Edogava Rampo

Morimura Sejiči

Macumoto Seičo

Japāņu detektivs

JAPAŅU DETEKTĪVS

RAMPO EDOGAVA

Nezvērs tumsā

stāsts

SEJIČI MORIMURA

Cilvēcības apliecinājums

romāns

SEIČO MACUMOTO

Tuksnešaina zeme

romāns

RAMPO EDOGAVA

Nezvērs tumsā

Reizēm es iegrimstu dziļās pārdomās.

Man liekas, ka detektīvromānu autorus var iedalīt divās grupās. Pirmajā ietilpst tie rakstnieki, kurus var saukt par noziedznieku apjūsmotajiem, jo viņus interesē tikai nozieguma motīvi, un, sacerot pat tādu detekrtlvstāstu, kura sižetu veido izmeklēšana, viņi neapmierināsies, iekams neizklāstīs savas domas par noziedznieku brutālo psiholoģiju. Pie otrās grupas pieder tā saucamie detektlvtipa autori, kurus interesē tikai nozieguma atklāšanas veids, bet noziedznieka psiholoģija viņu redzeslokā neiekļūst.

Detektīvromānu autors Oc Sjundejs, par kuru gribu rakstīt šajā stāstā, laikam pieder pie pirmās grupas, bet es pats acīmredzot pie otrās grupas.

Tādējādi, kaut ari man bija tieša profesionāla saskare ar noziegumiem, mani saista tikai to atklāšana, bet tas nebūt nenozīmē, ka es pats būtu ļaundaris. Teikšu vēl vairāk — ne visai bieži var sastapt tik tikumīgu cilvēku kā mani. Bet tas, ka es — godīgs un labsirdīgs pēc dabas — neviļus liku iejaukts tik briesmīgā notikuma, ir nejēdzīgs pārpratums. Ja man būtu kaut niecīga nosliece uz ļaundarību un inazāk butu ietekmējusi tikumība, tad vēlāk man nevajadzētu tik rūgti nožēlot savu rīcību un atkristu mokpilno šaubu bezdibeņi. Tieši otrādi — es tagad varētu baudīt bezrūpīgu, mate-riaii labi nodrošinātu dzīvi kopā ar burvīgu sievu.

Kopš dienas, kad beidzās šis notikums, pagājis krietni ilgs laiks, un, kaut ari mokošās šaubas mani vēl arvien nav pilnīgi izgaisušas, to dienu nolikumi jau aizvirzījušies tālu pagātnē un dzīvo vairs tikai manās atmiņās. Tādēļ nolēmu izklāstīt pagājušos notikumus noteiktā secībā. Biju domājis, ka iznāks aizraujoša grāmata, bet, kad biju visu pierakstījis, tomēr neuzdrošinājos nodot savas piezīmes publicēšanai. Kādēļ? Tādēļ, ka notikumi, kas saistīti ar Kojamadas kunga noslēpumaino nāvi, ir manu piezīmju svarīga sastāvdaļa, bet tic līdz pat šai dienai vēl pārāk dzīvi saglabājušies ļaužu atmiņā, un neviens

neuztvertu manu garo stāstu kā māksliniecisku izdomājumu pat tādā gadījumā, ja tajā būtu mainīti cilvēku vārdi un pārveidota ta laika vide un apstākļi.

Pilnīgi iespējams, ka mana grāmata laupītu dažiem cilvēkiem mieru un labsajulu, un šī doma liek man izjust sirdsapziņas pārmetumus. Patiesībā man ir bail. Un ne tikai tādēļ, ka patiesa lietas būtība, kas ir mana stāsta sižeta pamatā, bija sarežģītāka un mudžeklīgāka par visneprātīgākajiem murgiem. Daudz ļaunāk ir tas, ka manis paša izdomātie minējumi ir vēl baismigaki un joprojām liek man nodrebēt neizsakāmā pretīgumā.

Kad es domāju par notikušo, man šķiet, ka tumši mākoņi aizsedz zilās debesis, ausīs skan bungu rīboņa, melns metas gar acīm, un visa pasaule rādās dīvāna un nereāla.

Luk, kāpēc man nav dūšas laist klajā savas piezīmes, tomēr es nezaudēju cerības kādreiz izveidot no tām detektīvstāstu. Bet pašreiz man nav nekā vairāk kā ieraksti piezīmju blociņā. Tikai sīkas atmiņu drumslas. Es izvilku vecu dienasgrāmatu, kurā bija aizpildītas tikai janvāra lapiņas, bet pārējās palikušas tukšas, un turpināju tajā pierakstus, kas citiem var likties pārāk gari un stiepti.

Šķiet, ka, mazliet aizsteidzoties notikumiem priekšā, vajadzētu sīkāk pastāstīt par ārkārtējā notikuma galveno personu— rakstnie-ku Oei Sjundeju, par viņa daiļrades īpatnībām un savādo dzīves veidu, taču, patiesību sakot, pirms šā notikuma es viņu personiski nepazinu un man nebija ne jausmas, kā viņš dzīvo, kaut gan varēju spriest par viņa dzīvi pēc viņa darbiem un pat biju diskutējis ar viņu žurnālu slejās. Šikāk uzzināju par viņu tikai daudz vēlāk no sava drauga Hondas. Tādēļ visu, kam būs sakars ar Sjundeju, labāk izklāstīšu tajās vietās, kur stāstīšu par savām sarunām ar Ilondu, izprašņājot viņu par nolikušo. Man šķiet, ka būs pareizi, ja es, ievērojot notikumu secību, sākšu savu stāstu no paša sākuma, tas ir, no tā brīža, kad es tiku iesaistīts šajā dīvainajā noziegumā.

Visa šī jezga sākās pērnā gada rudenī ap oktobra vidu.

Todien, sadomājis aplūkot senlaicīgos Būdas tēlus, devos uz Imperatora muzeju Ueno parkā. Klīdu plašajās, pustumšajās izstāžu zālēs, cenšoties spert soļus pēc iespējas klusāk, jo šajās neapdzīvotajās telpās katra, pat ne visai asa skaņa draudoši atbalsojās, tādēļ ne vien soļu radītais troksnis, bet pat tikko manāma iekasēšanās varēja jebkuru nobiedēt līdz nemaņai.

Muzejs bija tik tukšs, ka neviļus radās jautājums, kāpēc šajos laikos tādas iestādes vairs nevilina apmeklētājus. Vēsi spīdēja vitrīnu stikli, uz linoleja ne mazākā puteklīša. Visā ēkā, kas ar saviem augstajiem griestiem atgādināja budistu templi, valdīja tāds klusums, kāds laikam sastopams tikai jūras dzelmē.

Apstājies pie kādas vitrīnas, es ilgi lūkojos senatnīgu Būdas kuk grebumā, kurš radīja erotisku noskaņu. Pēkšņi man aizmugurē utsk;ineja klusi soļi un tik tikko saklausāma zīda šalkoņa. Kāds tuvojās.

Ncvi|us satrūcies, es sāku verot augumu, kas atspoguļojās vitrīnas stikla. Tā bija sieviete rakstaina, viegli oderēta kimono. Viņas galvu rotāja īpatnēji veidota augsta frizūra ar ovālu matu mezglu — precētas sievas zīmi. īsu mirkli sievietes atspulgs saplūda ar Būdas tēlu. Nostājusies man blakus, viņa suka tīksmināties par to pašu koka skulptūru, kas bija savaldzinājusi mani.

Neērti atzīties, bet es, tēlodams aizrautīgu Būdas aplūkotāju, nespēju novaldīties un vairākas reizes slepus uzmetu skatienu man blakus stāvošajai sievietei — tik dziļi viņa bija piesaistījusi manu uzmanību.

Viņas seja bija maigi balta — tik skaistu bālumu man līdz šim nebija gadījies redzēt. Ja pasaulē tiešām eksistē nāras, tad tām noteikti jābūt tikpat žilbinoši baltai adai, kāda bija šai sievietei. Viņā itin viss — gan uzacis, gan deguns, gan mute mazliet iegarena-jā sejā, kādas mēdz būt seno laiku gleznās, ari kakla un plecu līnija — pauda ārkārtīgu smalkumu un trauslumu. Atkārtojot veco rakstnieku teicienu, varētu sacīt: viņas tēls bija tik gaistošs, ka likās — tas izzustu pēc pirmā pieskāriena. Līdz šai dienai es nespēju aizmirst viņas sapņaino skatienu, kas slēpās aiz garām skropstām.

Nekādi nevaru atcerēties, kurš pirmais no mums pārtrauca klusēšanu, bet laikam jau es atradu kādu ieganstu, lai uzsāktu sarunu. Apmainījāmies dažiem vārdiem. Tic mūs darīja tuvākus. Kopa apstaigājuši muzeju, izgājām ārā. Es pavadīju viņu līdz krustojumam, kur Jamanouči iela šķērso Jamanositas bulvāri, un visu šo garo ceļu mēs tērzējām par daudz ko.

Jo ilgāk mēs runājām, jo apburošāks man likās viņas skaistums. Smaidot viņas seja uzplaiksnīja izsmalcināti kautrīga izteiksme, kas manī izraisīja savadu sajūtu, kāda pārņem cilvēku, skatoties uz svētajām jaunavām senās gleznās vai uz Monu Lizu ar tas noslēpumaino smaidu.

Smaidot viņas augšlūpa atsedza lielus un koši baltus zobus un veidoja vāri izliektu līniju, bet uz labā vaiga sniegbaltās ādas atklājās paliela dzimumzīme, kas mainījās līdzi smaida izliektajai lūpu līnijai, padarot sievietes seju apbrīnojami maigu un sirsnīgu.

Vēlāk es pamanīju uz viņas kakla uztūkušu sarkanu svītru, kas laikam stiepās līdz pat mugurai. Iespējams, ka ari tā bija dzimumzīme, lai gan izskatījās pēc svaigas retas. Šī savadā zīme, kas uz viņas skaisti veidota kakla gludās, koši baltas ādas atgādināja smalkvilnas dzijas pinumu, lika domāt par varmācību, bel vienlaicīgi, lai cik dīvaini tas arī būtu, likās visai erotiska. Tiklīdz es to ieraudzīju, sievietes skaistums, kas līdz tam brīdini man šķita kā sapnis, pēkšņi saplūda ar dzīves īstenības izjūtu un neatvairāmi pārņēma sava varā.

Sarunājoties es uzzināju, ka viņa Kojamada Sidzuko — ir akciju sabiedrības kompanjona komersanta Kojamadas Rokuro sieva. Sev par prieku atklāju, ka arī viņa ir detcktlvstāstu cienītāja un it sevišķi viņai patīk lasīt manus darbus. (Nespēju aizmirst, cik līksma kļuva mana sirds, dzirdot šos vārdus.) Tur nebija nekā dīvaina, ka autora un lasītājas attiecības tuvināja mus. Atvadoties no šīs skaistās sievietes, es nejutu nožēlu, jo mušu kopējo literāro :nterešu dēļ mēs apsolījāmies laiku pa laikam apmainīties vēstulēm.

Mani sajūsmināja Sidzuko labi izkoptā gaume. Lai gan viņa bija jauna, viņai patika pavadīt laiku klusajos muzejos, bet sevišķi man glaimoja tas, ka no visa plašā detektīvromānu klāsta viņa visaugstak novērtēja tieši manus sacerējumus, kurus mēdza dēvēt par saprāta darbiem. Vardu sakot, šī sieviete mani bija pilnīgi savaldzinājusi. Es bieži sūtīju viņai vēstules, kurām nebija nekādas nozīmes, bet viņa rakstīja atbildes sievietei piemītošā pieklājība. Kads man, kas biju pieradis pie vecpuiša vientulības, bija prieks iegul par draugu tik burvīgu sievieti!

2

Mana sarakste ar Kojamadu Sidzuko turpinājās vairākus mēnešus. Pēc kada laika es ne bez satraukuma pamanīju, ka manās vēstulēs pazib teikumi ar slēptu nozīmīgumu un ari Sidzuko atbildēs, kuras parasti bija ietureti pieklājīgas, reizēm pavīdēja (vai man tikai tā likās?) īpaša sirsnība, kam nevarēja būt nekāda sakara ar mūsu nejaušo iepazīšanos. Kauns atzīties, bet ar dažādiem viltīgiem paņēmieniem man izdevās izvilināt šo to par Sidzuko vīru, Kojamadas Rokuro kungu. Uzzināju, ka viņš ir daudz vecāks par sievu, plikgalvis, ladeļ izskahis pec cilvēka, kas jau krietni gados.

Februārī Sidzuko vēstulēs iezagās dīvaina pieskaņa. Bija jūtams, ka viņu kaut kas satrauc.

«Nesen notika šausmīgs gadījums, kas mani ļoti nobiedēja, tādēļ naktīs nespēju aizmigt,»— tā viņa rakstīja kādā vēstulē, un šajos vienkāršajos vārdos es izjutu bailēs trīcošo, parbiedeto Sidzuko.

«Vai Jūs, cienījamais kungs, neesat draugs Oem Sjundejam, kas arī ir detektīvromānu autors? Ludzu, paziņojiet man viņa dzīvesvietu, ja tā Jums ir zināma,» bija rakstīts citā vēstulē.

Es, protams, labi pazinu Oes Sjundeja daiļradi, bel ne reizes

nobiju tirios ar viņu vaigu vaiga, jo viņš bija ļoti nesabiedrisks cilvēks un nepiedalījās pat rakstnieku sanāksmēs. Klīda baumas, ka pagājušā gada vidū viņš pēkšņi pametis rakstniecību, pārcēlies uz citu dzīvokli un nevienam nav paziņojis savu jauno adresi. Uzrakstīju Sidzuko visu, kas man bija zināms, bet, iedomājies, ka viņas bailes varbūt ir saistītas ar Oei Sjundeju, saku justies ļoti neomulīgi. Mani pārņēma slēpts nemiers, par kura iemeslu pastāstīšu mazliet vēlāk.

Drīz saņēmu no Sidzuko atklātnīti: «Man vajadzētu aprunāties ar Jums. Vai drīkstu Jūs apmeklēt?» Es apmēram nojautu, ko nozīmē šis «aprunāties», bel vēl nezināju, cik tas viss ir nopietni, tādēļ kā muļķis priecājos par iespēju vēlreiz tikties ar Sidzuko, iztēlē iedomājoties dažādas visai fantastiskas ainas.

Saņēmusi atbildi: «Gaidu Jūs,»— Sidzuko tajā pašā dienā ieradās pie manis. Es sagaidīju viņu priekštelpā. Sidzuko bija tik satraukta 1111 nomākta, ka arī mani pārņēma gandrīz vai izmisums, bet mūsu «aprunāšanās» bija tik neparasta, ka visas manas fantastiskās iztēles ainas acumirklī izgaisa.

— Nespēju tikt pali ar sevi galā, lādēļ uzdrošinos jūs traucēt. Man šķiet, ka jums var uzticēties. Bet baidos, ka nebūs visai pieklājīgi runāt par tik sarežģītu lietu ar cienījamu cilvēku, kuru es vel pārāk maz pazīstu.— Sidzuko apveltīja mani ar savu parasto smaidu, kas atsedza viņas zobus un sakustināja dzimumzīmīti uz vaiga, un slepeni uzmeta man kautrīgu skatienu.

Laiks pieturējās drēgns, tādēļ pie mana rakstāmgalda bija novietota garena liibači^1 sarkanā koka kastē. Cienīgi apsēdusies krāsniņas pretējā pusē, viņa uzlika abu roku pirkstus uz kastes maliņas. Pirksti it kā iemiesoja sevī visu šīs sievietes būtību. Vijīgi, tievi, pat vārgi tie tomēr nelikās pārak kalsni, un to košais ballums nekāds ziņā neliecināja par slimīgumu. Šajos dūrēs sažņaugtajos, smalkajos pirkstos slēpās elastīgs spēks. Un ne vien pirksti viss sievietes augums pauda to pašu.

Kcdzot viņu dziļās pārdomās iegrimušu, es kļuvu nopietns 1111 atbildēju:

Esmu gatavs darīt jūsu labā visu. kas ir manos spēkos.

— Tā tiešām ir baismīga iieta,— Sidzuko teica, it ka ievadot mūsu sarunu. Tad viņa pavēstīja par dažādiem dīvainiem nolikumiem, iestarpinādama stāstījuma atmiņas no savas dzīves, sākot jau ar bērnības gadiem.

Sidzuko dzimtā puse ir Sidzuoka, 1111 jaunībā līdz pat vidusskolas beigšanai viņa jutusies laimīga.

Vienīgais nepatīkamais gadījums bijis iepazīšanās ar kādu jaunekli, vārdā Hirata lčiro, kas veikli izmantojis viņas naivumu un drīz vien pavedis. Tas noticis astoņpadsmit gadu vecumā. Šis nolikums atnesis nelaimi, tādēļ ka Sidzuko pakļāvusies īslaicīgam untumam un tikai tēlojusi mīlestību, nejūtot pret Hiratu īstas jūtas, turpretī Hiratas nodomi bijuši gluži nopietni.

Vēlāk meitene sākusi izvairīties no Hiratas, kas neatlaidīgi viņai uzmācies. Jauneklis pieķēries viņai arvien vairāk. Naktīs Sidzuko manījusi tumšu cilvēka ēnu, kas klīdusi ap viņas māju, bet pēc kāda laika viņai pienākušas draudu vēstules. Astoņpadsmit gadu vecā meitene pilnīgi pamatoti sākusi baidīties no atriebības par savu vieglprātību. Meitenes satraukums nobiedējis ari viņas vecākus.

Tieši šaja laika ģimeni piemeklējusi nelaime, kas Sidzuko kļuvusi par īstu veiksmi. Krīzes dēļ, kas toreiz skārusi tirgotāju aprindas, viņas tevs nespējis samaksāt lielus parādus, tāpēc aiznaglojis savu veikalu un.nakti aizbēdzis uz Hikones pilsētiņu, kur atradis patvērumu pie sava paziņas.

Šāds negaidīts pavērsiens licis Sidzuko pamest skolu gandrīz vai izlaiduma priekšvakarā, bet reizē ar dzīvesvietas maiņu viņa atbrīvojusies arī no Hiratas uzmācības un beidzot varējusi brīvi uzelpot.

Sidzuko tēvs aiz bēdām un likstām iegūlis slimības gultā un drīz nomiris. Palikusi divatā ar māti, Sidzuko tikko vilkusi dzīvību. Bet tāds stāvoklis nav bijis ilgstošs. Viņas dzīves ceļā pagadījies uzņēmējs Kojamadas kungs, kurš dzimis tajā pilsētiņā, kur no cilvēku acīm slēpās māte ar meitu. Tas bijis likteņa pirksts.

Paslepus noskatījis Sidzuko, Kojamada iemīlējies viņā un ierosinājis noslēgt laulību. Sidzuko nenoraidījusi Kojamadu. Lai gan viņš bijis kādus desmit gadus vecāks, meiteni valdzinājis šā vīrieša cēlums un smalkā uzvešanās. Kojamadas kunga bildinājums ticis pieņemts, un drīz vien Sidzuko ar mati pārcēlušās uz dzīvi vira Tokijas savrupmājā.

Kopš tā laika aizritējuši septiņi gadi. Šajā laikā ģimenē neesot noticis nekas sevišķs, vienīgi trīs gadus pec Sidzuko kāzām nomirusi māte, un vēl pēc kāda laika Kojamadas kungs firmas darīšanās devies uz diviem gadiem ārzemju komandējumā. Kā Sidzuko izteicās, viņš atgriezies dzimtene aizpagājušā gada nogalē, bet viņa vira prombūtnes laika, lai izkliedētu vientulības sajutu, ik dienu gājusi pie privātskolotājiem, lai apgūtu tējas ceremonijas rituālu, ziedu sakārtošanas māku un mūziku. Laulātie draugi labi sapratušies un visus šos gadus bijuši laimīgi.

Kojamadas kungs esot ļoti izveicīgs veikalnieks, un aizritējušo septiņu gadu laika viņam izdevies krietni palielināt savu īpašumu. Lieluzņēmēju saime viņš esot ieguvis nesagraujamu autoritāti.

— Kauns atzīties, bet, apprecoties ar Kojaniadu, es noslēpu viņam visu, kam bija sakars ar Hiratu.— Nokaunējusies Sidzuko skumji nodūra acis, kurās zem garajām skropstām varēja manīt asaras. Viņa klusi turpināja:— Reiz virs kaut kur bija dzirdējis Hiratas Ičiro vārdu, un viņam radās aizdomas, bel es uz viņa jautājumiem noteikti atbildēju, ka nezinu nevienu citu vīrieti, tikai viņu vienīgo, un atkal noslēpu savu sakaru ar Hiratu. Sie meli turpinās līdz pat šai dienai. Jo vairāk Kojamada turēja mani aizdomās, jo viltīgāk man bija viņam jāmelo. Briesmīgi, ka cilvēks nekad nevar zināt, kur tam uzglūnēs nelaime. Meli, ko es bez noteikta nolūka izteicu pirms septiņiem gadiem, kļuvuši par lielu nelaimi un liek man šodien ciest drausmīgas mokas. Biju jau pilnīgi aizmirsusi Hiratas esamību. Tik ļoti biju aizmirsusi, ka, negaidīti saņēmusi no viņa vēstuli un izlasījusi sūtītāja uzvārdu, nevarēju pat tūdaļ atcerēties, kas viņš tāds ir.

Pēc tam kad bija visu to pateikusi, Sidzuko pasniedza man vairākas Hiratas vēstules. Tās tika nodotas manā glabāšanā un līdz pat šim laikam atrodas pie manis. Pārrakstīšu pirmo no tām, jo tieši tā vislabāk iekļaujas manā stāstījuma.

«Sievietei, kas no manas dzīves nolaupījusi mīlu!

Sidzuko-sana, beidzot esmu Tevi atradis. Tu, protams, mani nepamanīji, bet es, neviļus Tevi saslapis, sekoju Tev pa pēdām un uzzināju, kur Tu dzīvo. Zinu arī, ka tagad Tavs uzvārds ir Kojamada.

Ceru, ka neesi aizmirsusi Hiratu Ičiro— to pašu, kuru Tu reiz tā ienīdi?

Tu esi bezjūtīga, tādēļ nespēsi saprast, kā es mocījos, kad Tu mani pameti. Cik reižu vēlās nakts stundās es klīdu ap Tavu māju, nespējot remdēt savas sāpes. Bet, jo kvēlāk uzliesmoja mana kaisle, jo vēsāka Tu kļuvi pret mani. Tu no manis vairījies, Tu no manis baidījies un beidzot sāki mani klaji ienīst.

Vai Tu vari saprast, kā cieš vīrietis, kuru nīst viņa iemīļolā? Vai tā nav likumsakarība, ka ar laiku manas ciešanas pārvērtās aizvainojumā, aizvainojums naidā, bet naids radīja vēlmi atriebties.

Kad Tu, izmantojot Tev labvēlīgos ģimenes apstākļus, aizbēgi un pazudi no manas dzīves, nepasakot nevienu atvadu vārdu, es vairākas dienas pat nepieskāros ēdienam. Ieslēdzos istabā un devu sev zvērestu Tev atriebties.

Nezināju tikai, kur Tevi meklēt. Slēpdamies no daudzajiem aizdevējiem, Tavs tēvs nevienam nebija teicis, uz kurieni jūs pārceļaties. Nezināju, kad man izdosies Tevi sastapt. Bet es apzinājos, ka man priekšā vēl gara dzīve, un biju cieši pārliecināts, ka reiz es Tevi tomēr satikšu.

Es biju nabags. Vajadzēja pašam pelnīt sev iztiku. Tādēļ ilgu laiku nevarēju uzsākt meklēšanu. Pagāja gads, divi. Dienas aiztraucās cita pēc citas kā no loka izšautas bultas, bet es visu laiku biju spiests cīnīties ar trūkumu. Noguris no šīs nepārtrauktās cīņas, es pats pret savu gribu saku aizmirst nodarīto pārestību. Visas inanas domas bija pievērstas tam, kā apmierinat izsalkumu.

Bet pirms trim gadiem inan gluži negaidīti uzsmaidīja laime. Neveiksmes, kuras es cielu jebkurā pasākumā, bija novedušas mani galējā izmisumā, un es joka pēc pamēģiuaju uzrakstīt garo stāstu. Man paveicās, un es sāku nodarboties ar rakstniecību.

Tu laikam lasi tikpat daudz kā agrāk, un es domāju, ka Tev ir pazīstams daudzu detektīvstāstu autora Oes Sjundeja vārds. Tiesa, nu jau pagājis gads, kopš viņš nekā nav publicējis, tomēr viņa vārds droši vien vēl nav gluži aizmirsts. Pateikšu Tev skaidri — Oe Sjundejs esmu es.

Tu varbūt domā, ka, pēc tam kad biju kļuvis rakstnieks un apreibis no tukšās slavas, es aizmirsu man nodarīto pārestību. Nē, nē un velreiz nē! Savu pirmo cietsirdības pilno stāstu es varēju sarakstīt tikai lādēļ, ka manu sirdi bija pārņēmis naids pret Tevi. Ja mani lasītāji zinātu, ka tas aizdomas, ļaunums un brutalitāte, kas plūstin plūda no mana sacerējuma lappusēm, nav nekas cits kā paša neatlaidīgās atriebības kāres izpausme, viņi nodrebētu aiz pretīguma.

Sidzuko-sana! Nodrošinājis savu dzīvi, es centos, cik to atļāva līdzekļi un laiks, sameklēt Tevi. Protams, ne jau tādēļ, ka es vēl arvien lolotu bezjēdzīgas cerības atgūt Tavu mīlestību. Man ir sieva. Apprecējos, lai atbrīvotos no ikdienas dzīves rūpēm, un mana laulība ir tikai formāla. Manā uztverē mīļota sieviete un sieva ir divi dažādi jēdzieni. Es nepiederu pie tiem, kas, apņēmis sievu, aizmirst aizvainojumu, ko guvis no mīļākās.

Sidzuko-sana, nu beidzot esmu Tevi atradis!

Es trīcu aiz prieka. Pienācis brīdis piepildīt manu ilggadējo vēlēšanos. Cik daudzkārt iztēlē esmu iedomājies visdažādākos atriebības paņēmienus, izbihidot tādu pašu prieka pārpilnību kā tobrīd, kad atrodu kādu asu sižeta līniju savam kārtējam sacerējumam. Beidzot esmu izdomājis tadu atriebības veidu, kas Tevi ne vien inocīs, bet arī ārkārtīgi šausminās. Pienācis laiks īstenot manu nodomu. Iedomājies tikai, cik es esmu priecīgs! Pat ja Tu meklētu palīdzību policijā, Tu nespētu izjaukt manu plānu. Esmu ļoti rūpīgi visu pārdomājis.

Apmēram pirms gada laikrakstu un žurnālu korespondentu vidū paklīda baumas, ka esmu bez vēsts pazudis. Sī pazušana nebija saistīta ar atriebību Tev, tā bija mana nevēlēšanās satikties ar cilvēkiem un tieksme pēc noslēpumainības. Tagad tas nāk tikai man par labu. Vēl rūpīgāk noslēpšos no saniedrlbas un tad pamazām ķeršos pie sava atriebības plana īstenošanas.

Nešaubos, ka Tu ļoti vēlies uzzināt manu plānu. Patlaban vēl nevaru Tev pilnība atklāt tā butibu. Jo lēnāk šausmas nāks pār Tevi, jo lielāks būs iespaids.

Bel, jit Tu ļoti vēlies, man nav žēl izpaust dažus mana atriebības pasākuma sīkumus. Piemēram, es varu nekļūdīgi uzskaitīt visu, kas notika ar Tevi Tavās mājās pirms četrām dienam, tas ir, trīsdesmit pirmā janvāra vakarā.

No pulksten septiņiem līdz septiņiem trīsdesmit vakarā Tu guļamistaba pie maza galdiņa lasīji gramalu. Tas bija Hirocu Hjtiro stāstu krājums «Savādo acu biogrāfija». Tu izlasīji līdz beigām tikai pirmo stāstu.

No septiņiem trīsdesmit līdz septiņiem četrdesmit Tu, likusi kalponei pasniegt teju ar cepumiem, apēdi divas konditorejas «Fūgecu» «monaka^2» un izdzēri trīs tasītes tējas.

Septiņos četrdesmit Tu aizgaji uz tualeti, bet pēc piecām minūtēm atgriezies sava istabā. Līdz deviņiem desmit Tu adīji, iegrimusi dziļās domās.

Deviņos desmit pārnāca Tavs virs. No deviņiem divdesmit līdz desmitiem jūs abi tērzējāt, iebaudot vīnu. Virs piepildīja Tavu glāzi līdz pusei. Pēc pirmā malka Tu pamanīji glazē korķa gabaliņu un ar pirkstiem to-izņēmi. Pēc tam Tu liki kalponei sakfat gultas, un jūs abi devāties pie miera.

Līdz vienpadsmitiem ne Tu, ne Tavs virs negulēja. Kad Tu atgriezies sava gulta, jūsu mājas pulkstenis, kas mazliet atpaliek, nosita vienpadsmit.

Vai Tevi, lasot šīs piezīmes, precīzas ka vilcienu saraksts, nepārņem šausmas?

Atriebējs

Trešā februāra vēla naktī.»

Es jau agrāk zināju Oes Sjundeja vārdu, bet man pat prātā nenāca, ka tas varētu būt Hiratas Ičiro pseidonīms.

Taisnību sakot, mūsu rakstnieku aprindas diez vai kāds zināja Oes Sjundeja īsto vārdu. Un arī es laikam nekad neuzzinātu vārdu «Hirata», ja mans paziņa Honda, kas bija sīki izpētījis visus Oes Sjundeja grāmatu izdošanas datumus un diezgan bieži iegriezās pie manis mājās, nebūtu ierunājies par viņu, nosaucot viņa īsto uzvārdu un vardu. Tik ļoti Hirata necieta cilvēkus un vairījās no sabiedrības.

