacis izbrīnā uzrāvās uz augšu. - Vīrieši apspīlētās biksēs! No Jaunās Gvardes.

Prīna pārgrieza acis.

-    Ko tieši viņi te dara?

-    To es viņiem arī vaicāju. Bet viņi atbildēja, ka ieņem pozīcijas. Nu ko, tur es neko nespēju iebilst, vai ne? Teicu, ka varētu parādīt viņiem dažas tādas, par kādām viņi nav pat sapņojuši.

Draudzenes nospurdzās.

-    Bet ko tas viss nozīmē? - Prīna pieprasīja paskaidrojumus.

-     Acīmredzot tā ir aizsardzība. Visas tās sazvērestības un slepkavošanas ir sasniegušas kulmināciju. O, Prīna, piedod, tu esi balta kā lapa. Es negribēju… gribēju teikt, esmu pārliecināta, ka tam visam nav nekāda sakara ar to, kas notika aizvakar. Klausies: kāpēc tu nevari izvaicāt to savu draugu džentlmeni?

-    Jašimu?

-    Nūja, dārgā. Jašimu. Nāc, apēd zupu un uzkrāso seju. Es tev palīdzēšu. Tu taču vari paiet, vai ne? Nu tad "ņem savu krēslu un staigā", uzmeklē savu draugu tūliņ pat.

Patiesībā Mina, protams, bija drusku nogurusi no saviem žēlsirdīgās māsas pienākumiem. Viņa iztēlojās kādu interesantu izgājienu ielās, īpaši tagad, kad ārā notiek kaut kas satraucošs. Tāpēc viņa centās izklausīties ļoti pārliecinoša un uzvarēja Prīnas šaubas.

-    Vienkārši… es nejūtos droša, - Prīna atzinās.

-     Nieki, dārgumiņ. Es iešu kopā ar tevi, un mēs atradīsim tavu draugu. Tas varētu būt jautri, kas zina? Ārā tu būsi pilnīgā drošībā. Vismaz tikpat daudz, cik paliekot šeit. Pat vairāk.

Vēlāk Prīnai nācās šo piezīmi atcerēties.

Lai cik dīvaini tas būtu, Jašims šai vakarā uzņēma jau otro viesi.

Paļevskis kāpa augšā pa kāpnēm, grasīdamies ieelpot Jašima kāpņu laukuma īpašās smaržas, taču šoreiz viņam nācās vilties. Viņš sajuta, kā likās, tikko jaušamu sīpolu smaržu un, iespējams, vārītus burkānus, taču mazsvarīgās sastāvdaļas nedevās sasaistīt kopsakarībā. Ta varētu būt jebkura recepte. Tad viņš pamanīja kurpes, rupja izstrādājuma sandaļu pāri.

Viesis, viņš pieņēma. Vēstnieks pieklauvēja pie durvīm.

Maza vilcināšanās, un durvis atvērās collas platumā.

-     Paldies Dievam, tas esi tu, - Jašims, atvēris durvis un ievilcis Paļevski istabā, sacīja.

Paļevskis aiz brīnumiem gandrīz izmeta no rokām somu. Jašimam rokās bija liels virtuves nazis, taču ne jau tas viņu pārsteidza. Viņa uzmanību piesaistīja milzīgs vīrieša ķermenis, kas gulēja ar seju pret paklāju, pa pusei ievīstīts mezglos sasietā palagā.

-    Man ar to maniaku kaut kas jādara, - Jašims īsi noteica. - Esmu sasējis viņam plaukstas ar palagu, bet nu man nav padoma, ko darīt tālāk.

Paļevskis samirkšķināja acis. Viņš paskatījās uz Jašimu un tad atkal uz vīru, kas gulēja uz grīdas. Viņš attapa, ka vīrietis smagi elpo.

-     Varbūt tev noderēs, - viņš, taustīdamies ap jostu, klusi sacīja, - šis te.

Viņš izvilka garu auklu no vīta zīda un zelta pavediena.

-     Ta ir no maniem rītasvārkiem. No mana greznā sarmatu tērpa, es gribēju teikt.

Kopīgiem spēkiem viņi cieši sapina vīra rokas aiz muguras. Jašims atsēja palagu un aptina to viņam ap kājām. Vīrs bija tik pakļāvīgs, ka Paļevskim bija grūti noticēt Jašima stāstam.

-    Cīkstonis? - Vārdu "janičārs" viņš izrunāja klusi.

-    Neuztraucies, nabaga nelaimīgais nedzird. Nē, viņš nav janičārs. Tas ir vēl dīvaināks stāsts. Ir sliktāk, nekā es domāju. Paklau, man tūliņ pat jānokļūst pilī. Nezinu, ko es būtu darījis ar šo puisi, ja neierastos tu. Vai paliksi? Vai uzraudzīsi viņu? Padursti, ja viņš mēģina kustēties.

Paļevskis šausmās noraudzījās draugā.

-    Dieva dēļ, Jašim. Vai mēs nevarētu viņu nogādāt pie nakts patruļas?

-     Nav laika. Dod man vienu stundu. Te ir maize un olīvas. Pēc stundas tu viņu vari te atstāt. Ja viņš tiek brīvībā, nu tad lai iet. Tomēr pirms tam tu varētu mēģināt viņam iedot ar pannu pa galvu. Manai drošībai.

-     Labi jau, labi, es palikšu, - Paļevskis kurnēja. - Zini, bet es uz to īsti neparakstos. Vienā vakarā personiska saruna ar sultānu. Nākamajā - mierīgs vakars kopā ar draugiem. Trešajā - klusa vigīlija [62] , uz- raugot trīssimt mārciņu smagu, kurlmēmu cīkstoni ar slepkavnieciskām tieksmēm. Man šķiet, es labāk kaut ko iedzeršu, - piebilda vēstnieks, pievilkdams savu somu tuvāk.

Taču Jašims viņā gandrīz neklausījās.

-    Divas pudeles uz mana rēķina, - viņš pāri plecam noteica, vienā lēcienā pieveikdams veselu kāpņu posmu.

Piektdienas vakari Kara Davutā bija ļoti rosīgi. Veikalu un kafejnīcu īpašnieki karināja virs durvīm laternas, un ģimenes pēc mošejas apmeklējuma pastaigājās šurpu turpu pa kvartālu, apstājās apēst kādu šerbetu vai augļu saldējumu vai stāvēja rindā pēc karsta ēdiena, ko pārdeva turpat uz ielas. Citi drūzmējās pie kafijas veikaliņiem. Bērni dzinās pakaļ cits citam, iznira no pūļa un atkal pazuda tajā, klaigāja un smējās. Bet iecietīgie vecāki viņus tikai retumis sauca pie kārtības. Ap kafejnīcu galdiņiem pulcējās jauni cilvēki, tie, kuri varēja atļauties, sēdēja pie kafijas tases, citi, stāvēdami turpat aiz muguras, centās notvert kādas vietējās meitenes skatienu. Meitenes, pieklājīgi ievīstījušās čadrās un parandžās, vecāku pavadībā pastaigājās un ar savu gaitu, galvas un roku kustībām nerimtīgi sūtīja puišiem izaicinājuma signālus.

Jašims nedomāja, ka šīs nakts gaisotne ir savāda un atšķirīga tikai viņa iedomās. Iela bija tikpat pilna kā vienmēr, pat pārpildīta, taču bērni šķita klusāki, it kā tos stingrāk uzraudzītu, bet jauniešu pulciņi kafejnīcās likās lielāki un neparasti mierīgi.

Jašimam steidzoties uz pili, šis klusināto gaidu iespaids neizgaisa. Viņš nebija atradis nevienu nesēju un saprata, ka tic tikai varētu veicināt nemieru, kas tuvojās pilsētai, - šie cilvēki vēl arvien bija ja ne kādreizējie janičāri, tad rupji ļautiņi jau nu noteikti, švīti un blēži, kas pie pirmās izdevības pūli nodotu.

Pa pusei iedams, pa pusei skriedams pa ielām un alejām, viņš brīnījās, ka ceļā nav sastapis nevienu zaldātu, nav redzējis nevienu, kaut nelielu karspēka daļu, ko ģenerālis bija paredzējis novietot uz katra stūra. Kad viņi sāks pilsētu aizsargāt?

Kaut kādu atbildi viņš saņēma, kad pie Svētās Sofijas izkļuva no ieliņu labirinta un devās uz atklāto laukumu starp mošeju un Serajas valni. Divi gvardi uniformās kliegdami izskrēja pretī, un viņš ieraudzīja, ka visu laukumu aiz tiem aizņem zaldāti, daži zirga mugurā, vairākas karaspēka daļas sastājušās kā ierindas mācībai, bet pārējie, vienkārši kājas sakrustojuši, mierīgi sēž zemē un gaida turpmākos norādījumus. Jašimam likās, ka var aiz tiem saskatīt uzstādītus lielgabalus un mortīras.

Te viss liecina par gatavošanos pilnīgai katastrofai, viņš nikni nodomāja, šis viedoklis izveidojās uz līdzenas vietas, kamēr abi karavīri skrēja pie viņa, lai aizšķērsotu ceļu.

-    Ceļš ir slēgts! Jums jādodas atpakaļ! - Viņi bija notēmējuši šautenes.

-    Man pilī ir steidzamas darīšanas, - Jašims noskaldīja. - Ielaidiet mani.

-    Atvainojiet. Mums tā pavēlēts. Nedrīkst ielaist nevienu.

-    Man jāsatiek ģenerālis. Kur viņš pašlaik atrodas?

Zaldāts, kas stāvēja tuvāk, kļuva nemierīgs. - Nevaru pateikt. Jebkurā gadījumā viņš tagad būs aizņemts.

-     Kas jūs esat? - Otrs zaldāts sarauca pieri.

Jašims izmantoja izdevību. Viņš iebakstīja tam ar pirkstu.

-     Nē. Kas tu tāds esi? Es gribu zināt tavu dienesta pakāpi un numuru. - Viņš daudz nezināja par militāro kārtību, bet cerēja, ka izklausās pārliecinošāk nekā jūtas. - Ģenerālis būs ļoti neapmierināts, kad to uzzinās.

Zaldāti paskatījās viens uz otru.

-    Nu es nezinu, - viens no viņiem nomurmināja.

-     Jūs zināt, kas es esmu, - Jašims apgalvoja, lai gan stipri par to šaubījās, taču viņa balsij bija neviltota dusmu pieskaņa. - Es esmu Jašims Togalu. Ģenerāļa izlūkdienesta vecākais virsnieks. Mana misija ir steidzama.

Vīri mīņājās uz vietas.

-    Vai nu jūs mani tūdaļ pavadīsiet līdz Imperatora vārtiem, vai arī es runāšu ar jūsu komandējošo virsnieku.

Viens no zaldātiem pameta skatu apkārt. Tikai kādus simt jardus tālāk tumsā melni un masīvi vīdēja Imperatora vārti. Korpusa komandieris - viņš varēja būt jebkurā vietā.

-    Tad ejiet, - zaldāts, pamādams ar galvu, steidzīgi noteica. Jašims pagāja viņiem garām.

Kad viņš bija projām, viens no vīriem atviegloti nopūtās.

-    Vismaz mēs nenosaucām savus vārdus, - viņš piebilda.

Iedams cauri zaldātu rindām, kas, sasēdušies uz zemes, pacietīgi gaidīja, Jašims juta matus uz skausta saceļamies stāvus. Viņš gaidīja, ka jebkurā mirklī kāds varētu viņu atkal apturēt. Pietiktu ar vienu uzsaucienu.

Un tur jau tas nāca. Viens uzsauciens, tad nākamais. Viņš redzēja, ka vīri ap viņu pagriež galvu.

Taču viņi neskatījās uz Jašimu.

Vēl viens kliedziens: - Ugunsgrēks!

Sekodams vīru skatienam, Jašims apsviedās apkārt. Virs viņu galvām aiz lielās mošejas silueta debesis bija iegaismojušās kā agrā rītausmā. Rītausma rietumos. Saule, kas lēca pār Stambulu valdošā vēja virzienā. Kamēr viņš skatījās, gaisma kļuva dzeltena un sāka mirgot.

Dažas sekundes viņš stāvēja kā piekalts.

Ap viņu sēdošie vīri nemierīgi saspringa, izvilka ieročus un gaidīja pavēli celties.

Jašims sāka skriet.

Kad Prīna un Mina sasniedza gaiteni kāpņu augšā, lodziņš režģī atvērās, taču viņas, degunus uzslējušas, pagāja tam garām, neteikdamas ne vārda. Uz ielas viņas viena otrai piebikstīja ar elkoni un nosmējās.

Kādas desmit minūtes viņas gāja uz austrumiem, meklēdamas Prīnai nestuves. Likās, ka, iziedama no mājas, Prīna atguvusi stāju, viņa tikai mazliet balstījās uz Minas rokas un alkaini lūkojās apkārt, it kā būtu pavadījusi gultā mēnesi, nevis pāris dienu. Daži vīrieši uzmeta viņām ziņkārīgus skatienus, taču beigu beigās Prīna to vairs nevarēja un negribēja paciest.

-     Kur tad galu galā ir tie pievilcīgie zaldāti? - viņa vaicāja.

-    Man likās, ka tu gāji sastapt savu draugu, kas mūs varētu nomierināt! Nu patiešām, Prīna! - Mina nošņāca. Tad viņa paskatījās apkārt un paraustīja plecus. - Pirms kāda laiciņa to te bija dučiem, goda vārds. Es neteikšu, ka pati neesmu mazliet vīlusies. Ak vai, kur palikuši visi nesēji?

-    Būs jau labi, - Prīna smaidīdama sacīja un uzsita draudzenei pa plecu. - Es jau jūtos tīri labi.