Bez jau minētās Sidzuko saņēma no Hiratas vēl trīs vēstules. Tās

maz atšķīrās cita no citas (pasta zīmogs gan katru reizi bija uzspiests citur). Katrā no tām pēc atriebības lāstu plūdiem bija vēl Sidzuko dzīves kāda vakara notikumu sīka uzskaite ar precīzi norādītu laiku. Sevišķa uzmanība bija veltīta viņas guļamistabas noslēpumiem — visdelikātākos momentus attēlojot sevišķi klaji. Ar aukstasinīgu bezkaunību autors aprakstīja Sidzuko kustības un atslastīja viņas teiktos vārdus. Tādas vēstules lika sarkt līdz matu galiem.

Nav grūti iedomāties, cik neērti un aizvainojoši Sidzuko bija rādīt šīs vēstules svešam cilvēkam. Tikai kādi ārkārtēji apstak|i varēja piespiest viņu pārvarēt kaunu un griezties pie manis pēc padoma. No vienas puses, tas liecināja par Sidzuko bailēm, lai tikai vīram nekļūtu zināms viņas pagātnes noslēpums — ka viņa zaudējusi nevainību jau pirms laulības; no otras puses, tas pierādīja, kādu dziļu uzticību viņa jūt pret mani.

— Man nav neviena luva cilvēka, vienīgi vīra radi, un arī starp paziņām nav tāda, ar ko es varētu apspriest šo notikumu. Piedodiet par nekautrīgo uzmākšanos, bet man likās, ka tikai jūs spējat dot man padomu, kā rīkoties šādos apstākļos.

Šie vārdi un apziņa, ka skaistā sieviete grūtā brīdī saskatījusi manī balstu, lika manai sirdij priecīgi iepūkstēties.

Sidzuko pamatoti bija izvēlējusies mani par padomdevēju. Pirmkārt — tadeļ, ka es, tapat kā Oc Sjundejs, esmu deteklīvstāstu rakstnieks, otrkārt — vismaz literatūras jomā — izceļos ar spilgti izteiktam loģiskās domāšanas spējām. Un tomēr, ja Sidzuko nebūtu tik ļoti man uzticējusies un neizturētos pret mani ar lādu labvēlību, viņa droši, vien nemeklētu manu padomu.

Es, protams, apsolīju Sidzuko darīt visu, kas manos spēkos, lai viņai palīdzētu. Bet, kas attiecas uz Oes Sjundeja zināšanām par Sidzuko dzīvi, man neatlika nekas cits kā iedomāties, ka viņš ir uzpircis kādu no Kojamadu kalponēm vai arī pats atradis ceļu, kā ielavīties viņu mājā un no kādas slepenas vietas novērot Sidzuko. Spriežot pēc viņa vēstulēm, Sjundejs bija spējīgs izdarīt jebkādu neģēlību un nekrietnību.

Izvaicājis Sidzuko par manām versijām, biju ļoti pārsteigts, dzirdot atbildi, ka maniem minējumiem nav nekāda pamata. Izrādījās, ka visi kalpi dzīvo viņu mājā kopš senseniem laikiem un ir patiesi uzticīgi saviem saimniekiem. Mājas vārti un durvis allaž bija rūpīgi noslēgti, jo vīrs esot ļoti piesardzīgs cilvēks. Un, ja nu kādam tomēr izdotos iezagties savrupmājā, tad viņš nekādi nevarētu iekļūt guļamistabā tā, lai nesastaptos ar kalponēm.

Patiesībā es toreiz pietiekoši nenovērtēju Oes Sjundeja spējas. Ko viņš, pat rakstnieks būdams, var panākt? Man likās, ka lielākais, ko viņš var nodarīt, ir iebiedēt Sidzuko ar šīm šausmu vēstulēm, jo sacerēšana un izdoma ir viņa trumpji. Palika neatrisināta tikai viena vienīga mikla — kādā ceļā viņam izdevies iegūt tik sīkas ziņas par Sidzuko dzīvi, bet arī šo moinenlu es vieglprātīgi piedēvēju viņa glumajai veiklībai. Viņš acīmredzot ir izprašņājis Sidzuko tuvus cilvēkus, tādejādi iegūdams vajadzīgās ziņas. Izmantojot šādus argumentus, es centos nomierināt Sidzuko un stingri apsolījos viņai — jo tas bija izdevīgi arī man — katrā, ziņā sameklēt Oei Sjundeju un mēģināt pierunāt viņu izbeigt šo nejēdzību. Noklausījusies manas domas, Sidzuko atvadījās.

Sarunā es Jievis pievērsu uzmanību Sjundeja draudu vēstulēm, bet gan ar vismīlīgākajiem izteicieniem, kādi vien bija manā vārdu krājumā, centos nomierināt Sidzuko. Laikam jau tādēļ, ka tās man bija patīkami.

Šķiroties es teicu:

— Domāju, ka jums vīram nav nekas jāslāsta. Apstākļi nemaz nav tik nopietni, lai jums vajadzētu upurēt savu noslēpumu.

Biju tāds muļķis, ka centos pēc iespējas paildzināt prieku, kādu man sagādāja saruna ar šo sievieti par noslēpumu, kas nebija zināms pat viņas vīram.

Es tiešām apņēmos pildīt solījumu un noskaidrot Oes Sjundeja atrašanās vietu. Jau agrāk man nepatika šis cilvēks, kas visādā ziņā likās esam tiešs pretstats man. Manī neviļus izraisīja antipātijas rakstnieks, kas spēj dižoties ar skaļu popularitāti tādu anomālu lasītāju vidū, kurus spēja sajūsmināt veikli samudžināti sižeti; to pamatā parasti bija greizsirdīgi aizdomīgas un izvirtušas sievietes intrigas. Es pat sāku domāt, ka, gadījumā ja man izdotos atmaskot Sjundeja ļaunprātīgo un negodīgo rīcību, viņu varētu parādīt visai sabiedrībai ārkārtīgi nepievilcīgā gaismā. Toreiz man pat prātā neienāca, ka Oes Sjundeja meklēšana būs tik sarežģīta.

3

Oe Sjundejs, kā liecināja viņa paša rakstītās vēstules, pēc tam kad bija nomainījis daudz dažādu profesiju, pirms četriem gadiem pēkšņi bija kļuvis par detektīvromānu rakstnieku.

Viņa pirmais sacerējums iznāca tolaik, kad japāņu rakstnieki vel nebija publicējuši gandrīz nevienu detektīvromānu. Kā k^tra reta parādība, tas lika uzņemts ar lielu sajūsmu, un Oe tūdaļ kļuva par lasītāju mīluli.

Sevišķi ražens» rakstnieks viņš nebija, tomēr laiku pa laikam laikrakstu un žurnālu slejās parādījās jauni viņa sacerējumi. Tie visi bija asiņaini, draudīgi, ļaunuma pilni darbi, kurus lasot stinga sirds un šermuļi skrēja pa kauliem, bet, lai rik tas būtu savādi, tajo.s tomēr slēpās neizskaidrojama pievilcība, un Oes popularitāte nemazinājās.

Es gandrīz viena laikā ar viņu pievērsos deleklīvžanram, upurējot darbu bērnu un pusaudžu literatūras jomā. Rakstnieku, kas publicēja detektīvstāstus, nebija daudz, tāpēc arī mans vārds kļuva diezgan pazīstams literārajās aprindas, bet mans stils tik krasi atšķiras no Oes stila, ka mūs pamatoti varēja saukt par antipodiem. Viņš rakstīja drūmā, slimīgā, uzbāzīgā manierē, turpretī mani darbi izcēlās ar skaidrību uu veselīgu saprātu. Tādējādi mēs abi kļuvām par rakstniekiem sāncenšiem. Reizēm pat nozākājām viens otra darbus. Pareizāk sakot, man par nožēlu, uzbrucēja lomā biju es. bet Sjundejs reizēm gan atvairīja manus izlēcienus, tomēr pa lielākai daļai neielaidās strīdos ar mani un klusējot turpināja publicēt savus šausmu pilnos sacerējumus.

Kaut gan zākāju Oes grāmatas, es tomēr nevarēju nejust, ka tam piemīt kāds nomācošs spēks. Viņa darbus it ka caurstrāvoja savāda kaisme, līdzīga slēptai ugunij, kas nespēj uzliesmot. Iespējams, ka tieši tur slēpās viņa darbu neizprotama pievilcība. Daļēji var piekrist, ka šo spēku, ka pats Sjundejs apgalvoja savās vēstulēs, radījis viņa nerimtīgais naids pret Sidzuko.

Atzīstos, ka ikreiz, kad Sjundeja kārtējā grāmata saņēma jūsmīgas atsauksmes, mani urdīja asa skaudība. Mani pārņēma bērnišķīgs naids pret viņu, un sirds dziļumos es perināju domu, ka man katra ziņā jāpārspēj sāncensis.

Taču pirms gada viņš pēkšņi pārstāja publicēties un nozuda nezināmā virzienā. Bet ne jau tādēļ, ka viņa popularitāte Initu mazinājusies. Man nav zināms viņa nozušanas īstais iemesls, bel viņš tiešām iekrita kā akā, lai gan žurnālisti pielika visas pūles, lai nozudušo atrastu. Pat es, par spīti nepatikai pret šo rakstnieku, jutu neizprotamas skumjas. Tas var likties pārāk bērnišķīgi, bet man acīmredzot pietrūka jau pierastā ienaidnieka.

Un nu Kojamadif Sidzuko bija pastāstījusi man visjaunāko, ārkārtīgi savādo ziņu par Oei Sjundeju. Klusībā es priecājos par iespēju atkal likties ar savu agrāko pretinieku — šoreiz gan, jādomā, visai neparastos apstākļos.

Pārdomājot visus notikumus, es nonācu pie secinājuma, ka Oe nolēmis īstenot savus literāros murgojumus. Šķiet, ka lādas domas nemaz nav (ik pārsteidzošas, bet gluži loģiskas.

Kā teicis viens no Oes paziņām, «viņš pārtiek 110 izdomātiem noziegumiem». Viņš dzīvoja līdzi šiem asiņainajiem noziegumiem manuskriptu lapās, jūtot tādu pašu tieksmi nogalina! cilvēkus kā šo darbu varoņi slepkavas.

Lasītāji droši vien labi atceras to īpatnēji baigo noskaņu, kas tik raksturīga viņa sacerējumiem. Daudzi atceras, ka viņa romāni ir pārblīvēti ar sevišķi nenormālām aizdoinain, noslēpumiem, cietsirdību un varmācību. Kādā darba viņam pasprukuši šadi dvēseli stindzinoši vardi: «...beidzot pienāca laiks, kad viņu vairs nespeja apmierināt tikai viņa sacerējumi. Noguris no šis pasaules ikdienības un garlaicības, viņš bija jutis baudu, izklāstot uz papīra savus velnišķīgos izdomājumus. Tas bija mudinājis ķerties pie spalvas. Bet drīz viņam arī rakstīšana kļuva apnicīga. Kas vēl varēja sniegt asus pārdzīvojumus? Noziegums! Jā, atlika tikai pats noziegums. Vienīgais, ko viņš vēl nebija izbaudījis, bija izsmalcināta nozieguma trīsas.»

Oes ikdienas dzīve bijusi dažādu dīvainību pārpilnā. Rakstnieku un žurnālistu aprindas viņš pazīstams kā cilvēku nīdējs un noslēpumu cienītājs. Ļoti reti kādam palaimējies nokļūt viņa darbistabā. Viņš mierīgi spēja aizcirst durvis pat gados vecāku un augstāk stāvošu personu deguna priekšā. Pie tam viņš bieži mainīja dzīvesvietas un, aizbildinādamies ar vāju veselību, nekad nepiedalījās rakstnieku sapulcēs.

Klīda baumas, ka viņš ne dienu, ne nakti ncsaklājol gultu un pat ēdot un rakstot gu|us. Arī dienā viņš radot savus murgainos tēlojumus pustumšā istabā ar cieši aizvērtiem slēģiem, iededzis tikai piecu sveču spuldzīti.

Uzzinājis, ka Oe vairs nepublicējas un kaut kur nozudis, es jau tūlīt sāku prātot, vai tik viņš nav sācis īstenot savas ārprātīgās izdomas un radis pajumti Asakusas rajona nožēlojamajos graustos, kas tik bieži aprakstiti viņa stāstos. Un nebija pagājis ne pusgads, kad viņš man alklajās tada cilvēka loma, kas tiešām sagatavojies no draudiem ķerties pie darbiem.

Man likās, ka varēšu atrak sameklēt Oei Sjundeju, ja griezīšos pēc palīdzības pie laikrakstu literatūras un mākslas nodaļu līdzstrādniekiem vai žurnālu starptautisko jautajumu korespondentiem. Bet, ka jau tiku minējis, Oe bija ļoti liels savadnieks un pārāk reti pieņema kādu apmeklētāju. Pamēģinājis žurnālu redakcijās uztaustīt viņa gaitas, es pārliecinājos, ka nepieciešams stāties sakaros ar kādu viņam labi pazīstamu cilvēku. Par laimi, tāds atradas starp literātiem, ar kuriem man bija ļoli ciešas, sirsnīgas attiecības.

Neslēpšu, ka šis cilvēks bija izdevniecības «Hakubunkan» līdzstrādnieks, kas rūpējas par manuskriptu piegādi. Viņš arī pats bija diezgan veikls žurnālists, vārdā Honda. Kādu laiku Honda bija il kā piesaistīts Ocm Sjundejam, jo viņa pienākums bija pasulil manuskriptus redakcijas vajadzībām. Jāatzlmē, ka Honda, būdams tikai sakarnieks starp autoriem un izdevniecību, arī pats bija apveltīts ar detektīva spējam.

Es piezvanīju viņam, saņemu viņa piekrišanu atbraukt pie manis, un uz pirmo jautājumu par man nezināmo Sjundeja dzīvi viņš atbildēja tāda tonī, it kā Oe būtu viņa bērnības rotāju biedrs.

— Sjundejs? Tas ir īsts maitas gabals.— Un, pavīpsnājis viltīgu bagātības dieva Daikoku smīnu, labprat apmierināja manu ziņkāri.

Honda zināja stāstīt, ka Sjundejs, būdams rakstnieks iesācējs, īrējis nelielu mājiņu Tokijas nomalē Ikebukuro. Līdz ar literāro popularitāti pieauga arī viņa ienākumi, un viņš varēja pārcelties uz plašākām telpām, kaut arī īrētām. Honda minēja vismaz septiņas dzīvesvietas, kuras Oe paguvis nomainīt divu gadu laikā. Viņš dzīvojis Usigomes rajona Kikuičo ielā, tad Negisi kvartalā, vēlāk Iiakunečo ielā Janakas rajona un citur.

Kad Oe pārcēlies uz Negisi, viņš jau bijis plaši pazīstams rakstnieks un viņam nepārtraukti uzmākušies žurnālu korespondenti. Tieši tolaik'viņš sācis vairīties no cilvēkiem. Majas durvis allaž bijušas cieši noslēgtas, bet sieva gājusi iekšā im ara pa sētas ieeju.

Viņu sastapt nav bijis iespējams. Viņš vienmēr izlicies, ka nav mājās, bet vēlāk nosūtījis apmeklētājam vēstuli, kurā bija rakstīts: Nemēdzu tikties ar cilvēkiem, tādēļ, lūdzu, izklāstiet rakstiski Jūs interesējošo jautājumu.» Nav brīnums, ka daudzi no tiem, kas vēlējās tikties ar Sjundeju, drīz vien atteicās no sava nodoma, bel tos, kam tomēr izdevās viņu sastapt, varēja uz pirkstiem saskaitīt. Žurnālu redakciju līdzstrādnieki ir pieraduši pie visdažādākajiem rakstnieku untumiem, bet arī viņi nespēja paciest Oes nicinošo attieksmi. Par laimi, Sjundejam esot gudra sieva, tādēļ Honda itin bieži izmantojis viņas starpniecību, lai pasūtītu manuskriptus vai atgādinātu to iesniegšanas termiņus.

Bet tikties ar sievu arī nav bijis nemaz tik viegli. Uz slēgtām durvīm nereti parādījušās lakoniskas zīmītes: «Esmu slims. Apmeklētājus nepieņemu. Vai arī: «Esmu ceļojumā,»—vai: «Cienījamie žurnālu korespondenti! Visus pieprasījumus pēc manuskriptiem lūdzu sūtīt pa pastu. Apmeklētājus pieņemt nevaru.» Tādi norādījumi aizbiedējuši pat pieredzējušo Hondu, un tas ne vienu reizi vien bijis spiests aiziet tukšam rokām.

No visa teikta kļuva skaidrs, ka Oe nevienam nav ziņojis par dzīvesvietas maiņu, un žurnālu līdzstrādniekiem vajadzēja meklēt viņu ar pasta starpniecību.

- Runa, ka dažiem tomēr laimējies tikties ar Sjundeju vai vismaz apmainīties jokiem ar viņa sievu, bet to acīmredzot spēj izdarīt vienīgi tik izveicīgi cilvēki, kāds esmu es,— lepni nobeidza Honda.

Fotoattēlā Sjundejs izskatās pievilcīgs. Vai dzīvē viņš ari ir tads? es jautāju, jo Ilondas stāstījums izraisīja manī arvien lielāku ziņkāri.

— Ko tu, ko tu!—mans sarunu biedrs atsaucās noraidoši.

— Man šķiet, ka šis fotouzņēmums ir viltojums. Sjundejs gail teica, ka fotografējies jaunībā, bet tik un lā nav ticami. Sjundejs itin nemaz nav līdzīgs šim pievilcīgajam vīrietim. Dzīvē viņš izskatās pretīgi uzblīdis. Laikam tādēļ, ka maz kustas, jo lielāko daļu laika pavada gultā. Vaigi noļukuši, seja neizteiksmīga, acis miglainas. Vārdu sakot, īsts slīkonis. Turklāt viņš ir slikts sarunu biedrs un parasti nemaz never mūli vaļā. Var likai pabrīnīties, ka tads cilvēks spēj radīt tik labus darbus.

Tu taču atceries Uno Kodzi garo stāstu «Epileptiķis»? Nu, luk, Sjundejs ir šī stāsta galvenā varoņa izspļauta kopija. Tāpat kā šis varonis, viņš nepieceļas no gultas ne dienu, ne nakti. Laikam jau nogulējis sānus. Esmu ticies ar Oei divas Iris reizes, un katrreiz viņš sarunājās ar mani gu|us. Ne jau velti stāsta, ka viņš pat ēdot gulta. Taču Sjundejain piemīt vēl viena dīvainība, kas nesaskan ar viņa dzīves veidu. Man gadījies dzirdēt, ka šis cilvēku nīdējs, kas pieradis caurām dienām vārtīties pa gultu, reizēm ietērpjoties savādā tērpā un dodoties uz Asakusii. Šīs pastaigas noliekot tikai nakts tumsā. Patiešām, kā zaglis vai sikspārnis. Dažbrīd man rodas šaubas, vai tik viņam nepiemīt slimīga kautrība? Varbūt viņš cenšas slēpt no cilvēkiem sava auguma un sejas neglītumu? Jo lielāka kļūst viņa literārā popularitāte, jo vairāk viņš varbūt kaunas no sava kropligu-ma. Viņam nav draugu, apmeklētājus viņš nepieņem. Vai tādā gadījumā viņa noslēpumainās nakts pastaigas pa Asāk ūsas šķērsieli-ņām nav sava veida gandarījums par ilgajām vientulības stundām? Izpētījis Sjundeja raksturu pēc viņa sievas izteicieniem, es nonācu pie šada secinājuma.

Honda tiešām bija neparasti daiļrunīgs, raksturojot Sjundeju. Un beidzot viņš pastāstīja man vel kādu visai dīvainu gadījumu.

— Zināl, Samukava-san, šajās dienās ari es pats redzēju šo bez vēsts pazudušo Oei Sjundeju. Viņam bija tik jocīgs izskats, ka es pat neuzdrīkstējos sasveicināties, bet tas noteikti bija viņš.

— Kur tas notika?—es neviļus skaļi iesaucos.

— Asakusas parkā. Agrā rīta stundā. Es gāju mājup un, atklāti sakot, bijū mazliet iereibis.— Honda pasmaidīja un pakasīja galvu.— Tu zini, kur atrodas ķīniešu restorāns «Rairaiken >? Tieši uz tā slāra, kad gājēju bija vel pavisam maz, stāvēja paresns cilvēks koši sarkanā klauna cepurē, āksta tērpā, ar biezu reklāmu paku rokās. Izklausās neticami, bet las tiešām bija Oe Sjundejs. Aiz pārsteiguma es gluži vai sastingu un nezināju, ko darīt — uzrunāt viņu vai paiet garām. Laikam viņš ari bija pamanījis mani, bet viņa seja joprojām palika neizteiksmīga. Pēc brīža viņš pagrieza man muguru, ašā soli devās prom un drīz vien nozuda aiz stūra. Sākumā es gribēju mesties viņam pakaļ, bet tad apdomājos, ka būtu neprātīgi saki sarunu ar cilvēku, kas pārsteigts šādos apstākļos, un devos mājup.

Visu laiku, kamēr es klausījos 1 Imulas stāstu par Oes Sjundeja savado dzīves veidu, man bija tāda sajūta, it ka es redzētu ļaunu sapni. Bet, uzzinājis, ka viņS āksta tērpā un klauna cepurē stāvējis Asakusas parkā, es pārbijos. Man likās, ka pat mati ceļas .>tāvus. Tad man vēl nebija skaidrs, vai starp Oes āksta izskatu un Sitl/uko adresētajām vēstulēm ir kāda sakarīl>a, tonīT likās, ka kādai saiknei te noteikti jābūt. Vismaz llondas tikšanās laiks ar Sjundeju Asakusā sakrita ar viņa pirmās Sidzuko adresētās vēstules saņemšanas laiku.

Izmantojot labvēlīgo gadījumu, es nolēmu noskaidrot, vai vēstules autora rokraksts ir identisks Oes rokrakstam, 1111. izraudzījies 110 vēstules tikai vienu lapiņu, pēc. kuras nevareja noteikt, kādā nolūka tā rakstīta, parādīju to Hondatn.

Uzmetis acis lapiņai, Honda tūdaļ apliecināja, ka tas ir Sjundeja rokraksts, un vēl piebilda, ka pēc stila un gramatiskajām konstrukcijām rakstītājs nevar būt neviens cits kā tikai Sjundejs. Kādreiz Honda nu ģinajis sacerēt stāstu, atdarinot Sjundeju, tādēļ sīki izpētījis viņa rakstīšanas manieri.

— Oein teikumi tadi stīvi, tādēļ gandrīz nav iespējams viņu atdarinat,— Honda izmeta.

Es pilnīgi piekritu llondas spriedumam. Izlasījis vairākas Sjundeja vēstules, es vēl labāk nekā Honda biju iepazinies ar to autora īpatnējo stilu.

Tajā pašā dienā es atradu ieganstu, lai palūgtu Hondu noskaidrot Sjundeja atrašanas vietu.

Labi. vari paļauties u/. mani,— Honda piekrita.

Bel viņa solījums mani neapmierināja, tādēļ es nolēmu arī pats uz savu roku sameklēt māju Nr.32 Ueno rajona Sakuragičo ielā — kur. pēc Hondas domām, pavisam nesen esot dzīvojis Oe Sjundejs , lai iepazītos vismaz ar apkārtni.

4

Nākošajā dienā, nolicis pie malas iesāklo manuskriptu, es devos uz Sakuragičo ielu. Aprunājies ar kaimiņmājas kalponi, sīktirgotājiem un vēl citiem cilvēkiem, pārliecinājos, ka viss, ko man iepriekšējā vakarā stāstīja Honda, ir patiesība, bel par Sjundeja pēdējā laika gailam neuzzināju nekā jauna.

Blakus mājai, kurā bija dzīvojis Sjundejs, cita citai pieslējās daudz parastu savrupinājiņu, bet iemītnieki pretēji daudzdzīvokļu namu iedzīvotājiem gandrīz nekad savā starpā nerunājas. Tādēļ

Sjundeja kaimiņi zināja pastāstīt tikai to, ka viņš ir aizbraucis, bet nevienam nav pateicis jauno adresi. Uz Sjundeja mājas vārtiem nebija plāksnītes ar viņa uzvārdu un vārdu, tāpēc cilvēki pat nenojauta, ka dzīvojuši kaimiņos ar tik ievērojamu rakstnieku. Neviens nevarēja atcerēties ari i:is transportfirmas nosaukumu, kas bija atsutijusi smago mašīnu mantu pārvešanai. Un tā es, nekā neuzzinājis, biju spiests atgriezties mājās.

Man nebija nekādu iespēju kaut ko noskaidrot par Oei, tadeļ atkal ķēnss pie sava manuskripta. Katru dienu tomēr piezvanīju 1 fondam, lai uzzinātu, ka viņam veicies ar Sjundeja meklēšanu. Aizritēja piecas sešas dienas, bet Hondam arī nebija izdevies sameklēt viņa atrašanās vietu. Pa to laiku Sjundejs lēni, bel neatvairāmi gāja pretī savam mērķim.

Nedēļas nogalē Sidzuko piezvanīja man uz mājām 1111 lūdza nekavējoties atbraukt pie viņas, lai pastāstītu par kādu satraucošu notikumu. Viņa paskaidroja, ka vira pašreiz neesot mājās, kalpone aizgājusi darīšanās un tik ātri neatgriezīsies, tāpēc mani nepacietīgi gaidot. Sidzuko acīmredzot nezvanīja no sava dzīvokļa, domādama, ka prātīgāk ir izmantot telefona-automātu. Viņa runāja ļoti nesakarīgi, no satraukuma aizlūstošā balsī. Daži īsi, saraustīti teikumi — las bija viss, ko viņa paguva man pateikt trīs minušu ilgajā telefona sarunā.

Tātad vīra prombūtne Sidzuko aizsūtījusi prom no mājām arī kalponi un nu slepus aicina mani pie sevis. Šāda viņas rīcība radīja manī neskaidru cerību. Apsolījis Sidzuko tūdaļ doties ceļā, es steidzos uz viņas māju Asakusas rajonā, bet. protams, ne jau tikai to neskaidro cerību dēļ, kas bija modušās manā sirdī.

Tirdzniecības firmu ielenktā Kojamadas māja atgādināja japāņu stilā celtu senlaicīgu ēku, varēja domāt, ka aiz tas tek liela upe, kas no priekšpuses nebija redzama. Un tikai vienkāršais betona žogs, virs kura bija saspraustas asas stikla lauskas aizsardzībai pret zagļiem vai laupītājiem, un eiropiešu tipa divstāvu piebūve, kas cieši pieslējās galvenajai ēkai, nekādi nesaskanēja ar japāņu savrupmājas senatnīgo arhitektūru. Šī sēta un piebūve, kas bija kliedzošs pretstats senajām japāņu ēkām, liecināja par jaunbagātnieka pliekano gaumi.

Es pasniedzu savu vizītkarti laucinieciska izskata meitenei un tiku aicināts uz halli eiropeiskajā piebūvē, kur mani jau gaidīja ārkārtīgi satraukta Sidzuko.

Pēc vairākkārtējas atvainošanās par man sagādātajām rūpēm Sidzuko klusā balsī griezās pie manis:

— Vispirms, lūdzu, izlasiet šo.— Viņa pasniedza man aploksni un, bailīgi apskatījusies apkārt, pievirzījās tuvāk.

Kā jau varēja nojaust, aploksnē atradās kārtējā vēstule no Oes Sjundeja. Tās saturs mazliet atšķiras 110 iepriekšējām, tādčļ citēju to pilnībā.

«Cienījamai Sidzuko kundzei!

No Tavām acīm, Sidzuko, var nolasīt, cik dziļas ir Tavas ciešanas. Es zinu, ka Tu, vīram nezinot, centies izdibināt, kur es atrodos. Bet Tavi centieni ir veltīgi, tādēļ labāk atsakies no tiem. Ja Tev ari pietiktu drosmes izstāstīt vīram, ka es Tevi vajāju, un jūs meklētu aizstāvību policijā, mana atrašanās viela tik un tā netiks atklāta. Neviena dzīva bulne nezina, kur es slēpjos. To, cik esmu piesardzīgs, Tev būtu jāsaprot no maniem sacerējumiem.

Varu Tev atklāt, ka ir beidzies mana plāna pirmais posms. Pienācis laiks sakt atriebības otro posmu.

Tāpēc man Tev kas jāpavēsta. Ceru, ka esi jau nojautusi, kādā veidā man izdodas tik precīzi līdz pēdējam sīkumam izzināt visu, ko Tu dari kairu vakaru. Kopš brīža, kad Tevi ieraudzīju, es kā ēna sekoju Tev pa pēdām. Tu mani nevari redzēt, bet es neatlaidīgi sekoju Tev — gan tad, kad esi savās mājās, gan arī tad, kad izej ārā. Kas zina, varbūt es, pārvērties Tavā ēnā, pašreiz cieši raugos Tevī no Tavas istabas kakta un redzu, kā Tu trīcēdama lasi šo vēstuli.

Kā Tu pali saproti, vērojot Tevi katru vakaru, neviļus esmu kļuvis liecinieks Tavam attiecībām ar viru. Tādēļ manī uzliesmojusi kaismīga greizsirdība.

Kaldinot atriebības plānu, savos aprēķinos nebiju par to iedomājies, bet, kā es tagad jūtu, greizsirdība tomēr netraucēs mana plāna īstenošanu, tieši otrādi — la vēl vairāk uzkurinās manu vēlmi nežēlīgi Tev atriebties. Tātad esmu nonācis pie slēdziena, ka neliela atkāpe no mana sākotnējā plāna tikai sekmēs visa pasakuma īstenošanu.

Ko es gribu panākt? Sākumā tikai vēlējos, pastāvīgi biedējot, Tevi pilnīgi nomocīt, tādā veidā atņemt Tev beidzot arī dzīvību, bet, kļuvis par aculiecinieku Tfivai laulības dzīvei ar vīru, nolēmu, ka būs pareizāk, ja es vispirms Tavu acu priekšā darīšu galu Tev mīļajam cilvēkam. U11 tikai tad, kad Tu pilnā mērā būsi izbaudījusi visu rūgtuma kausu, pienāks Tava kārta.

Man nekur nav jasteidzas. Es nekad neko nedaru steigā. Tas būtu grēks, ja es ķertos pie sava plāna otrā posma, iekams Tu nebūtu attapusies no šausmām pēc šīs vēstules izlasīšanas.

Atriebējs

Sešpadsmitā marta vēla nakti.»

Lasot šīs nežēlīgu draudu pilnās rindkopas, es nespēju savaldīties. Jutu, ka manī nemitīgi pieaug naids pret Oei Sjundeju, kuru jau sen vairs nevarēja uzskatīt par cilvēku.

Bet kas nomierinātu garīgi pavisam sabrukušo Sidzuko, ja es pak|autos bailēm? Neatlika nekas cits kā tēlot mieru un censties atkal un atkal pārliecināt Sidzuko, ka Sjundeja draudu vēstule ir tikai rakstnieka murgainas izdomas.

— Lūdzu, runājiet mazliet klusāk!— Sidzuko pārtrauca mani.

Bija manāms, ka manas kvēlas pamācības viņa nedzird. Sievietes

uzmanību saistīja kas cits. Reizēm viņa urbās ar acīm vienā noteiktā punktā un vērīgi ieklausījās. Viņa centās runāt pēc iespējas klusāk, it kā kāds varētu mūs noklausīties. Viņas lūpas bija zaudējušas krāsu un kļuvušas gandrīz neredzamas bālajā sejā.

— Skolotāj, vai tik es neesmu sajukusi prātā? Vai tas tiešām tā varēja notikt?— Sidzuko jautāja gandrīz čukstus.

— Par ko jūs runājat?— es atsaucos tāpat čukstus.

— Hiratas kungs slēpjas šajā mājā.

— Kur tad?—es apjucis vaicāju, nespēdams saprast Sidzuko teikto vārdu jēgu.

Neko neatbildot, viņa apņēmīgi piecēlās un, vēl vairāk nobālusi, ar rokas mājienu aicināja mani viņai sekot. Es ārkārtīgi satraucos, tomēr paklausīgi devos viņai līdzi. Pa ce|am viņa pievērsa uzmanību manam rokaspulkstenim, nez kāpēc palūdza to noņemt un algriezās istabā, lai noliktu to uz galda. Cenšoties soļot pavisam klusu, mēs izgājām cauri īsam koridoram un drīz sasniedzām viņas istabu japāņu stilā celtajā mājā. Atbīdījusi starpsienu, Sidzuko sastinga, it kā būtu sava priekšā ieraudzījusi noziedznieku.

— Savādi. Vai tik jūs neesat kļūdījusies. Nu kā šis-cilvēks gaišā dienas laikā varēja iekļūt jūsu mājā?— Es nepaguvu paleikt visu, ko gribēju, kad Sidzuko ar rokas mājienu lika man apklust un, paņēmusi mani aiz rokas, aizveda līdz istabas kaktam. Paraudzījusies uz griestiem, viņa it kā deva zīmi: «Lūdzu, klausieties!» Kādas desmit minūtes mēs lūkojāmies viens otrā un sasprindzināti ieklausījāmies klusumā. Bija dienas vidus, bet Sidzuko istabā, kas atradās plašās japāņu majas pašā galā, nebija dzirdama ne mazākā skaņa. Valdīja tāds kapa klusums, ka varēja sakļausit pat asins pulsēšanu deniņos.

— Vai jūs dzirdat pulksteņa tikšķēšanu?

— Nē. Bet kur te ir pulkstenis?

Klusēdama Sidzuko vēl kādu laiku cītīgi klausījās. Beidzot it kā nomierinājusies atbildēja:

— Vairs nav dzirdams.

Mēs atgriezāmies hallē, kur Sidzuko saraustīti pastāstīja visai mīklainu atgadījumu.

Sidzuko sēdējusi savā istabā ar šuvekli rokās. Ienākusi kalpone un pasniegusi viņai iepriekš minēto Sjundeja vēstuli. Viņai pieticis ar vienu acu uzmetienu, lai jau pēc aploksnes saprastu, kas ir sūtījuma autors. Paņemot vēstuli rokas, viņa šausmīgi uztraukusies, bet sapratusi —ja to atliks sāņus, tad uztraukums kļūs vēl lielāks, tādēļ Sidzuko trīcošām rokām atplēsusi aploksni.

Uzzinājusi, ka turpmākie Sjundeja nodomi skars arī viņas vīru, Sidzuko aiz bailēm nekur nav spējusi rast sev mieru. Pati neapzinādamas, kāpēc, viņa piecēlusies un devusies uz istabas kaklu. Ejot garām skapim, viņas uzmanību saistījusi kaut kur no augšas plūstoša, tikko saklausāma kukaiņa sīkšanai līdzīga skaņa.

— Pirmajā brīdī likās, ka man džinkst ausīs, bet, uzmanīgāk ieklausījusies, sapratu, ka šī skaņa ir pavisam dīvaina — it ka cits pret citu atsistos metāla gabaliņi: lik-tak, tik-tak.

Sidzuko tūdaļ ienākusi prātā «loma, ka bēniņos slēpjas cilvēks un dīvainā skaņa ir viņa kabatas pulksteņa tikšķēšana.

Ja Sidzuko nebūtu iegājusi istabas kaktā, ja istabā nebūtu valdījis tik dziļš klusums un ja viņas nervi nebūtu uzvilkti ka stigas, tad diez vai viņa varētu saklausīt šīs tik tikko dzirdamās klusinātās metāliskās skaņas, kas plūda no bēniņu puses. Bet varbūt pulkstenis atrodas kaut kur viņai blakus un tā tikšķēšana līdzīgi atstarotiem gaismas stariem atbalsojas griestos, un tikai tādēļ šķiet, ka skaņas nāk no bēniņiem? Sidzuko ļoti vērīgi aplūkojusi apkarini, bet nekāda pulksteņa tur nav bijis.

Pēkšņi viņa atcerējusies teikumu no saņemtās vēstules: «Kas zina, varbūt es, pārvērties Tavā ēnā, pašreiz cieši raugos Tevī no Tavas istabas kakla...»

Sidzuko uzmanību piesaistījusi sprauga griestos, kas izveidojusies, kādam dēlim mazliet atlūstot no sijas. Viņai licies, ka šajā tumšajā spraugā pazibējušas Sjundeja acis.

«Tas esat jūs, Hiratas kungs?» Sidzuko šausmās izdvesusi. Nespēdama novaldīt asaras, viņa, tāpat kā karavīrs, kas gatavs padoties pretiniekam, uzrunājusi cilvēku bēniņos. Sidzuko klusajos čukstos skanējusi neviltota iījgšana: «Man gluži vienalga, kas ar mani notiks. Esmu gatava darīt visu, lai tikai jus nomierinātos. Ja vēlaties, varat nogalināt mani. Tikai, lūdzu, lieciet mierā manu vīru. Es sameloju viņam, un man bail, ka viņš var aiziet bojā manis dēļ. Apžēlojieties! Es lūdzu jūs, neaizlieciet viņu!»

Nekādas atbildes no augšas nav bijis. Atjēgusies no bailēm, Sidzuko ilgi stāvējusi ka sastingusi uz vietas, jo nespējusi pārvarēt nomākto garastāvokli. No bēniņiem vēl arvien skanējusi klusa tikšķēšana. Nekādas citas skaņas nebija dzirdamas. Tumsā paslēpies nezvērs laikam pat neelpoja 1111 klusēja kā mēms.

Nomacošais klusums atkal iedvesis Sidzuko neaprakstāmas šaus-ii.ms. Nespēdama ilgāk paliki mājās, viņa izskrējusi no istabas un uirtusies ārā uz ielas. Pēkšņi atcerējusies inani un, atmetot visas šaubas, devusies pie telefona automāta.

Klausoties Sidzuko stāstu, es neviļus atcerējos vienu 110 drausmīgākajiem Oes Sjundeja stāstiem «Izpriecas bēniņos». Ja pulksteņa tikšķēšana, ko Sidzuko uztvērusi, nebija dzirdes halucinācija, ja Sjundejs tiešam bija paslēpies bēniņos, tad tas nozīmēja, ka ša slasla saturs visā pilnībā bez atkāpēm tiek īstenots, un šāda rīcība bija gluži Sjundeja dabā.

Labi atceroties Izpriecas bēniņos», es ne likai nespēju pārvērst jokā gandrīz neticamo Sidzuko stāstu, bel ari pats saku just paniskas bailes. Man tā vicu likās, ka es pats savām acim esmu redzējis beuiņu tumsa ņirdzošu, uzblīdušu resni Oei Sjundeju sarkanā klauna cepurē un āksla tērpā.

5

Apspriedies ar Sidzuko, es nolēmu, tāpat ka privātdetektīvs stāsta «Izpriecas bēniņos», uzkāpt augšā un pārliecināties, vai tur nav palikušas -kādas ped;.s, un, ja tās tiešam būs, tad izpētīt, kādā veidā šis cilvēks nokļūst bēniņos.

Tas taču ir ļoti bīstami.— Sidzuko centās mani atturēt. Bet es atstūmu viņu sānis un, izmantojot pieredzi, ko bija uzkrājis mans priekštecis Sjundeja stāstā, pacēlu dēļu segumu virs skapja un kā pieredzējis elektromontieris saku veikli rāpties augšā. Mājā vēl arvien nebija neviena cita, vienīgi kalpone, kas bija mani sagaidījusi, bet ari tā pašlaik rosījās virtuvē, tādēļ neviens nevarēja mani pārsteigt.

Bēniņi gan nelikās tik skaisti kā Sjundeja stāstā. Māja bija veca, un vienīgi pirms Jaunā gada. kad Japānā tiek uzpostas visas telpas, griestu pārsegums bija ar sārmu attīriIs no sodrējiem. Taču kopš tā laika jau pagājuši trīs mēneši, bēniņos atkal sakrājušies kvēpi un visi kakli aizauguši ar tīmekļiem. Labi saprazdams, ka tumsa nekā nesaredzēšu, es iepriekš biju palūdzis Sidzuko kabatas lukturīti un tagad, piesardzīgi pārvietojoties pa sijām, virzījos tuvāk tai vietai, kas mani visvairāk interesēja. Es orientējos pēc blāvas gaismas stariņa, kas 110 lejas iespīdēja griestu spraugā, jo laikam pēc pēdējās uzkopšanas pārseguma dēļi nebija, kā nākas, atlikti atpakaļ, liet, paspēris tikai dažus soļus, es ieraudzīju ko tādu, kas mani izbiedēja.

Kāpdams uz bēniņiem, es vēl apšaubīju Sidzuko stāsta patiesīgumu, bet tagad viņas minējumi pilnīgi apstiprinājās. Bēniņos bija skaidri redzamas cilvēka pēdas.

Es sastingu. No domas, ka neilgi pirms manis šo pašu ceļu, saplacis kā indīgs zirneklis, bija mērojis Oe Sjundejs, kuru es pazinu tikai pēc viņa darbiem un nekad nebiju redzējis dzīvē, mani pārņēma neaprakstāms pretīgums. Mazliet atģidies, es devos tālāk, sekojot yai nu roku, vai kāju pēdām, ko te nesen sijas putekļos atstājis cilvēks, kurš bijis bēniņos. Lūk, vieta, no kuras līdz Sidzuko aizskanēja pulksteņa tikšķēšana. Spriežot pēc ta, ka šeit putekļi pamatīgi noslaucīti, cilvēks te bija uzturējies krietni ilgu laiku.

Kā sapnī es sekoju cilvēka, kam vajadzēja but Oem Sjundejam^, pēdām. Viņš laikam bija apstaigājis visus bēniņus, jo viņa nekārtīgas pēdas bija manamas it visur. Griestu pārsegumā virs Sidzuko istabas un kopējās guļamistabas es ieraudzīju spraugas, un tieši ap tām putekļi bija noslaucīti vairuk nekā citur.

Atdarinot stāsta «Izpriecas bēniņos» varoni, es caur spraugām palūkojos lejup un tūda) sapratu, kādu baudu Sjundejs varēja gūt no šādas novērošanas. Lejas pasaule, kas pavērās caur dēļu spraugām, likās tik savāda, ka citādos apstākļos ta vienkārši nebūtu iedomājama. Mani sevišķi satrauca Sidzuko, kas bija noliekusi galvu. Cik dīvains var izskatīties cilvēks, ja uz viņu raugās no neparastas vietas.

Mēs esam pieraduši uz citiem un ari uz sevi raudzīties no malas. Tādēļ cilvēks, lai cik pareizi viņš domās iztēlotos sevi, nekad neiedomāsies, kāds viņš izskatās no augšas. Un te jau ir viņa vājā vieta. No augšas cilvēks saskatāms viņa dabiskā, neizdaiļota veidā, kas dažreiz ir visai nepievilcīgs. Sidzuko augstās frizūras (tūdaļ jāpiebilst, ka no augšas tā likās pavisam citāda) ielokā starp priekšējām matu šķipsnām un pakausi bija skaidri saskatāmi putekļi, un salīdzinājumā ar citām frizūras daļām, kas izcēlās ar retu skaistumu, šī vieta šķita nepatīkami netīra. Raugoties uz Sidzuko no aiigšas, es skaidri redzēju uztūkušo sarkano svītru, kas no kakla stiepās pa muguras koši balto ādu un nozuda kaut kur zem tērpa. Šo atklājumu dēļ Sidzuko man vairs nelikās tik izsmalcināta ka agrāk. Toties viņai piemītoša apbrīnojamā juteklība iedarbojās uz mani arvien spēcīgāk. k

Visvairāk mani satrauca jautājums, vai bēniņos nav palikuši neapstrīdami pierādījumi, ka tur bijis tieši Oe Sjundejs. Iededzis lukturīti, es vērīgi aplūkoju apkārtni, bet uz grīdas atstātie roku un kāju nospiedumi bija sajaukti, neskaidri, un, protams, tajos nevarēja atšķirt atsevišķu pirkstu nospiedumus. Tāpat kā «Izpriecās bēniņos», Sjundejs nebija aizmirsis parūpēties par cimdiem 1111 zeķēm. Un tad neuzkrītošā vietā, kur koka balsts savienojas ar griestu siju, tieši virs Sidzuko istabas, es pēkšņi ieraudzīju nelielu, tumši peleku, apaļu priekšmetu. Tas bija pogai līdzīgs apaļš priekšmets ar iegravētiem burtiem R.K. BROS. CO. Paņēmis to rokā, es tūdaļ atcerējos krekla

pogu, kas bija minēta «Izpriecās bēniņos», tomēr, par spīti līdzībai, mans atradums izskatījās citāds. Tā drīzāk bija cepures rota, bet toreiz es nevarēju precīzi noteikt šā priekšmeta nozīmi. Vēlāk es to parādīju Sidzuko. bet viņa tikai pakratīja galvu.

Es centos noskaidrot, kādā veidā bēniņos varēja nokļūt Sjundejs. Sekojot pēdām, es secināju, ka tas izzūd virs pieliekamā blakus priekštelpai. Rupji noēvelētos dēļus, kas veidoja pieliekamā griestus, varēja bez liekas piepūles atbīdīt — vajadzēja tos tikai mazliet pacelt uz augšu. Es laidos lejā, uzkāpu uz salauzta krēsla, kas bija nomests pieliekamajā, un iegāzos durvīs. Tas nebija aizslēgtas, tādēļ no belziena atvērās. Tieši sev priekšā es ieraudzīju betona sētu, kus bija tikai nedaudz augstāka par cilvēka augumu.

Tātad Oe Sjundejs, nogaidījis bridi, kad uz ielas nav neviena cilvēka, pārkāpj pār šo sētu (kaut arī sētas augšmala saspraustas stikla lauskas, pieredzējušam kramplauzim tās nevar būt nopietns šķērslis), ielien neaizslēgtajā pieliekamajā, bet no tā uzrāpjas bēniņos.

Atrisinājis mīklu, kādā veidā Oe iekļuva bēniņos, es biju mazliet vīlies, jo visa šī lieta izrādījās pārāk vienkārša. Nicinot savu pretinieku, es nodomāju, ka šādu triku spētu izstrādāt pat kāds veiklāks pusaudzis. Bailes no neizprotamā un noslēpumainā izzuda, un to vielā uzrādās visparastākais piktums. Bet pretinieka nievāšana 1111 pietiekama nenovērtēšana bija rupja kļūda, ko es diemžēl sapratu daudz vēlāk.

Līdz nāvei pārbiedētā Sidzuko teica man, ka šajā gadījumā, kad briesmas draud ne tikai viņai, bet ari viņas vīram, viņa ir gatava upurēt savu noslēpumu un meklēt palīdzību policijā, bet es, neticot Sjundeja nodomiem un nievājot viņu, sāku Sidzuko pārliecināt, ka Sjundejs neīstenos neprātību no «Izpriecām bēniņos» un nesāks laist lejup indi. ka Oes Sjundeja slēpšanās bēniņos nemaz neliecina par viņa nodomu kādu nogalināt. Patiesībā viņš gluži kā bērns gūst prieku un baudu no tā, ka iedveš bailes Sidzuko, un meistarīgi tēlo, ka sadomājis izdarīt drausmīgu noziegumu. Galu gala viņš ir tikai rakstnieks un viņa rokas pārāk īsas, lai īstenotu lādas ieceres. Es visādi centos mierināt Sidzuko, bel ļauna nojauta neatstāja viņu, tādēļ viņas drošības labad es apsolīju griezties pie sava drauga, kuram ārkārtīgi patiku dažādas noslēpumainas dēkas, ar lūgumu katru vakaru stāvēt sardzē pie pieliekamā durvīm.

Sidzuko savukārt nolēma atrast ieganstu, lai uz kādu laiku viesistabu mājas eiropeiskās daļas otrajā stāvā pārveidotu par guļamistabu. Tur griestos nav nekādu spraugu, un no turienes neviens nevarēs slepeni izsekot viņu.

Šie abi piesardzības pasākumi tika īstenoti jau nākošajā dienā, bet nezvēra tumsā Oes Sjundeja — drausmīgā, dēmoniskā roka, neņemot vērā šos daļējos pasākumus, divas dienas vēlāk, deviņpadsmitā marta vēlā nakts stundā, precīzi, kā bija minēts iepriekš izleiktaja brīdinājumā, laupīja dzīvību savam pirmajam upurim. Tas bija Kojamada Kokuro.

6

Sjundeja vēstulē pēc paziņojuma par viņa nodomu nogalināt Kojamadas kungu bija teikts: «...man nekur nav jāsteidzas. Es nekad neko nedaru steigā.» Kāpēc šoreiz viņš nebija ievērojis savas tradīcijas un izdarījis noziegumu jau Irošajā dienā pēc vēstules nosūtīšanas? Varbūt tas bijis sava veida taktisks gājiens — ar vēstuli tīšām maldināt Sidzuko, lai tad dotu viņai gluži negaidītu triecienu. Vēlāk man pēkšņi iešāvās prāta pavisam cita doma.

Saklausījusi bēniņos pulksteņa tikšķēšanu un nolēmusi, ka tur slēpjas Sjundejs, Sidzuko raudādama bija lūgusi ļaundari saglabāt dzīvību viņas vīram, līdz ar to vēlreiz dodot Sjundejam iespēju pārliecināties par viņas neviltoto pieķeršanos vīram. Sjundejā droši vien vēl spēcīgāk būs uzliesmojusi greizsirdība, bet vienlaikus viņš nevarēja nenojaust arī viņam draudošās briesmas. Vai viņš nebūs teicis pats sev: «Lieliski! Ja jau tu tik karsti mīli savu laulalo draugu, tad man vairs nav ko ilgāk gaidīt un es pēc iespējas ātrāk novākšu viņu pie malas.»

Un tomēr Kojamadas Kokuro bojāejas apstākļi likās ļoti dīvaini.

Tiklīdz Sidzuko paziņoja man par vīra nāvi, es tajā pašā vakarā ierados pie viņas un lūdzu pēc iespējas sīkāk izstāstīt visu, kas bija noticis tajā liktenīgajā dienā. Izrādījās, ka Kojamadas kunga uzvedībā nekādas pārmaiņas nebija manītas. Atgriezies mājās no darba mazliet agrāk nekā parasti, paēdis vakariņas un devies pari upei uz Koumi paspēlēt ar draugu japāņu dambreti «Go». Vakars bijis silts, tādēļ viņš nav uzvilcis mēteli, bet izgājis no mājām, ģerbies viegli oderētā tērpā «avase» un uzmetis tam virsū tikai biezāku apmetni «haAri». Nesteidzīgiem soļiem viņš aizgājis uz upes pusi. Pulkstenis bijis ap septiņiem vakarā.

Drauga māja neesot tālu, tādēļ Kojamadas kungs allaž gājis uz turieni kājām pāri aizsprostam, palicis pie drauga līdz pusnaktij un tāpat kājām atkal atgriezies no turienes. Bet šoreiz bija zināms tikai tas, ka viņš izgājis no mājas, vairak nekas nebija skaidrs.

Sidzuko nogaidījusi visu nakti, bet vīrs tā arī nav pārnācis. Iepriekšējā vakarā saņemot draudu vēstuli no Oes Sjundeja, viņa ļoti uztraukusies. Tik tikko sagaidījusi rītausmu, viņa sākusi zvanīt visiem vīra paziņām, bet pie tiem, kuriem nav telefona, sūtījusi kalpones. Un izrādījies, ka liktenīgajā vakarā Kojamadas kungs ne pie viena paziņas nav iegriezies. Sidzuko, protams, zvanījusi ari man, taču lajā laikā es biju izgājis, tādēļ par notikušo uzzināju tikai pievakarē.

Kad Kojamadas kungs, darba dienai sākoties, nav parādījies arī savā uzņēmumā, kantoristi uzsākuši meklēšanu, bet bez panākumiem. Tikai ap pusdienas laiku Sidzuko pa telefonu piezvanījuši no Kisagatas policijas iecirkņa un paziņojuši par Kojamadas kunga visai dīvaino nāvi.

Ja paiet nelielu gabaliņu uz ziemeļiem no tramvaja pieturas pie Kaminari vārtiem, netālu no Adzumas tilta, un nokāpj no uzbēruma, tūdaļ duras acīs piestātne, kur pietur pasažieru kuģītis, kas uztur satiksmi starp Adzumas un Lielo Sendzjū tiltu. Kuģītis ir Sumidas upes savdabīgs retums, kas saglabājies vēl no tā saucamajiem

• viena graša tvaikoņu» laikiem. Es reti izmantoju šo satiksmes līdzekli, bet, ja man jātiek uz Genunonu vai Sirahigi, es allaž braucu ar tādu tvaikonīti. Man ļoti patīk senatnīgā provinces atmosfēra, kad iel as tirgotāji sanak uz kuģīša ar bilžu gramalām un rotaļlietām un dzenskrūves radītā trokšņa pavadījumā kā īsti daiļrunātāji liela savu prcci. Es reizēm labprāt gremdējos šajā gaisotnē.

Piestātne, kuru es nupat minēju, vairāk atgādina četrstūrainu, nestabilu plostu, uz kura braucēju vajadzībām iekārtoti soli un pat ateja.

Divdesmitā marta rīta maza Asakusas veikaliņa īpašniece, kura devusies darīšanas uz Sendzjū, jau ap astoņiem bijusi minētajā pieturā. Iegājusi atejā, viņa, nepaguvusi pat aizvērt durvis, ar skaļu kliedzienu metušie* atpakaļ. Pieskrējis vecs biļešu kontrolieris, kuram viņa paskaidrojusi, ka atejas caurumā ieraudzījusi ūdenī peldošu, uz augšu pavērstu vīrieša seju. Vēlāk kontrolieris man teica, ka viņam vispirms ienācis prāta, ka tas ir kails laivinieks vai cits cilvēks, kas dzen palaidnības (vai tad mazums mūsu dienās visādu ziņkārīgu tipu, kas bāž savu degunu, kur vajag 1111 nevajag), bet, iegājis atejā, viņš tiešām apmēram trīsdesmit centimetru attāluma no cauruma ieraudzījis vīrieša galvu. Šūpojoties viļņos, tā gan pazudusi ūdenī, gan alkal uzpeldējusi kā uzvelkama rotaļlieta, taileļ skals večukam nelicies sevišķi šausminošs.

Sapratis, ka ūdenī peld līķis, vecais sācis skaļi saukt palīgā jauniešus, kas bija sapulcējušies piestātnē. Aicinājumam atsaucies spēcīgs zivju tirgotājs, kas kopā ar citiem puišiem mēģinājis izvilkt līķi. liet atejā tas nav izdevies, tādēļ viņi ar karti aizķēruši slīkoni no ārpuses un pievilkuši to pie krasta. Līķis bijis pilnīgi kails, tikai apakšbiksēs. Pēc izskata nelaiķim varētu dot gadu četrdesmit, un būtu galīgi aplam domāt, ka vīrietim šādā vecumā pēkšņi būtu ienākusi prātā vēlēšanās izpeldēties upē tik nepiemērotā gadalaikā.

Pēc līķa sīkākas apskates konstatēts, ka cietušā mugura sagraizīta ar nazi vai cilu asu priekšmetu. Pēc visām pazīmēm nosprieduši, ka tas nav parasts slīkonis.

Šads secinājums, ko izteicis kāds klātesošais, satraucis |aužu pūli, bet, kad līķi sākuši vilkt ārā no ūdens, atklājies vēl kas pavisam neparasts: tiklīdz nelaiķi satvēris aiz matiem likko uz notikuma vietu atskrējušais policists, visu acu priekšā mati atdalījušies no galvaskausa. Visi izbīli spēji atvirzījušies, bet, kad bai|u lēkme norimusi, puiši sākuši pētīt, kāpēc līķim, kas pabijis ūdenī samērā neilgu laiku, mati tik viegli atdalās. Taču neka mistiska viņi neatklāja. Izrādījās, ka rokās viņi tur parūku, bet nelaiķis bijis plikgalvis.

Tā traģiski aizgāja bojā Sidzuko virs, pazīstama tirdzniecības if/ņēmuma vadošs darbinieks Kojamadas Rokuro kungs.

Tātad noziedznieks bija izģērbis nogalināto, uzlicis tam galvā parūku un iesviedis liķi upē zem tilla. Lai gan līķis tika atrasts ūdenī, nāve acīmredzot bija iestājusies agrāk, jo kreisās plaušas apvidū bija vairākas asa priekšmeta radītas brūces. Bez šiem smagajiem ievainojumiem uz nelaiķa muguras lika atrasti vēl daži ne visai dziji iegriezumi. Laikam noziedzniekam nebija izdevies ar vienu dūrienu nogalināt savu upuri.

Policijas ārsts konstatēja, ka Kojamadas kungs noslepkavots ap pulksten vieniem naktī. Tā kā līķis bija kails un nekādas mantas tam klāt neatrada, identificēt nogalinātā personību uzreiz neizdevās. Tikai ap pusdienas laiku atradās cilvēks, kas pazina nogalināto, un no policijas iecirkņa lūdaļ piezvanīja Sidzuko uz mājām.

Kad es vakarā ierados pie Sidzuko, māja jau bija pilna ar Kojamadas kunga radiem, darbabiedriem un draugiem. Sidzuko man pačukstēja", ka tikko pārradusies no policijas pārvaldes. Pavisam nomākta viņa klusi sēdēja slarp radiem un uzņēmuma kalpotājiem, kas bija ieradušies izteikl līdzjūtību.

Kojamadas kunga līķis vēl atradās policijā — ja nu gadījumā vajadzētu izdarīt sekciju —, bet uz baltu drānu pārklātā paaugstinājuma mājas altāra* priekša jau bija novietota koka plāksnīte ar aizgajēja uzvārdu un vardu, blakus dega aromātiskās upursveces un stāvēja vāzes ar ziediem.

Pēc Sidzuko un nelaiķa darbabiedru lūguma es izstāstīju visu, ko biju uzzinājis par Kojamadas kunga līķa atrašanu, un mani visu laiku mocīja kauns 1111 nožēla, jo vēl iepriekšējā'vakarā es pats biju pierunājis Sidzuko negriezties policijā.

Man pašam nebija ne mazāko šaubu, ka noziedznieks ir Oe Sjundejs. Tas varēja notikt apmēram lā: kolīdz Kojamadas kungs atvadījās 110 drauga, Sjundejs nekavējoties sekoja savam upurim līdz tiltam, tumsā ievilināja piestātnē, tur viņu nogalināja, bet līķi iesvieda upē. Ņemot vērā laiku, kad pastrādāts noziegums, llondas apgalvojumu, ka Sjundejs šajā stundā parasti mēdz pastaigāties Asakusas rajonā, un, galvenais, vēstuli, kurā viņš jau iepriekš ziņoja par savu nodomu nogalināt Kojamadas kungu, slepkava varēja būt likai Oe Sjundejs un neviens cits. Par to man nebija ne mazāko šaubu.

Bet kāpēc Kojamadas kungs bija izģērbts? Kādē| viņam galvā uzmaukta ši savādā parūka? .la tas tiešām bija Sjundeja darbs, tad kāda velna pēc viņam bija vajadzīgas tādas nejēdzīgas izdarības? Tas man likās pilnīgi neizskaidrojams.