Aiz viņām uz ielas bija sacēlusies kņada. Kā pēkšņa baložu dūdo- šana, nodomāja Prīna. Viņa pagrieza galvu un ieraudzīja vīrieti, kas, izriezis krūtis un airēdamies ar rokām, skrēja augšup pa ielu. Viņam bija bārda un galvā augsta sarkana cepure ar baltu karodziņu, kas plandījās virs tās. Katrā rokā viņam bija pa degošai lāpai.

-     Ugunsgrēks! Ugunsgrēks! - viņš pēkšņi iekliedzās. Viņš metās uz mājas sienas pusi, atskanēja plīstošu stiklu skaņa, tad viņš parādījās atkal un metās pāri ielai.

-     Ugunsgrēks!

Tagad viņš turēja tikai vienu lāpu, taču otrā rokā viņam bija pudele, no kuras viņš apšlāca ar šķidrumu kādas ieejas durvis. - Ugunsgrēks!

-    Ko tu dari? - Prīna kliedza, cenzdamās atbrīvoties no Minas, kas uzspieda viņai roku uz mutes.

Viņa bez domāšanas izstiepa rokas un tūdaļ juta, ka rēta plecā grasās atvērties.

Vīrs pielika lāpu pie durvīm, un, kad Prīna sasniedza viņu, uz tām izplauka lielas, zilganas liesmas; vīrs, smaidīdams vājprātīgu smaidu, apcirtās uz papēža.

-    Ugunsgrēks! - viņš auroja.

Prīna ar veselo roku smagi iesita viņam pa seju. Vīrs atrāva galvu. Uz mirkli viņš piemiedza acis, bet tad, pirms Prīna paguva izdomāt, ko darīt tālāk, izlocījās un metās viņai garām, augšup pa ielu.

Prīna uzmeta durvīm satrauktu skatienu - zilās liesmas pēkšņi sāka sprakstēt uz visām pusēm. Dažas kļuva dzeltenas un dzirksteļojot laizījās augšā pa veco koku.

-     Mina!

Mina nebija pakustējusies, tikai skatījās uz pretējo ielas pusi, kur izsistais logs virinājās vienā ritmā ar liesmām, saraujoties un izplešoties kopā ar tām.

-     Iesim atpakaļ! - Mina brēca.

Prīna rīkojās, impulsa vadīta. Ļaudis jau bija iztraukušies ielās un metās skriet abos virzienos. Daži bija apstājušies un pūlējās mazināt liesmas, kas ložņāja ap durvīm. Taču, pat dauzot tās ar apmetņiem, liesmas izšāvās pa logu.

-    Nē! Ejam tālāk pie Jašima! - Prīna kliedza. Viņa pameta skatienu atpakaļ, likās, ka krustojumā arī plīvo gaisma, un tad ap stūri kā vesela siena iznira turbānos tērpti vīri ar plandošām lāpām un aizsprostoja ielu. - Bēgam!

Kad viņa sāka skriet kalnā augšā, likās, ka plecs nokritīs. Pēc brīža viņa izstiepa roku un atpūtināja to uz Minas pleca. Abas dejotājas apstājās un nometa kurpes, tās divcollu koka tupeles, kurās viņām patika grīļīgi pastaigāties vīriešu sabiedrībā; abas, kā to darītu sievietes, paķēra kurpes un, skriedamas basām kājām pa šķērsielām uz Kara Davutu, nesa tās rokās.

Tiktāl viņas netika. Kad meičas iegriezās alejā, kas veda uz atklāto laukumu pie Imperatora vārtiem, viņas iekļuva cilvēku gūzmā, kas grūstījās un bikstīja cits citu ar elkoņiem. Dejotājas gandrīz tūdaļ ielenca citi cilvēki, kas skrēja aiz viņām; Prīna sagrāba Minu aiz rokas un apgrieza apkārt. Viņas kopā cīnījās, lai tiktu atpakaļ uz ielas stūra, un tad pagriezās pa labi.

- Iesim apkārt, ap mošeju, - Prīna iečukstēja Miņai ausī.

Viņas palēnināja soli, daļēji izvairīdamās no skrejošajiem cilvēkiem, daļēji - jo Prīnai negribējās padoties ļaužu drūzmas panikai, kas sāka celties.

Taču jau nākamajās krustcelēs viņām atkal bija jāstumdās un jāgrūstās cauri pūlim, un, pagriežot galvu pa kreisi, atpakaļ uz rietumiem, Prīna redzēja kalnā vairāku dūmojošu ugunsgrēku atblāzmu.

Sāniela aiz pūļa arī viļņojās. Tur bija vīru un sievu bari, dažas sievietes veda aiz rokas bērnus, cenzdamās pasargāt tos no ļaudīm, kas, skraidīdami šurpu turpu, pastāvīgi viņos ietriecās. Likās, ka visi visapkārt kliedz un bļauj, cenzdamies izlauzt sev ceļu un vaimanādami kaut ko par ugunsgrēku.

Divi vīri, skriedami viens otram pretī no dažādām pusēm, pēkšņi pārstāja kliegt un metās viens otru apveltīt ar sitieniem.

Kāds vīrietis, vārdā Aslans Ertogruls, tikko izbāzis galvu pa durvīm, dabūja pa ausi ar kādu koka kasti, ko nesa vīrs, kurš, piespiedies mūra sienai, lavījās projām pa ielu.

Kādu grāmatu iespiedēju, kas bija izskrējis uz ielas, skrejošais pūlis aizrāva uz nākamo stūri.

Kāds mazs, naktskreklā ģērbies puika, kas kādu dienu būs kema- liešu Nacionālās asamblejas deputāts un pavadīs vakaru, dzerot raki ar kādu lidotāju asu baronu fon Ričhofenu, izrāva savu mazo rociņu no mātes tvēriena, viņu pacēla pilnīgi sveši cilvēki un pāri galvām aiznesa projām, tomēr pēc dažām minūtēm viņš atkal attapās, piespiests pie mātes klēpja, - tas bija piedzīvojums, kuru viņš precīzi atsauks atmiņā tikai no citu cilvēku stāstiem.

Kādai Aleksandrai Stanopulis, grieķu meitenei precību gados, sešpadsmit reizes tika iekniebts dibenā, un viņa glabāja šo noslēpumu līdz pat savai nāvei Trabzonā pēc piecdesmit trim gadiem, kad to beidzot atklāja vedeklai, kas pati nomira Ņujorkā.

Kāds vispārzināms skopulis, pazīstams kā Jilderims Zibensspē- riens, pazaudēja koka lādi, ko nesa vienam jautram zaglim, kurš vēlāk atklāja, ka tajā nav nekā - tikai zīda šalle, kas bija sasieta ļoti ciešā mezglā. Skopulis vēlāk nomira patversmē, bet zaglis - Sevastopolē no dizentērijas, aptinis ap kaklu to pašu zīda šalli.

Vairāki simti dievlūdzēju attapās ieslodzīti lielajā mošejā, kas agrāk bijusi Svētās Sofijas katedrāle, un bruņotu armijas daļu pavadībā tika grupās izvesti uz ieliņu aiz Serajas raga, no kurienes viņiem pašiem bija jāatrod ceļš uz mājām. Divi dievlūdzēji, ievīstījušies zirgu puišu apmetņos un paslēpuši pārbiedētās sejas zem kapucēm, zaldātiem parādoties, galīgi zaudēja dūšu un tuvcīņā pie lielajām durvīm tā vietā, lai ietu līdzi armijai, aizgāja līdzi kādam dezertierim ar sliktu slavu uz bijušās katedrāles sānu kapelu, kur noslīga zemē aiz kolonnas un sazinājās tikai ar nervoziem skatieniem. Viņiem bija musulmaņiem neierasti vārdi - Bens Fizerlijs un Frenks Kompstons.

Un visu to laiku pilsētas rietumos kā izklīdinātu pulku karavīri cits citam pretī brāzās trakojoši ugunsgrēki, tie ielīda visur un nodedzināja jebkuru šķērsli, kas gadījās ceļā. Tāpēc Staņislavs Paļevskis, poļu vēstnieks Diženajā Portā, ar virtuves nazi rokās nenolaizdams skatienu no loga, apsējis ar zelta diegu izšūto drēbes jostu atkal ap vidukli un neteikdams ne vārda cilvēkam, kas sasiets palika mētājamies pa paklāju, steidzīgi muka pāri Zelta ragam uz Peru.

Krīzes laikos, viņš sev teica, ārzemju varu pārstāvjiem ir jābūt pieejamiem savās vēstniecībās.

Skriedams pāri pirmajam Serajas pils pagalmam, Jašims ievēroja, ka tas bija gandrīz pilnīgi tukšs, un ko tamlīdzīgu varēja gaidīt, jo laukumā bija nostādīta Jaunā Gvarde, kas nevienam neļāva tur ieiet. Tie nedaudzie cilvēki, kas palikuši, liekas, bija sapulcējušies zem lielās platānas. Janičāru koks. Brūnajam apmetnim plandoties aiz muguras, uzmetis viņiem nervozu skatienu, Jašims steidzīgi devās tālāk pa bruģēto aleju.

Pie Ortakapi vārtiem viņam pretī iznāca pieci selamika alebardisti un aizšķērsoja ceļu. Divi turēja rokās pīķus, citi bija bruņojušies tikai ar dunčiem, taču viņu apmetņi bija atsprausti atpakaļ, kājas plecu platumā un labo roku viņi uzlikuši uz dunča spala, kas slēpās platajās biksēs.

- Dodiet ceļu, vīri! - Jašims sauca, iznācis gaismā. - Jašims Togalu, sultāna dienests!

Viņi šaubīdamies atkāpās, ļaudami Jašimam paiet garām.

Vējš, kas ar apmetni pātagoja viņa kājas, bija norimis, kādu brīdi viņš apbrīnoja milzīgo telpu, kas atklājās priekšā, bet tad ienira ciprešu alejā, pārsteigts par melnajiem, stingajiem kokiem un tumsu, kas apņēma viņu gandrīz pašā osmaņu varas centrā. Tikai šaurais lampas stars tālākajā tuneļa galā paglāba viņu no padošanās biedējošajai nakts meža gaisotnei.

Viņš izskrēja no alejas un aši devās uz dievišķāko no dievišķajiem, pēdējo vārtu portiku. Šie vārti norobežoja Diženās Portas: Porte del'Fclicita - Svētlaimes Ostas, Laimes Vārtu teritoriju un bija izeja no otrā pagalma, kur ikdienā strādāja vezīri, skrīveri, arhivāri un vēstnieki, pareizāk - viņi vai nu vienkārši garlaikojās, vai izsludināja pavēles, tā kontrolēdami un vadīdami ļaužu dzīvi no Sarkanās jūras līdz pat Danubei. Aiz vārtiem pletās trešā pagalma svētā teritorija, te savas dienas vadīja viena milzu ģimene, kuras eksistenci padarīja īpaši nozīmīgu šahinšāha [63] , dieva vietnieka Zemes virsū - sultāna klātbūtne.

Tomēr Dieva vietnieka apartamentu vārti bija cieši aizslēgti.

Klaudzināšanai ar dūrēm pa dzelzī kaltajiem vārtiem neviens neatsaucās, tikpat labi viņš varētu klaudzināt pa akmeni. Aizkaitināts viņš paspēra pāris soļu atpakaļ un palūkojās uz augšu. Milzīgās karnīzes bija ieturētas klasiskajā osmaņu stilā, izvirzītas desmit vai vairāk pēdu uz āru. Viņš aplaida skatienu sienām. Arējā sienā bija iebūvētas impēriskās virtuves, tā bija gara kupolu rinda kā uz plaukta sakrautas bļodas, tur nevarētu tikt cauri. Viņš pagriezās pa kreisi un sāka aši soļot uz arhīva pusi.

Kad viņš uzlika roku uz inkrustētajām durvīm un pagrūda tās, viņu neviens neapturēja. Durvis atbildot nokrakšķēja, un viņš iegāja vestibilā. Priekšējās durvis bija mazlliet pavērtas, un pēc brīža Jašims jau atradās pazīstamajā, tumšajā arhīva telpā.

-     Ibū? - viņš pasauca.

Nekādas atbildes. Viņš pasauca vēlreiz, mazliet skaļāk: - Ibū? Vai tu tur esi? Tas esmu es, Jašims.

Mazītiņā svece tālākajā telpas galā uz brīdi tika nopūsta, bet tad parādījās atkal. Tumsā kāds bija pakustējies.

-    Nebaidies. Man vajadzīga tava palīdzība.

Viņš izdzirda sandaļu plakšķēšanu pa akmens grīdu, un Ibū iznāca gaismā. Viņa acis bija ļoti apaļas.

-     Ko jūs tur varat darīt? - viņš gandrīz čukstēja.

-     Man jāiziet pa aizmugures durvīm, Ibū. Vai tu vari mani izlaist?

-    Man ir atslēga. Bet… es negribu tur iet.

-    Nē, tu paliec. Vai zini, kas notiek?

-     Es esmu jauniņais. Mani neaicināja, bet tur notiek kaut kāda sapulce. Tas ir bīstami.

-    Atslēdz nu.

Mazās durtiņas veda uz gaiteni, pa kuru valida Kosema tika vilkta pretī nāvei. Jašims satvēra Ibū roku.

-    Labu veiksmi, - jaunais cilvēks nočukstēja.

Durvis uz harēma sardzes telpu bija aizvērtas. Jašims tās ar ašu roktura pagriezienu atvēra un iegāja iekšā.

-    Esmu aicināts, - viņš paziņoja.

Rīkojies.