Nogaidījis izdevīgu brīdi, es devu Sidzuko mājienu, ka gribu aprunāties ar viņu divatā. It kā būtu gaidījusi manu aicinājumu, viņa padevīgi piecēlās un, atvainojusies klātesošiem, devās man līdzi uz blakus istabu. Tiklīdz mēs bijām palikuši vieni, viņa klusi izdvesa manu vārdu un pieplaka man pie krūtīm. Viņas acīs zem garajām skropstām iezaigojās asaras. Lielas lāses cita pēc citas ritēja pa viņas bālajiem vaigiem.

— Nezinu, kā lai izlūdzos jūsu piedošanu. Viss noticis likai inanas bezrūpības dēļ. Nebiju domājis, ka viņš tomēr uzdrošināsies. Es esmu vainīgs, esmu viens pats pie visa vainīgs...

Jūtot, ka man pašam acīs saskrējušas asaras, es satvēru raudošās Sidzuko roku un, cieši spiežot to, alkal un alkal lūdzu piedošanu.

Tas bija mans pirmais pieskāriens Sidzuko. Līdz pat šim brīdim atceros viņas trauslās, sniegbaltās rokas pirkstu siltumu un tvirtumu. Par spīti situācijas traģiskumam, no šī pieskāriena man sirdī modās dīvainas jūtas.

— Vai jūs izstāstījāt policijā par vēstulēm?— es beidzot pajautāju, kad Sidzuko bija apvaldījusi raudas.

— Nē, es nezināju, kā labāk rīkoties.

— Tātad jūs vēl nekā neesat liecinājusi?

— Nē, vispirms es gribēju apspriesties ar jums.

Es vēl arvien turēju Sidzuko roku, un viņa stāvēja, joprojām cieši piekļāvusies man.

— Jūs, protams, ari domājat, ka tas ir tā cilvēka roku darbs?

— Jā. Bet vai jūs zināt, ka tajā naktī arī notika kaut kas dīvains?

— Atkal dīvains?

— Paklausot jūsu padomam, es pārvietoju guļamistabu eiropiešu stila piebūves otrajā stāvā. Biju pārliecināta, ka tur gan viņš nevarēs mani izsekot. Bet viņš tomēr atkal glūnēja.

— Kādā veidā?

— Caur logu.— Atceroties nakts notikumus, Sidzuko, bailēs iepletusi acis, turpināja savu stāstu:— Pusnaktī es gāju gulēt, bel, tā kā vīrs vēl nebija atgriezies, sāku uztraukties. Man bija bail atrasties vienai istabā ar tik augstiem griestiem. Likās, ka no visiem kaktiem kāds glūn uz mani. Viena loga aizkars nebija nolaists līdz pašai palodzei. Neaizsegta bija palikusi diezgan plata sprauga. Tumsa, kas sabiezēja aiz logiem, tā biedeja mani, ka es neviļus sāku cieši raudzīties tajā un pēkšņi logā pamanīju cilvēka seju.

— Vai tā nebija halucinācija?

— Pēc brīža seja nozuda, bet es esmu pārliecinātā, ka tas nekādā gadījumā nebija redzes māns. Vēl arvien skaidri redzu pie loga rūts pielipušas garas malu pinkas 1111 man pievērstas acis.

— Tas bija Hirala?

— Laikam viņš. Kam vēl varētu ienākt prātā tāda doma?

Pēc šīs sarunas mēs ar Sidzuko nonācām pie galīgā secinājuma, ka Kojamadas kunga slepkava, bez šaubām, ir Oe Sjundejs, īstā vārdā Hirala Ičiro. Tad mēs nolēmām kopīgi paziņot policijai, ka noziedznieks apdraud arī Sidzuko dzīvību, un lūgt policiju ņemt viņu savā aizsardzībā.

Par izmeklētāju šajā lietā tika norīkots juridisko zinātņu kandi-dats Ilodzaki, kurš laimīga kārtā izrādījās aktīvs darbonis «Neparastā meklētāju klubā», ko bija nodibinājuši detektivžanra rakstnieki, ārsti un juristi. Kad es kopa ar Sidzuko ierados Kisagatas policijas iecirknī, kur atradās izmeklēšanas daļa, viņš sagaidīja, pieņēma un uzklausīja mūs ka sirsnīgus draugus, nevis kā cietuša piederīgos, kas atnākuši uz pratināšanu.

Varēja manīt, ka arī Itodzaki patiesi ieinteresēja un pārsteidza šī neparasta lieta. Viņš mums apsolīja darīt visu, kas viņa spēkos, lai atrastu Oei Sjundeju, deva rīkojumu nosūtīt uz Kojamadas māju slepenos, kā arī palielināt policistu skaitu šajā rajonā, tādējādi garantējot Sidzuko pilnīgu drošību. Un beidzot, kad bija noklausījies manu norādījumu, ka uz nedaudzajiem mūsu rīcībā esošajiem fotoattēliem Oe Sjundejs ļoti maz līdzinās sev, Itodzaki izsauca Hondu un palūdza viņam uzzīmēt noziedznieka vārdisku portretu.

7

Visu nākošo mēnesi polirija, spēkus netaupīdama, meklēja Oei Sjundeju. Arī es iztaujāju Hondu, griezos pēc palīdzības pie laikrakstu un žurnālu līdzstrādniekiem un visiem citiem, kas vien pagadījas, lai kaut ko uzzinātu par šo cilvēku, bel viņš joprojām neatklāja sevi, un 1ā vien likās, ka viņa rīcībā ir vienreizēji maģiski līdzekļi.

Par to nebūtu jābrīnās, ja viņš dzīvotu viens, bet viņam lāču bija sieva. Kur un kādā veidā abi tā varēja paslēpties? Varbūt taisnība izmeklētajam, ka viņi slepeni aizlaidušies uz ārzemēm?

Dīvaini likās ari las, ka pēc Kojamadas kunga nāves Sidzuko vairs nesaņēma draudu vēstules. Vai būtu iespējams, ka Sjun-īlejs nobijies no policijas centieniem atrast viņu un atteicies no agrākā nodoma nogalina! arī Sidzuko, un patlaban nodevies vienai vienīgai domai — ka noslēpties pēc iespējas drošāk? Nē, tad.s cilvēks kā Oe Sjundejs nevarēja rīkoties līdz galam iepriekš nepārdomājis visus sīkumus. Bet tadā gadījumā tas nozīmēja, ka viņš atrodas Tokija un, kaut kur paslēpies, gaida izdevīgu bridi, lai izrēķinātos ari ar Sidzuko.

Kisagatas policijas iecirkņa priekšnieks pavēlēja vienam slepenajam aģentam doties uz Ueno rajona Sakuragi ielu un, kā savā laikā biju darījis es, izpētīt trīsdesmit otrā nama — Sjundeja pēdējās dzīvesvietas — apkārtni. Okšķeris, būdams īsts sava amata meistars, beidzot, kaut arī ne bez pūlēm, tomēr sameklēja transporta uzņēmumu, kas bija sagādajis Oem Sjundejam smago mašīnu mantu pārvešanai uz jauno dzīvokli (šis nelielais kantoris atradās turpat Ueno rajonā, tikai krietni tālāk no Oes bijušās dzīvesvietas), lai no lā saimnieka uzzinātu, uz kurieni Sjundejs pārbraucis.

Pēc ilgiem meklējumiem slepenais izdibināja, ka pēc Sakuragi ielas dzīvokļa Sjundejs mainījis jau vairakus dzīvokļus, kairu reizi apmezdamies arvien nepievilcīgākā viela, piemēram, Janagisimas ielā llondzjo kvartala un Susaki ielā Mukodzimas kvartālā. Pēdējais Sjundeja miteklis bija netīra, no visām pusēm sīku fabriciņu ieskauta baraka. Šo graustu viņš noīrējis pirms dažiem mēnešiem, bet. lai gan namsaimnieks uzskatīja telpu par apdzīvotu, ta izrādījās galīgi tukša un nekopta, un nebija iespējams pat aptuveni noteikt, kad tā pamesta.

Apkārtējo cilvēku iztaujāšana arī nedeva nekādus rezultātus. Nožēlojamā nameļa apkartnē ļautiņu, kas visu redz un visu zina, sameklēt neizdevās.

Un tad atkal uzpeldēja Honda no izdevniecības «Hakubunkan». Izpētījis lietas apstākļus, viņš, ka jau visādu samudžinātu notikumu cienītājs, ar lielu degsmi nodevās meklēšanai un, vēl labi atcerēdamies savu nozīmīgo tikšanos ar Sjundeju Asakusas parkā, tam ziedoja visu no darba brīvo laiku.

Labi iegaumējis, ka taja dienā Sjundejs turējis rokās reklāmas lapiņas, Honda apstaigāja vairakas reklāmas aģentūras Asakusas parka apkaimē, lai noskaidrotu, vai kāda no tām nav salīgusi gados vecāku cilvēku. Hondam par nožēlu noskaidrojās, ka tajos gadījumos, kad darba sevišķi daudz, izmanto ari klaidoņus, kas mēdz klīst pa Asakusas parku. Viņi tiek salīgti tikai uz vienu dienu un apgādāti ar sevišķi uzkrītošiem tērpiem. Tādēļ Honda visur dzirdēja apmēram vienādu atbildi: «Nē, mēs nepazīstam cilvēku, kuru jūs meklējat. Acīmredzot viņš ir kāds no tiem klaidoņiem.»

35

2'

Tad gandrīz ik vakaru Honda devās pastaigā pa Asakusas parku, apstājoties pie katra sola koku ēnā un ielūkojoties arī katrā naktspatversmē, kur sanāca bezpajumtnieki no visas apkaimes. Uzsācis sarunas ar klaidoņiem, Honda centās uzzināt, vai viņiem nav gadījies sastapt Sjundejam līdzīgu cilvēku. Bet arī šie mēģinājumi nedeva nekādus panākumus. Sadzīt Sjundeja pēdas tā ari neizdevās.

Jasaka, ka Honda regulāri reizi nedēļā iegriezās pie manis un ziņoja par savu meklējumu rezultātiem. Reiz, smaidīdams bagatības dieva Daikoku plato smaidu, viņš man pastāstīja šādu notikumu:

— Samukavas kungsl Pēdējā laikā esmu pievērsis sevišķi lielu uzmanību balagānu izrādēm un ievēroju kādu interesantu lietu. Jums droši vien ir labi zināms, ka tagad modē ir tādas atrakcijas kā «sieviete zirneklis» vai «sieviete bez ķermeņa». Ir vēl arī «cilvēks bez galvas». Horizontāli tiek novietota garena kaste ar trim nodalījumiem, divos no tiem parasti atrodas gulošas sievietes ķermenis un kājas, bet trešais ir tukšs. Tajā vajadzētu būt sievietes galvai, bet nav redzams nekas. Kastē it kā gu| līķis ar nocirstu galvu, taču laiku pa laikam sieviete rāda dzīvības pazīmes, kustinot rokas un kājas. Nepatīkams un reizē erotisks skats. Šī panaivā trika noslēpums ir ļoti vienkāršs: nodalījumā, kurš izskatās tukšs, slīpi iemontēts parastais spogulis, kas rada ilūziju, ka aiz tā nekā nav — pilnīgs tukšums. Kāpēc es tagad to stāstu? Tādēļ, ka reiz man gadījās redzēt šādu «priekšnesumu» tukšā laukumā («ogokudzi tempļa tuvumā, un šajā laukumā var nokļūt tiešā ceļā no Edogavas tilta. Atšķirībā no citiem līdzīgiem balagānu trikiem toreiz tajā nepiedalījās sieviete, bet patukls vīrietis netīrā un nospeķotā āksta tērpā.— Honda uz brīdi apklusa, it kā novērtēdams, kādu iespaidu uz mani atstāj viņa teiktie vārdi, un, pārliecinājies, ka es klausos pietiekami uzmanīgi, turpināja stāstīt:— Ceru, ka manu domu gaita ir pilnīgi saprotama. Vai tas nav lielisks paņēmiens, lai nojauktu pēdas, bet pats augu dienu atrastos ļaužu pūļa priekšā? Nekāda riska — viņa seja nevienam nav redzama. Šāda ideja var ienākt prātā tikai tādam vilkacim kā Oe Sjundejs. Pie tam savos darbos viņš nereti izmantojis līdzīgu atrakciju aprakstus, un vispār šādi triki ir viņa sirdslieta.

— Un kas notika tālāk?— es nepacietīgi pārtraucu Hondu, jo mani sāka kaitināt viņa pārāk mierīgā nostāja pat tādā jautājumā ka Oes Sjundeja notveršana.

;— Atcerējies šo priekšnesumu, es nekavējoties metos uz Edogavas tiltu. Par laimi, balagāns vēl nebija nojaukts. Samaksāju ieejas naudu un sāku vērot vīrieti, kas piedalījās šajā atrakcijā. Mani visvairāk interesēja viens jautājums — kā ieraudzīt viņa seju? Beidzot prātā iešāvās brīnišķīga doma: viņš taču vismaz reizi dienā iet uz ateju. Apbruņojies ar pacietību, es sāku gaidīt to brīdi, kad viņam ievajadzēsies turp doties. Drīz vien ne visai plašā programma bija izradīta un skatītaji sāka izklīst. Bet es pacietīgi turpināju gaidīt. Beidzot cilvēks kastē vairākas reizes sasita plaukstas.

l,,oti dīvaini, ka tieši tajā brīdi pie manis pienāca izrādes vadītājs un, paskaidrojis, ka sacieš pārtraukums, palūdza iziet arā. Mani saintriģēja «aplausi», kas pirmīt bija atskanējuši no kasies, kurā bija vīrietis. Apstaigājis balagānu no ārpuses, es atradu audeklā nelielu caurumu un, ielūkojies tajā, ieraudzīju, ka programmas vadītājs palīdz vīrietim izkļūt 110 kastes. Ticis brīvībā — un, protams, arī galva bija savā vielā,— vīrietis metas balagāna kaklā un saka kārtot dabiskās vajadzības. Acīmredzot plaukstu sasišana nozīmēja, ka viņš nevar vairs nociesties. Ha-ha-ha...

— Vai tu esi atnācis dzīt jokus?—es dusmīgi jautāju.

Hondas seja kļuva nopietna, un viņš teica:

— Nebūt ne. Es toreiz pārskatījos. Kārtējā neveiksme. Un tā visu laiku. Ar šo piemēru gribēju parādīt, kādas pūles no manis prasa šī meklēšana.

Protams, šoreiz itin labi varētu iztikt bez Hondas stāsta atkārtojuma, bet tas lieliski raksturo mūsu ilgstošo un nesekmīgo Oes Sjundeja meklēšanu.

Un vēl gribas pakavēties pie viena noslēpumaina priekšmeta, kurš, pēc manām domām, bija atslēga visa mīklaina nolikuma atklāšanai. Tā bija parūka, ko atrada uz mirušā Kojamadas kunga galvas. Domādams, ka tā iegādāta kaut kur Asakusas rajonā, es apstaigāju visus veikaliņus, kas tirgojās ar tādam mantām, līdz beidzot sadzinu kaut kādas pēdas «Macui» bodītē Čidzukas kvartalā. Tur es atradu parūku, ļoti līdzīgu tai, kāda bija nelaiķim. Veikaliņa īpašnieks paskaidroja, ka tieši tādu viņš pārdevis kādam pastāvīgam pircējam, taču ne Oem Sjundejam, kā es biju domājis, bet gan pašam Kojamadain Rokuro.

Pēc veikalnieka apraksta, pircējs tiešām bijis Kojamadas kungs. Vēl vairāk, pasūtot parūku, viņš atklāti nosaucis savu uzvārdu un, kad pasūtījums bijis gatavs (tieši pērnā gada nogalē), pats ieradies to saņemt. Veikaliņa īpašnieks apgalvoja, ka Kojamadas kungs iegādājies parūku savām vajadzībām, lai slēptu plikgalvību. Bet kādēļ viņa sieva Sidzuko nekad nebija redzējusi viņu parūkā? Es ilgi domāju par šo mīklu, bet man tā arī neizdevās to atminēt.

Manas attiecības ar Sidzuko, tagad jau atraitni, pēc Kojamadas kunga nāves pamazām kļuva arvien draudzīgākas. Tā es no padomdevēja driz pārvērtos par šis sievietes aizbildni. Pat nelaiķa Kojamadas kunga piederīgie, zinādami, cik daudz uzmanības, sākot jau ar bēniņu izpēli, esmu veltījis Sidzuko, neuzdrīkstējās mani ignorēt. Ari izmeklētājs Itodzaki, būdams visai apmierināts, ka esmu ar Sidzuko draudzīgās attiecībās, lūdza mani laiku pa laikam apmeklēt viņu un visnotaļ sniegt atbalstu. Tādējādi es varēju pilnīgi atklāti ierasties Sidzuko māja.

•lau aglāk tiku teicis, ka Sidzuko pēc mūsu pirmās likšanās izradīja pret mani, kā viņai tīkamu grāmatu autoru, lielu sirsnību, bet tagad, kad mūs vienoja tik sarežģī !i apstākļi, viņa saskatīja manī vienīgo atspaidu. Ja, mūsu attiecībās nebija nekā pretdabiska.

Tiekoties ar Sidzuko, es pieķeru sevi pie domas, ka izturos pret viņu pavisam citādi neka pirms viņas vira nāves. Agrāk viņa man likās gluži nepieejama, bel tagad kaisme, kura slēpās zem viņas koši baltās adas, viņas auguma skaistums, kas reizē bija gan netverams, gan nepārprotami jūtams, pēkšņi ieguva pilnīgi saprotamu, reālu jēgu. Mana vēlme kļuva nevaidama pēc tā brīža, kad es nejauši ieraudzīju Sidzuko istabā nelielu, ārzemēs darinātu jajampStagu.

Es bez kāda īpaša noļuka pajautāju:

— Jūsu vīram patika jāšana?

Sidzuko nobāla, tad spēji nosarka. Viņa klusi atbildēja:

— Nē.

Savas aplamības deļ es pēkšņi biju atklājis uz Sidzuko muguras redzamo savādo rētu noslēpumu. Es atcerējos, ka šis rētas laika gaita bija mainījušās, un toreiz tas mani ļoti mulsināja. Tātad Sidzuko vīrs, šis pec izskata labsirdīgais plikgalvis, bijis pretīgs un nežēlīgs sadists!

Pēc Kojamadas kunga nāves šīs sarkanās rētas uz Sidzuko miesas mēneša laikā bija pilnīgi izzudušas. Tiklīdz es salīdzināju savus vērojumus, man vairs nevajadzēja prasīt Sidzuko paskaidrojumus, lai saprastu, ka mani minējumi nevar būt kļūdaini.

Bet kādēļ arī pec šā atklājuma mana iekāre nenorima? Var būt, ka ari man — kauns atzīties — piemita tikpat netikumīga tieksme ka nelaiķim Kojamadas kungam?

8

V

Divdesmitajā aprīlī, Kojamadas kunga piemiņas dienā, Sidzuko apmeklēja budistu templi, bet vakarā sasauca nelaiķa vīra radus un draugus, lai pēc budistu tradīcijas piedalītos kopējā aizlūgšanā un mielasta. Ari es saņēmu ielūgumu. Tajā vakarā atgadījās divi notikumi (kaut gan no pirmā acu uzmetiena tie nelikās savā starpā saistīti, vēlāk noskaidrojas, ka tos tomēr vienojusi kāda liktenīga saite), kas deva man tādu triecienu, kuru es laikam neaizmirsīšu visu mūžu.

Mēs ar Sidzuko iegājām tumša gaitenī. Pēc viesu aiziešanas es mazliet biju aizkavējies, lai apspriestu dažus jautājumus par

Sjundeja meklēšanu. Ap vienpadsmitiem es atvadījos, jo ilgāka palikšana varētu izraisīt kalpoņu neizpratni. Devos uz taksometru, ko Sidzuko bija izsaukusi. Viņa pavadīja mani līdz ārdurvīm. Tā mēs divatā nonācām minētajā gaitenī. Logi dārza puse bija atvērti. Tiklīdz mēs tuvojāmies pirmajam no tiem, Sidzuko iekliedzās un abām rokam apkampa mani.

— Kas noticis? Ko jūs ieraudzījāt?

Atbildes vietā viņa ar vienu roku vēl ciešāk apskāva mani, bel ar otru rādīja uz logu.

Atcerējies Sjundeju, es mirkli sastingu bailēs, bet tūda| atjēdzos. Dārza tumsā slarp šalcošiem kokiem cilpoja balts suns.

— Tas taču ir suns! Suns! Veltīgi uztraucāties,— es mierināju viņu, maigi uzlicis roku viņai uz pleca. Un, lai gan vairs nebija nekāda iemesla bīties, Sidzuko vēl arvien k|āvās man klāt. Viņas auguma siltums apņēma mani. Pilnīgi negaidot es cieši ieskāvu viņu savās rokās un piekļāvos manas Monas Lizas lupām.

Nezinu, vai tā bija mana laime vai posts, jo Sidzuko ne vien necentās izvairīties, bet tieši otrādi — ar savādi kautrīgu speķu piekļāva rnani sev klāt.

Ja tas nenotiktu viņas vīra piemiņas dienā, mēs varbūt nejustos tik dziļi vainīgi. Taja vakarā mēs vairs neteicām ne vārda un pat neuzdrošinājāmies ieskatīties viens otram acīs.

Automašīna sāka braukt, bet manas domas vēl arvien kavējās pie Sidzuko. Manas lūpas joprojām juta viņas karsto pieskārienu, bel manas krūtis, kurās strauji pukstēja sirds, glabāja viņas auguma kvēli.

Mani plosīja pretrunīgas jūtas. Te man gribējās lēkt gaisā aiz prieka, te mani urdija mokoši sirdsapziņas pārmetumi. Raudzījos laukā pa mašīnas logu, bet nekā neredzēju.

Lai cik tas liktos savādi pašreizējos apstākļos, bet inan jau no sākuma nedeva mieru sajūta, ka taksometrā visu laiku manu acu priekšā rēgojas kāda labi pazīstama sīka mantiņa. Iegrimis domās par Sidzuko, es raudzījos uz priekšu, bet kaut kas man nepārtraukti ņirbēja acis. «Kādēļ es visu laiku blenžu vienā punktā?» galvā pazibēja miglains jautājums, un albilde drīz vien radās pati 110 sevis.

Šoferim — plecīgam, sakumpušam vīrietim novalkātā zilā mēteli — rokās, kuras turēja automašīnas sturi, bija uzvilkti dārgi, eleganti cimdi, kas nemaz nepiedienēja valkātāja izskatam.

Es nevarēju nepamanīt, ka tie bija pavisam nepiemēroti aprīļa laika apstākļiem. Bel visvairāk mani pārsteidza izrotātā poga. Lūk, kā! Tas apaļais, metāliskais sīkumiņš, kuru es atradu Kojamadas kunga mājas bēniņos un uzskatīju par pogu, tiešām ir cimda poga.

Sarunā ar izmeklētāju Itodzaki es, protams, minēju atrasto metāla pogu, bet, tā kā, pirmkārt, man tās nebija līdz un, otrkārt, noziedznieka persona jau bija identificēta, mēs nepievērsām uzmanību tik niecīgam pierādījumam. Domāju, ka tā mantiņa tā arī visu laiku mierīgi nogulētu mana ziemas uzvalka vestes kabatā.

Man pat prātā nenāca, ka šāds metāla izstrādājums varētu būt cimda poga. Bet, ja tā labi padomā, tad jāsecina, ka noziedznieks, lai neatstātu pirkstu nospiedumus, strādājis cimdos un nebija pamanījis, ka poga notrūkusi.

Un tad sekoja vēl viens pārsteigums. Šofera kreisās rokas cimdam spiedpoga bija norauta, rēgojās tikai metāla pamatnīte. Kāpēc? Un ja nu bēniņos atrastā spiedpoga ir tieši no šī cimda? Tādā gadījumā...

— Paklausies,— es nepacietīgi uzmācos 'šoferim.— Parādi man, lūdzu, savus cimdus!

Neslēpdams, ka šāds negaidīts lūgums ir viņu samulsinājis, šoferis tomēr samazināja ātrumu un bez iebildumiem pasniedza man abus cimdus.

Kā jau varēja gaidīt, pogā bija iegravēti man labi pazīstamie burti R.K. BROS. CO. Manam izbrīnam nu pievienojās vēl pēkšņas bailes.

Atdevis man cimdus, šoferis turpināja mierīgi vadīt mašīnu, ne reizi neatskatīdamies. Es cieši aplūkoju viņa drukno stāvu, un man prātā iešāvās ārprātīga doma. Nenovērsdams acis no šofera sejas, kas atstarojās mašīnas spogulītī, es skaidrā balsī pateicu divus vārdus: «Oe Sjundejs.» No manas puses tā bija īsta muļķība. Šofera sejas izteiksme ne par matu neizmainījās. Pats galvenais, Oe Sjundejs nekad nerīkotos Lipēna^3 garā.

Kad taksometrs apstājās pie manas mājas, es samaksāju šoferim vairāk par prasīto un uzdevu vēl dažus jautājumus:

— Vai tu neatceriesv kad šim cimdam notrūka spiedpoga?

— Tās nebija jau pašā sākumā, —vadītājs neizpratnē atbildēja.— Šie cimdi nav mans pirkums. Saņēmu tos no nelaiķa Kojamadas kunga. Viņš laikam nevēlējās tos valkāt bez spiedpogas. Bet, tā kā tie bija pavisapi jauni, atdeva man.

— Kojamadas kungs?—es pret savu gribu gandrīz iekliedzos.

— Tas pats, kura mājā es tikko biju?

— Jā, tas pats. Es bieži vedu viņu no darba uz mājām. Viņš allaž bija ļoti laipns pret mani.

— Cik ilgi tu valkā šos cimdus?

— Dabūju ziemā, bet taupīju. Ļoti vērtīga manta. Bet vecie pavisam saplīsa. TādēJ šodien pirmo reizi uzvilku šos jaunos. Bez

Mīluļiem kaut kā nelādzīgi — stūre slīd ārā no rokām. Bel kāpēc jūs iiiiiui ta iztaujājat?

- Klausies, vai tu nebūtu ar mieru pārdot man šos cimdus?

Galu galā par pienācīgu samaksu tie nokļuva manā īpašumā. Ienācis istabā, es tūdaļ sameklēju bēniņos atrasto spiedpogu un pārliecinājos, ka tā precīzi atbilst tās palikušajai daļai pie cimda.

Kāda dīvaina sagadīšanās! Oe Sjundejs un Kojamada Rokuro valkājuši vienādus cimdus. Vai kads varēja lo iedomāties?

Pēc dažām dienām es aiznesu šos cimdus Gindzā uz veikalu

• Idzumija», kas bija labākais importa preču veikals visā pilsētā. Aplūkojis cimdus, prečzinis paziņoja, ka Japānā šādi nemēdzot šūt. Acīmredzot cimdi darināti Anglijā, jo, cik zināms, Japānā nav firmas R.K. BROS. CO filiāles. Salīdzinājis prečziņa teikto ar faktu, ka Kojamadas kungs līdz aizpagājnšā gada septembrim bijis ārzemēs, es izdarīju secinājumu, ka cimdu īpašnieks bijis viņš un tātad arī norautā spiedpoga piederējusi viņam. Bet kādā veidā Oes Sjundeja rokās bija nonākuši cimdi, kurus Japānā iegādāties nav iespējams, turklāt gluži tādi kā Kojamadas kungam?

— Kas tad galu galā sanāk?— es prātoju, ar elkoņiem atspiedies pret galdu un rokām aptvēris galvu.— Sanāk... sanāk...— es nemitīgi atkārtoju, cenzdamies sakopot visas spriešanas spējas un galu galā atrast atbildi uz šo jautājumu.

Man radās interesanta doma. Garā, šaurā iela, kurā Kojamadas kungs uzbūvējis sev māju, stiepjas gar Sumidas upi, tātad šī māja atrodas pašā upes krastā. Tas ir neapšaubāms fakts, jo es daudzreiz caur eiropiešu stila piebūves logiem tīksminājos par skatu uz upi, bet tagad šim faktam, it kā no jauna apzinātam, radās pavisam jauna nozīme.

Acu priekšā pēkšņi uzpeldēja milzīgs U burts. Šī burta augšēja kreisajā malā atrodas Kojamadas kunga māja, bet augšējā labajā malā — viņa drauga māja, kur viņš gāja spēlēt «Go». U viszemākajā daļā atrodas Adzumas tilts. Līdz šim mēs domājām, ka tajā vakarā Kojamadas kungs bija izgājis no U labējās puses un nogājis līdz U zemākajam punktam, kur viņu nogalināja Oe Sjundejs. Bet mēs bijām aizmirsuši upes tecējumu. Jāņem vērā, ka tās straume plūst no U augšpuses uz leju. Tātad pilnīgi pamatota būtu doma, ka' līķis atrasts ne tajā vietā, kur pastrādāts noziegums, bet aizskalots līdz piestātnei blakus Adzumas tiltam.

Tātad līķi aizskalojusi upes straume. Līķi aizskalojusi upes straume... Bet kur tad notikusi slepkavība? Es julu, ka arvien dziļāk un dziļāk grimstu visneticamāko pieņēmumu muklājā.

Vairākus vakarus es veltīju vienīgi šis lietas laktu salīdzināšanai. Aizrāvies ar savām versijām, gandrīz biju aizmirsis Sidzuko esamību — lai cik tas dīvaini, pal viņas burvības spēks nespēja izkliedēt manas šaubas.

Šajā laikā es tikai divas reizes apmeklēju Sidzuko un arī vienīgi tādē|, lai kaut ko noskaidrotu vai precizētu. Ikreiz, pabeidzis sarunu, es tūdaļ atvadījos no viņas un steidzos mājup. Mana uzvešanās laikam radīja viņā neizpratni, un, kad viņa pavadīja mani līdz durvīm, viņas seja atspoguļojās neviltotas skumjas.

Pēc piecu dienu pārdomām es nonācu pie pārsteidzoša slēdziena. Lai turpmāk neatkārtotos, es citēšu daļu no sava rakstiskā paskaidrojuma, kuru toreiz iesniedzu izmeklētājam llmlzaki. Nonākt pie tāda secinājuma ir spējīgs likai detektīvromānu autors ar bezgalīgām fantāzijas spējām. Ka mana slēdzienā viens apstāklis izrādīsies sevišķi būtisks, es sapratu krietni vēlāk.

Lūk, ko es toreiz uzrakstīju:

«...tiklīdz es secināju, ka Sidzuko istabas bēniņos atrastā spiedpoga notrūkusi Kojamadas kunga cimdam, es pievērsu uzmanību veselai virknei dažādu apstākļu, kas mani nepārtraukti urdīja. Vispirms man ienāca prātā parūka, kas tika alrasta nogalinātājām Kojamadas kungam galvā. Es atcerojos, ka šo parūku viņš bija pasūtījis pals personiski (iemeslu, kāpēc mani nepārsteidza tas, ka līķis bija gandrīz kails, es izklāstīšu vēlāk), un ņēmu ari vērā. ka pēc Kojamadas kunga nāves pēkšņi vairs nepienāca Hiratas Ičiro draudu vēstules, un, beidzot, nepalaidu garām arī to, ka Kojamadas kungs bija klaji izrādījis savas sadistiskās tieksmes, kas tā nesaskanēja ar viņa garīgo dzīvi (bet patiesībā daudzkārt mēdz būt tieši tā). Šie un daudzi citi apstākļi, kas pirmā acu uzmetienā varēja likties nejaušību virkne, pamazām sāka veidot stingri loģisku uzbūvi.

Lai pārliecinātos, ka manas hipotēzes ir pareizas, es saku meklēt tām pierādījumus. 'Vispirms devos uz Kojamadas kunga māju un ar atraitnes atļauju aplūkoju nelaiķa kabinetu. Jo nekas cits nespēj tik precīzi pastāstīt par cilvēka raksturu un noslēpumiem ka viņa kabinets. Neievērojot Kojamadas kundzes zināmu nepatiku, es gandrīz pusi dienas noņēmos viņas nelaiķa vīra kabinetā, rupīgi iepazīstoties ar visu, kas bija novietots grāmatu skapjos un galda atvilktnēs. Kāda grāmatu skapī es ieraudzīju nodalījumu, kam priekšā bija smaga piekaramā atslēga. Palūdzis slēdzeni, es uzzināju, ka nelaiķis nēsājis to piespraustu pie pulksteņa ķēdes un nekad nešķīries no tas. Tā tas bijis ari nāves dienā. Kojamadas kungs toreiz, izejot no mājām, aizbazis pulksU ni ar atslēgu aiz tērpa jostas.

N« ird/.edams cilu iespēju, os pierunāju Kojamadas kundzi, lai ii11.tuj man uzlauzt skapja durtiņas.

.Skapī cn atradu Kojamadas kunga vairāku gadu dienasgrāmatas, maisiņos sabāztus dokumentus, vēstuļu saini, grāmatas un vēl daudz rilu mantu. Sīki apskatījis visu, es atlasīju no tām tris, kas, manuprāt bija tieši saistītas ar izmeklējamo lietu. Vispirms Kojama-il;»s kunga dienasgrāmatu, ko viņš tiija rakstījis taja gadā, kad apprecējās ar Sidzuko. Trīs dienas pirms kāzām dienasgrāmatas mala ar sarkanu tinti bija pierakstīta šāda ievērības cienīga piezīme: «...uzzināju par Sidzuko attiecībām ar jaunu cilvēku Hiratu Ičiro. I’ec kāda laika Sidzuko sākusi ienīst viņu un pret visiem viņa neatlaidīgajiem tīkojumiem izturējusies noraidoši. Pēc tēva bankrota viņai izdevies pazust no pielūdzēja redzes loka. Lieliski! Viņas pagātnes izmeklēšanu beidzu.»

Tātad jau pirms kāzām Kojamadas kungam kaut kāda veidā bija i/devies atklat savas sievas noslēpumu. Bet viņš nekad nebija bildis par to neviena varda.

Mans otrs atradums bija Oes Sjundeja staslu krājums «Izpriecas bēniņos». Vai tas. ka šāda grāmata glabājusies lieluzņēmēja kabineta. neliekas ievērības cienīgs fakts? Es neticēju savām acīm, kamēr Sidzuko kundze nepaskaidroja, ka viņas vīrs bijis aizrautīgs grāmatu mīļotājs. Grāmatas titullapā bija ievietots Oes Sjundeja fotoattēls, bet pēdējā lappusē uzrādīts ari autora īstais vārds — Hirata Ičiro. Domāju, ka jāpievērš uzmanība ari šim apstāklim.

Un, treškārt, Kojamadas kunga mantās es atradu izdevniecības «Hakubunkan» žurnāla «Sinseinen» divpadsmito burtnīcu. Tajā nav publicēti Sjundeja darbi, toties preltitula dabiskā lieluma reproducēta gandrīz puse lapas no viņa manuskripta ar paskaidrojumu: «Oes Sjundeja kunga rokraksts».

Aplūkojis šo reprodukciju pret gaismu, ieraudzīju krīta papīrā ieskrambā jumus, kādi paliek, ja par lapu velk ar asu nagu. Nevarēja but šaubu, ka kāds, uzlicis virsū plāna papīra lapiņu, vairākkart apvilcis Sjundeja rakstītās rindiņas ar labi noasinatu zīmuli. Mani pārņēma bailes, jo cils pēc cita apstiprinājās mani fantastiskākie minējumi.

Tajā pašā dienā es palūdzu Kojamadas kundzi paradīt man cimdus, kurus viņas virs bija atvedis 110 ārzemēm. Meklēšana ieilga, bet galu gala viņa atnāca, turot rokās tādus pašus cimdus, kādus es biju atpircis no taksometra šofera. Sniedzot man šos cimdus, viņa mulsi piebilda, ka jabūt vēl vienam pārim, bel tas nav atrodams.

Visus šos lietiskos pierādījumus — dienasgrāmatu, stāstu krājumu, žurnālu, cimdus, kā arī bēniņos atrasto spiedpogu — es varu uzrādīt jebkurā laikā pēc Jusu pieprasījuma.

Bez jau minētajiem manā rīcībā ir vel daži cili ne mazāk interesanti pierādījumi, pie kuriem es pakavēšos mazliet vēlāk. Bet pieliek jau ar šiem, lai secinātu, ka Kojamada Rokuro bijis šausmīgs cilvēks, kas, slēpjoties zem labsirdīga, uzticīga laulātā drauga maskas, perinājis drausmīgi ļaunprātīgus nodomus. Tāpēc neviļus rodas jautājums: vai mēs neesam pārāk aizrāvušies ar Oes Sjundeja personību? Vai nav tā, ka, pazīstot viņa cietsirdīgos sacerējumus un savādo dzīves veidu, kas tāiu pārsniedz mums pieņemamās robežas, mēs esam atļāvušies izdarīt vienu vienīgu secinājumu — neviens cits nav spējīgs pastrādāt šādu noziegiunu, vienīgi Oe Sjundejs!

Bet kā tādā gadījumā izskaidrojama viņa nozušana? Tā ir pavisam nesaprotama, ja pieņemam, ka noziedznieks ir tieši viņš. Varbūt mums nekādi neizdodas sadzīt viņa pēdas tieši tādēļ, ka viņš nav vainīgs? Pilnīgi iespējams, ka viņa nozušanu sekmējusi viņam piemītošā cilvēku ienīšana, un, jo slavenāks viņš kļuva, jo spēcīgāk viņā uzliesmoja šī savādā slimība. Nav peļama Jūsu doma, ka viņš ir aizbēdzis uz ārzemēm. Kāpēc gan viņš tagad nevarētu apmesties kādā Šanhajas nomalē un, pārvērties par ķīnieti, sūkt ūdenspīpi? Ja uzskatām, ka noziedznieks tiešām ir Oe Sjundejs, ka tādā gadījumā var izskaidrot viņa rīcību pēc Kojamadas kunga noslepkavošanas? Tad jāsecina, ka cilvēks, kas ilgus gadus rūpīgi un mērķtiecīgi kalis atriebības plānu un nogalinājis Kojamadas kungu, proti, neizpildījis pašu galveno uzdevumu, pēkšņi ne no šā, ne no tā nodod aizmirstībai sākotnējo mērķi, visu pamet un pazūd. Katram, kas ir lasījis viņa sacerējumus un iepazinies ar viņa dzīves veidu, šāda rīcība liksies nedabiska un bezjēdzīga. Ir vēl viens neizskaidrojams fakts. Kā Sjundejs varēja pazaudēt bēniņos spiedpogu no cimda, kas piederējis Kojamadas kungam? Ņemot vērā to, ka šādus ārzemju cimdus Japānā nepārdod, un arī to, ka vienam 110 cimdiem, kurus Kojamadas kungs uzdāvinājis šoferim, bija notrūkusi spiedpoga, būtu galīgi aplam domāt, ka bēniņos slēpies nevis Kojamadas kungs, bet gan Oe Sjundejs. (Te atkal var rasties jautājums, kāpēc Kojamadas kungs tik vieglprātīgi atdevis šoferim šo svarīgo pierādījumu. Bet no juridiskā viedokļa viņš taču nav pieļāvis nekā tāda, kas būtu pretrunā ar likump. Uzkavēšanās bēniņos viņam varēja būt tikai dīvaina izklaidēšanās. Tādēļ nozaudētā poga, pat ja tā arī notrūkusi bēniņos, viņam neko nenozīmēja. Viņš nejutās kā noziedznieks, un viņam nebija vajadzības uztraukties un sev jautāt: «Kad es pazaudēju šo spiedpogu? Vai tā nav notrūkusi bēniņos? Vai lā nevar būt pret mani vērsts pierādījums?»)

Man ir arī vēl citi pierādījumi Sjundeja nevainībai. Kojamadas kungs glabāja cieši noslēgtajā skapi dienasgrāmatu, Oes stāstu krājumu un žurnālu, par kuriem jau esmu agrāk minējis, bel vienīgo slēdzeni viņš allaž nēsāja sev līdzi, kas ne tikai ļauj mums turēt aizdomās Kojamadas kungu, bet pilnīgi izslēdz versiju, ka Oe

Sjundejs būtu varējis slepus nolikt šīs mantas skapī, lai kompromitētu Kojamadas kungu. Tik tiešam — viņš ne tikai nespēja viltot ierakstu dienasgrāmatā, bet nespēja tiki klat arī pašam skapim.

No visa iepriekš minētā var izdarīt vieuu vienīgu secinājumu: Oe Sjundejs, saukts ari Hirata Ičiro, kuru mēs tik vieglprātīgi uzskatījām par noziedznieku, nekādi nav saistīts ar Kojamadas kunga noslepkavošanu. Mūs maldinājis nelaiķa viltīgais izskats. Mums bija grūti iedomāties, ka šis pēc izskata ļoti cienīgais cilvēks varēja būt tik ļaunprātīgs un divkosīgs, ka šis tik sirsnīgais un uzticīgais virs, ieiedams savā guļamistabā, tūdaļ nometa pieklājības masku un pārvērtās ļaunā dēmonā, kas ar importa pletni vico savu sievu, (ladījumi, kad vienā cilvēkā iemājo godīgs virs un viltīgs dēmons, nemaz nav tik reti. Laikam var teikt tā: jo vairāk kādā cilvēkā ir maiguma un labsirdības, jo vieglāk viņš spēj kļūt par sātana mācekli.

Atļaujiet man tagad izklāstīt savu viedokli par šo lietu.

Pirms četriem gadiem uzņēmuma uzdevumā Kojamadas Rokuro kungs devās braucienā uz Eiropu. Divu gadu laikā viņš uzturējies gan Londonā, gan vairākās citās pilsētās. Tur laikam visā krāšņuma ari uzplauka viņa netiklās tieksmes (no viņa darbabiedriem man izdevās šo to uzzināt par viņa dēkām Londonā). Pēc Kojamadas kunga atgriešanās aizpagājušā gada septembrī viņa ļaunprātīgās tieksmes uzliesmojušas vēl spēcīgāk, un par upuri tām kļuvusi Sidzuko, kas tik pašaizliedzīgi mīlēja savu laulāto draugu.

Šādas neapslāpētas tieksmes ir bīstamas ne vien tādēļ, ka vēlāk no tām nevar atbrīvoties visu mūžu, kā, piemēram, no morfija lietošanas, bet ari tādēļ, ka pēc kāda laika tās kļūst par progresējošu slimību. Cilvēks sāk meklēt jaunus, arvien asākus kairinājumus. Šodien viņu vairs neapmierina vakardienas līdzekļi, bet rit jau nederēs tas, kas likās vērtīgs šodien. Nav grūti iedomāties, ka pienāca diena, kad Kojamadas kungs, sitot Sidzuko, vairs nejuta apmierinājumu. Tad viņš metās meklēt jaunus uzbudinājuma veidus. Tieši tajā laikā viņš kaut kur būs padzirdējis par Oes Sjundeja stāstu «Izpriecas bēniņos» un, uzzinājis par šā darba neparasto saturu, nolēmis katrā ziņa to izlasīt. Grāmatā viņš atrada labu paziņu — slimnieku ar tādu pašu kaili kā viņam. Cik mīļš viņam kļuvis Sjundeja stāstu krājums, mēs varam spriest pēc tā, ko viņš no šā darba pārmantojis. Stāstā Sjundejs nepārtraukti cenšas pārliecināt lasītāju, ka pasaulē ir ari tāda bauda, kuru var gūt, slepus novērojot cilvēku — it sevišķi, ja šis cilvēks ir sieviete, kas iedomājas esam vienatnē pati ar sevi. Nav grūti saprast, ka šāds atklājums pilnīgi atbilda Kfljamadas kunga tieksmēm. Tāpat kā Sjundeja stāsta varonis, viņš pārvērtās par «cilvēku bēniņos» un no turienes slepeni vēroja savu sievu.

Kojamadas mājā vārti atrodas krietni tālu no priekštelpas durvīm, tādēļ saimnieks, iegājis pagalmā, nevienam nemanot, bez lielām pūlēm varēja ielavīties pieliekamajā un no turienes uzrāpties bēniņos tieši virs sievas istabas. Es iedrošinos apgalvot pat to, ka tajā laikā, kad Kojamadas kungs it kā spēlējis ar draugu «Go», viņš patiesībā slēpies bēniņos.

Vai nav dabiski, ka, ieraudzījis stāstu krājuma «Izpriecas bēniņos» pēdējā lappusē autora īsto vārdu, Kojamadas kungs sāka domāt, vai tik Oe Sjundejs un Hirata Ičiro, kas kādreiz bijis Sidzuko mīļākais un droši vien turējis uz viņu ļaunu prātu, nav viens un tas pats cilvēks? Tad Kojamadas kungs sāka vākt visus rakstus par Sjundeju, uzklausīja ar šo vārdu saistītās baumas un tenkas un, beigu beigās pārliecinājies par viņa agrākajam attiecībām ar Sidzuko, uzzināja arī to, ka Sjundejs ikdienas dzīvē slimīgi vairījies no cilvēkiem un pēdēja laikā pat pārstājis rakstīt un kaut kur bez vēsts pazudis. Tātad grāmatā «Izpriecas bēniņos» Kojamadas kungs vienlaicīgi sastapa gan savu labu paziņu ar tiem pašiem netikumiem, kādus bija piesavinājies pats, gan savas sievas bijušo mīļāko, pret kuru viņš, protams, izjuta greizsirdību un naidu. Visu šo izjūtu ietekmē viņš sadomāja izspēlēt baismīgu joku.

Doma par sievas slepenu novērošanu, protams, jau bija ieinteresējusi viņu, taču cilvēkam, kas tik ļoti saindējies ar sadistiskām tieksmēm, ar to vien vēl nepietika. Savu slimīgi pārkairināto fantāziju viņš izmantoja, lai atrastu jaunu — vēl cietsirdīgāku paņēmienu, kas spētu aizvietot pletni un apmierināt viņa baudkāri. Tā viņam ienāca prātā doma nospēlēt vēl nebijušu izrādi ar Hiratas Ičiro draudu vēstulēm. Viņa rokās nokļuva žurnāls «Sinseinen» ar Sjundeja rokraksta reprodukciju. Lai viņa iestudētā izrāde būtu ne vien aizraujoša, bet arī patiesa, Kojamadas kungs .sāka pēc šīs kopijas atdarināt Sjundeja rokrakstu. Par to liecina zīmuļa nospiedumi reproducētajā lappusē.

Izgatavojis Hiratas draudu vēstules, Kojamadas kungs tās visas nosūtīja katrreiz no citas pasta nodaļas stingri noteiktos termiņos. Tas nesagādāja nekādas grūtības, jo uzņēmuma darīšanās viņam bieži nācās braukāt ar automašīnu pa visu pilsētu. Par vēstuļu saturu jāteic, ka dažādos laikrakstos un žurnālos bija pietiekoši daudz ziņu par Sjundeju, bet sīkumus no Sidzuko dzīves viņš uzkrāja vērojumu laikā bēniņos. Pie tam viņš taču bija Sidzuko vīrs. Viņš, bez šaubām, atcerējās, ko un ka Sidzuko bija runājusi tuvības brīžos, bel vēlāk atkārtoja teikto it kā Sjundeja rakstītās vēstulēs. Vai nav velnišķīgs joks? Piesavinājies svešu vārdu, viņš aizrāvās ar noziedzīgu izklaidēšanos, nosūtot sievai sirdi stindzinošas vēstules, un lajā pašā laikā baudīja ļaunu prieku, vērojot 110 bēniņiem, ar kadu satraukumu Sidzuko lasa viņa sacerējumus. Bet reizē viņš ncaizmir-iii ari pātagu! Kāpēc es tā spriežu? Tāpēc, ka pēc Kojamadas kunga niives uz Sidzuko muguras vairs nav parādījušas asiņainās svītras. Tikai nevajag domāt, ka Kojamadas kungs spīdzināja sievu tādēļ, ka Ienīda viņu. Tieši otrādi, viņš lietoja šādu varmācību, būdams bezprātīgi iemīlējies viņā. Es domāju, ka Jums ir pilnīgi skaidra šī psiholoģija, kas lik raksturīgā cilvēkiem ar perversām tieksmēm.

Tādi, luk, ir mani secinājumi: draudu vēstuļu sacerētājs bijis kojamada Kokuro, tikai rodas jautājums, kāpēc izvirtuša cilvēka joki, lai arī bezgala ļauni joki, galu galā beidzās ar viņa paša noslepkavošanu? Kāpēc tika nogalināts pats Kojamadas kungs? Ka tas gadījās, ka viņš, kails, bet ar paruku galvā, tika atrasts ūdenī pie Adzumas tilta? Kas vairākās vietās ievainojis viņa muguru? Ja Oe Sjundejs nav iejaukts šajā notikumā, tad jābūt kādam citam noziedzniekam. Ari par to gribu izklāstīt savus vērojumus un secinājumus.

īsi sakot, Kojamadas Rokuro kungs ar savu nežēlību izraisījis dieva dusmas un saņēmis debesu sodu — tātad šajā lietā nav nedz nozieguma, nedz noziedznieka. Kojamadas kungs gājis bojā nelaimes gadījumā.

Bet kā tad ar tām nāvējošām brūcēm viņa mugurā?» Jūs noteikti jautāsit. Pie šī jautājuma es vēl atgriezīšos vēlāk, bet tagad man pec kārtas jāizklāsta, uz kāda pamata man radies iepriekš minētais

secinājums.

Manu prātojumu sākuma punkts bija Kojamadas kunga paruka. Jūs laikam atceraties, ka septiņpadsmitajā inartā, tas ir, jau nākošajā dienā pēc bēniņu apsekošanas, Sidzuko pārvietoja savu guļamistabu uz eiropiešu stila mājas otro stāvu. Es nezinu, kada veidā viņai izdevās pierunāt vīru un kāpēc viņš piekrita šādai rīcībai, jo kopš tās dienas viņam bija laupīta iespēja slepus no bēniņiem vērot Sidzuko. Var jau būt, ka šī nodarbošanās viņam bija apnikusi. Iespējams, ka guļamistabas pārvietošana pamudināja viņu uz citu — ne mazāk ļaunu spēli. Te man ienāca prātā doma par parūku, ko viņš pats bija sev pasūtījis. Tā bija iegādāta jau pērnā gada beigās, tātad paredzēta kādām citām vajadzībām, bet gauži noderēja tieši tagad.

Kā jau esmu teicis, grāmatā «Izpriecas bēniņos» bija ievietots Oes Sjundeja fotoattēls. Atšķirībā no plikgalvja Kojamadas kunga Sjun-dejam šajā attēlā, kas uzņemts viņa jaunības gados, ir kupli, tumši mati. Tātad, ja Kojamadas kungs bija sadomājis spert vēl vienu soli tālāk par Sidzuko iebiedēšanu ar draudu vēstulēm un viņas izsekošanu no bēniņiem, ja viņš bija nolēmis gūt jauna veida izpriecu, pārvēršoties par Sjundeju un viņa izskatā parādoties Sidzuko guļamistabas logā, viņam vispirms vajadzēja noslēpt savu galveno pazīšanas zīmi, proti, pliko galvu. Te lieti noderēja parūka. Uzlicis paruku, viņš varēja neuztraukties, ka pārbiedētā Sidzuko pazīs viņu. Pirmkārt, jau pati nakts tumsa bija drošs aizsegs viņa sejai, un, otrkārt, nebija vajadzības pārāk ilgi rēgoties logā — zibenīga parādīšanās radīja visiespaidīgāko efektu.

Tajā naktī, tas ir, deviņpadsmitajā martā, kad, apciemojis draugu Koumē, viņš atgriezās mājup, vārti droši vien vēl nebija aizslēgti un viņš, lai kalpi nepamanītu, tieši no dārza varēja slepeni iezagties savā kabinetā, kas atrodas pirmajā stāvā (ka stāstīja Sidzuko, kabineta alslega, kā arī grāmatu skapja atslēga, par kuru es jau rakstīju, vienmēr bijušas viņam līdz). Cenšoties darīt visu ļoti klusi, lai sieva nekā nedzirdētu, viņš būs uzlicis parūku un ieniris dārza tumsā. Dārzā viņš varēja uzkāpt kokā. no tā uz dzegas un tadā veidā piezagties guļamistabas logam. Tas notika lieši tobrīd, kad Sidzuko ieraudzīja logā cilvēka seju. Tātad atliek vēl likai noskaidrot Kojamadas kunga nāves cēloni. Bel vispirms es gribu nedaudz vārdos izklāstīt savus novērojumus par eiropiešu stila mājas logiem tajā laikā, kad saku turēt aizdomās Kojamadas kungu, tas ir, kad otro reizi apmeklēju viņa māju, lai tiktos ar Sidzuko. Man nav vajadzības sniegi pārāk sīku aprakstu, jo Jūs varat pabūt tur un par teikto pārliecināties pats savām acīm, tādēļ pateikšu tikai galveno. Guļamistabas logs ir vērsts pret Siunidas upi. Gandrīz zem paša loga stiepjas betona sēta, kas, lai ietaupītu zemes platību, ir uzbuvēta uz pašas klints. No ūdens virsmas līdz sētas augšējai malai ir apmēram četri metri, bet no sētas augšmalas līdz otrā slāva logam vēl nepilni divi metri. Iespējams, ka, pārvietojoties pa dzegu (bel tā tiešām ir ļoti šaura), Kojamadas kungam paslīdējusi kāja un viņš nokritis lejā. Ja viņam palaimētos, viņš iekristu spraugā starp māju un sētu (kaut gan tā ir tik šaura, ka pa to izspraukties var likai viens cilvēks), pretējā gadījumā viņš neizbēgami atsistos pret sētas augšmalu un iekristu ūdenī. Pēc visa spriežot, ar Kojamadas kungu nolicis tieši ta.

Tiklīdz es noteicu upes straumes virzienu, man kļuva skaidrs — Kojamadas kungs nav iekritis ūdenī lajā vietā, kur tika atrasts viņa līķis. Rādu laiku las peldējis lejup pa straumi. Zinot, ka tūlīt aiz Kojamadas kunga mājas tek Sumidas upe un Adzumas tills atrodas zināmā attālumā uz lejteces pusi, esmu pārliecināts, ka Kojamadas kungs nokrilis no savas mājas dzegas. Ilgu laiku man neizdevās atrisināt vienu mīkht — proli, Kojaitlfidas kungs taču gājis bojā ne jau noslīkstot, bet smago brūču dēļ.

Kādu dienu es nejauši atcerējos praktisku piemēru, ko savā grāmata c Noziegumu izmeklēšanas visjaunākie paņēmieni» aprakstījis Narnba Mokudzaburo. Notikums ar Kojamadas kungu ir ļoti līdzīgs šim piemēram. Sacerot detektīvromānus, es bieži ieskalos šajā grāmatā, lādē] labi atceros tas saturu. Lūk, kas tajā rakstīts:

«1917. gada maija vidū Sigas prefektūras Ocu pilsētā akciju sabiedrības «Taiko» rēderejas viļņu lauzējam lika pieskalots vīrieša līķis. Konstatēja, ka slīkoņa galvā ar asu priekšmetu iecirstas brūces. Ārsts eksperts secināja, ka nāve iestājusies še brūču dēļ. Miroņa vēdera dobumā bija sakrājies ūdens, tādēļ nonāca pie slēdziena, ka tūdaļ pēc slepkavības līķis iesviests ūdenī. Uz šā secinājuma pamala notikumu uzskatīja par kriminālnoziegumu un tūdaļ uzsaka izmeklēšanu, bet, la kā neizdevās noskaidrot cietuša personību, tā tika pārtraukta. Taču pēc dažām dienam Ocu pilsētas policijas pārvalde saņēma ziņojumu no juveliera Saito, kas dzīvoja Kioto pilsētā Dzjofukudzi ielā. Juvelieris paziņoja, ka pazudis viņa veikala pārdevējs, divdesmit trīs gadus vecais Kobajasi Sigedzo. Nogalinātā cilvēka ārējais izskals un apģērbs atbilda juveliera minētajām pazīmēm, lādē) viņu izsauca uz policijas pārvaldi, lai identificētu mirušo. Tādējādi ne likai uzzināja, kas ir nogalinātais, bet arī noskaidroja, ka viņš nemaz nav nogalināts, bet pats izdarījis pašnāvību. Saito liecināja, ka nelaiķis ir atstājis vēstuli, kura atzinies, ka izšķērdējis lielu summu no saimnieka naudas, un paziņojis par savu nodomu izdarīt pašnāvību. Viņa galvā atrastās brūces bija radušās no kuģa dzenskrūves, jo pašnāvnieks no kuģa pakaļgala bija ielēcis ūdenī.»

Ja es nebūtu atcerējies šo piemēru, man laikam nekad neienāktu prātā doma saistīt Kojamadas kunga nāvi ar līdzīgiem cēloņiem. Bet daudzos gadījumos īstenība daudzkārt pārspēj rakstnieku izdomājumus. Vai tad reālajā dzīvē nenotiek gluži neiedomājamas lietas? lis, protams, nebūt nedomāju, ka arī Kojamadas kungu savainojusi kāda kuģīša dzenskrūve. Pretēji minētajam praktiskajam piemēram Kojamadas kungs nav noslīcis, turklāt vienos nakti kuģi neuztur satiksmi pa Sumidas upi.

Bel kādā veidā radušās dziļās brūces Kojamadas kunga mugurā? Ar ko tās ieciestas? Ne ar ko citu kā ar alus pudeļu lauskām, kas saspraustas Kojamadas kunga mājas betona sētas augšmalā. Jūs droši vien pāls esat pamanījis, kādas tās izskatās, jo tieši tādas redzamas arī pie mājas vārtiem. Vietumis tās ir tik lielas, ka varēja pārgriezi Kojamadas kunga muguru un skart pat plaušas. Krītot no dzegas, viņš būs alsities pret sētu un smagi cielis tieši no šīm lauskām. Tādā veidā izskaidrojams, kāpēc blakus lielām, dziļām brūcēm bija arī daudz sīku ieskrambājumu.

Tātad Kojamadas kūngs pats izracis sev bedri — nepiedienīgi slimīgo tieksmju dēļ viņš nokritis 110 dzegas, atsities pret sētu un, nāvīgi savainots, ievēlies Sumidas upē, bet tās straume aizskalojusi viņa līķi līdz kuģu piestātnes alejai Adzumas tilla tuvumā.

Lūk, šadas galvenokārt ir manas atziņas Kojamadas kunga lietā. Pie teikla jīipiebilst vēl daži vārdi par lo, kāpēc līķis lika atrasts kails. Jaņem vērā, ka Adzumas tilla apkārtne ir dažādu klaidoņu, ubagu un zagļu pārpilna. Taja vakarā Kojamadas kungam mugurā bijis dārgs apģērbs (zīda «avase» un pabiezs apmetnis «haori»), turklāt viņam bijis līdzi platīna kabatas pulkstenis. Neapšaubāmi, kāds no turienes salašņam nakts tumsas aizsega, kad tuvuma nebija nevienas dzīvas dvēseles, līķi «aptīrīja». (Piezīme: šis mans minējums vēlāk guva apstiprinājumu — kāds klaidonis tika notverts ar lietiskiem pierādījumiem.)