Alebardisti stāvēja kā sastinguši.

Kad Jašims atvēra durvis, tie pat nepūlējās viņu apstādināt, it kā būtu mehāniskie zaldātiņi, kurus kāds bija aizmirsis uzvilkt.

Kādu mirkli viņš arī stāvēja kā zemē iemiets, nolūkodamies uz sultāna mātes pagalmu.

Tad viņš paspēra soli atpakaļ un ļoti klusi aizvēra durvis.

Harēma vergu guļamtelpas atradās aiz kolonādes, kas apjoza vali- das pagalma vienu pusi. Klusi atvēris durvis, Jašims nokļuva mazā istabiņā bez mēbelēm, kur pa grīdu bija izmētāti paklāji un matrači un ko blāvi apgaismoja dažas īsas sveces, kas bija saliktas šķīvjos uz grīdas. Guļamie bija tukši, tumšas ēnas aizrestotajos logos norādīja, ka harēma vergi bija sapulcējušies tur, lai labāk redzētu.

Vienai no vergu meitenēm aizrāvās elpa, kad Jašims parādījās viņai blakus. Viņš pielika pirkstu pie lūpām un palūkojās lejup.

Šo skatu Jašims neaizmirsīs nekad mūžā. Kreisajā pusē, pa durvīm izskrējušo un trijās rindās gar sienām saspiedušos harēma sieviešu pulka priekšgalā pie savas istabas durvīm stāvēja valida. Jašims lēsa, ka tur bija simt vai vairāk sieviešu visās iespējamajās kailuma pakāpēs. Dažas, izceltas no gultām, bija vēl pidžamās.

Apkārt pagalmam bija sapulcējušies pils einuhi greznos tērpos, melnie un baltie. Viņi klanīja spīguļojošos turbānus ar tajos saspraustajiem vērtīgajiem dārgakmeņiem kā zivju gārņi vairošanās periodā. Jašims nodomāja, ka tur jābūt vismaz trijiem simtiem vīru, viņi sačukstoties čabinājās kā baloži kokos.

Tad einuhu pulkā iestājās klusums, viņi pagrieza sejas pret durvīm, kas atradās zem Jašima loga, un sāka lēni kāpties sāņus, veidodami eju. Tagad Jašims varēja viņus labāk saskatīt, pat pazina dažas sejas. Viņš redzēja sabuļus un kašmira kaftānus [64] , karaliskas vērtības piespraudes un dārgakmeņus. Viņi drīzāk izskatās pēc žagatām, nevis pēc baložiem,

Jašims nodomāja. Tas ari pievelk viss, kas spīd, viņas rauš savās ligzdās zeltu un briljantus.

Viņš pastiepās uz pirkstgaliem, lai redzētu, kas nāk cauri pūlim, kaut gan bija to jau gandrīz sapratis. Milzīgajā, tumšajā, ar kažokādu oderētajā apmetnī, kas mitrajā gaisā spīguļoja un laistījās, kislar agha izskatījās lieliski. Viņš gāja lēni, taču viņa solis bija pārsteidzoši viegls. Harēma galvenā uzrauga roka, kas aptvēra pogu, bija gredzenu pilna. Viņa seja bija pazudusi zem spilgti baltā muslīna turbāna, kas bija aptīts ap sarkano, konisko amata cepurīti, tāpēc Jašims nevarēja novērtēt viņa sejas izteiksmi. Taču redzēja, kā pārējie einuhi novērsa acis, it kā neuzdrošinātos atklāti paskatīties viņam sejā. Jašims pazina šo pērtiķa ģīmim līdzīgo, sagrumboto seju, asinīm pieplūdušās acis, resnos, uzblīdušos vaigus, tā bija seja, kas nes izvirtības zīmogu, turklāt nes šo netikumu ar nesatricināmu vienaldzību.

Tagad einuhi bija izveidojuši divus ķīļus, atstājot harēma uzraugu aci pret aci ar validu pagalma pretējā pusē. Viņš nepacēla rokas, nebija nekādas vajadzības. Neviens pat nesakustējās.

-    Ta Stunda ir situsi.

Viņš runāja lēni, augstā, aizlauztā balsī.

-     Mēs, kas esam sultāna vergi, pasludinām to Stundu. Mēs, kas esam sultāna vergi, apvienojamies viņa aizstāvībai. Mēs, kas krītam ceļos troņa priekšā, aizstāvam varas simbolu. Mēs runāsim ar tavu dēlu, mūsu kungu un pavēlnieku, ar valdnieku valdnieku! Ta Stunda ir situsi! - Galvenais einuhs pacēla balsi līdz spiedzienam.

Un no einuhu rindām pacēlās nedroši izsaucieni: - Ta stunda! Ta stunda!

Valida pat nepakustējās, ja neskaita to, ka piecirta glezno kājiņu pret akmens pakāpienu.

Galvenais einuhs pacēla rokas ar tikpat līkiem pirkstiem kā viņa nagi.

-     Lai plīvo Pravieša karogs. Dieva un cilvēku dusmas ir jāremdē. Viņam ir jāatsakās no neīstenticības bezdibeņiem un, stingri turot rokās osmaņu zobenu, jāpaceļ tas ticības aizstāvībai! Tāds ir Ceļš. Ir rakstīts, ka zinošie rīkosies un saplūdīs ar Kodolu. Apvāršņu Pavēlnieks, Kalifs un Sultāns - tas ir viņa liktenis. Ļaudis ir cēlušies, altāri slacīti. Šodien, vienpadsmitajā stundā, mūs ir pamodinājis Dievs. Ta ir Atjaunošanās Stunda! Lai viņš iznāk! - galvenais einuhs šaušalīgā balsī noauroja. Viņš sažņaudza pirkstus vaļīgās dūrēs un ļāva tām nokrist gar sāniem. Viņa balss noklusa līdz aizsmakušam čukstam: - Atklāj Būtību.

Validai, tāpat kā Jašimam, galvenā einuha izrāde likās pārāk teatrāla. Viņa pagrieza galvu, kaut ko iečukstēja vienai kalponei ausī, un Jašims ieraudzīja viņas nevainojamo profilu, vēl arvien noteiktu un skaistu, pazina laisko acu skatienu, kad viņa pagriezās un atkal pievērsās galvenajam einuham. Laiskais skatiens nozīmēja briesmas. Viņš prātoja, vai kislar agha to zina.

-    Kislar, - viņa teica jautra nicinājuma pilnā balsī. - Dažas lēdijas mūsu vidū nebūt nav pat kārtīgi apģērbtas. Bet vakars, es atļaušos piebilst, ir drēgns. Kas attiecas uz jums - jūs neesat tērpies piedienīgi.

Viņa mazliet pacēla zodu, it kā nopētīdama viņu. Einuha acis niknumā samiedzās.

-    Nē, kislar, jūsu turbāns, liekas, ir kārtībā. Taču, kā šķiet, jūs valkājat manus dārgakmeņus.

Labi darīts, Jašims uzsita ar dūri pa plaukstu. Valida noteikti zināja, kā izmantot informāciju.

Galvenā einuha nāsis iepletās, tomēr viņš aši nolaida skatienu. Vai nu triecienu deva šī kustība, kas neapšaubāmi tika izdarīta par viņu spēcīgākas sievietes ietekmē, vai arī tā bija sultāna mātes replikas absolūtā negaidītība, Jašims to nevarēja pateikt. Taču kislar agha atvēra muti, bet tad atkal aizvēra to, it kā gribētu teikt runu, bet nevarētu.

Validas balss skanēja kā uzvilkta stiegra. - Un, lai tos iegūtu, jūs vēl turklāt izdarījāt slepkavību. Vai ne, kislar!

Einuhs pacēla rādītājpirkstu un norādīja uz sultāna māti. Jašims redzēja, ka pirksts dreb.

-    Tie ir… vajadzīgi manam spēkam un varai! - viņš ķērca. Tagad, ievilkts strīdā, kuru nebija paredzējis un kurā noteikti nespēja uzvarēt, viņš improvizēja. Un viņa spēks un vara gaisa ar katru nākamo izrunāto vārdu.

Ar acu kaktiņu Jašims pamanīja zogamies gar sienu baltu stāvu. Priekšā kā kaķis izlēca meitenīgs stāvs un sāka skriet einuha virzienā.

Einuhs tūdaļ to neieraudzīja - meiteni aizsedza paša izstieptā roka.

- Lai iznāk sultāns, vai arī pēc tam jūs izbaudīsiet nepakļaušanās sekas! - harēma pārraugs brēca. Tad viņa galva mazliet pagriezās, un tajā pašā mirklī Jašims meiteni pazina.

Ta bija meitene, kas bija nozagusi gozde gredzenu.

Jašims aizvēra acis un atkal ieraudzīja viņas skaisto, nepiekāpīgo seju, kāda tā bija brīdī, kad meitene bija noslēgusies sevī un nerunāja ar viņu.

Tikai tagad viņš saprata šo izteiksmi. Ta bija dziļu skumju maska.

Kāda vergu meitene viņam blakus noelsās, un Jašims atvēra acis. Meitene bija apvijusies ap milzīgo einuhu, viņš nokratīja to no sevis kā mušu. Tomēr jau nākamajā mirklī viņa bija kājās, un Jašims pirmo reizi ieraudzīja, ka meitene dūrē kā skorpiona dzeloni ir sažņaugusi līku tērauda dunci. Viņa lēca vēlreiz, un šoreiz izskatījās, it kā viņi apkamptos kā mīlnieki - slaida, balta meitene un milzīgs melns vīrietis, kas sagrīļojās, kad meitene viņam pieplaka.

Taču viņa nebija cienīgs kislar agha pretinieks. Vīrieša rokas sakļā- vās ap viņas kaklu, un viņš spēcīgi atgrūda meiteni no sevis projām. Garie pirksti pletās uz viņas kakla kā traips. Viņa izmisīgi spārdījās ar kājām, taču tās slīdēja uz mitrā akmens. Viņas rokas pacēlās, lai aptvertu vīrieša rokas, taču kislar agha bija daudz spēcīgāks. Ar tādu kā rūcienu viņš atgrūda meiteni nost. Viņa sabruka zemē un palika nekustīgi guļam.

Nekustējās neviens. Pat validas kājiņa vairs neklaudzināja pa akmens pakāpienu.

Pēkšņi viena no sievietēm iekliedzās un piespieda roku pie lūpām. Kislar agha atvēra muti, lai runātu.

Viņš ieklepojās.

Viņa rokas pacēlās pie vēdera.

Einuhi, kas stāvēja aiz viņa, sāka uztraukti sarunāties. Viņu vadonis pagriezās pret tiem, un, kad viņš sakustējās, Jašims pavisam skaidri saprata, kas bija licis sievietei iekliegties.

Cerkesu duncis ar dārgakmeņiem rotātu rokturi.

Galvenais einuhs pagriezies izšļāca siekalu šalti un tad kā vērpda- mies lēni slīga uz leju; viņa milzu rumpis griezdamies grima zemē. Viņa kājas saļodzījās, un viņš nokrita uz ceļiem, het no vēdera vēl arvien rēgojās dunča rokturis. Einuha sejā hija šausminošs izbrīns, ko viņš aiznesīs sev līdzi kapā.

Jašims dzirdēja, kā harēma galvenā einuha ķermenis ar dobju troksni ar galvu pa priekšu nobūkšķēja pret zemi.

Pagalmā iestājās pēkšņs klusums, pēc tam sākās elles troksnis. Einuhi spiedās uz durvju pusi kā apsēsti, cenzdamies paglābties, un darīja visu, lai starp kritušo vadoni un viņiem izveidotos iespējami lielāks attālums. Vīri slīdēdami rāpās cits citam pāri, lai sasniegtu durvis, daži muka uz Zelta ceļa pusi, citi saplūda zem kolonādes, kur Jašims viņus vairs nevarēja saskatīt. Uzvelkamie alebardisti droši vien palika nekustīgi, lai gan viņu mājokļu svētnīcā iebruka dučiem nepiederošu vīru. Rīt jūs neatradīsiet nevienu, kurš atzītu, ka vakar vakarā tur bijis klāt.

Tomēr tas neliegs viņiem citam citu apvainot šai nodarījumā.

Tomēr bija viens, par kuru viņš varēja galvot personiski. Jašims priecājās, ka Ibū bija izvēlējies pareizo ceļu un palicis pie saviem appe- lējušajiem tekstiem un dokumentu skrandām.

Visi einuhi bija pametuši pagalmu, atstādami aiz sevis dārgakmeņus, rītakurpes un pat pa akmens plāksnēm izmētātus zižļus. Daži vīri pēc pirmās panikas bija mēģinājuši aizsprostot pūlim ceļu, uzmundrinoši saukdami: "Ta Stunda tomēr ir situsi!" Taču einuhi bēga kā cāļi no aploka, un uzmundrinājuma vārdi apklusa. Visi bija projām.

Turpretī sievietes nebija izkustējušās, tās gaidīja pavēlnieces signālu. Galvenais einuhs un mirusī meitene joprojām gulēja uz spīdīgajām akmens plāksnēm kā figūras, izceltas no milzu šaha spēles laukuma, - baltais bandinieks upurēts, lai nokautu melno torni. Tomēr tas.bija labprātīgs upuris. Jašims nodomāja, ka gredzens tomēr bija bijis viņas īpašums, apliecinājuma zīme, kuru meitene lūgusi nēsāt savai mīļotajai. Šajās sienās pastāvēja arī citas mīlestības formas, ne tikai sievietes mīlestība uz vīrieti. Ko ģērbējs bija viņiem teicis? Ka šis gredzens ar ezoterisko simbolu un slēpto nozīmi parādās gan šur, gan tur. Tagad tas bija daudzmaz skaidrs. Bezgalīgs aplis, kurā čūska rij čūsku. Vilšanās, azarts un bauda līdzīgās daļās, turklāt bez problēmām, bez pēcnācējiem.

Valida bija nokāpusi pagalmā, un sievietes sapulcējās ap meitenes ķermeni, pacēla to un nesa noguldīt zem kolonādes.

Pat tagad Jašims izjuta sāpīgu nožēlu par vīru, kas bija nogalinājis meiteni un arī viņas mīļāko. Tikai pirms dažām stundām abi bija sarunājušies tieši tajā vietā, kur viņš tagad gulēja, un tas atgādināja Jašimam par sultāna tēva Selima noslepkavošanu brīdī, kad viņš, izklaidēdams pils meitenes, bija spēlējis neju [65] . slepkavību izdarīja galvenā einuha priekšgājējs. Vai tā bija tradīcija, ko viņš centās saglabāt? Sultānus nogalina viņu pašu harēma galvenie einuhi?

Bet kāpēc viņš bija ņēmis validas dārgakmeņus? Protams, viņš sev kaut kādā muļķīgā veidā to bija attaisnojis, savā šaurajā, viltīgajā un māņticīgajā veča prātiņā viņš dārgakmeņus bija kaut kā sasaistījis ar veiksmi un varenību un zaga tos kā talismanu, kā amuletu, kam vajadzēja viņu izvadīt cauri karjeras krīzes brīžiem.

Uzlicis roku uz arhīva durvju roktura, Jašims apstājās. Kas šim jaunajam cilvēkam būtu jāstāsta?

Viņš nospieda rokturi un atvēra durvis. Ibū tur iekšā vienkārši stāvēja un turēja lampu.

-    Kas noticis? Es dzirdēju kliedzienus.

Viņš pacēla lampu augstāk, lai apgaismotu gaiteni aiz Jašima muguras.

-    Kas par lietu? - Jašims vaicāja.

Ibū lūkojās viņam pār plecu. Likās, ka viņš vilcinās.

-     Vai jūs esat viens? Ak. Man šķita, ka dzirdu vēl kādu. - Viņš pacēla roku un ar plaukstu apvēdināja seju. - Uh, karsti.

Jašims pasmaidīja.

-     Vismaz drīz būs, - puisis turpināja. - Ja mēs neapdzēsīsim tos ugunsgrēkus. Ta nu tas ir, - Ibū, vārgi smaidīdams, noteica.

Atbalstījies ar roku pret durvju stenderi, Jašims raudzījās grīdā. Viņš domāja par Ibū, kas te palika strādāt viens, kamēr einuhi validas pagalmā vajāja savu sultānu. Viņš domāja par mazajām sānu durtiņām, pa kurām bija tik ērti ienācis, un par vīru pulciņu, ko bija redzējis ārpusē, zem Janičāru koka. Laiku saskaņošana bija akurāta, vai ne tā? Sacelšanās pilsētā un te, sultāna piespiešana ar varu. Konspiratoriem būs bijis vajadzīgs kāds sazināšanās veids, lai jaunumus par sultāna mistisko apoteozi nogādātu pie dumpiniekiem ārpusē.

Būs bijis vajadzīgs kāds starpnieks. Kāds, kurš varētu ziņas no harēmam pietuvinātās pasaules pienest vīriem, kas apdraudēja pilsētu ārpusē.

Viņš juta kaklā smagu kamolu.

-    Kādus ugunsgrēkus, Ibū? - viņš klusi vaicāja.

Jašimam negribējās ieskatīties Ibū sejā. Viņš negribēja pārliecināties, ka viņam ir taisnība, ka Ibū bija šī svira, ap kuru grozījusies visa sazvērestība. Taču viņš to saprata no tā, kā Ibū stomījās, cenzdamies sameklēt atbildi. No tā vienkāršā fakta, ka neviens arhivārs, ieslodzīts arhīva augstajās sienās, nevarēja redzēt uguni vai dzirdēt par ugunsgrēkiem, kurus Jašims redzēja izceļamies tikai dažus mirkļus pirms ierašanās pustukšajā pilī.

Ibū jau bija zinājis, kas notiks.

Viņa acis negribīgi pievērsās jaunā cilvēka sejai.

-   Tas nenostrādāja, Ibū. Galvenais einuhs ir miris. Tev neviens cits nebija jāgaida.

Viņš skatījās garām arhivāram un aptumšotajām grāmatu kaudzēm uz durvju pusi. Lampas gaisma viņa priekšā mirgoja. Jašims cieši aizmiedza acis un atkal atvēra tās. Liesma dega gaiši. Ibū pagriezās un uzmanīgi nolika lampu uz galda. Jašims nodomāja, ka pirksti uz lampas pamatnes it kā piedāvā, it kā lūdz. Ibū raudzījās mazajā gaismas aplī, un kaut kas viņa skumjajā skatienā Jašimam atgādināja vīru, kura līķis gulēja ārā, lietus apskalotajā pagalmā. Pirms daudziem gadiem kislar agha droši vien līdzinājās jauneklim Ibū. Maigs un slaids. Valdzinošs. Laiks un pieredze bija padarījuši viņu rupju, bet reiz viņš bija bijis skaists.

-     Nekas nav beidzies, Ibū, - Jašims lēni sacīja. - Tev tas viņiem jāpasaka. Apstādini notiekošo. "Ta Stunda vēl nav situsi.

Ibū elpoja ļoti ātri. Viņa nāsis iepletās.

Viņš ļoti piesardzīgi noņēma pirkstus no lampas. Tad pacēla roku un paraustīja auss ļipiņu.

Jašimam iepletās acis.

-     Darfura? - viņš vaicāja.

Jaunais cilvēks paraudzījās viņā un palocīja galvu. - Tur nekā nav. Būdas. Upē krokodili. Uz ceļiem mazas krūmu cūkas, suņi. Viņš man teica, lai braucu šurp. Un es pats arī gribēju.

Jašims iekoda lūpā.

-     Man ir četri brāļi un sešas māsas, - Ibū turpināja. - Ko citu es varēju darīt? Viņš mums šad tad atsūtīja drusku naudas. Kad viņš kļuva par galveno, sūtīja pēc manis.

-    Skaidrs.

-    Viņš ir manas mātes tēvocis, - Ibū sacīja. Jašims pamāja. - Mana vectēva brālis. Man gribējās uz šejieni. Pat ar visiem naža draudiem es biju priecīgs. Man nebija bail.

Nē, Jašims nodomāja, tu izdzīvoji. Dusmas vai izmisums - viens no abiem palīdz tev izdzīvot. Viņa paša gadījumā dusmas. Bet Ibū? Ciematā dubļi un krokodili, bet tuksnesī viņu savaldīja nazis, glābiņa apsolījums.

-    Paklau, Ibū. Kas noticis, noticis. Aizstāvja tev vairs nav, taču es par tevi galvošu. Tev tagad jānāk ar mani un jāpasaka vīriem ārpusē, ka spēle ir beigusies. Ta Stunda ir pagājusi. Izdari tā, Ibū, iekams mirst daudzi.

Ibū nodrebēja un pārlaida plaukstu pār seju.

-    Jūs… jūs mani aizstāvēsiet?

-    Ja tu tagad nāksi kopā ar mani. Tam ir jānāk no tevis. Kur viņi gaida, zem koka?

-    Jā, zem Janičāru koka, - Ibū gandrīz čukstēja.

Jāiet tūliņ, Jašims nodomāja, pirms zēns nav paguvis nobīties. Kamēr nav par vēlu.

Viņš saņēma Ibū roku. - Ejam, - viņš sacīja.

Kad viņi sasniedza Ortakapi vārtus, Jašims izlīdzināja soli.

-    Ibū, - viņš klusā balsī teica. - Tālāk es nedrīkstu iet. Mana klātbūtne tev neko labu nedos. Tev jāpasaka, ka kislar agha ir miris, bet pilī viss ir mierīgi. Tikai to. Saproti?

Ibū saspieda viņa roku. - Vai jūs būsiet šeit?

Jašims vilcinājās.

-    Man ir jāatrod ģenerālis, - viņš atbildēja. - Tev nedraud nekādas briesmas, viņi gaida ziņnesi. Tagad ej!

Viņš viegli uzsita Ibū uz pleca un noskatījās, kā jaunais cilvēks lēni iziet pa vārtu eju un dodas pie vīru pulciņa platānu tumšajā ēnā. Viņš redzēja, kā vīri sarosās un pagriežas pretī, un pārliecinājās, ka Ibū piesaistījis viņu uzmanību, tad izslīdēja pa vārtiem un, turoties ēnā, nogriezās ap pirmā pagalma pretējo sienu.

Artilērijas bataljona komandieris Zengī Jalmuks pabāza pirkstu zem zoda siksnas un pārbrauca pa to no vienas auss līdz otrai. Jaunajā Gvardē viņš bija nokalpojis desmit gadus, pirms pieciem gadiem no parasta zaldāta uzdienējies līdz artilērijas korpusam, un vienīgā viņa sūdzība pa šiem desmit gadiem bija galvassega, kas karavīriem jānēsā, - neīstenticīgo zaldātu ķivere ar ciešu ādas siksnu zem zoda. Tagad viņš bija desmit lielgabalu un to apkalpes, kopā četrdesmit vīru, liela bataljona komandieris.

Viņš paraudzījās pāri hipodromam un kaut ko noņurdēja. Viņš bija piedalījies smagās cīņās karstajās Sīrijas smiltīs, pabijis Armēnijā, kad kazaki lauzās cauri kājnieku rindām un ar saulē liesmojošiem zobeniem putās nodzītu zirgu mugurā uzbruka viņa redutēm, bet komandējošais virsnieks solījās nošaut katru, kas atstās savu posteni. Kauja, kā viņš to bija iegaumējis, nozīmē stundām un dienām ilgu gaidīšanu, tas nozīmē atbīdīt malā jebkuru domu. Gaidīšanu pārtrauc īsas, mežonīgas sadursmes, kurās domāt vispār nav laika. "Atmetiet šīs muļķības," viņiem atkal un atkal atkārtoja komandējošie virsnieki.

Nu ko, tagad Zengī Jalmuks bija viens no viņiem, taču aizliegums domāt vēl joprojām palika spēkā, vismaz tiktāl, cik viņš to spēja saprast. Viņam pavēles nāca tieši no paša ģenerāļa, kas staigāja pa līnijām kā vājprātīgs, pozicionēdams lielgabalus, pamācīdams eskadronus, precizēdams tēmēšanas leņķus un piekodinādams visiem būt paklausīgiem. Zengī, protams, nebija pret to iebildumu, taču viņš pats arī bija stambulietis, nevis kaut kāds jauniesaucamais no Anatalijas, un viņam likās dīvaini, ka pats savā pilsētā viņš stāv dīkā un sargā ieročus, kamēr pilsēta liesmo vienās ugunīs.

Viņam gribējās būt piekomandētam sultānam Ahmetam vai tai otrajai, nezināmajai, dziļāk pilsētā dislocētajai daļai, kur ļaudis, bez šaubām, paši uz galvas metas cīņā ar ugunsgrēkiem, nevis pakļaujas pavēlēm notēmēt lielgabalus uz vienu vai otru pusi, lai apstādinātu pūli, kas tuvosies pilij. Taču ģenerālis savos norādījumos bija ļoti precīzs. Veidodami sprostuguni, ko bija paredzēts atklāt gandrīz vienā laikā, viņi pat bija saskaņojuši pulksteņus. Sprostuguns, kuras mērķi Zengī Jalmuks nedz apšaubīja, nedz saprata, bet kuru ģenerālis pats personiski bija sagatavojis, ar koordināšu žūksni rokās staigādams no lielgabala pie lielgabala, it kā nevarētu paļauties, ka artilērijas bataljona komandieris to izdarīs pats.

Un tikmēr, viņš grūtsirdīgi prātoja, atkal bija jāgaida. Jāgaida, kamēr pilsēta deg.

Aiz Serajas vārtiem viņš pamanīja cilvēku brūnā apmetnī, kas sarunājās ar diviem sargkareivjiem postenī, un sarauca pieri. Viņa pavēles bija skaidras - turēt civilos tālāk no karadarbības zonas. Šis vīrs būs izsprucis pa pils vārtiem. Zengī Jalmuks iztaisnoja plecus un gāja pie viņiem. Šim vīram būtu labāk doties atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis, turklāt divtik ātri. No pils vai ne no pils, viņš liks tam sajust, kālab tas tā jādara.

Tomēr viņš nebija paguvis noiet ne piecus jardus, kad vīrs brūnajā apmetnī pagriezās un sāka pētīt zemi. Viens no sargkareivjiem norādīja virzienu, un viņš, roku pacēlis, nāca komandierim pretī.

-     Klausieties, - Zengī iesāka, taču civilais viņu asi pārtrauca.

-    Jašims Togalu, imperatora dienests, - viņš sacīja. - Man nepieciešams satikt ģenerāli un ātri. Operatīvā vajadzībā, - viņš piebilda. - Būtiski svarīgas izlūkdienesta ziņas.

Zengī samirkšķināja acis. Ieradums paklausīt bija iesakņojies ļoti dziļi, un svešinieka izturēšanās bija augstprātīga, tā līdzinājās komandiera stilam.

Kas attiecās uz Jašimu, viņš tikai sakrustoja pirkstus aiz muguras.

Kādu brīdi abi vīri skatījās viens uz otru.

Tad Zengī Jalmuks pacēla roku un norādīja. - Tur, augšā, - viņš sacīja.