Vēl var rasties jautājums, kāpēc Sidzuko, atrazdamās guļamistaba, nedzirdēja troksni, Kojamadas kungam iekrītot ūdenī? Jāņem vērā, ka taja bridi Sidzuko bija pārbijusies gandrīz līdz bezsamaņai, logs eiropiešu stilā būvētajā betona ēkā bija cieši aizvērts, turklāt šis logs atrodas patālu no upes. Pat tadā gadījumā, ja Sidzuko bulu dzirdējusi ūdens šļakstienu, viņa viegli varēja noturēt to par airu vēzieniem, jo reizēm Sumidas upē cauru nakti brauc laivas, kas pārvadā smiltis un dūņas. Nobeiguma gribu vēlreiz uzsvērt, ka lietai, kuru Jūs izmeklējat, nav nekada sakara ar noziegumu. Tas viss bijis likai neveikls joks, lai gan beidzies ar Kojamadas kiinga traģisko nāvi nelaimes gadījuma dēļ. Citādi nav iespējams izskaidrot Kojamadas kunga dīvainības un viņa nepiesardzibu, atdodot taksometra šoferim cimdus, kas bija viņa izdarību tiešs pierādījums, kā ari to, kāpēc Kojamada uz sava vārda pasūtījis parūku un ieslēdzis grāmatu skapi visus minētos priekšmetus, kas nepārprotami pierāda viņa vainu...»

Iespējams, ka mana paskaidrojuma noraksts ir pārāk garš, bet es tomēr uzdrošinos to šeit ievietot, jo, nezinot manus apsvērumus, ncbuiu izprotams tas, par ko es gribu rakstīt turpmāk.

Savā paskaidrojumā es norādu, ka jau no paša sākuma šim notikumam nav bijis nekāda sakara ar Oei Sjundeju. Bet kā bija īstenībā? Ja tas tiešām bija tā, tad visām atziņām, ko esmu sniedzis paskaidrojuma pirmajā daļā, vairs nav ne mazākās jēgas.

* 10

Spriežot pēc ierakstiem manā dienasgrāmatā, paskaidrojumu izmeklētājam Itodzaki es biju uzrakstījis divdesmit aslotaja aprīlī. Bet es nolēmu uzrakstīto vispirms parādīt Sidzuko, lai viņa beidzot nomierinātos 1111 saprastu, ka vairs nav iemesla baidīties no Oes Sjundeja draudiem. Šādā nolūkā es jau nākošajā diena apmeklēju Sidzuko. Kopš brīža, kad saku turēt aizdomās Kojamadas kungu, cs biju divas reizes aizgājis pie Sidzuko un sarīkojis viņas mājās gandrīz vai īstu kratīšanu, bet nebiju iepazīstinājis viņu ar saviem secinājumiem.

Tieši šaja laikā tika risināts jautājums par nelaiķa Kojamadas kunga mantojuma sadalīšanu, un Sidzuko diendienā uzmācās viņa radinieki. Pilnīgi nevarīga pret šādām jaunām rūpēm viņa sagaidīja mani ar neslēptu prieku, it kā mana ierašanās varētu atbrīvot viņu no visām raizēm un nepatikšanām.

Tiklīdz Sidzuko, kā parasti, ieveda mani savā istabā, es lūda| bez vilcināšanās teicu:

— Sidzuko-sana, jums vairs nav par ko uztraukties. Oe Sjundejs nekad nav jūs traucējis.

Šāds apgalvojums pārsteidza Sidzuko. Nav brīnums, ka viņa nespēja nekā saprast. Tad es paņēmu savu ziņojumu un sāku lasīt to viņai priekšā tā, ka es mēdzu lasīt draugiem savus jaunos detektīv-stāstus. Pirmkārt, man loti gribējās nomierināt Sidzuko, darot viņai zināmu patiesību, un, otrkārt, mani interesēja viņas domas par manu ziņojumu, lai es varētu izlabot neprecizitātes savos spriedumos, ja tādas tiktu pamanītas.

Bija nežēlīgi lasīt Sidzuko tās vietas, kurās es aprakstīju Kojamadas kunga sadistiskās tieksmes. Sidzuko nosarka līdz matu galiem un aiz kauna bija gatava dzīva zemē ielīst. Kad es lasīju par gadījumu ar cimdiem, viņa piebilda:

— Jā, es labi atceros, ka vajadzēja būt vēl vienam pārim. Savādi, ļoti savādi! Kur tie varēja nozust?

Klausoties manu pieņēmumu, ka Kojamadas kungs gājis bojā nelaimes gadījuma, viņa ārkārtīgi uztraucās, kļuva gluži bāla, bel neminēja ne vārda.

Kad es beidzu lasīt, viņa domīgi novilka «Jā-ā...» un uz brīdi iegrima pārdomās. Pamazām viņas seja kļuva mierīga. I.ikas — uzzinājusi, ka Sjundeja vēstules bijušas viltotas un viņai vairs nav jāraizējas par savu dzīvību, viņa beidzot atguva dvēseles mieru. Lūdzu piedot manu savtīgumu, jo es iedomājos, ka, uzzinājusi par Kojamadas kunga atbaidošo rīcību, Sidzuko spēs atbrīvoties no sirdsapziņas pārmetumiem, ko izraisīja slēptas jūtas pret mani.

— Lūk, kā viņš visādi mocījis mani, bet es...— Sidzuko beidzot izdvesa, un šajos vārdos es saklausīju sievietes prieku par iespēju attaisnot pašai sevi.

Bija vakariņu laiks. Sidzuko saka rosīties, uzklāja galdu un cienāja mani ar uzkodām un ārzemju vīnu.

Apmierināts, ka viņa piekritusi manam ziņojumam, iztukšoju katru piedāvāto glāzīti. Es ātri reibstu. Drīz vien alkohols mani apreibināja, bet pretēji saviem ieradumiem šoreiz es ļāvos skumjām un sāku slepus vērot man pretim sēdošo sievieti.

Sidzuko izskatījās diezgan novārgusi, tomēr kā vienmēr ļoti pievilcīga. Ādas bālums bija viņai dabas dots, un augumā vēl arvien

jautās vijīgs atsperīgums. Viņa allaž it kā izstaroja gaismu, un šis īpašais burvīgums nebija izzudis ari tagad. Viņas augums, kas bija ietērpts senlaicīgā flaneļa kimono, man likās vēl apburošāks nekā agrāk. Raugoties uz viņas roku un kāju izteiksmīgajiem apveidiem, ko pie katras mazākās kustības varēja nojaust zem auduma, es iztēlē uzbūru arī pārējo.

Kamēr mēs ar Sidzuko runājāmies par dažādiem niekiem, manā apreibušajā galvā dzima brīnišķīgs plāns. Tas bija ļoti vienkāršs — noīrēt vientuļu mājiņu, kas varētu kļūt mums par slepenu tikšanās vietu.

Tiklīdz kalpone izgāja 110 istabas, es cieši pievilku Sidzuko sev klāt un noskūpstīju olru reizi. Apskāvis viņu abām rokām, caur audumu jūtot viņas auguma siltumu, čukstēju viņai ausī par savu nodomu. Klausoties manī, Sidzuko pat nemēģināja izvairīties. Tieši otrādi — viņa piekrītoši māja ar galvu.

Vai ir iespējams aprakstīt tās divdesmit baudpilnās dienas, kas aizlrauca kā murgains sapnis?

Es noīrēju Negisi nelielu mājiņu, kura atgftdināja senlaicīgu klētiņu, un norunāju, ka mušu prombūtnē to pieskatīs vecenīte no lētu saldumu bodītes, kas atradas kaimiņos. Mēs ar Sidzuko iepriekš sarunājām tikšanos un parasti ieradāmies tur dienā. Šeit es pirmo reizi mūžā izbaudīju sievietes kvēli un nevaldāmu saldkaisli.

Neesmu noskaņots atstāstīt šeit savas mīlas dēkas. Kādreiz es varbūt uzrakstīšu par tām grāmatu, bet šoreiz pastāstīšu par kādu interesantu faktu, kuru uzzināju, tiekoties ar Sidzuko.

Te man atkal jāpievēršas Kojamadas kunga parūkai. Viņš kaunējies no savas plikgalvības un nevēlējies rādīties sievai nepievilcīgā izskatā, tādēļ nolēmis iegādāties parūku. Sidzuko, uzzinājusi par viņa nodomu, smiedamās sākusi atrunāt, bet viņš ietiepies kā spītīgs bērns un rīkojies pēc sava prāta.

— Kāpēc jūs agrāk par to klusējāt?— es jautāju Sidzuko.

— Man bija kauns stāstīt par to,— viņa atbildēja.

Pēc divdesmit dienām, kas aizritēja, mums slepeni tiekoties, es sāku domāt, ka būta nepieklājīgi turpmāk nerādīties viņas mājā, tādēļ reiz gluži nevainīgā izskatā ierados viņas viesistabā. Stundu pieklājīgi sarunājies, es izsaucu taksometru un atgriezos mājās. Man par pārsteigumu šoferis bija tas pats Aoki Mindzo, no kura es reiz atpirku cimdus. Tā šīs nejaušās tikšanās dēļ es atkal it kā iegrimu nejaukā sapni, kaut gan biju domājis, ka tas nekad vairs neatkārtosies.

Šoreiz cimdi gan bija citi, bet rokas, kas turēja mašīnas stūri, zilais, novalkātais rudens mētelis, kurš bija uzvilkts tikai virs krekla, saspringtie pleci, vējstikls uti mazais spogulītis virs tā — viss bija tāpat kā pirins mēneša.

\

Atcerējos, ka toreiz, gribēdams pārbaudīt šoferi, es iesaucos: «Oe Sjundejs.» Man acu priekšā alkal iznira gan viņa fotoattēls, gan draudīgie sacerējumi, gan viņa dīvainās dzīves ainas. Neviļus radās sajūta, ka man blakus automašīnā sēž pats Oe Sjundejs. Es negaidīti griezos pie šofera:

— Paklau, Aoki. kad lu saņēmi no Kojamadas kunga los cimdus?

Ko? Tieši lāpai ka pirms mēneša, šoferis pārsteigts pavērās

uz manu pusi un atbildēja:— Ka lai pasaka... Bija gada beigas, novembris... Ja, lodien es biju saņēmis algu un vel nodomāju, ka šaja dienā bieži saņemu dāvanas. Talad tas bija divdesmit astotais novembris. Tieši tā, es nekļūdos.

— Tātad tas bija divdesmit astotais novembris...— es neviļus atkārtoju šofera vārdus.

— Nesaprotu, kāpēc tie cimdi nedod jums miera. Vai ar tiem saistīts kāds notikums?

Neatbildot šoferim ne vārda, es raudzījos sīka traipā 11/ vējstikla. Mēs bijām nobraukuši laikam kādus četrus piecus kvartālus, bel es vēl joprojām klusēju, iegrimis pārdomās. Tad pēkšņi satrūkos un, pieskāries šofera plecam, gandrīz vai iekliedzos:

— Vai tas tiešām bija divdesmit astotais novembris? Tu vari to apliecināt tiesnesim?

Šoferis saka nervozēt.

— Jūs sakāt — tiesnesim? Redzu, ka joki mazi. Bel los cimdus es tiešām dabūju divdesmit astotajā novembrī. Man ir pat liecinieks. Mans palīgs, viņš redzēja,— Aoki atbildēja izsmeļoši, acīmredzot saprotot, cik svarīgi man ir viņa paskaidrojumi.

— Griez atpakaļ!—es pavēlēju, un šoferis apjucis un nobijies paklausīgi apgrieza automašīnu.

Piebraucis pie Kojamadas kunga mājas, izlēcu no taksometra un ieskrēju priekšnamā. Satvēris kalpones roku, uzdevu viņai jautājumu:

— Vai tas ir tiesa, ka pagājušā gada beigās šajā mājā tika izjaukti un mazgāti ar sārmu visi griestu dēļi?— Ka jau esmu teicis, par šo tīrīšanu es uzzināju no Sidzuko tajā dienā, kad uzkāpu bēniņos.

Kalpone laikam nodomāja, ka esmu prāta jiicis. Vērīgi ielūkojusies manā sejā, viņa paskaidroja:

— Jā, māja lika uzkopta. Taču dēļus nemazgāja ar sārmu, bel ar ūdeni. Ataicinājām cilvēku no mazgātavas. Tas bija divdesmit piektajā decembri.

— V'ai griestus mazgāja visās istabās?

— Jā, .visās.

Šaja brīdī gaitenī parādījās Sidzuko, kas laikam bija dzirdējusi mūsu sarunu.

— Kas noticis?— Viņa salraukli skatījās uz mani.

Ari viņai es uzdevu šos jautājumus un saņēmu gluži (ādas pašas atbildes kā no kalpones. Steidzīgi atvadījies, alka! iescdos mašīnā un liku vest sevi mājup. Erli iekārtojies mīkstā sēdekli, saku prātot.

Tātad divdesmit piektajā decembrī Kojamadas kunga mājā visās istabās izjtfuca griestu pārsegumu un mazgāja dēļus. Bēniņos atrastā spiedpoga neapšaubāmi bija notrūkusi no Kojamadas kunga cimdiem. Bet tas nozīmē, ka šī spiedpoga notrūkusi no cimda agrak nekā nokļuvusi bēniņos. Par ko liecina ši dīvainā parādība, kas ir tik mīklaina, ka pielīdzināma varbūt vienīgi Einšteina teorijai?

Lai varētu apgalvot, ka pogu pazaudējis pats Kojamadas kungs, jāpaliek pie šādas versijas. Proti: notrūkusī cimda spiedpoga palikusi Kojamadas kunga kabatā. Pals to nezinādams, viņš atdeva šoferim cimdu pari, jo bez pogas tie nebija lietojami. Pec mēneša, ticamāk — pēc trim (jo draudu vēstules sāka pienāk! februārī), Kojamadas kungs uzkāpa bēniņos, poga izkrita viņam no kabatas un palika tur uz grīdas.

Liekas savādi, ka spiedpoga bijusi nevis mēteļa, bet žaketes kabatā. (Cimdus taču parasti mēdz glabāt moteļa kabatas. Nevaru iedomāties, ka Kojamadas kungs bīitu kāpis bēniņos ar mēteli mugurā. Bel tikpat nepiemērota šādam gadījumam ir arī žakete.) Un vai tik turīgs cilvēks, kāds bija Kojamadas kungs, būtu sagaidījis pavasari tajā pašā uzvalkā, ko viņš valkaja ziemas mēnešos? Manu acu priekšā atkal parādījās nezvērs tumsā — Oe Sjundejs.

Bet ja nu mani maldinājusi ārkārtīgi nepievilcīgā Kojamadas kunga persona, par kuru ir tik daudz ziņu un faktu, ka to atliku likām pietiktu mūsdienii detektīvromānam? Tad iespējams, ka Kojamadas kungs nav gājis boja nelaimes gadījuma, bet ticis noslepkavots.

Oe Sjundejs... Cik dziļi manā sirdī iesakņojies šis nezvērs tumsā!

Tiklīdz sāku šaubīties, visi notikumi tūdaļ virknējās man acu priekšā pavisam cilā gaismā. Ja labi padomā, tiešām liekas smieklīgi, cik viegli man — fantastisku romānu autoram — izdevās pievilkt aiz matiem un savienot dažādus secinājumus, kurus es izklāstīju ziņojumā izmeklētājam. Par laimi, nebiju paguvis pārrakstīt to tīrrakstā, jo, pirmkārt, mani visu laiku urdīja nemiers, vai tikai ziņojumā nav pieļauta kāda kļūda, un, otrkārt, visu šo laiku domas kavējos pie Sidzuko. Tagad šāda aizkavēšanās nāca man tikai par labu.

Notikumu gaitas izsekošana liecina, ka bija sakrājies pārak daudz pierādījumu. Tie gaidīja mani uz katra soļa kā pēc pasūtījuma. Bet Oe Sjundejs savos sacerējumos brīdināja, ka sevišķi piesardzīgam jābūt tieši tajos gadījumos, kad pierādījumu sakrājies attiku likām.

Vispirms nedrīkst uzskatīt par pārliecinošu apgalvojumu, ka Kojamadas kungs rakstījis Sidzuko draudu vēstules, veikli izmantodams Oes Sjundeja rokrakstu. Jau Honda bija man teicis, ka Sjundeja savdabīgā rakstīšanas maniere ir ļoti grūti atdarināma. Lieluzņēmējam Kojamadas kungam, kuram rakstniecība bija visai tāla, šāds darbs nebūtu pa spēkam.

Tad es atcerējos Oes Sjundeja stāstu «Pastmarka». Tajā kada medicīnas doktora histēriskā sieva tā ienīdusi savu viru, ka meistarīgi savirknējusi pierādījumus, lai uz viņu kristu aizdomas par slepkavību. Galvenais pierādījums bijis šā zinātnieka rakstītā vēstule, kurā viņš viltojis sievas rokrakstu. Es sāku domāt, ka Kojamadas lietā Sjundejs varēja izmantot līdzīgu paņēmienu, cerot tādā veidā ievilināt lamatās savu upuri.

Jā, notikumā ar Kojamadu tiešām daudz kas it kā aizgūts no Oes Sjundeja labākajiem sacerējumiem, piemēram, glūnēšana 110 bēniņiem un liktenīgā spiedpoga īstenībā pārnestas 110 stāsta «Izpriecas bēniņos». Sjundeja rokraksta kopēšana atkārto «Pastmarkas» varones viltību, bet svītras uz Sidzuko muguras liek domāt par seksuālām perversijām, kas aprakstītas tā paša Sjundeja stāsta «Slepkavība B kalna nogāzē». Padomāsim tālāk: gan bruces Kojamadas ķermenī pēc trieciena pret stikla lauskām, gan kailais līķis pie piestātnes atejas — visas šis detaļas nepārprotami liecina par Sjundeja klātbūtni.

Bet vai šāda sakritību virkne nav pārāk acīm redzama? No sākuma līdz beigām šajā lietā rēgojusies Sjundeja melnā ēna. Man pat sāka likties, ka arī ziņojumu esmu uzrakstījis, neviļus pakļaudamies viņa iegribai. Vai tik manī nav iemiesojies pats Sjundejs?

Sjundejam kaut kur jābūt! Es pat redzu viņa čūskveidīgo acu zibsnīšanu. Bel kur viņš ir?

Tā es prātoju, gulēdams savā istabā uz bieza pēļa. Noguris no visādiem neatrisināmiem jautājumiem, es beidzot aizmigu. Pamodies pilnīgi nokļuvu kādas domas varā, kas pēkšņi bija ienākusi man prātā. Neraugoties uz vēlo nakts stundu, es metos zvanīt Hondam.

— Paklau — vai tu nestāstīji man, ka Oes Sjundeja sievai ir

apaļa seja?

Šāds jautājums droši vien bija ļoti pārsteidzis Hondu.

Tik tiešām,— pēc krietna brīža, laikam beidzot pazinis mani, Honda atbildēja miegainā balsī.

— Vai viņai bija matu sasuka ka eiropietēm?

— Zobi viņai ir slikti, vai ne? Un tādēļ viņa itin bieži liek pie vaiga pretsāpju plāksteri.

— Tu esi labi informēts. Vai esi kādreiz ar viņu ticies?

— Nē. To man pastāstīja viņas bijušie kaimiņi no Sakuragi ielas. Bet vai tolaik, kad tu likies ar viņu, viņai arī sāpēja zobi?

— Jā, tie zobi viņai tādi jutīgi jau no dzimšanas.

— Zobs sāpēja labajā pusē?

— Labi neatceros, bet laikam labajā.

— Vai tev neliekas savādi, ka jauna sieviete ar eiropiešu frizūru lieto vecmodīgu pretsāpju plāksteri? Tagad tādus vairs gandrīz neviens nelielo.

— Jā, tiešam savādi. Bet kāpēc tu tā jautā? Vai tik neesi sadzinis viņai pēdas?

— Laikam esmu gan. Drīz vien mēs sīkāk aprunāsimies par šo lielu.

Apspriedies ar Hondu un pārliecinājies, ka viss, kas man zināms, atbilst patiesībai, es apsēdos pie galda un līdz rītausmai uz lielas papira lapas, it kā risinol kadu uzdevumu ģeometrijā, elpu neatvilcis, zīmēju dažādas figūras, zīmes un formulas. Zīmēju un dzēsu, un alkal zīmēju, lai no jauna nodzēstu.

11

Trīs dienas Sidzuko nebija saņēmusi no manis vēstuli ar lūgumu ierasties uz satikšanos. Galu gala viņa pati atsūtīja zīmīti, ka gaida mani rīt pulksten trijos. Viņa rakstīja: «Iespējams, ka, pārliecinājies par manu nelikumību, Jūs sākat izvairīties no manis, jo esmu Jums kļuvusi nepalikama?» Saņēmis vēstuli, es, kā par brīnumu, nejutos visai priecīgs. Bet nebija arī tā, ka man būtu nepatīkami ieraudzīt viņas seju. Tādēļ noteiktajā laikā es devos uz to pašu necilo klētiņu.

Šī diena jūnija sākumā, kā jau pirms lietus sezonas, bija smacējoši sutiga, 1><H drūmi pelēcīgās debesis, šķiet, it ka karājās gandrīz virs galvas. Izkāpis no tramvaja un nogājis kājām trīs četrus kvartālus, es jutu, ka esmu sviedriem pārklāts un^mikls kļuvis arī mans zīda krekls.

Sidzuko gaidīja mani, sēžot uz gultas mūsu vēsajā klētiņā. Šo otrā stāva istabas grīdu sedza paklājs, netrūka arī dīvāna, sienas greznoja lieli spoguļi. Sidzuko nežēloja naudu, pērkot dargas mantas, lai izdaiļotu mūsu tikšanās vietu, un neņēma vēra manus mēģinājumus atrunāt viņu no šādas izšķērdības.

Sidzuko bija tērpusies greznā plāna zīda kimono ar melna atlasa jostu, kam bija kritušu paulonijas lapu raksts. Šis skaistais tērps, tradicionālais mal» sakārtojums, viss šis sievietes veidols, kurā stingri izpaudās senās Edo^4 pilsētas gaume, nekādi nesaskanēja ar Istabas eiropeisko iekārtojumu.

Pietika uzmest tikai skatienu sievietes melnajiem, smaržīgajiem matiem, kas arī pēc vīra nāves tika kopti tikpat rūpīgi kā agrāk, lai atcerētos, kā kaisles brīžos tie izjuka uz visām pusēm: saplaka malu sasukās virsējā kārla, bet ap kaklu apvijās garākās sprogas. Reizēm gadījās, ka pirms atgriešanās mājās viņa nosēdēja pie spoguļa gandrīz pusstundu, lai sakārtotu izjukušos matus.

Tiklīdz es iegāju istabā, Sidzuko tūdaļ man jautāja:

— Kāpēc jūs toreiz atgriezāties un iztaujājāt par mūsu mājas uzkopšanu? Jūs bijāt ļoti satraukts. Vēlāk es ilgi domāju par jūsu ierašanos, bet līdz pat šai dienai nevaru nekā saprast.

— Nevarat saprast? Jūs nevarat saprast?— es iekliedzos, novilcis žaketi.— Kaut kas traks! Esmu izdarījis lielu kļūdu. Jūsu mājā griestus mazgāja decembra beigās, bet Kojamadas kunga cimda spiedpoga bija nozaudēta jau mēnesi pirms tam. Savus cimdus viņš bija atdevis šoferim divdesmit astotajā novembri, tātad poga notrūkusi vēl agrāk. Redziet, secība ir gluži pretēja.

— Tiešam...— Sidzuko nobijusies iesaucās un, it kā vēl arvien nenojaušot lietas būtību, piebilda:— Tātad poga nokļuvusi bēniņos vēlāk, nekā tā notrūkusi no cimda.

— Ja vēlāk, tad vēlāk. Liela tā, ka tā nav notrūkusi tajā laikā, kad Kojamadas kungs atradās bēniņos. Ja poga būtu notrūkusi 110 cimda bēniņos un tur arī palikusi, tad viss būtu skaidrs kā uz delnas. Rel tā tika atrasta tur vismaz mēnesi pēc notrūkšanas. Ar fizikas likumiem tas nav izskaidrojams, vai ne?

— Jā,— Sidzuko domīgi piekrita. Viņa nobāla.

— Var, prolams, iedomāties, ka poga palikusi Kojamadas kunga žaketes kabatā un izkritusi tieši tajā brīdī, kad viņš atradās bēniņos. Bet es šaubos, ka jūsu vīrs pavasara sākumā būtu valkājis to pašu uzvalku, kas viņam bija mugurā pērnā gada novembri.

— Jā, viņam patika labi ģērbties, un Jauno gadu viņš allaž sagaidīja citā uzvalkā.

— Tātad jūs pati redzat, ka mans pieņēmums ir maz ticams.

— Bel tādā gadījumā jau Hirata...— Sidzuko stomījās.

— Tik tiešām. Šajā lietā pārāk krasi jūtama Oes Sjundeja klātbūtne. Tādēļ man pamatīgi jāprecizē mans ziņojums.— Es īsi izstāstīju Sidzuko savas domas par to, ka šī liela ļoti atgādina Oes Sjundeja darbu krājumu un tajā savirknējies pārāk daudz pierādījumu un nepatiesību.

— Jums varbūt vel daudz kas nav zināms, bet Sjundeja dzīves veids tiešām ir pārak dīvains. Kāpēc viņš nepieņem apmeklētājus? Kādēļ izvairās no tiem, gan bieži mainot dzīvesvietas, gan dodoties ceļojumos, gan tēlojot slimu? Kas liek viņam īrēt māju Mukodzimas Susaki iela, kurā viņš nemaz nedzīvo? Lai cik lielas būtu viņa anfipfitijas pret cilvēkiem, tas viss tomēr šķiet ārkārtīgi dīvaini. Lai arī būtu dīvaini, ja tikai dīvainības neliktos kā sagatavošanās darbi pirms slepkavības.

Es sēdēju gultā blakus Sidzuko. Tiklīdz ierunājos par slepkavību, viņa cieši piekļāvās man un līdz sāpēm stingri sažņaudza manu roku.

— Ja labi padomā, tad kļūst skaidrs, ka esmu bijis lada kā spēļlietiņa viņa rokās. Viņš pasvieda man viltus pierādījumus, bet es tiem akli noticēju. Vārdu sakot, es precīzi attēloju viņa sacerēto un man paredzēto lomu. Ha-ha-ha!— Es smejos pats par sevi.— Sjundejs ir ļauns cilvēks. Izpratis inanu domu gaitu, viņš bagātīgi apgādāja mani ar attiecīgiem pierādījumiem. Ja, tāda lietā amatieri nav derīgi. Ja es nebutu rakstnieks, kam patīk visādi prātojumi un secinājumi, es neklimstu apkārt un neizdomātu neprātīgas versijas. Un tomēr, ja mēs uzskatām, ka slepkava ir Oe Sjundejs, tad jāatzīstas, ka pastāv ļoti daudz ačgārnību. Visas šis ačgārnības, kas apgrūtina izmeklēšanu, rodas no mana pieņēmuma, ka Oe Sjundejs ir rūdīts ļaundaris. Aplamības, par kurām es šeit runāju, liek atbildēt vismaz uz diviem jautājumiem. Pirmkārt, kāpēc Sjundeja draudu vēstules vairs netika saņemtas pēc Kojamadas kunga nāves? Un, otrkārt, kādā veidā Kojamadas kunga grāmatu skapī nokļuva dienasgrāmata, Sjundeja stāstu krājums un žurnāls «Sinseinen»? Šie di vi aspekti nekādi nesaskan ar versiju, ka noziedznieks ir Sjundejs. Pieņemsim, ka piezīmes Kojamadas kunga dienasgrāmatas malās rakstījis Sjundejs, pieņemsim pat to, ka viņa stāstu krājums un žurnāls «Sinseinen» tīšuprāt iesviesti grainatu skapī, bet tik un tā nav izskaidrojams, kā viņam izdevās dabūt skapja slēdzeni, kura vienmēr bijusi Kojamadas kungam līdzi. Un kā Sjundejs varēja, nevienam nemanot, iekļūt Kojamadas kunga kabinetā? Pēdējās trīs dienas es nemitīgi prātoju par šim lietam un galu galā, man šķiet, esmu atradis šai mīklai vienīgo iespejamo atrisinājumu. Ka jau esmu teicis agrak, šajā lieta ik uz soļa nojaušami Sjundeja sacerējumu vadmotīvi, tādēļ nolēmu, ka, uzmanīgi parlasot viņa darbus, varēšu rast atslēgu noslēpuma atklāšanai, un izpētīju visus viņa sacerējumus. Es vēl neesmu jums stāstījis, ka mans draugs Honda no izdevniecības «Hakubunkan» reiz saticis Sjundeju Asakusas parka ļoti dīvainā izskatā —klauna cepurē un āksta tērpā, bet rokā viņš turējis reklāmu lapiņas. Vēlāk Honda noskaidroja reklāmu kantoros, ka tie bieži izmanto arī klaidoņu pakalpojumus. Tātad Oe Sjundejs bija ielavījies dīkdieņu barā. Vai tas mazliet neatgādina

Mi\ ciisona «Stāstu par doktoru Džekilu un misteru Haidu»? Piever-.i' uzmanību šai dīvainībai, cs nolēmu sameklēt ko līdzīgu starp Sļi.ndija stāstiem un atradu gan garo stāstu «Panorāmas valstība», kuru. kā jums zināms, viņš uzrakstījis neilgi pirms savas nozušanas, I, in arī stāstu «Viens divas lomās». Pēc šo darbu izlasīšanas man kļuva skaidrs, ar ko doktors Džekils piesaistīja sev Sjundeja uzmanību. Ar to, ka vienā cilvēkā var iemiesoties divi atšķirīgi cilvēki.