Jašims sekoja norādītajam virzienam. Virs sienām un kokiem, kas aptvēra Lielo mošeju. Aiz minaretiem. Vēl augstāk un tālāk.

Viņš rādīja uz Svētās Sofijas kupolu.

- Tad esmu nokavējis, - Jašims asi noteica. - Baidos, ka man jānoskaidro, kādu pavēli esat saņēmis.

Ģenerālis atbalstījās pret izvirzījuma skārda pārsegumu un nolika vaigu uz gludā metāla. Viņš nebija pamanījis, cik ļoti bija uztraucies. Seja svila kā pilsēta, kas gulēja pie viņa kājām.

Te tālumā, no skārda jumta, viņam pavērās lielisks skats. No apakšas Svētā Sofija likās izplaukstam kā vientuļa eksplozija - tās masīvais centrālais kupols balstījās uz apļveida izvirzījuma, kas it kā peldēja gaisā virs divām nogrieztām kupola pusēm. Ta kopš neatminamiem laikiem mākslinieki to bija gleznojuši - apaļām malām, tāpat kā daudzas mošejas. Taču te viņi maldījās. Celta sestajā gadsimtā, Bizantijas imperatora Justiniāna katedrāle personificēja divu pretēju formu vienību. Lielais, apaļais kupols, kas pacēlās virs riņķveida arku galerijas, spraucās uz debesīm caur skārda plāksnēm klātu četrstūri. Ta četros stūros bija laukumi, kur jumta piķis lielākoties bija plāns, un tā nu iznāca, ka tieši no turienes, divsimt pēdu virs zemes, ģenerālis varēja brīvi raudzīties pāri septiņiem pakalniem, pāri Serajas ragam un tumšajiem ūdeņiem aiz tā, ko tikai šur tur apgaismoja kāda grīļīga laterna.

Viņš iztēlojās, kā tālāk uz rietumiem ūdenī atspīd liesmas, kas arī tagad šāvās debesīs, izsviezdamas krāšņas dzirksteļu šaltis, lēkdamas no jumta uz jumtu, aprīdamas veco ostmalas māju koka sienas, iebruk- damas durvīs, rēcot auļodamas lejup pa ielām un alejām. Neapturama šķīstīšanas uguns pavardā, zem kura liesmu uztur divi tūkstoši viltību, blēdību un krāpšanas gadu.

Liesmas pilsētai piestāvēja. Visus šos garos gadsimtus tās gruzdēja, šad un tad izlauzdamās brīvībā, kur barojās no posās, ar ko Stambula bija kā bāztin piebāzta, tā bija iesākusies ēnainajos pilsētas nostūros, likumos un kaktos, kur bija sanesti putekļi, mēsli, miljoniem tumšu un neizglītotu dvēseļu pūstošās atliekas. Uguns un ūdens pilsēta. Netīrumu un slimību pilsēta. Pilsēta, kas, stāvēdama ūdensmalā, smird kā irstošs līķis, pārāk sapuvis, lai to kustinātu. Pilsēta, kas pūdama un trūdēdama vēl atspīd eļļainā ziedā.

Viņš pagriezās pret dienvidiem. Cik tumša izskatās Seraja! Kā aizslēpusies aiz saviem antīkajiem mūriem, sēž uzkalnā un perē pati savu diženumu! Taču ģenerālis zināja labāk, tā bija maitasputna ligzda, izklāta ar neskaitāmu paaudžu mēsliem un izkārnījumiem, piekrauta ar mirušo kauliem, pilna ar tikko apspalvojušos maitasputnēnu izsalkušajiem un uzstājīgajiem kliedzieniem. Maitasputnus sildīja pašu ekskrementi un baroja mēsli, ko tie izplūkāja no apkārtesošās mēslu kaudzes - pilsētas, kurā Seraja bija iebūvēta.

Ģenerālis pagājās uz priekšu pie notekcaurules un paraudzījās uz laukumu, kur pie lielgabaliem stāvēja viņa vīri. Kārtība un disciplīna, viņš nodomāja, labi zaldāti, kas nokomplektēti dažos pēdējos gados atbilstoši paklausības un godbijības garam. Viņi zināja, kāds sods draudēja par iziešanu no ierindas. Kārtība un paklausība veidoja armiju, bet armija bija spēcīgs ierocis tāda cilvēka rokās, kas zināja, kā to lietot. Bez pienācīgas kārtības tas būs tikai salašņu bars, kas rūks un kodīs kā traki suņi, kas neapzināsies savu mērķi, būs atvērti ikvienai ietekmei un kļūs par upuri katrai iegribai.

Labi, šonakt viņš parādīs cilvēkiem, kas ir stiprākais - akls salašņa un maitasputna ligzda vai svina lode un disciplīnas spēks.

Un, kad dūmi izgaisīs, iestāsies jauns sākums. Jauns, brīnišķīgs sākums.

Ģenerālis pasmaidīja, un viņa acīs atspīdēja liesmu ugunis.

Tad ģenerālis sastinga. Viņš atrāvās no sienas un izvilka no jostas pistoli.

Viņš uzvilka gaili un pavērsa stobru taisni, tēmēdams uz arku.

Kāds nāca augšā pa kāpnēm.

Ēna kļuva garāka, un ģenerālis ieraudzīja einuhu, kas, mirkšķinādams acis, grozīja galvu uz visām pusēm.

- Labi darīts, Jašim, - ģenerālis smaidīdams teica. - Es jau prātoju, atnāksiet vai neatnāksiet.

Ģenerālis paklaudzināja ar kāju pa slīpo jumtu.

-    Vai jūs zināt, kas tas ir? Vai zināt, kur mēs atrodamies?

Jašims cieši paraudzījās viņā.

-     Protams, zināt. Tas ir Lielās mošejas jumts. Vai redzat to kupolu jums virs galvas? Grieķi to sauca par Hagia Sophia, Dievišķās Gudrības baznīca. Vai zināt, cik tā ir veca?

-    Ta ir uzcelta vēl pirms Pravieša laika, - Jašims atturīgi sacīja.

-     Satriecoši, vai ne? - Ģenerālis nosmējās. Likās, ka viņš ir vislabākajā omā. - Un to uzcēla nieka piecos gados. Vai varat iedomāties, kādas pūles tas prasīja? Ko mēs ar tādu enerģijas daudzumu varētu paveikt šodien, ja izlietotu to kaut kam patiešām vērtīgam?

Viņš vēlreiz pasmējās un piecirta ar kāju.

-     Kā kaut kas tik vecs var pastāvēt tik ilgi? Labi, es jums to pateikšu. Tas ir tāpēc, ka nevienam, pat ne pašam Mehmetam Iekarotājam nepietika prāta vai drosmes to nojaukt. Vai es jūs pārsteidzu?

Jašims sarauca pieri. - Ne visai, - viņš mierīgi atbildēja.

Ģenerālis pacēla acis.

-     Tūkstošiem kaltu skārda plākšņu, - viņš teica. - Akriem. Un pīlāri. Un kupols. Iedomājieties tikai, Jašim! Tas gulstas uz mums vairāk nekā četrpadsmit simtgades. Mēs pat nevaram saredzēt, kas atrodas aiz pils vai tai apkārt. Mēs nespējam iedomāties pasauli bez tās. Vai tad spējam? Vai zināt, tā ir kā smirdoņa, ko pēc brīža vairs neviens neievēro. Pat ja tā saindē. - Ģenerālis paliecās uz priekšu. Jašims pamanīja, ka šaujamo viņš joprojām tur stingri. - Un tā saindē mūs. Tas viss mūs saindē. - Viņš pamāja ar roku. - Gadu no gada pieradums, kas kraujas uz aizspriedumu, tumsonības un alkatības kaudzes. Nu taču, Jašim, jūs to zināt tikpat labi kā es. Tas mūs smacē. Tradīcija! Vienkārši sakrājušies netīrumi. "Ta paņēmusi pat jūsu pautus!

Pret gaismu, kas nāca no aizmugurē liesmojošajiem ugunskuriem, Jašims vairs nevarēja saskatīt ģenerāļa seju, taču dzirdēja, kā viņš ķiķina par savu trāpīgo piezīmi.

-     Es tikko nāku no pils, - Jašims sacīja. - Sultāns ir drošībā. Tur notika, varētu teikt, valsts apvērsums…

-    Apvērsums? - Ģenerālis pārlaida ar mēli pār lūpām.

-    Jā. Sacēlās pils einuhi, kurus vadīja kislar agha. Viņi gribēja pagriezt pulksteni atpakaļ. Atjaunot janičārus. Ta bija teikts arī tajā kara- gezu dzejolī, vai atceraties?

Ģenerālis piepūta vaigus. - Nu ko jūs, Jašim. Tas nav svarīgi. Jūs taču to zināt, vai ne? Einuhi. Sultāni. Ar sultānu ir beigas. Edikts? Vai tiešām jums liekas, ka edikts kaut ko mainītu? Jūs viņu šodien redzējāt, to veco žūpu, vai ne? Kas jums liek domāt, ka kāds no viņiem var virzīt valsti uz priekšu? Viņi ir puse no mūsu problēmas. Zem šīm debesīm ir tikai viena vienlīdzības forma - kad tu plecu pie pleca kopā ar visiem stāvi ierindā un saņem pavēles no augšas. To vajadzēja izdomāt jau sen, taču mums nogāja greizi.

-    Janičāri?

Ģenerālis uzjautrināti ņurdēja.

-    Janičāri un viņu krievu draugi. No kuriem daži, kā es secinu, bija mitinājušies Krievijas teritorijā. Bet dumpinieki gribēja, lai krievi palīdz.

-     Kas jūs brīdināja? - Jašims vaicāja. - Taču ne Derencovs?

Ģenerālis nosmējās. - Derencovam nauda nav vajadzīga. Tas bija

jūsu draugs ar pajūgu. Rētainais.

Jašims sarauca pieri. - Jūs informēja Potjomkins?

-    Potjomkins mani informēja sākumā. Taču viņš bija pārāk dārgs. Un pārāk bīstams.

Jašims klusēdams uzlūkoja ģenerāli. - Tatad jūs atradāt citu, kas jums piegādā jaunumus par janičāru sazvērestību. Kādu drošu cilvēku, ko neviens īpaši neievērotu.

-     Pareizi. Kādu lētu un gluži nenozīmīgu cilvēku. - Ģenerālis pasmaidīja, un viņa acis no sajūsmas kļuva apaļas. - Es atradu jūs.

-    Es jums paziņoju sacelšanās sākuma stundu.

-    Ak, daudz, daudz vairāk. Jūs šo sazvērestību uzturējāt. Jūs palīdzējāt radīt atmosfēru, kas man bija vajadzīga. Tur lejā pilsēta ir panikā. Viņi jau ir sakauti. Janičāri. Pilsoņi. Un tagad sakauta ir arī pils.

Viņš labpatikā pārlaida roku pār krūtīm.

-    Es baidos, ka jums esmu sagatavojis izvēli starp dzīvību un nāvi. Vai pareizāk būtu jāsaka - starp kalpošanu valstij un, teiksim, romantisku pieķeršanos vecmodīgu tradīciju kopumam. - Viņš apstājās. - Par impēriju? Nu ko, izvēle ir izdarīta. Vai tiks izdarīta… - viņš izņēma no kabatas spīdīgu sfērisku priekšmetu, - apmēram astoņpadsmit minūšu laikā. Izvēle starp vēstures un tradīciju nastu, šo lielo nastu, kas gulstas uz mums visiem kā Justiniāna katedrāles kupols un… pilnīgi jaunu sākumu.

-    Bet ļaudis… - Jašims centās iebilst.

-    Ak vai, ļaudis, - ģenerālis mazliet pagrieza galvu, it kā gribētu nospļauties. - Pasaule ir ļaužu pilna.

-    Mēs te, augšā, esam labās pozīcijās, vai ne? - ģenerālis turpināja. - Lai noskatītos, kā nodeg pils. Bet ar rītausmu sāksies jauna ēra. Darbīga. Tīra. Osmaņu nams mums savā laikā lieti noderēja, jā. Reformas? Edikts? Ūdenī rakstīts. Šī sistēma ir pārāk ārprātīga un izļodzījusies, lai sevi reformētu. Mums jāsāk viss no jauna. Mums jāaizslauka projām visas tās grabažas, tās platās bikses, sultāni, einuhi, tie čuksti tumsā. Mēs esam cietuši no vienvaldības, kurai pat nav spēka izdarīt to, ko pati vēlas. Impērijai vajag stingru vadību. Ta ir jāvada cilvēkiem, kas zina, kā pavēlēt. Padomājiet par Krieviju.

-     Krieviju?

-     Krievija ir neapstrīdama vienība. Bez cara pie valdības grožiem tā sakaus pasauli. Bez visiem tiem prinčiem, aristokrātiem un galmiem. Iedomājieties, ka to vada lietpratēji - inženieri, armijas cilvēki. Tas teju teju notiks, tikai ne Krievijā, bet šeit. Mums vajadzīga krievu sistēma - nodarbinātības kontrole, informācijas kontrole. Tas ir jūsu lauciņš, ja vēlaties. Esmu jau teicis, ka jūs esat labs darbinieks. Modernai valstij vajadzīgas acis un ausis. Tās mums būs vajadzīgas rīt, kad pār Osmaņu republiku uzausīs pirmā rītausma.

Jašims skatījās uz viņu platām acīm. Pēkšņi viņam parādījās ģenerāļa vīzija - no pirmās tikšanās, kad viņš sastapa šo vīru, lempīgi atlaidušos uz dīvāna, iespīlētu šaurajās biksēs un svārkos; viņam tik ļoti negribējās sēdēt pie galda ar muguru pret istabu. Viņš spēlēja glaunu Rietumu džentlmeni. Vai tas viss notiek tāpēc?

-     Republika? - viņš atkārtoja ģenerāļa izteikto neierasto vārdu. Viņš domāja par sultānu un validu, un visām tām sievietēm pagalmā, atcerējās galvenā einuha acīs degošo fanātisko liesmu un viņa negaidīto nāvi.

Ģenerālis bija zinājis, ka viņi sacelsies. Un Jašims pats bija pierunājis sultānu ielaist pilsētā artilēriju.

-    Tieši tā, - ģenerālis strupi noteica. - Mēs tos vecos, vārgos muļķus redzējām pēdējo reizi. Melš niekus par tradīcijām! Kārpās pa savu izgreznoto ligzdu kā tādi stulbi cāļi. Izaicina vēsturi.

Viņš iztaisnoja muguru.

-    Domājiet par to kā par nepieciešamu operāciju. Protams, tas sāp. Ķirurga nazis ir nesaudzīgs, taču slimību tas izoperē.

Jašims juta, ka sirds sāk sisties mierīgāk. Reizē ar to noskaidrojās arī prāts.

Ģenerālis joprojām runāja. - Ciešanas pacientam nes atvieglojumu, - viņš skaidroja. - Mēs spējam būt mūsdienīgi, Jašim, mums jābūt mūsdienīgiem. Bet vai jums tiešām liekas, ka mūsdienīgums ir kas tāds, ko var nopirkt? Mūsdienīgums nav prece. Tas ir prāta stāvoklis.

Kaut kas Jašima atmiņā sarosījās. Viņš pieķērās tai nenotveramajai vārdu formai, kuru bija dzirdējis jau kaut kur agrāk. Kur? Tas vīrs vēl arvien runāja, un viņš juta, ka atmiņas aizslīd.

-     Tas ir varas izkārtojums. Vecais ir beidzies. Mums ir jāpadomā par jauno.

-     Mums?

-    Valdošajām aprindām. Inteliģencei. Tādiem cilvēkiem kā jūs un es.

"Nav tāda," Jašims domāja, "kurš līdzinātos man."

-     Cilvēkiem ir jārāda ceļš. Šī aksioma nav mainījusies. Mainās veids, kā viņi pa šo ceļu jāvada.

Mēs neviens nelīdzināmies otram. Es esmu tāds kā neviens.

Es vienmēr palikšu brīvs.

-    Tagad es iešu lejā, - mierīgi sacīja ģenerālis. - Un jūs… baidos, ka jums būs jāpaliek tepat augšā. Man likās, ka jūs varēsiet nākt kopā ar mani, bet tam nav nozīmes.

Viņš pamāja ar pistoli, Jašims iznāca no arkas un uzkāpa uz nolaidenā jumta.

-    Vai mēs nevarētu lēnītēm apmainīties vietām? - ģenerālis ierosināja. Viņi dažās sekundēs apmainījās, un nu arkā atradās ģenerālis.

-     Redziet, es negrasos jūs nošaut. Vēl aizvien domāju, ka jums varbūt labpatiksies pārdomāt. Kad karaspēks atkāpsies. Kad šī vieta sāks degt.

Taču Jašims īsti neklausījās. Ģenerālis redzēja, ka einuha acis aizklīst no viņa projām un gandrīz nevilšus ieplešas. Tomēr viņš uzveica dziņu pagriezties apkārt. Novirzīšanas taktiku viņš bija gaidījis.

Jašima pārsteigums itin nemaz nebija uzspēlēts. Uz kāpnēm aiz ģenerāļa parādījās divi klusējoši stāvi. Viens bija tumšs, otrs gaišs, viņi bija ģērbušies kā ticīgie, taču Jašims varēja apzvērēt, ka pēdējo reizi, kad viņš tos abus redzēja britu vēstniecībā, puiši nēsāja garus svārkus un kaklasaites.

-    Excusez moi[66], - gaišmatainais sacīja. - mais - parlajvoo francais[67]?

Ģenerālis apmetās riņķī, it kā uz viņu būtu izšauts.

-      Kas te notiek? - viņš nošņācās, uzmanīgi palūkodamies uz Jašimu.

Jašims pasmaidīja. Gaišmatainais jauneklis raudzījās ģenerālim garām un tad pacēla roku sveicienam.

-   Je vous connais, m'sieur - es taču jūs pazīstu, vai ne? Esmu Kompstons, bet viņš ir Fizerlijs. Jūs esat tas vēsturnieks, ja?

Viņa balsī jaudās izmisuma pieskaņa, kas Jašimam nešķita nevietā.

-     Tie ir britu vēstniecības ierēdņi, - viņš paskaidroja ģenerālim.

-     Man šķiet, daudz mūsdienīgāki, nekā izskatās. Un darbīgāki, kā jūs sakāt.

-     Es viņus nogalināšu, - rūca ģenerālis. Viņš pavērsa pret tiem pistoli, un viņi atsprāga atpakaļ.

-     Es jūsu vietā tā nedarītu, - Jašims teica. - Jūsu republikas rītausma var viegli pārvērsties mijkrēslī, ja jūs saaicināsiet pilsētas durvju priekšā britu kara floti.

-     Tas nav svarīgi, - ģenerālis sacīja. Viņš bija atguvis savaldību.

-     Sakiet, lai viņi iet projām.

Jašims atvēra muti, lai runātu, taču viņa pirmos vārdus apslāpēja klusināts sprādziens, kas drīzāk izklausījās pēc pērkona grāviena. Zeme zem viņu kājām nodrebēja.

Kad eksplozijas troksnis apklusa, ģenerālis izrāva no kabatas pulksteni un iekoda lūpā.

"Par agru," viņš nodomāja. Un tad: "Tam nav nozīmes." Lai sākas sprostuguns.

Skatīdamies pulkstenī, viņš gaidīja.

Piecpadsmit sekundes. Divdesmit sekundes. Lai lielgabali dun.

Viņam uz pieres bija izspiedušās sviedru lāses.

Atskanēja vēl viens, mazliet vājāks grāviens.

Ģenerālis pacēla acis un raidīja Jašimam triumfālu skatienu.

Taču Jašims bija aizgriezies. Viņš bija pacēlis rokas un, apmetnim plīvojot vējā, stāvēja uz jumta un raudzījās pāri visai pilsētai.

Aiz viņa ģenerālis ieraudzīja gaismas uzliesmojumu. Tas uzplaiksnīja no labās puses aiz kupola pīlāriem, atnesdams pret apvārsni stāvošajam Jašimam brīnišķīgu atvieglojuma sajūtu. Ģenerālis dzirdēja tam sekojošo lielgabalu dunoņu. Vēlreiz uzplaiksnīja gaisma, un ģenerālis sarauca pieri. Viņš saprata, kas viņu mulsina. Skaņa un gaismas zibsnis nāca nepareizā kārtībā.

Šajā vietā vispirms vajadzēja saklausīt lielgabalu dunu un tikai tad, kad šāviņš būtu sasniedzis mērķi, ieraudzīt gaismas uzliesmojumu.

Ģenerālis izlēca no arkas un sāka skriet, viņa soļi uz biezajām skārda plāksnēm nebija dzirdami.

Jašims izdarīja izklupienu viņa virzienā, taču ģenerālis bija ātrāks. Vienā mirklī viņš bija ieraudzījis to, ko nebija gaidījis ieraudzīt, un ar lielisku militāru intuīciju precīzi aptvēris, ko tas viss varēja nozīmēt viņam. Lielgabali šāva nepareizajā pilsētas pusē, šāviņi sprāga tālu projām. Viņš nepārtrauca skrējienu, tikai mazliet parāvās sānis, kad Jašims viņu sasniedza, bet nākamajā mirklī jau bija pāri notekcaurulēm un, pa pusei skriedams, pa pusei šļūkdams, traucās lejā pa galveno balstošo kupolu.

Viņš kustējās ar tādu ātrumu, ka bail bija skatīties. Jašims pieskrēja pie malas un sāka laisties lejup uz koniskā jumta pusi, taču ģenerālis jau bija pazudis skatienam. Tad viņš atkal pēkšņi parādījās zemāk dienvidos, aulekšodams pa kaķu noslidinātu, stāvu jumtu.

Kādu brīdi zem viņa kājām pletās visa pilsēta. Viņš atkal ieraudzīja Serajas tumšos, smagnējos apveidus. Viņš redzēja Bosfora līci mirgojam gaismās. Viņš redzēja vīrus un sievas plūstam pa laukumu zem viņa, redzēja tālumā liesmu izpletņus, kas izšāvās no pēkšņi radītajiem pārrāvumiem, ko artilērija atstāja uguns ceļā.

Viņam bija tikai viens virziens, uz kurieni doties.

Daudzus gadus pēc tam kāds armēņu leģionārs, apprecējis bagātu atraitni, kura dzemdēja viņam sešus dēlus, stāstīs par to, kā viņu gandrīz nospiedis kāds virsnieks, kas uzkritis viņam uz galvas pilnīgi no zila gaisa.

- Ņemiet vērā, tas nebija parasts zaldāts, - viņš ar smaidu nobeigs šo stāstu. - Dievs savā žēlsirdībā sūtīja man ģenerāli. Un kopš tā laika man allaž ir iznākusi ar viņiem darīšana.

-     Man vajadzīgs pavadonis, Paļevski, - Jašims skaidroja. - Zini, tāds, kas būtu no sultāna šaurākā draugu loka. Viņš to gaida. Un tu taču esi viņam ļoti draudzīgs, vai ne?

Bija svētdienas rīts. Lietus, par prieku Jaunajai Gvardei, kas cīnījās, lai apdzēstu ugunsgrēkus pilsētā, sitās Jašima logā nepārtraukti jau kopš pašas rītausmas. Ar pārrāvumu palīdzību, ko pagājušajā naktī bija radījuši Gvardes lielgabali, uguns tika savaldīta un lokalizēta ostas rajonā, un, lai gan runāja, ka postījumi bija nopietni, tie ne tuvu nesasniedza 1807. vai 1817. gada un gandrīz divpadsmit citu lielāko ugunsgrēku apmērus, kas bija izcēlušies šai rajonā iepriekšējā gadsimtā. Un, kad visiem rēķiniem apakšā tika pavilkta svītra, izrādījās, ka arī osta nav no visaugstāk vērtētajiem Stambulas rajoniem.

Paļevskis pacēla divus pirkstus un pielika tos pie ūsām, lai noslēptu smaidu.

-    "Draudzīgs", Jašim, laikam būs īstais vārds. Man ir prātā viņam uzdāvināt kaut ko, kas pienāca tikai šorīt, jo providence bija paglābusi to no ostas ugunsgrēkiem.

-    O, providence, - atbalsoja Jašims.

-   Jā. Pagājušajā ceturtdienā es pamanīju, ka mani krājumi ir pamatīgi izsīkuši, tāpēc nekavējoties pasūtīju no muitas vēl dažas kastes. Ko tu par to domā?

-Jā, es domāju, ka sultāns šo žestu novērtēs. Novērtēs, protams, - ne jau dzers.

-    Protams. Bet, kas ir, tas ir, kvalitātes ziņā nekādas krāpšanās.

Viņi viens otram uzsmaidīja.

-    Piedod par to vakardienas slepkavu, - Paļevskis sacīja.

Jašims pakratīja galvu un nožāvājās.

-     Es nezinu, ar ko tu viņam iesiti, bet viņš bija maigs kā jēriņš, kad atnācu. Neticami, bet Prīna un viņas draudzene ar viņu pļāpāja aizgūtnēm. Dabiski, viņš daudz neko nepateica, tomēr viņam patika abu meiteņu sabiedrība. Prīna piedāvājās viņu aizvest pie ārsta, man likās, ka viņa teica, pie zirgu ārsta, bet, kas to būtu domājis, viņš bija ļoti pateicīgs, kad es viņam to visu izskaidroju.

-    Ar rokām?

-    Zīmju valodā. To es iemācījos, kad dzīvoju galmā.

-    Skaidrs, - Paļevskis sarauca uzacis. - Zini, es viņam nemaz neie- situ.

-    Zinu un priecājos. Vai tu ap sešiem neienāktu pie manis?

Līdz vieniem Jašims gulēja dziļā miegā, tad vienu stundu snauduļoja, ik pa brīdim ieslīgdams sapņos un atkal pamozdamies no tiem, klausīdamies balsīs, kas sarunājās ar viņu intonācijās, kuras viņš labi pazina, bet valodās, kuras nesaprata. Vienu reizi viņš redzēja ģenerāli, kas runāja perfektā franču valodā ar vieglu kreoliešu akcentu, un uztrūkās no miega. Vai tas bija sapnis, kurā ģenerālis ar viņu sarunājās viņa sapņu valodā? Prāta stāvoklis. Šai frāzei maļoties pa galvu, juzdamies kā apreibis, Jašims pieslējās sēdus.

Atstādams apmetni uz dīvāna, viņš piecēlās kājās. Istaba likās silta, pavards bija iekurināts, laikam saimniece būs uzkāpusi augšā, lai to iekurinātu, kamēr viņš gulēja.

Jašims paņēma tējkannu un ielika to oglēs. Viņš iebēra katliņā trīs šķipsniņas melnās tējas. Pie pavarda viņš atrada pannu ar dažiem manti, laikam Prīna bija pabeigusi gatavot viņa vakariņas un kopā ar draudzeni tās apēdusi. Varbūt pat arī ar kurlmēmo. Kaut kas tomēr viņam bija sataupīts.