— Man bail!—Sidzuko iekliedzās.— Jūsu vārdos slēpjas kaut kada nelaimi vēstoša jēga. Beigsim šo sarunu. Es baidos no šis pustumšās klēts. Runāsim pēc tam, bet tagad vienkārši pabūsim kopā. Kopā ar jums man negribas atcerēties Hiratu.

Bet es nevēlējos nodoties mīlas priekiem un turpināju stāstīt:

— Ilgi prātojot, cs atklāju divas savdabīgas sakritības. Zinātnieku valodā — viena izpaužas telpā, bel otra — laikā. Lūk, te ir l okijas plāns.— Es izvilku no kabatas jau iepriekš sagatavotu karti un izklāju to Sidzuko priekšā.— No Hondas un Kisagatas policijas pārvaldes priekšnieka es uzzināju, ka Oe Sjundejs vairākkārt mainījis dzīvesvietas. Sākumā viņš dzīvojis Ikebukuro rajonā, tad Usigomes kvartālā Kikui ielā. Negisi, Janakas rajonā Hacuse iela. lligurasī, Kandas Suehiro iela, Ueno rajonā Sakuragi ielā, Hondzjo kvartāla Janagisimas ielā un beidzot Mukodzimas Susaki iela. Tikai Ikebukuro un Usigome ir diezgan tālu, bet pārējās septiņas vielas, ka jus varat redzēt plānā, atrodas šaurā joslā pilsētas ziemeļrietumu daļa. Te Sjundejs pamatīgi kļūdījies. Kāpēc sākumā viņa dzīvokļi atradās divās attālākās vietās — Ikebukuro un Usigomē, var itin labi saprast, ja ņemam vēra faktu, ka viņa literārā slava un reizē arī neskaitāmie apmeklējumi sakās tikai pēc pārcelšanās uz Negisi. Pirms tam visas darīšanas, kas bija saistītas ar manuskriptiem, viņš kartoja tikai rakstiski. Tagad domās it kā savienosim ar vienu līniju pārejas septiņas dzīvesvietas — un sāksim ar Negisi. Redziet, šī līnija veido ne visai precīzu pusapli. Ja mēs sameklēsim šā pusapļa centru, mums kļūs skaidrs, ka tieši tur atrodams visa noslēpuma atminējums. Es tūdaļ visu paskaidrošu.

Sidzuko atlaida manu roku un cieši apķērās man ap kaklu.

— Es baidos!—viņa iekliedzās un atkal piekļāvās man. Pakutinājusi mani aiz auss, viņa, it kā dziedādama šūpuļdziesmu, sāka saldā balsi čukstēt:—Man žēl tērēt dārgo laiku šādiem briesmu stāstiem. Vai jūs nejūtat, kā kvēlo manas lūpas, vai jūs nedzirdat, cik strauji pukst mana sirds. Apskaujiet, ātrāk apskaujiet mani!

— Pagaidiet. Atlicis vairs tīrais sīkums. Esiet pacietīga un noklausieties mani līdz galam. Šodien esmu atnācis, lai apspriestos ar jums,—es turpināju, par spīti Sidzuko aicinājumiem.— Aplūkosim sakritību laika ziņā. Es labi atceros, ka Sjundeja vārds pilnīgi pazuda no žurnālu slejām aizpērnā gada nogalē. Bet, kā jus pali teicāt, Kojamadas kungs tajā laikā atgriezās no ārzemēm, las ir, aizpagājušā gada beigās. Kāpēc tik precīzi sakrīl šo divu notikumu laiks? Vai ta būtu nejaušība? Kā jums liekas?

Klētiņas mazajā lodziņā pavīdēja tumši pelēki mākoņi. No ielas atskanēja dobja dārdoņa — laikam tur aiztraucās tramvajs. Ausis dūca. Šie abi trokšņi saplūda neciešamā dunoņā, kas likās lik draudoša, ka man tiešām sāka rādīties — tūdaļ bungu rīboņas pavadībā 110 debesim bruks lejup vesels dēmonu pulks.

— Un tā. no vienas puses, skaidrs kā diena, ka Oe Sjundejs ir iejaukts šajā lietā. Bet, no olras puses, par spīti visām pūlēm, policija divu mēnešu laikā nevar visā Japānā sadzīt šā ievērojamā rakstnieka pēdas, it kā viņš būlu izkūpējis gaisā. Man bail pat domāt, ka tas nenotiek vis murgainā sapnī, bet gan īstenībā. Kāpēc Sjundejs atmetis savu nodomu nogalināt Kojamadu Sidzuko? Kāpēc viņš vairs nesūta viņai draudu vēstules? Kādā veidā viņš iekļuva Kojamadas kunga kabinetā? Kā viņam izdevās atvērt aizslēgtu skapi? Man šeit vajadzēja alcerēties kāda cilvēka vārdu. Tā ir detektīvromānu autore Hirajama Hideko. Pat rakstnieku un žurnālistu vidē ir ne mazums tādu, kas domā, ka tā ir sieviete. Jaunieši nepārtraukti raksta viņai mīlestības vēstules. Bet šī Hirajama Hideko ir vīrietis, turklāt visai cienījams valdības ierēdnis. Visi detektīvžanra rakstnieki—gan es, gan Sjundejs, gan šī Hirajama Hideko — ir ļoti dīvainas būtnes.— Es jutos kā sapni un runāju kā neprātā. Pār seju man aumaļām tecēja sviedri, un uz lūpām es jutu to nepatīkamo, sāļo garšu.— Sidzuko! Klausieties uzmanīgi, vai es nekļūdos. Kur ir centrs tam pusaplim, kas savieno Sjundeja dzīvesvietas? Palūkojieties šajā kartē. Tieši centrā ir jūsu māja. No visiem Sjundeja dzīvokļiem tā sasniedzama desmit minūtēs. Kāpēc Sjun-dejs nozuda tūlīt pēc Kojamadas kunga atgriešanās? Tāpēc, ka jūs vairs nevarējāt apmeklēt tējas ceremonijas un mūzikas stundas. Sapratāt? Kamēr Kojamadas kungs bija prom, jūs varējāt nodoties šīm mākslām no pusdienas līdz vēlam vakaram. Kas man par to stāstīja? Jūs pati. Kad satikāt mani muzejā. Vēlāk jūs aptināt mani ap pirkstu. Jums’'nebija sevišķi jāpūlas, lai ierakstītu vajadzīgās piezīmes jūsu vira dienasgrāmatā un slepeni noliktu Kojamadas kunga skapi ari citus pierādījumus, un nosviestu bēniņos cimda spiedpogu. Lūk, pie kādiem secinājumiem es esmu nonācis. Kā citādi lai izskaidro visu notikušo? Atbildiet mani Atbildiet jel!

— Pieliks! Rimstieties!— Sidzuko izmisīgi dvesa un cieši iekrampējās man rokā. Ar vaigu pieplakusi manam plecam, viņa saka raudāt. Cauri kreklam es jutu, cik viņas asaras bija karstas.

— Kādēļ jūs raudat? Kādēļ jūs visu laiku cenšaties pārtraukt mani? Varbūt tādēļ, ka jums las ir dzīvības vai nāves jautājums?

Iriik. kāpēc es arvien vairāk turu jūs aizdomās. Klausieties tālāk. Es vel neesmu beidzis savu stāstu. Kāpēc Oes Sjundeja sievai l>ija brilles? Kāpēc viņai bija zella zobi? Kāpēc viņa pie labā vaiga bija 111■ lipinājusi pretsāpju plāksteri? Kāpēc viņa kārtoja matus pēc eiropiešu modes? Vai tie nav maskēšanās paņēmieni, kas aizgūli no Sjundeja «Panorāmas valstības»? Tajā stāstā ir gan brilles, gan frizūras pārveidošana, gan vates kušķi aiz vaigiem, lai izmainītu sejas pantus. Bet stāstā «Vara naudas gabals» veseliem zobiem pārvilkti zelta kronīši. Jums daži zobi ir pārāk plati, tas cilvēkiem duras acīs. Tādē| arī jūs pārvilkāt tos ar zeltu. Uz labā vaiga jums ir dzimumzīme. Tā lika paslēpta zem pretsāpju plākstera. Bet, lai jūsu garenā seja izskatītos apaļāka, vajadzēja tikai mainīt matu sasukāju-mu. Tāda veidā jūs pārvērtāties par Sjundeja sievu. Aizvakar es paradīju jūs Hondam. Viņš apgalvo — ja izmainītu jūsu matu sasuku, uzliktu jums brilles un apvilktu zobus ar zeltu, jūs būtu īsta Sjundeja sieva. Ko jūs tagad teiksiet? Un necentieties muļķot mani, jo man viss jau ir skaidrs.

Es pagrūdu Sidzuko. Viņa iekrita gultā un caur asarām čukstēja:

— Hirata... Hirata...

— Hirala? Lūk, ka, jums vel arvien gribas dzīt velnu? Jūs tēlojāt Sjundeja sievu un vēlaties, lai es vēl joprojām ticu, ka Sjundejs tiešām eksistē? Nē, tāda nav un nekad nav bijis. Tā ir pilnīgi izdomāta persona. Lai visus mulsinātu, jūs tēlojat viņa sievu un tikāties ar žurnālu redakciju līdzstrādniekiem. Tā paša iemesla dēļ jūs nepārtraukti mainījāt dzīvesvietas. Ilgi tā turpināties nevarēja, tādēļ jūs salīgāt kādu klaidoni no Asakusas parka un likāt viņam notēlot slinko Oei Sjundeju. l'fe jau Sjundejs pārvērtās par cilvēku āksta tērpā, bet dīkdienis šādā tērpā pārvērtās par Sjundeju.

Sidzuko klusi gulēja gultā. No tālienes viņa izskatījās ka mirusi. Itaugoties viņā, man pamazām norima dusmas, un es apjucis teicu:

— Sidzuko, es pārāk aizsvilos. Man vajadzēja būt savaldīgākam. Bet jūs neatlaidīgi traucējāt man runāt, centāties ar koķelibii sajaukt man prātu, tā ka cs pats pret savu gribu vairs nevaldīju pār sevi. Lūdzu piedošanu. Pacentieties nepārtraukt mani, lai es varētu pareizā secībā izstāstīt visu turpmāko. Palabojiet, ja izdarīšu kādu k|ūdu.

Jūs esat apveltīta ar brīnišķīgi asu prātu un literāru talantu, kas reti piemīt sievietēm. Es to ļoti labi sapratu, lasot jūsu vēstules. Dabiski, ka jums radās vēlēšanās pārbaudīt savas spējas literārajā jomā, un jūs nolēmāt uzrakstīt detektlvstāstu, izmantojot par pseidonīmu vīrieša vārdu. Gluži negaidīti jau pirmais darbs guva lielu atsaucību. Tieši tajā laikā, kad jūs sākāt plūkt 1 aurus, Kojamadas kungs devās divus gadus ilgā ārzemju ceļojumā. Lai kliedētu vientulību un, galvenais, lai izbaudītu ko neparastu, jūs izdomājāt baismīgu triku, kurā jums reizēm vajadzēja tēlot trīs lomas. Jums ir stāsts «Viens divās lomās», bet reālajā dzīvē jūs gājāt vēl tālāk — izvēlējāties sev ne tikai divus, bet pat trīs tēlus.

Slēpdamās zem Hiratas Ičiro vārda, jūs noīrējāt dzīvokli Negisi. Jūsu iepriekšējās apmešanās vietas Ikebukuro un Usigomē acīm redzot bija domātas tikai vēstuļu saņemšanai. Izmantojot dažādus ieganstus — izvairīšanos no cilvēkiem, ceļojumus un tā tālāk,— jūs slēpāt no sabiedrības cilvēku, ko saucāt par Hiratu, un, pārģērbusies par viņa sievu, kārtojat viņa vietā visas darīšanas, arī manuskriptu iesniegšanu. Rakstot savus daiļdarbus, jūs bijāt Oe Sjundejs vai Hirata Ičiro, sarunājoties ar žurnālu korespondentiem vai īrējot kārtējo dzīvokli, jūs pārvērtāties par Hiratas sievu, bet savās mājās jūs bijal Kojamadas kundze. Tā jūs vienlaicīgi tēlojāt trīs lomas. Lai veiksmīgi las notēlotu, jums katru dienu vajadzēja ilgāku laiku būt ārpus mājas. Jums izdevās alrast brīnišķīgu ieganstu — tējas ceremonijas un mūzikas stundas. Pusi dienas jūs bijāt Kojamadas kundze, bel atlikušo pusi — Hiratas kundze. Malu sasukas pārmainīšana, pārģērbšanās un cili paņēmieni prasīja daudz laika, tādēļ jūs nevarējāt veikt garakus ceļa gabalus. Lūk, kāpēc jūs, pārbraukdama 110 vienas dzīvesvietas uz citu, allaž izvēlējāties tādus mitekļus, kuri no jūsu mājas ar mašīnu būtu sasniedzami apmēram desmit minūtēs.

Es arī it ka esmu visādu neparastu notikumu mednieks, ladēļ ļoti labi saprotu jūsu noskaņojumu. Šada spēle, protams, prasīja no jums lielu piepūli, toties deva jums neizsakāmu gandarījumu un brīnišķīgu baudu.

Man nāk prātā kada kritiķa vērtējums, analizējot vienu no Sjundeja darbiem: viņš uzsvēra, ka tas ir caur un cauri piesātināts ar tik nomācošu aizdomīgumu, uz kādu spējīga likai sieviete. Lasot Sjundeja grāmatas, apgalvoja šis kritiķis, liekas, ka acu priekšā rēgojas lumsā paslēpies nezvērs. Loti pareizi vārdi.

Atri aizritēja divi gadi, un Kojamadas kungs atgriezās mājas. Jums vairs nebija iespējas, kā agrāk, tēlot trīs lomas. Tad 110 skatuves nozuda Of Sjundejs. Bet, tā kā visiem bija zināms, ka viņš ir ļoti untumains un pie tam ārkārtīgi nesabiedrisks cilvēks, nevienam neienāca prātā saskatīt viņa pazušanā ko aizdomīgu.

Man, kā jau vīrietim, nav visai skaidrs, kāpēc jūs izšķīrāties notēlot šo pēdējo noziegumu, bet no grāmatām par psihiskām anomālijām ir zināms, ka sievietes ar histēriskām novirzēm nereti mēdz pašas sev raksiit draudu vēstules. Tādu piemēru ir ne mazums gan Japanā, gan ārzemēs.

Šeit, no vienas puses, izpaužas tieksme biedel sevi, bet, no otras puses, vēlēšanās izraisīt kada cita cilvēka līdzjūtību. Man šķiet, ka ari jūs vadījāties pēc šādas vēlmes. Tik tiešām — tā taču ir nervus kutinoša sajūta, ka.s rodas, saņemot draudu vēstules no ievērojama rakstnieka, par kuru jūs reizēm pati pārvērtāties.

Dienām ritot, jums arvien nepatīkamāks kļuva par jums daudz vrrakais virs. Negribējās arī šķirties no brīvās, patīkamās dzīves, pie kuras jus pieradāt viņa prombūtnes laika. Bet, precīzāk izsakoties, jus, ja atkārtojam Sjundeja vārdus, neizsakāmi valdzināja pats no/.iegums, saldā bauda nogalināt cilvēku. Tādēļ jums bija nepieciešama izgudrota persona — bez vēsts pazudušais Sjundejs. Padarījusi viņu par slepkavu, jūs, paliekot ārpus aizdomām, tikāt vaļā no apnikušā vira, saņēmāt milzīgu mantojumu un tagad dzīvojat tā, kā jums pašai tik.

Bet jūs nespējāt samierināties tikai ar to vien. Lai būtu pilnīgi droša, jūs izveidojāt tā saukto otro aizsardzības līniju. Tas biju es. Zinot manu negatīvo nostāju pret Oei Sjundeju, jūs nolēmāt atriebties arī man, padarot mani par jums paklausīgu marioneti. Klausoties manu ziņojumu izmeklētājam, jūs laikam ar pūlēm valdījāt smieklus. Maldināt mani nebija grūti. Jūs taču nodevāt manā rīcībā šķietami neapšaubāmus pierādījumus: cimda spiedpogu, dienasgrāmatu, žurnālu «Sinseinen» un, beidzot, «Izpriecas bēniņos». Bet. kā jus pati apgalvojāt savos sacerējumos, noziedznieks allaž izdara vismaz vienu kļūdu. Tā arī jūs, dabūjusi Kojamadas kunga cimda spiedpogu, izmantojat to kā svarīgu pierādījumu, bet nepacentāties noskaidrot, kad tieši la notrūkusi. Jums pat neienāca prāta, ka cimdi jau sen uzdāvināti taksometra šoferim. Pavisam niecīga kļūme, vai ne? Par brūcēm Kojamadas kunga ķermeni varu atkārtot, ka mani iepriekšējie minējumi ir gluži pareizi. Vienīgais precizējums — Kojamadas kungs nenokrita no dzegas, lūkojoties jūsu istabas loga. Slepkavība notika, kad jūs abi atradāties guļamistabā (ne velti viņam galvā-bija paruka) un jums izdevās izgrūst viņu pa logu.

Nu, Sidzuko, vai man nav taisnība? Sakiet jel kaut ko! Iebilstiet, ja varat.

Es biju pateicis visu, ko gribēju, un tagad apmulsis stāvēju pie gultas. Sieviete, kuru es vēl vakar uzskatīju par savu mīļāko, tagad gulēja manā priekša īstaja izskatā. Ievainots un sabrucis nezvērs tumsā. Cieši ieskatījies viņā, es jutu, ka man acīs neviļus saskrien asaras. Saņemies cs teicu:

— Man jāiet prom. Nopietni padomājiet par visu, ko es jums stāstīju, un centieties izvēlēties pareizo ceļu. Pateicoties jums, cs šajā mēnesī atklaju jaunu, senāk nepazītu mīlas neprāta pasauli. Nav viegli šķirties nojums. Bet turpināt mūsu attiecības pēc visa tā, kas noticis, man neatļauj sirdsapziņa. Palieciet sveika...

Es noskūpstīju Sidzuko un izgāju no klētiņas, kurā mēs abi īsu laiku bijām pavadījuši tik skaistus brīžus. Šķita, ka debesis nolaidušās gandrīz līdz pašai zemei. Tveice bija kļuvusi vel neciešamāka. Lipīgu sviedru klāts, cieši sakostiem zobiem es kā neprātīgs šaudījos pa pilsētas ielām.

12

Nākošajā dienā vakara laikrakstā izlasīju, ka Sidzuko izdarījusi pašnāvību.

Viņa bija ielēkusi upē no savas mājas otrā stāva. Tā laikam bija lēmis bargais liktenis, ka viņas līķi kāds garāmgājējs rita stundā ieraudzīja ūdenī pie tās pašas piestātnes Adzumas tilta tuvumā.

Nekompetents laikraksta korespondents informēja lasītājus: ( Spriežot pēc visām pazīmēm, Kojamadas kundze gājusi bojā no tā paša noziedznieka rokas, kas pavisam nesen nogalināja viņas vīru.»

Mani kādreiz tik mīļā cilvēka nāve ļoti apbēdināja, bet vienlaikus cs uztvēru Sidzuko nāvi kā vēl vienu viņas vainas apliecinājumu, tādēļ neatradu tajā nekā nedabiska. Vairāk ncka mēnesi cs dzīvoju pilnīgā pārliecībā, ka tā tas patiešām ir.

Bet kādu dienu, kad prātojumu kvēle bija nedaudz pierimusi, manu sirdi sāka urdīt bīstamas bažas.

Es nebiju dzirdējis no Sidzuko nevienu nožēlas vārdu. Vienīgais, uz ko varēju balstīties, bija daži pierādījumi, kurus es izskaidroju tikai pēc savas iztēles. Manas aizdomas netika apstiprinātas tik precīzi kā divi plus divi ir četri. Vai man jau reiz nevajadzēja nojaukt uz pārsteidzīgiem pieņēmumiem celto būvi, ko cs biju sameistarojis, izmantojot tikai šofera un Kojamadas kalpones liecības? Vai ir iespējams apgalvot, ka līdzīgs pārpratums nav noticis vēlreiz?

Pēdējo reizi sarunājoties ar Sidzuko, es nebūt nevēlējos izvirzīt pret viņu kaut mazāko apsūdzību. Tieši otrādi, es gribēju mierīgi izteikt savas pārdomas un noklausīties viņas paskaidrojumus. Bet viņas izturēšanās mūsu sarunas laikā vēl vairāk pastiprināja manas aizdomas. Es vairākas reizes skubināju viņu kaut ko atbildēt, bet viņa spītīgi klusēja, un šo klusēšanu es uzskatīju par viņas vainas pierādījumu. Bet vai šads izskaidrojums ir vienīgais pareizais?

Jā, viņa ir izdarījusi pašnāvību. (Bet kā var zināt, ka tā bija pašnāvība? Un ja nu tā bija slepkavība? Tadā gadījumā jābūt arī slepkavam. Bet kas viņš ir? Atkal nejēdzīga lieta...) Pieņemsim, ka tā tomēr bijusi pašnāvība. Vai šādā rīcībā drīkst saskatīt Sidzuko vainas neapšaubāmu pierādījumu? Varbūt bija pavisam citi apstākļi, kas piespieda viņu spert šo izšķirošo soli? Piemēram, izdzirdusi no manis, kuru viņa uzskatīja par draugu, tik drausmīgus apvainojumus, kurus nespēja atspēkot, viņa, kā las bieži notiek ar sievietēm, vmļja pakļauties mirkļa grūtsirdībai un tādēļ šķirties 110 šīs pasaules.

Tad jau iznāk, ka Sidzuko esmu nogalinājis es. Ne jau ar savām 1 i>kflm, bet tomēr es. Kas tad galu galā tā ir, ja ne slepkavība?

Ar šādu secinājumu varētu samierināties, ja nebijis vēl lielāks ļaunums.

Sidzuko, protams, mīlēja mani. Tagad, pēc viņas nāves, es nespeju nedomāt par mokām, kādas bija jāizcieš šai sievietei, kad mīļš cilvēks saka turēt viņu aizdomās par izdarītu smagu noziegumu. Iespējams, ka viņa nolēma doties pašnāvībā tieši tādēļ, ka mīlēja mani un nespēja atspēkot apsūdzību, ko biju pret viņu izvirzījis.

Bet tagad pieņemsim, ka mana apsūdzība tomēr bijusi pilnīgi pamatota un pareiza. Kāpēc tad šī sieviete izlēma noslepkavot savu vīru, ar kuru bija nodzīvojusi kopā daudzus gadus? Vai tiešām tieksmei pēc brīvības un mantas bija tik liela vara, ka tā noveda viņu līdz noziegumam? Vai arī te nav vainīga mīlestība? Un vai mīļākais nebiju es pats?

Kur lai paslēpjos no šīm mokošajām šaubām? Grūti pateikt, vai Sidznko ir vainojama sava vīra nāvē, toties nepārprotami skaidrs, ka tieši es — un neviens cits — esmu nogalinājis šo nelaimīgo sievieti, kas tik kvēli mīlējusi mani. Kā lai es nenolādu pats sevi par tieksmi pēc sīkumainas taisnības? Pasaule nav neka skaistaka un stiprāka par mīlestību. Bel es ar sīksta taisnības meklētāja nežēlību sasitu sīkās lauskās šo trauslo, brīnišķīgo mīlestību.

Ja mani secinājumi bijuši pareizi un Sidzuko Oes Sjundeja vārdā tiešām izdarījusi smago noziegumu, es it kā varētu justies mierīgs.

Bel ka lai to tagad pārbauda? Kojamadas kunga vairs nav starp dzīvajiem. Ir nomirusi Sidzuko. Jādomā, ka ari Oe Sjundejs uz visiem laikiem nozudis no šīs pasaules. Honda teica, ka Sidzuko ir līdzīga Sjundeja sievai. Tie ir tikai vārdi, bet kur ir neatspēkojami pierādījumi?

Vairākas reizes biju iegriezies pie izmeklētāja Itodzaki, bet, pēc diezgan miglainajiem paskaidrojumiem, viņam nebija nekādu cerību sadzīt Sjundeja pēdas. Palūdzu savu paziņu aizbraukt uz Sidzuokas prefektūru un ievākt ziņas par Hiratu Ičiro. Manas cerības, ka tāds cilvēks vispār neeksistē, neattaisnojās. Tika noskaidrots, ka cilvēks ar šādu uzvārdu tiešām kādreiz tur dzīvojis, bet jau sen aizbraucis nezināmā virzienā. Tas, ka viņš tiešām dzīvojis šajā pasaulē un, iespējams, kādreiz bijis Sidzuko mīļākais, vēl neļāva apgalvot, ka viņš bijis arī rakstnieks ar pseidonīmu Oe Sjundejs un ka viņš noslepkavojis Kojamadas kungu. Pirmkārt, mums neizdevās sameklēt viņu, un, otrkārt, Sidzuko savā spēlē varēja izmantot bijuša mīļākā vārdu tikai tādēļ, ka tas bija pirmais, kas viņai ienāca prata. Ar Sidzuko radinieku piekrišanu es pārmeklēju viņas personīgās mantas, vēstules un dažādus dokumentus, Iis cerēju atrast kādu jaunu faktu, bet ari šis mēģinājums cieta neveiksmi.

Lai kā es sev pārmestu par nepamatotajām aizdomām un aplam izdarītiem secinājumiem, novēlota nožēla vairs neko nevar glābt. Līdz mūža galam esmu ar mieru ziedot savu laiku un apstaigāt ne tikai'Japānu, bet pat visu pasauli, lai sameklētu Hiratas-Sjundeja pēdas, kaut gan labi saprotu, ka tā ir bezcerīga un pavisam nevajadzīga nodarbošanās.

Pat tada gadījumā, ja izdotos atrast Sjundeju un izdibināt, vai viņš ir noziedznieks vai nevainīgs cilvēks, las tikai radītu man vēl lielākās ciešanas. Abos gadījumos ciešanas būtu citādas, bel katra ziņā tās būtu smagas.

Kopš Kojamadas Sidzuko traģiskās nāves jau ir pagājis pusgads. Hirata Ičiro vēl arvien nav rādījies. Bet mokpilnās šaubas kairu dienu vairāk un vairāk nomāc mani...

SEJIČI MORIMURA

Cilvēcības apliecinājums

ĀRZEMNIEKA NĀVE

1

Neviens nebija pievērsis uzmanību viņa ienākšanai. Seil, kur apgrozījās visdažādākie cilvēki no visas pasaules valstīm, svešzemnieku neuzskatīja par retumu.

Viņš bija līdzīgs nēģerim, tikai ādas krasa bija gaišāka, brūnganāka. Mati melni, bet ne sprogaini. Sejas pantos varēja saskatīt kaut ko aziātisku. Ari augumā mazāks par nēģeri. Gadu divdesmit, varbūt mazliet vairak, kalsns un spēcīgs. Mugurā gadalaikam nepiemērots garš lietusmētelis.

Smagiem soļiem, kā ciešot "lielas sāpes, viņš pēdējais ienāca lifta kabīnē.

Ātrgaitas lifts brauca līdz celtnes pēdējam — visaugstākajam stāvam, kur atradās restorāns «Mielasts debesīs». Simt piecdesmit metrus lielo attaluinu līdz četrdesmit otrajam stāvam varēja bez apstāšanās nobraukt divdesmit astoņās sekundēs. Parasti līdz divdesmitajam stāvam tas virzījās bez pieturām, bet augstak apstājās pēc braucēju pieprasījuma.

— Lūdzu, nosauciet jums vajadzīgo stāvu,— gan japāniski, gan angliski pasažierus uzrunāja glīta liftniece, tērpusies kimono, kam bija izsvaidītu bultu ornaments. Kabīne pārvietojās bez mazākā trokšņa. Lifta grīda, kas bija izklāta ar pūkainu paklāju, vel vairāk lika just atšķirtību no ārpasaules.

Visi braucēji devās uz restorānu, tādēļ lifts nekur neapstājās. Kabīne nebija pārpildīta, un ārzemnieku varēja uzreiz pamanīt. Viesi klusi vēroja, kā uz gaismas tablo mainās stāvu numuri. Visi šie cilvēki, kam netrūka nedz naudas, nedz brīva laika, acīmredzot steidzās patīkami pavadīt vakaru pie grezni klātiem mielastu galdiem. Visi, tikai viens ne...

Lifts apstājās viegli, bez raustīšanās. Pie atvērtajām durvīm.

godbijīgi galvu noliecis, stāvēja restorāna /.alos pārzinis smokingā ar «taurenī ti».

— Pateicos par lifta izmantošanu. Esam atbraukuši restorānā «Mielasts debesīs».

Liftniece pieklājīgi atvadījās no pasažieriem, un tie cits pēc cila dev-ās uz bagātīgi izrotāto ēdamzāli.

Šeit ieradās tikai izredzētie. Vienā vakarā viņi iztērēja lik daudz naudas, ka ar to varētu pabarot simt badacietēju. Bel te par to neviens nedomāja. Šis restorāns bija domāts cilvēkiem attiecīgos tērpos, ar attiecīgām manierēm un attiecīgiem naudas līdzekļiem. Nevienu neinteresēja, vai viesis tiešām ir izsalcis vai ne. Jo ēdiens izsmalcinātāks, jo mazāk tas pilda savu tiešo uzdevumu. Bet cilvēki gandrīz nekad nepievērš uzmanību šādai pretrunai.

Lifta kabīne jau ir lukša. Tomēr nē, kāds vēl palicis tajā un stāv, atspiedies pret sienu, it kā nemaz nevēlētos iet ārā. Tas ir tas pats nēģeris lietusmētelī, kas liftā ienaca pēdējais. Acis viņam ir aizvērtas.