Viņš uzlika pannu uz pavarda un vēroja, kā izkūst sviests, tad ar koka karoti apmaisīja manti. Viņš apsvēra, vai nepagatavot tomātu mērci no biezeņa krūzes, tad nolēma, ka manti jau tāpat ir gatavi, bet viņš bija stipri izsalcis, tāpēc vienkārši uzmeta tos uz šķīvja un uzmala pa virsu mazliet melno piparu.

Viņam bija jāatzīst, ka tie nav pirmklasīgi, gar malām pat mazliet pacieti, tomēr brīnišķīgi garšīgi. Viņš ielēja tēju un, aizsmēķējis cigareti, atlaidās uz dīvāna, kur, vērodams uz loga režģa mirgojam lietus lāses, ar nelielu cukura gabaliņu izdzēra to. Lietus bija mitējies, un, pirms aiziet uz visu nakti, no mākoņiem pēdējo reizi izlīda vārga ziemas saule.

Paļevskim gandrīz ir taisnība, viņš nodomāja. Ta ir bīstama spēle - allaž tu esi viesis, nekad spēlētājs. Nosodīts vienmēr mulsi un bezpalīdzīgi stāvēt blakus, kamēr plosās dižā kauja, kas nekad tā arī netiks izcīnīta, kauja starp veco un jauno, reakciju un renovāciju, atmiņām un cerībām. Nosodīts allaž ierasties par vēlu, kad iepriekšējā vakara manti malās jau sačokurojušies. Ta bija līdz tam brīdim, kad viņš runāja ar artilēristu komandieri, kas laikus apgrieza lielgabalus.

Pēc kāda brīža viņš aplaida skatienu istabai, ne satrauktu, bet tāpat vien klīstošu no viena priekšmeta uz nākamo, līdz ieraudzīja to, ko bija vēlējies. Viņš pasniedzās un, mazliet pasmaidījis, paņēma to rokās. Mazs cloisonne* duncītis bez roktura pogas, tikai ar skaistu emaljētu rokturi, kas, noslēdzoties ar asu smaili, kopā ar maksti veidoja vienotu pusmēnesi. Viņš mazliet pavilka dunci no maksts un papriecājās par lielisko tērauda spīdumu, tad iebāza to atpakaļ un ieklausījās tikko dzirdamajā klikšķī, kad tas atkal iegula makstī.

Auksti velmēts Damaskas tērauds, tūkstoš gadu pieredzes rezultāts, un, jo perfektāk nostrādāts, jo mazāk piepūles var manīt. Tagad vairs negatavo tādas lietas. Jašims gudroja, vai viņa sajutīs atšķirību, bet tas varbūt arī nebija tik svarīgi. Ta bija skaista un piemērota lieta. Bīstama, tomēr sargājoša. Varbūt viņa uz to kādreiz paskatīsies un viņas baltajā Ziemeļu ledus valstībā tas ienesīs atmiņas, kas liks pasmaidīt.

Domādams par to, Jašims dažas minūtes pasvārstīja dunci rokās, tad, saraucis pieri, uzmanīgi nolika to malā, piecēlās un, cik labi vien varēdams, nomazgājās bļodā.

* Cloisonne (fr. vai.) - "ar nepamanāmu aizslēgu".

-    Mums ir pavēle nevienu neielaist, līdz nemieri nebūs norimuši. - Virssulainis, modulējot balsi, ar savu lielo ķermeni aizšķērsoja vēstniecības durvis.

-    Nekādu nemieru nav, - Jašims teica. Taču virssulainis tikai saknieba lūpas.

Jašims nopūtās un pastiepa viņam mazu paciņu. - Vai jūs neparūpētos, lai šis te nonāk Viņas Ekselences princeses rokās?

Virssulainis palūkojās uz leju un pavīpsnāja. - Un ko lai saku, no kā tas ir?

-     Ak, sakiet vienkārši - no Turka.

-    Jašim!

Jevgeņija lēni nāca lejā pa kāpnēm, ar vienu roku viegli glāstīdama margas, bet otru pielikusi pie vaiga.

-     Ienāc!

Virssulainis pakāpās atpakaļ, Jevgeņija saņēma Jašima rokas savējās un pieveda viņu pie dīvāna. Virssulainis vilcinājās.

-    Viss kārtībā, - viņa sacīja. - Mēs esam draugi.

-    No džentlmeņa, Jūsu Augstība.

Virssulainis pasniedza viņai Jašima paciņu un atkāpās.

-    Lūdzu, tēju mūsu viesim, - Jevgeņija sacīja. Kad virssulainis bija izgājis, viņa ļāva paciņai iekrist klēpī, vēlreiz saņēma Jašima rokas un cieši ielūkojās viņam acīs.

-     Man liekas… mēs braucam mājās. - Viņa piepeši pasmaidīja un saspieda vīrieša rokas. - Derencovs - mans vīrs - ir nikns un nobijies. Viņam liekas, ka ir nodots.

Jašims lēni pamāja.

-    Jūs zināt, kurš ir nodevējs, vai ne? - Jevgeņija atmeta galvu un apveltīja viņu ar lēnīgu smaidu. - Viņi visi domā, ka tu esi nenozīmīgs, bet tu esi gudrs.

Jašims skatījās projām. - Vai tu gribi zināt? - viņš klusi vaicāja.

Viņa papurināja galvu. - Tas visu sabojātu. Man ir pienākums pret vīru un arī daži noslēpumi, kurus es nedrīkstu noklusēt. Viņš šorīt auroja, ka ir sakompromitēts. Ka viņam nav citas izejas kā iesniegt atlūgumu. Viņš ir nolēmis braukt uz Sanktpēterburgu un stāties cara priekšā.

-    Un tur būs balles, pusdienas un dāmas ar vēdekļiem. Es zinu.

-    Būs grūti.

-    Taču jums ir pienākums pret vīru.

Viņi kopā klusi pasmējās.

-    Atveriet to un apskatiet.

Princese paklausīja, un Jašims viņai parādīja mazītiņo slēgmehā- nismu, kas izbīdīja duncīti no maksts.

-    Tas man kaut ko atgādina, - viņa nerātni sacīja. - Pareizāk - kādu.

Viņu acis sastapās, un nerātnais skatiens pazuda.

-    Es nedomāju…

-    Ka mēs vēl kādreiz tiksimies? Nē. Taču es vienmēr sapņošu. Par tevi.

-    Ja es to pastāstītu Sanktpēterburgas dāmām…

-    Nesaki ne vārda.

Jevgeņija papurināja skaisto galviņu. - Neteikšu, - viņa sacīja. - Es nekad nebūtu to atļāvusies.

Viņa sasvērās uz priekšu un mazliet palieca galvu uz sāniem, tā ka viena melno matu cirta palika brīvi karājamies.

-    Noskūpsti mani, - viņa teica.

Viņi skūpstījās.

Krievs vai nekrievs, virssulainis paliek virssulainis. Viņš ir nesam- cināms. Viņš ir diskrēts.

Kad virssulainis atnesa tēju, Jašims jau bija projām.

-      Tatad ģenerālim, šķiet, bijusi taisnība, - sacīja Mahmuts II. - Labi, ka mēs viņu ielaidām pilsētā. Tomēr kāds briesmīgs nelaimes gadījums tieši tad, kad viss bija nokārtojies.

-    Jā, sultān.

-     Stāsta, ka viņš nokritis. Pieļauju, ka bija uzrāpies kaut kur, lai visu labāk pārredzētu. Lai cīnītos ar ugunsgrēkiem un tā tālāk, ko?

-    Jā, sultān.

-    Mēs viņam sarīkosim greznas bēres, par to neuztraucieties. Jums abiem diezgan labi saskanēja, vai ne?

Jašims nolieca galvu.

-    Kaut ko modernu, tas viņam būtu paticis. Lielgabals ratos, pāris gvardistu vadu, lielgabala zalves pie kapa. Nodemonstrējiet, ka sultāns savus draugus neaizmirst. Mēs pat varētu viņa vārdā nosaukt Bejazi- tas ugunsdzēsēju torni. Neglīta celtne. Ģenerāļa tornis. Hmm. Ziniet, impērija godina savus varoņus. Man viņš nekad nav īpaši paticis. Tas ir sliktākais, ko es par viņu varu teikt. Tomēr viņš vismaz zināja un pildīja savu pienākumu.

Jašims turpināja cieši skatīties grīdā.

Sultāns paskatījās viņā piemiegtām acīm.

-    Mana māte sacīja, ka jūs daudz darījāt, lai sagatavotu viņu smagajam pārbaudījumam, kas viņai bija jāiztur vakar vakarā. Man savukārt likās, ka jūs darījāt ļoti maz.

Sultāns iešņauca tabaku. Jašims pacēla acis un uztvēra viņa skatienu.

-     Hrrmph. Es pieļauju, ka galu galā tas izrādījās pietiekami. Un, godīgi sakot, einuhi tagad ir ļoti mierīgi. Droši vien viens ir jāziedo, lai kādu citu noķertu.

Viņš paņēma mazu slotiņu un sāka grozīt to pirkstos.

-     Lieta tāda, ka man nepieciešams kāds cilvēks vietā, ja reiz kislar agha ir miris. Kāds, kas zina "ko un kā", tikai mazliet jaunāks.

Jašims sastinga. Tas bija otrais darbs, ko viņam piedāvāja pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Jaunās republikas acis un ausis? Tagad tas bija varas un bagātības apsolījums. Vēl viens darbs, kuru viņš nudien nevēlējās.

Viņš sāka skaidrot, ka nav vairs jauns, ka ir baltais. Vismaz bālgans… Bet sultāns neklausījās.

-     Ir kāds arhivārs, - viņš sacīja. - Jauns cilvēks. Acīgs, izskatīgs - dažus vecākos vīrus tas var nobiedēt, vai ne tā? Es taču nevaru nomainīt viņus visus. Un es varētu… es varētu viņu uzmanīt. Viņš man atgādina kislar, kad tas bija jauns, pirms sāka malt to tradīciju tēmu un slepkavot meitenes. Jauneklis nepiedalījās arī visā tajā šarādē. Tas man patīk. Iedodiet viņam garus svārkus, zizli, un lieta darīta. Tas ir mans cilvēks.

Jašims juta atvieglojumu. Viņam nebija šaubu, ka Ibū sevi pierādīs kā lielisks kislar agha. Varbūt viņš bija mazliet par jaunu, taču laiks ienesīs neizbēgamās korekcijas. Vismaz viņš ar vienu lēcienu pārlidos pāri visiem tiem kompromisiem un naidam, kas šī amata iepriekšējo īpašnieku noveda līdz ārprāta slieksnim, iekams viņš centās uzrāpties pašā karjeras virsotnē. Varbūt Ibū būs pat neviltoti pateicīgs.

-     Sultāns ir patiesi vieds, - Jašims sacīja. Labāk vairāk neteikt neko.

-    Labi, labi. - Sultāns piecēlās no krēsla. - Ta bija ļoti interesanta saruna. Ja godīgi, Jašim, es dažkārt domāju, ka jūs zināt vairāk, nekā runājat. Kas varbūt tiešām norāda uz zināmu gudrības pakāpi. Visu zināt - tas lai paliek Dieva prātam, bet mums ir jāzina tikai tas, kas mums nepieciešams.

Kā tuvredzīgs cilvēks sultāns parakņājās mazajā galdiņā un izņēma ādas maisiņu.

-    Ņemiet šo te. Ģenerālis jūs, bez šaubām, būtu dāsni apbalvojis, un šajā gadījumā tas darbiņš ir palicis man.

Jašims noķēra maisiņu lidojumā.

Viņš paklanījās. Sultāns īsi pamāja.

-     Cik saprotu, valida grib ar jums. mazliet paklačoties. Bija kāds edikts, - viņš piebilda, - taču pēc visa notikušā tam būs drusku jāpagaida. Vispirms sakārtosim mājas dzīvi. Un pilsētas dzīvi arī.

Sultāns pamāja ar roku, un, viņam aizejot, Jašims paklanījās.

-     Vai bija sarežģījumi? - valida smaidīja. - Man patīk sarežģījumi.

-     Jā, - Jašims sacīja. Viņš prātoja, vai neizstāstīt visu patiesību bez izpušķojumiem, bet zināja, ka tas nebūtu visai piedienīgs stāsts. - Ģenerālis bija samaitāts līdz pašai serdei. To visu bija izplānojis viņš.

Valida sasita plaukstas. - Es to zināju! - viņa iesaucās. - Kā jūs to iedomājāties?

-    Tas bija dažādu mazu notikumu kopums. - Jašims viņai pastāstīja, cik kāri ģenerālis izplatīja paniku par slepkavībām, un uz to valida enerģiski māja ar galvu un piebilda, ka viņš acīmredzot ticis izmantots. Viņa gribēja zināt, kā tieši kadeti noslepkavoti.

Un Jašims izstāstīja.

Viņš paskaidroja, kā viņa draugs Paļevskis kādu vakaru kafejnīcā bija dzirdējis ģenerāli runājam franču valodā.

-    Kad viņš vispār noliedza, ka runā franciski! Ha-ha! - Valida pakratīja pirkstu.

Tad viņš pastāstīja par krievu Potjomkinu.

-     Kas par briesmoni! - valida nošņāca. - Bez šaubām, viņu ir sabojājusi rēta. Viņš droši vien bijis diezgan jauks, ja jau ievilināja tos puišus ekipāžā. Bet tas nav svarīgi, - viņa sacīja, nobīdīdama pie malas rētainā kārdinātāja tēlu un pievērsdamās praktiskām lietām. - Ko krievi gribēja sev iegūt, iesaistīdamies tajā jezgā?

Un Jašims izstāstīja.

-     Krievu karaspēks stāv gatavībā, lai iebruktu Stambulā, - viņš sacīja. - Viņi ir sapņojuši par šo pilsētu kopš Bizantijas laikiem. Ta ir otra Roma, Maskava ir trešā. Viņi vēlējās Stambulā anarhiju. Viņiem bija vienalga, kas notiek, - janičāru apvērsums, ģenerālis, kas jūk prātā un pasludina sevi par valdnieku, pilnīgi jebkas. Iedomājieties sekas. Ja Osmaņu nams tiktu iznīdēts… Viņu spēki atrodas apmēram nedēļas gājiena attālumā. Viņi pasludinātu, ka atjauno kārtību, aizsargā Ortodoksālo baznīcu vai kādā citā veidā ir ierauti šo notikumu virpulī, kā - tam vairs nebūtu nozīmes. Vismaz tik ilgi, kamēr pilsētu okupētu, bet pēc tam, kad Eiropas varas celtu brēku, viņi nodrošinātos ar kādu saprātīgu attaisnojumu. Franči un angļi ir šausmās par krievu ielaišanu pilsētā, bet, ja nu reiz viņi būtu ienākuši, tas būtu uz palikšanu. Paskatieties uz Krimu.

-     Kas par nezvēriem! - valida izdvesa. - Krimu krievi paņēma ar draudiem, viltību un asiņainu karu. Viņi izspieda arī grieķus!

-    Grieķus izspieda visi, - Jašims viņai atturīgi atgādināja, - taču krievi noteikti uzšķīla pirmo dzirksteli.

Valida klusēja.

-    Ja padomā, ka tas viss karājies virs mūsu galvām, kamēr es pilī cīnījos ar kislar, - viņa pēc pauzes sacīja. - Domāju, ka tā bija īstā drāma, bet tā bija tikai tāda intermēdija.

-    Ne gluži, - Jašims pieļāva. - Ja ģenerāļa plāni nenojuktu - un tie nenojuka, vai ne? - revolūcija tik un tā būtu notikusi, tikai tā neskartu jūs. Ta būtu kontrrevolūcija, kā to tagad sauc, atgriešanās pie vecajām tradīcijām.

-     Mums, protams, ir jāpateicas tai meitenei Asulai, - valida atzīmēja. - Zini, es esmu redzējusi teātra izrādes. Kad biju jauna, es tās skatījos Dominikā. Man šķiet, mēs varētu teikt, ka es iekārtoju skatuvi, bet viņa nospēlēja pēdējo cēlienu. Pateicoties jums, Jašim.

Jašims nolieca galvu.

Valida pasniedzās pēc somas un izņēma grāmatu papīra vākos. Viņa to saņēma starp abām plaukstām un ļāva Jašimam izlasīt ar sarkaniem ģerboņiem izrotāto nosaukumu uz grāmatas muguriņas.

-    Pēre Goriot[68], - viņš lasīja. - Onorē de Balzaks.

-     Lūdzu, - viņa pastiepa grāmatu. - Baidos, ka tā ir gaužām pretīga.

-     Kāpēc tad jūs man to dodat?

-      Runā, ka Parīzē tas esot pēdējās modes kliedziens. Esmu jau to izlasījusi, tā ir par korupciju, viltību, blēdību, alkatību un meliem.

Viņa viegli uzsita pa grāmatas vāku un pasniedza to Jašimam.

-     Ziniet, dažkārt esmu tik laimīga, ka nekad neesmu bijusi Francijā

Pateicības

Esmu pateicību parādā visiem vēsturniekiem, kas ir paplašinājuši manu izpratni par Osmaņu impēriju. Mani allaž ir saistījuši arī mūsdienu ceļotāju novērojumi. Visas kļūdas vai manipulācijas ar faktiem šai grāmatā ir tikai un vienīgi manas.

Dēzija Gudvina mani iedrošināja izvēlēties detektīvžanru, stāstot par Osmaņu impēriju. Tomēr Jašims kavējās uzsākt dzīvi romāna lappusēs, līdz es neapstājos pie konkrēta laika perioda - Stambulas 19. gadsimta trīsdesmitajos gados. Kristīne Edzarda, kas bija sagatavojusi ekrāna adaptāciju "Mazajai Doritai", dalījās savā kaislībā uz 19. gadsimta kostīmiem un dažādu sociālo grupu tikumiem. Tālāk Ričards Gudvins ievirzīja grāmatu dikensiskā gultnē, kā tā arī turpināja attīstīties. Viņš bija ekranizējis daudzus Agatas Kristi romānus un kā pieredzējis eksperts deva man padomus - no sižeta pagriezieniem līdz pat dialogu uzbūvei. Nelabojamā "trilleru rijēja" Jokasta Ainesa paglāba mani no iespējamiem pārrāvumiem darbībā. Esmu pateicīgs viņiem visiem, kā arī Sārai Veinai un Klērai Mišelai par romāna izlasīšanu un atsauksmēm.

Mana pārstāve Vailija aģentūrā Sāra Celfenta iepazīstināja mani ar Sāru Kričtoni Ņujorkā un pēc tam ar izdevējiem visā pasaulē. Sāra Kričtone sniedza man nesalīdzināmu atbalstu un… kurš teiks, ka mūsdienās izdevēji negrib izdot grāmatas? Džulians Lūzs (Fārberā) man iedeva zelta atslēdziņu šīm durvīm - lielum lielā pateicība viņam par to.

Mani vecākie dēli ar gudrību un viltu cīnījās ap mana datora uzlaušanu, pierādīdami sevi kā gluži izcilus hakerus, taču cieto disku viņi patiešām ne reizi neizdzēsa - un par to esmu viņiem ļoti pateicīgs. Divus jaunākos mazāk interesēja darbošanās ar laužņiem, toties viņi mani iepriecināja, nemitīgi skriedami pie manis parunāties vai aizņemties tīru papīra lapu. Visas savas grāmatas esmu rakstījis viņiem.

Bet šī grāmata vispār nebūtu tapusi bez Keitas uzmundrinājuma un aizrautības. Nu jau ir pagājuši daži gadi, kopš mēs kājām devāmies no Polijas uz Turciju, skatījāmies, kā stārķi laižas uz ziemeļiem pāri Marmora jūrai, un spērām pēdējos soļus pretī Stambulas kupoliem ar lielo Bosforu zem tiem - uz pilsētu, kas pēc tam sešus mēnešus baroja mūsu iztēli un fantāziju. Mēs nebijām vīlušies.

Šī grāmata ir veltīta viņai.

Mixed Sources

Product group from well-managed forests and other controlled sources Produktu grupa no labi apsaimniekotiem mežiem un citām kontrolētam ieguves vietām

Cert no. SVV-COC-002823 www.fsc.org © 1996 Forest Stewardship Council

Džeisons Gudvins

JANIČĀRU KOKS

Redaktore Mirdza Kalva Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. TL-2266. Jelgavas tipogrāfija

** Kaujas ieroči (fr. vai).

[1] hadži bektass veli - turku dzejnieks, mistiķis, dervišu ordeņa dibinātājs. (Šeit un tur[māk - tulk. piez.)

[2] flote (fr. vai.) - izsauksmes vārds.

[3] liasons dangereuses (fr. vai.) - Soderlo de Laklo romāns "Bīstamie sakari".

[3] Osmaņu impērijā kaligrāfija bija māksla, ko nozīmīguma ziņā ierindoja tūliņ aiz dzejas.

[3] Rumelija - Osmaņu impērijas province Bosforas līča Z un R; ietver daļu mūsdienu Bulgārijas un Grieķijas.

[4] mingrelija - novads aizkaukāzā.

[5] vārds "sultāns" vai dažos gadījumos "Sultāns" bija jālieto aiz pārējiem tituliem un pagodinājumiem.

[6] gozde (turku vai.) - harēma verdzene, jaunava, kas tiek gatavota sultāna gultai.

[7] kapudan pašā - burt. "šineļu pašā", šeit: - Osmaņu flotes virspavēlnieks.

[8] efendi (turku vai.) - austrumos, Vidusjūras zemēs tā pagodinot uzrunā bagātu vai izglītotu cilvēku.

[9] lala (turku vai.) - pagodināmais vārds, tituls, ko piešķir dažiem uzticamiem einuhiem, kas kalpo bagātnieku ģimenēs. Burtiskā nozīmē - sargeņģelis.

[10] ferenghi (turku vai.) - neīstenticīgais.

[11] cehlns - turku naudas vienība.

[12] sehzeds - sultāna dēls, princis.

[13] acen yahnisi - vienkaršais ragū, kas sastāv no vistas, valriekstiem un gra nātābolu sulas.

[14] ristema pašā - sultāna Suleimana Lieliskā vienīgās meitas vīrs. Pašā - augstākā ranga persona Osmaņu impērijas militārajā dienestā vai civildienestā.

[14] Svētās pilsētas - Medīna, Meka.

[14] fellahin (arābu vai.) - zemnieks.

[15] mulla nasretdīns (hodža Nasretdīns) - turku humoristisko stāstu varonis. Mulla - augsti stāvošs tiesnesis vai teoloģijas skolotājs.

[16] gāzes šalle (jiovec.) - ļoti plāna, gaisīga auduma šalle.

[17] personiski (fr. vai).

[19] Šebeka (turku vai.) - trīsmastu burinieks.

[20] korsāri - vidusjūras un Melnās jūras pirāti.

[21] imāms - musulmaņu garīdznieks, iespējams, reliģiskas kopienas vadītājs.

[22] trāķija - daļa tagadējās bulgārijas, Grieķijas un Turcijas teritorijas dienvidaustrumu Eiropā.

[23] spēki - ēšanai sagatavotas dzīvnieku iekšas.

[24] piastrs - naudas mērvienība - 1/100 no naudas pamatvienības.

[25] karagezi - mistiķa karageza dibināta dervišu sekta.

[26] muftijs - islama jurists, reliģisko likumu tulks - interpretētājs.

[27] carte blanche (fr. vai.) - neierobežota rīcības, brīvība.

[28] sanktuārijs - altāra vieta svētnīcā.

[29] kdgek (turku vai.) - dejotāja, arī deja, ko dejoja gan vīrieši transvestīti, gan - retāk - sievietes, parasti izklaidējot vīriešu publiku. Osmaņu impērijā iecienīti grieķu izcelsmes dejotāji.

[30] kufic (turku vai.) - viens no kaligrāfijas rakstu paveidiem Osmaņu impērijā.

[31] alebardisti- šeit: - harēma melnie einuhi, kas stāvēja sardzē, bruņoti ar alebardām un maziem duncīšiem. Kaujā šo ieroci izmantoja 15. un 16. gs. Garš kāts ar šķēpu vienā, kaujas cirvi otrā galā.

[32] burnuss - apmetnis ar kapuci.

[33] bābā (turku vai.) - tēvs, garīgais tēvs.

[34] litānija - reliģisks dziedājums, parasti slavinošs.

[35] tekke (turku vai.) - lūgšanu nams; arī dervišu mītne, kas līdzinās klosterim.

[36] muedzins - musulmaņu garīdznieks, kleriks, kas no minareta 5 reizes * dienā aicina tautu uz lūgšanām.

[37] kadi (turku vai.) - tiesnesis islamā; šeit: tirgus tiesnesis, soģis. k&so 107

[38] keemun - garšviela.

[39] bergamot (turku vai.) - bumbierveida apelsīns, kura mizu lieto parfimē- * rijas izgatavošanā.

[40] atvainojiet, mesjē (fr. vai).

[41] prinča vēstnieka sieva (fr. vai.).

[42] sūfiji - islama mistiķi.

[43] folio -šeit: liela izmēra grāmatas.

[44] jauki! Patiešām ļoti jauki! (Fr. vai.)

[45] pēdējais modes kliedziens (fr. vai.).

[46] vai ne? (fr. vai)

[47] ya j jQS man net icat: ? (pr va ļ)

[48] rokselana - šeit: "krievu kurtizāne" - patiesībā ukraiņu izcelsmes imperatore.

[49] starp mums runājot (fr. vai.).

[50] ulema - islama teoloģijas un Svētā likuma interpretētāju institūcija.

[51] skaisti, manu drosminiek! (Fr. vai.)

[52] Patrona Rebellion - 17 30. gada janičāru sacelšanās.

[53] ja tāda būs Allāha griba! (Lai piepildās! vai Āmen.) (Turku vai.)

[53] Ar jūsu atļauju (fr. vai).

[54] polijas vēstnieks (fr. vai).

[55] priecājos iepazīties (fr. vai).

[56] toros kalni - tauru kalnu turciskais nosaukums.

[57] beteļlapas - auga lapas ar sarkanu sulu; Austrumos to košļājot lieto kā stimulatoru.

[58] okra - zaļi malvas sugas pākšaugi.

[59] halāls - pēc islāma likumiem nogalināts dzīvnieks, nolaižot tam asinis.

[60] manti (turku vai.) - dūres lieluma pelmeņi ar jauktas gaļas un garšvielu pildījumu vai jēra gaļu mīklas apvalkā. Gaļa ir vārīta vai sautēta. Stambulā tos parasti pasniedz jogurta mērcē ar saberztiem sarkanajiem pipariem un mazliet sviesta, var pievienot arī piparmētru.

[61] balkabagi (turku vai.) - ķirbis.

[62] vigīlija - nomods, modrība.

[63] Šahinšāhs - valdnieku valdnieks.

[64] kaftāns - austrumnieku tērps - gari virssvārki.

[65] nejs - koka pūšamais instruments.

[66] atvainojiet (fr. vai).

[67] vai jūs runājat franciski? (Ar izrunas kļūdu.) (Fr. vai)

[68] pčre goriot (fr. vai.) - "gorio tēvs", Onorē dc Balzaka romāns.

Content

Gudvins Džeisons Janičāru koks