— Esam atbraukuši,— liflniece atgādina, bet viņš nekustas. Meitene domā. ka viesis varbūt ir aizmidzis, tomēr pēc tāda viņš neizskatās. Pinnīt viņu aizsedza pārējie pasažieri, bel lagad var skaidri redzēt, ka viņš ir diezgan dīvains viesis. Diemžēl ādas brūnganais lonis neļauj pateikt, vai viņš ir bāls vai nav. Sejas izteiksme ir vienaldzīga, bet la nav kāršu spēlmaņiem piemītoša vienaldzība. Drīzāk lā ir līdzīga miroņa maskai.

Tikai tagad mcilene beidzot saprot, ka šis cilvēks nepavisam neiederas šajā viela, kura viņš nokļuvis. Uz pleciem uzmestais lietusmētelis ir dubļiem notraipīts. Piedurkņu gali un mēteļa apakšmala apdriskāti. īsi apcirptie mali klāti putekļiem, vēja appūstā seja apaugusi ar biezu, sen nekoptu bārdu. Pirksti il kā aizsargājoties cenšas savilkt kopā lietusmēteļa malas. Izskats neliecina, ka viņš būtu ieradies šeit iebaudīt smalkas vakariņas.

Acīmredzot ajz pārskatīšanās iekāpis šajā liftā...

Te apgrozās lik daudz dažādu cilvēku, un nav nekāds brīnums, ka viņš apmaldījies, bet tagad grib doties atpakaļ.

— Braucam lofci,— liflniece paziņo viesiem, kas sapulcējušies restorāna hallē.

Cilvēks lietusmētelī sakustas. Viņš vēl arvien stāv, atspiedies ar muguru pret lifta kabīnes sienu, bet pēkšņi viņam saļogās ceļi, un svešinieks lēni noslīd uz grīdas pie meitenes kājām, spēji saliekdamies uz priekšu. Liftniece aiz pārsteiguma iekliedzas, atlec atpakaļ, bet tūdaļ alkal atceras savus pienākumus un cenšas palīdzot viņam piecelties.

— Kas jums notika?— viņa atkārto vairākas reizes, un viņai ienāk prātā doma, ka vīrietis varbūl sirgst ar mazasinību. Viņai jau li bijuši gadījumi, kad viesiem kļuvis slikti šaja liftā, kas divdesmit mtoņās sekundēs uzšaujas simt piecdesmit metru augstumā.

Vairāk viņa nepagūst nekā pateikt. Lietusmēteļa atloki paveras v aļā. Liftnieces skatienam atklājas vīrieša krūtis, acīs iesprāgst kaut kas sarkans, un tajā pašā brīdī zem nēģera kājām uz bēša krāsas paklāja izplūst tumši brūns traips.

Pārbiedētā meitene izlec no kabīnes un šausmās iekliedzas. Cilvēki hallē nespēj aptvert, kas noticis. Kad pieskrien zāles pārzinis un oficianti, vīrietis jau ir nomiris. Viņa krūtīs rēgojas nazis, kas iedurts līdz spalam. Nazis šoreiz bija noderējis par aizbāzni, tādēļ asiņošana nebija visai stipra. Iespējams, ka tieši tādēļ neģeris spēja kustēties un bija varējis atnakt līdz liftam.

Valda milzīgs satraukums. Tiek izsaukta policija.

Steidzīgais ziņojums, ka Tokijas viesnīcas «Royal tlotei» restorānā «Mielasts debesīs» atrasts ārzemnieka līķis, tiek saņemts Policijas pārvaldes dispečercentrā un tūdaļ pārraidīts patruļas automašīnai, kas tajā brīdī atrodas vistuvāk viesnīcai, kā arī attiecīgajam policijas iecirknim Kodzimači rajonā.

No Kodzimači viesnīcu «ftoya/ Holeh var ar roku aizsniegt, tādēļ policijas inspektors tur ierodas gandrīz reizē ar patruļas mašīnu. Notikuma vietā — greznajā restorānā «Mielasts debesīs» visrespektablākās viesnīcas «Royal Hoteh četrdesmit otrajā stāvā —nelaime iebruka ap deviņiem vakarā, tieši tajā laikā, kad restorānā pulcējās visvairāk ārzemju viesu. Asiņains līķis superluksusa restorānā, kurā viss — izvietojums, cenas, ēdieni — ir visaugstākās kvalitātes! Jā, viesnīcas direkcijai nebija viegli pārciest šādu triecienu.

Restorāns atgadinaja izpostītu skudru pūzni. Viens otrs viesis, kas vel pirms brīža ar kari baudīja asiņainu bifšteku, uzzinājis par noasiņojušu līķi, kuram dziļi krūtīs iedurts nazis, bija gatavs tūlīt laist atpakaļ tikko norīto garšīgo gaļas kumosu. Daži to tiešām ari darīja. Dāmas, apsteidzot cita citu, metas ārā no restorāna, bet līķis pie lifta durvīm aizšķērsoja tam ceļu. Bērni sāka raudāt. Bija arī tādi vecāki, kas raudāja kopā ar bērniem. No elegantās ēdamzāles vairs nebija ne miņas.

Neraugoties uz viesu satraukumu, atjoņojusī policistu brigāde aukstasinīgi uzsaka izmeklēšanu. Tas, ka nazis bija iedurts cauri apģērbam, kā ari brūces vieta nepārprotami liecināja, ka pašnāvība nav notikusi. Turklāt, spriežot pec brūces, cietušais nebija ievainots lifta. Tātad nazis nēģera krūtis nav ietriekts šeit. Bet kur tad?

Policijas inspektors atstāja līķi anatoma ziņā, bet pats devās meklēt nozieguma vietu. Pēc visām pazīmēm varēja domāt, ka tā atrodas pavisam tuvu.

Bet šāds pieņēmums neapstiprinājās. Par spīti rūpīgiem meklējumiem, apkārtnē neizdevās atrast nekādas nozieguma pēdas, Izmcklē-šanas sākumā policisti tomēr domāja, ka slepkavība notikusi pašā viesnīca «R.oyal liotel»— milzīga četrdesmit divu stāvu ēkā, kurā ir divarpustukstoš istabu četri tūkstoši divsimt viesiem. Arī daudz citu apmeklētāju pulcējās viesnīcas restorānos un dažādās banketu zālēs — lielās, vidējās un mazās, kuru kopskaits pārsniedza septiņus desmitus. Pie|aujot varbūtību, ka nozieguma vieta atrodas viesnīcas teritorijā, izmeklēšana kļuva stingri ierobežota.

Nodrošinājusi sev viesnīcas iedzīvotāju atbalstu, policija rūpīgi pārmeklēja, visas divarpustukstoš istabas, septiņdesmit banketu zāles, dažādos restorānus, barus, pazemes galerijas, gandrīz piecus hektārus lielo dārzu ap viesnīcas ēku, vasaras lapenes, paviljonus un automašīnu stāvvietas. Taču nelika atrasts itin nekas, kas varēlu uzvest uz slepkavas pēdām. Tādēļ vajadzēja pieņemt, ka nēģeris ieradies no ārienes. «Royal Hoteli atrodas Tokijas centrā. Vārda tiešā nozīmē — galvaspilsētas sirdī. Tātad, ja cietušais te ienācis, jau būdams uz nāves sliekšņa, nāvējošā brūce viņam iecirsta kaut kur pilsētā. Bel Tokija ir īsts milzenis.

Pa to laiku lika saņemts sekcijas slēdziens. Pēc tā varēja secināt, ka noziegums pastrādāts apmēram pusstundu, augstākais, stundu pirms nāves iestāšanās, tas ir, laikā no astoņiem līdz astoņiem trīsdesmit septiņpadsmitā septembra vakarā. Nazis iedurts krūšukur-vja labajā pusē, tā asmens gals izgājis cauri plaušai, skarot plaušu artēriju. Tā kā nazis bija aizsprostojis brūci, krūšukurvi sakrājies pārāk daudz asiņu, kas acīmredzot arī bijis nāves cēlonis.

Ārstu, kas izdarīja sekciju, pārsteidza tas, ka cilvēkam ar tadu nāvējošu brūci bija pieticis speķa atkļūt līdz viesnīcai un ar liftu uzbraukt vēl līdz augšstāva restorānam. Zinātniskajā literatūrā ir aprakstīti gadījumi, kad sirdī ievainots cilvēks nogājis divsimt līdz piecsimt metru un vēl nodzīvojis dažas dienas, pat dažas nedē|as, bet dzīvē tas gadās ārkārtīgi reti.

Kad savainotas artērijas, cilvēka pārvietošanās spējas kļūst gaužām niecīgas, bet viss, protams, ir atkarīgs no brūces rakstura.

Slepkavības ierocis — salokāmais nazis ar astoņus centimetrus garu asmeni, bet sitiens bijis lik spēcīgs, ka nazis ietriecies ķermenī divpadsmit centimetru dziļumā, ar galu ievainojot plaušu artēriju.

Izmeklēšanā šis nazis kā vienīgais lietiskais pierādījums, ko atstajis noziedznieks, bija vērtīgs pavediens, tomēr grūtības sagādāja tas, ka šādi naži ir visai parasti un los izmanto pat skolnieki. Slepkavas pirkstu nospiedumi, protams, bija palikuši uz naža spala, tikai tos neizdevās saskatīt, jo pirms nāves nēģeris ar asiņainajām rokām bija to cieši satvēris.

Nogalinātā personība tika identificēta pēc viņa kabatā atrastās pases: ASV pilsonis Džonijs Heivards, divdesmit četrus gadus vecs, dzīvesvieta — Ņujorka, 167. nams Austrumu rajona 123. iela, icra-

dies Japānā kā tūrists pirms Četrām dienām, trīspadsmitajā septembrī. Japānā iebraucis pirmo reizi. Bez tam kabatā atrada kādas Sindzjuku^5 rajona viesnīcas caurlaidi.

Izmeklētājs, kas devās uz turieni, noskaidroja, ka tā ir pirms gada atvērta plaukstoša viesnīca komersantiem un uzņēmējiem un saucas «Tokyo Business Man Hoteh. Hallē aiz letes bija viens klerks, kurš apkalpoja likai dažus viesus, visapkārt tukšums. Tūlīt varēja saprast, ka brivu numuru gandrīz nav. Nav ari viesnīcas zēnu un pavadoņu. Iebraukušais viesis samaksā uz priekšu, saņem atslēgu un pats dodas uz savu istabu.

Hallē atradās arī automāti, kas pārdod cigaretes, kokakolu, žurnālus, rīsu plācenīšus, sendvičus, nūdeles un vēl daudz ko citu. Iespējams, ka tas ir ļoti praktiski — tu saņem atslēgu, nopērc automātā sendviču ar kokakolu un ēd viens pats savā istabā,— bet vai tas nav pārāk skumji?

Apkalpojošā personāla skaits šeit samazināts līdz minimumam, ik uz soļa redzama taupība. Daļa viesnīcas istabu izīrētas dažādiem kantoriem. Vestibilā pie sienas bija piestiprinātas nelielas izkārtnes: «Kori Johcja atbalstītāju biedrības štābs», «Maculiaras juridiskā konsultācija» un citas.

Izmeklētājs paskaidroja administratoram savas ierašanās cēloni. Viesnicai jau bija paziņots par tās viesa nogalināšanu. Administrators pasauca kādu citu darbinieku, laikam savu priekšnieku.

— Mes visi esam satriekti par nelaimi, kas piemeklējusi mūsu klientu.— Smaidīdams savu profesionālo smaidu, klerks pasniedza detektīvam vizītkarti, uz kuras bija rakstīts: «Galvenais administrators». Par spīti laipnībai un nepiespiestajam izturēšanās veidam, varēja skaidri manīt, ka administrators cenšas būt piesardzīgs.

— Gribu uzdot jums dažus jautajumus,— teica izmeklētājs, ķeroties tūdaļ pie lietas.

— Klausos. Centīšos būt jums noderīgs.— Administrators vārdos bija gatavs aktīvi palīdzēt, bet, ja šīs profesijas pārstāvis reiz ir aizvēris muti, tad to nevar dabat vaļā ne ar kādiem līdzekļiem. Labākā gadījumā viņš mēģinās tikt vaļā ar vispārējām pieklājības frāzēm.

— Vispirms lūgšu jūs parādīt nogalinātā Džonija Heivarda istabu. Ceru, ka tur nekas nav aiztikts?

Noziegums, protams, bija noticis pavisam citā vietā, tādēļ izmeklētājam nebija tiesibu pieprasīt, lai Heivarda istabā neko neaiztiktu. Tomēr tūdaļ pēc nogalinātā personības noskaidrošanas «Tokyo Business Man Hotel» tika informēts par notikušo, un no tuvaka iecirkņa nosūtīja policistu, kuram bija uzdots- sekot, lai neviens cits neapmestos Heivarda istabā.

— Tieši lā. Nekas nav aiztikts. Ari policists jau ir šeit.

Šajā bridi administratora pieminētais policists pienāca pie letes un piedāvājās aizvest izmeklētāju uz Heivarda istabu.

Parastais vienvietīgais numurs ar vannas un tualetes istabu, blakus gultai naktsgaldiņš, uz kura novietots telefona aparāts. Nekā cita istabā nebija.

— Kur viņa mantas?

— Te tās ir.— Administrators noradīja uz nobružātu koferi istabas kaktā.

— Un tas ir viss?

— Viss.

— Vai atjausiet ieskatīties tajā?

Negaidīdams atbildi, izmeklētājs atvēra koferi. Atslēgas tam nebija. Koferī bija daži apģērba gabali un izklaidējoša satura grāmatas. Nekā tāda, kas varētu uzvest uz pēdām.

— Kādā veida viņš pasūtīja numuru?— Pabeidzis apskatīt mantas, izmeklētājs uzdeva mazliet citādus jautājumus.

— Viņš nebija iepriekš pasūtījis. Trīspadsmitā septembra vakarā pats ieradās viesnīcā un lūdza istabu. Izturējās pieklājīgi. Muins bija brīvas istabas...

— Vai viņš pats pienāca pie letes? Vai varbūt iepriekš atsūtīja kādu, varbūt taksometra šoferi, lai uzzinātu, vai ir brīvas istabas?

— Pats atnāca.

_■—Vai jūsu viesnīcā ir daudz ārzemju viesu?

— Ne visai. Galvenokārt kalpotāji, kas ierodas īslaicīgos komandējumos.

— Viņš, protams, runāja angliski?

— Nē, kaut arī lauzītā, tomēr japāņu valodā.

— Kunāja japāniski?

Tas bija interesants atklājums. Kad ārzemnieks, kas pirmo reizi nokļuvis Japāna, runā japāniski, tas nozīmē, ka viņš jau iepriekš gatavojies te ierasties vai ari bijis saistīts ar Japānu kadā citā veidā.

— Valoda viņam bija trūcīga, bet saprasties varēja.

— Gik ilgi viņš jļribēja te uzturēties?

— Viņš samaksāja par nedēļu uz priekšu, tātad laikam vienu nedēļu...

— Vai jums nelikās, ka viņš varētu palikt ilgāk?

— Grūti pateikt. Pie mums klienti parasti norēķinās par trim dienām, bet šoreiz mēs saņēmām maksu par nedēļu uz priekšu...

Administrators atkārtoja: «Par nedeļu uz priekšu.» Šie vārdi skaidri paradīja «Business Man flotei» valdošo principu—«maksā ragā». Ja nauda samaksāta, par pārējo administrācija neliekas zinis.

— Vai šajā laikā pie viņa ieradās apmeklētāji?

— Nē, nav bijuši.

Varbūt kads zvanīja pa telefonu?

I£s vaicāju komutatorā — no pilsētas nav zvanīts.

Viņš pats ari nevienam nezvanīja?

No istabas var piezvanīt, kur vien vēlas. Vajag tikai uzgriezt numuru. Tatad mums tas nav zināms.

Bel kadā veidā jūs iekasējat naudu par sarunām?

Mums ir skaitītājs. Tas aprēķina, cik maksājusi telefona izmantošana.

— Skaitītājs rādīja simt sešdesmit jenu, bet nevarēja zināt, ka radusies šī summa. Pārāk strauja automatizācijas attīstība, kas izslēdz cilvēka līdzdalību, k|uvusi par traucēkli izmeklēšanā.

Tātad «Tokyo Business Man flotei» bijusi nogalinātā pagaidu mītne, kurā viņš apmeties tikai uz dažām dienam. Saskarsmes punkts ar noziedznieku vēl arvien palika neatrasts. Nebija zināmi ne slepkavības motīvi, ne vieta, ne ari pats slepkava. Jau pašā sākumā izmeklēšana it kā nokļuva strupceļā. Ņemot vērā to, ka upuris bija ārzemnieks, policijas pārvalde nolēma stāties sakaros ar ASV vēstniecību un pilsētu, no kuras bija ieradies Heivards, bet līķi saglabāt līdz tam laikam, kad to sazīmēs radinieki.

Izmeklēšanas grupas apspriedē lieta samudžinājās vēl vairāk. Viskarstākie strīdi izcēlās jautājumā par nozieguma vietu. Sadūrās divi viedokļi — daži uzskatīja, ka slepkavība notikusi viesnīcā, citi turpretī bija pārliecināti, ka ārpus tās.

Brūce bija lik dziļa, ka pārsteidza pat ārstu. Nēģeris nekādi nebūtu varējis atnakt no tālienes.— Slepkavība ir notikusi viesnīcā, — apgalvoja policijas pārvaldes pirmās izmeklēšanas nodaļas inspektors Jokovatari, kas atradās «viesnīcas versijas» piekritēju priekšgalā.

— Arī agrāk ir bijuši gadījumi, kad cilvēki ar šādām brūcēm tomēr pārvietojušies,— viņam iebilda inspektors Munesue — trīsdesmit gadu vecs, spēcīgs vīrietis, kas lika iesaistīts izmeklēšanas grupā ka pārstāvis no la policijas iecirkņa, kura teritorijā bija pastrādāts šis noziegums.

Šiem precedentiem galvenokārt ir medicīnisks raksturs. Par tiem raksta zinātniskajā literatūrā vai ziņo konferencēs, bel reālajā dzīvē tie sastopami ārkārtīgi reti.

— Mēs pārmeklējām visu viesnīcu, bet nekas netika atrasts, vai ne tā?

— Viesnīcas teritorija nav tikai pati ēka. Vēl ir piecus hektārus liels dārzs. Ja viņam uzbrukuši kaut kur dārzā, tad asinis, kuru nevareja but visai daudz, jau sen iesūkušās zemē.

— Nozieguma izdarīšanas brīdī parkā atradās ļoti daudz cilvēku.

Vasaras paviljonos mielojās draugu kompānijas, alejās pastaigājās banketu dalībnieki. Vai tāds noziegums var palikt neievērots?

— Viss ir iespējams. Parkā ir ari klusi stūrīši, bambusa birzis. Cilvēki var netraucēti pastaigāties, no viena parka gala nav iespējams redzēt, kas notiek pretējā pusē.

— Bet zemes piciņas uz viņa lietusmēteļa nemaz nav no parka.

— Tas vēl nebūt nenozīmē, ka viņš nav nogalinats parkā. Izskaidrojums ļoti vienkāršs — viņš bija kaut kur notašķījies, pirms slepkava viņam uzbruka.

— Un tomēr...

Tā viņi diskutēja, nevēlēdamies viens otram piekāpties, līdz beidzot iejaucās inspektors Nasu.

— Bet kādēļ šis ārzemnieks devās tieši uz restorānu, turklāt uz pēdējo stāvu?

Kā pieķerti melos strīdnieki apklusa un ieurbās ar acīm inspektorā Nasu. Tas viņiem nebija ienācis prātā.

— Kādēļ viņam vajadzēja kāpt liftā un braukt uz kaut kādu četrdesmito slāvu? Ja jau viņš saprata, ka beigas tā kā tā, vai tad nebija gluži vienalga, kur nomirt? Pat ja viņš butu aizrāpies līdz restorānam, tik un tā nevarētu nekā ieest.

Nasu runas veids bija parupjš, bet viņa teiktie vārdi piesaistīja apspriedes dalībnieku uzmanību. Līdz šim brīdim viņi domāja, ka tas ir pats par sevi saprotams — mirstošais pa pusei bezsamaņas stāvoklī bija nejauši iekļuvis liftā, kas devās uz restorānu «Mielasts debesis».

— Bet nazis visu laiku atradās viņam krūtis. Liecinieki stāsta, ka viņš ar rokām to aizsedzis. Parasti, ja ievainotais vēl ir pie samaņas, viņš vispirms cenšas izraut ieroci. Bet šis tā arī palika ar nazi krūtīs. Laikam zināja, ka pēc tā izvilkšanas tūdaļ sāksies asiņošana un bus jāmirst. Bet viņam vēl bija nepieciešams kaut kur nokļūt. Varbūt tieši tādēļ viņš atstāja slepkavības ieroci brūcē un brauca uz restorānu. Kaut gan tāda situācijā prātīgāk būtu bijis meklēt slimnīcu.

Es gan nedomāju, ka viņš gribēja doties tieši uz restorānu,— iebilda Simoda, visjaunākais inspektors Nasu grupā. Visi pievērsa skatienus viņam.— Viņš nomira liftā, bet ļoti iespējams, ka gribēja izkļūt ārā jau agrāk, tikai pietrūka spēka.

Līķi atrada augšējā stāvā, tāpēc visi domāja, ka tieši šeit jāmeklē atrisinājums. Bet nēģeris varbūt tiešam vēlējās braukt uz citu stāvu. Versija nebija peļama, un atkal radas neliela kņada, kas nozīmēja piekrišanu. Nasu pamāja ar galvu un pārlaida skatienu visiem klātesošajiem, it kā aicinot los izteikt savas domas.

— Tādā gadījumā viņš varēja pateikt liftniecei, kādā stāvā viņam jānokļūst,— iebilda inspektors Jamadzi, kas pēc stāža bija pats vecākais 110 visiem sanākušajiem policistiem. Viņa bērnišķīgajā seju zem deguna allaž spīdēja sviedru lāsītes.

Varbūt viņš jau vairs nebija spējīgs parunāt?—pals Simoda nebija visai pārliecināts par savas versijas pareizību.

— Simodas viedoklis ir gluži ticams,— Nasu teica.— Ja Hei-vards nebrauca uz restorānu, lātad viņš gribējis pie kada iegriezties. Vajadzēs pārbaudīt visus, kas tajā dienā dzīvojuši viesnīcā.

Tas ir ātrgaitas lifts, līdz divdesmitajam stāvam tam nav pieturu. Varbūt izliksim ar tiem, kas dzīvojuši augstākajos stāvos?— jauiaja Kusaba — inspektors ar pastulbu seju, kas mazliet atgādināja franču komiķi Fernandelu.

— Nevarēsim vis iztikt. Viņš droši vien nespēja atšķirt ātrgaitas liftu no parastā,— mierīgi atcirta Kavaņisi, kurš pēc izskata drīzāk atgādināja bankas kalpotāju, nevis izmeklētāju.

Viesnīcā dzīvojošo personu saraksta izpēte liecināja, ka tajā dienā no visiem numuriem aizņemti bijuši tikai kādi septiņdesmit procenti un reģistrēti 2965 viesi, starp tiem 500 delegāciju dalībnieki. Attiecība starp japāņiem un ārzemniekiem — četri pret seši, tatad ārzemnieku bijis vairāk. No tiem 60 procenti amerikāņu, tad angļi, frauči, vācieši, spāņi. Bija ari viesi no Padomju Savienības un citam sociālistiskajam valstīm... Vārdu sakot, īsts tautību sajaukums.

Uzmanību vispirms vajadzēja pievērst amerikāņiem, tad japāņiem. Bet nevarēja ignorēt arī cilvēkus no parējām valstīm. Kads bijis nozieguma motīvs? Lielākā daļa no tiem, kas bija ieradušies viesnīcā «ftoy«/ Ifoteh septiņpadsmitajā septembrī, pārnakšņojuši tajā un jau nākošajā dienā izklīduši malu malās. Daži jau bija atgriezušies savā valstī. Izsekot katra gaitas nebija iespējams.

Pa to laiku tika saņemtas svarīgas ziņas. Tas sniedza privāta taksometra šoferis Sasaki:

— Liekas, ka pasažieris, ko es aizvedu līdz *Royal liotel» durvīm, ir tas pats, kas nomiris liftā. Avīzes cs īpaši nelasu, arī televizoru neskatos, tādēļ visu uzzinu ar nokavēšanos. Šodien mašīnā pa radio dzirdēju pēdējas ziņas, stāstīja tieši par šo notikumu. Nogalinata apraksts ļoti atgadināja cilvēku, kuru cs tovakar vedu.

Pazīmes, ko Sasaki minēja sava liecībā, pilnībā sakrita ar Džonija Heivarda pazīmēm. Izmeklētāji sāka satraukti izprašņāt šoferi, kur viņš uzņēmis šo pasažieri.

— Septiņpadsmitajā septembrī ap pusdeviņiem vakarā es braucu no Benkeja tilta Simidzudaņi parka virzienā. Ieraudzīju, ka alejā, tajā pusē, kur atrodas parks, pret koku atspiedies, slāv kāds cilvēks. Viņš pacēla roku, es apstājos. Redzu — nēģeris. Bet tad jau bija par vēlu. Nē, nedomājiet, ka es negribēju vest viņu... Tikai tāpēc, ka viņš japāniski neprastu... Nekā darīt, atvēru durvis, un viņš ierausās iekšā.

Neteicis ne vārda, ar pirkstu noradīja, ka jābrauc uz priekšu. Daudzi ārzemnieki mēdz ta darīt. Saku braukt. Drīz kļuva redzams «/?oya/ Hotel». Viņš izstiepa pirkstu uz viesnīcas pusi, un es piebraucu pie durvīm. Tagad atceros — tāds savāds braucējs viņš bija. •

— Kāpēc savāds?— Nasu pajautāja.

— LikSs, ka viņš ļoti mokās. Laikam kaut kas stipri sāpēja. Droši vien jau tad bija sadurts. Nākošajā rīta es tīrīju mašīnu. Skatos — sēdeklis ar asinīm notraipīts. Tajā brīdī es, protams, nevarēju pateikt, kurš piesmērējis mašīnu — nēģeris vai kads cits. Gadās braucēji, kas pieķēza vēl vairāk.

— Braucot mašīnā, viņš neko nerunāja?

— Nē, visu ceļu klusēja. Es arī neka neteicu. Domāju, ka tik un tā nesapratīs. Viņš izskatījās ļoti drūms.

— Bet, kad viņš norādīja uz viesnīcu un maksāja naudu, tad arī neko nerunāja?

— Mēs piebraucām pie durvīm, viņš iedeva tūkstoš jenu naudaszīmi un, nesaņēmis atlikumu, aizgāja. Es sapratu, ka ar braucēju kaut kas nav kārtībā, tādēļ pat nemēģināju panākt viņu. Tā ari nepateica ne vārda... Bet — acumirkli!—kad kļuva redzama viesnīcas ēka, viņš nomunninaja kaut ko dīvainu.

— Dīvainu? Ko tieši?— Nasu paliecās uz priekšu, cerot, ka beidzot radīsies kads pavediens.

— Viņš rādija uz viesnīcu un sacīja: «Stouha, stouha...»

— Stouha?

— Tieši tā. Es vispirms nodomāju, ka viņš saka «stop», un strauji nobremzēju, bet viņš sāka māt ar roku, lai braucu uz priekšu. Un atkal atkārtoja savu <stouha».

— Viņš tiešām sacīja «stouha»?

— Tā man izklausījās.

Nekā vairāk no Sasaki neizdevās izvilināt. Nasu mēģināja atrast vārdu «stouha» angļu-japāņu vārdnīcā, bet nekas līdzīgs tajā nebija sameklējams. Apskatījis Sasaki automašīnu, eksperts pamanīja uz aizmugurējā sēdekļa asins traipu atliekas. Analīze apstiprinaja, ka asins grupa ir la pali, kas Heivardam. Tātad nēģeris tiešām bija atbraucis līdz viesnīcai Sasaki mašīnā. Un pilnīgi iespējams, ka noziegums tika izdarīts Simidzudaņi parkā, kura tuvumā Sasaki uzņēma cietušo.

Vairāki policisti tūlīt aizdrāzās uz parku. Simidzudaņi ir neliels parks starp diviem pakalniem — Kioi un Hirakavas kvartāliem. Šajā klusajā nostūrī, ko no visām pusēm ieskauj viesnīcas, dārgi dzīvojamie nami, parlamenta augstākas palātas deputātu rezidences un citas ēkas, apgrozās ļoti maz cilvēku, izņemot gadījumus, kad tur pulcējas demonstranti. Pilsētas centrs patiesībā bija īsta vakuuin-^ )<iim. kas aizmirsta snauž il ka taifūna centrā. Pēc astoņiem vakara tr ieti var sastapt kādu dzīvu dvēseli. Bet *Royal Hotel» no turienes ui roku aizsniedzams.

Policisti, sadalījušies grupiņās, pārmeklēja parku no vienas malas Int/, otrai. Lielā steigā izklīda mīlētāju pārīši, kuriem bija licies, ka li vieni visā pasaulē, bet kuru maigās sarunas pēkšņi iztraucēja nebaidīti uzradušies skarba izskata vīri. No parka biezokņa starp 1 ku stumbriem bija redzama *Royal Hoteh augstceltne. Inspektors Munesue pēkšņi kaut ko pacēla no zemes.

Laikam kāds pazaudējis.

Kas las ir'.’

Salmu cepure. Diezgan novalkāta. Bet kā ta nokļuvusi šeit?

ir nu gan cepurei Paņēmis to no Munesues rokām, Nasu n viļus skaļi iespurdzās.

Ccpv.re bija nevis apvalkāta, bet galīgi nodilusi. Platās malas bija .saplc !as, augšdaļā rēgojās caurums, salmi pilnīgi izbalējuši un atgādināja kukaiņu saēstu vecu audumu. Šķita, ka tā tūdaļ izjuks un pāri paliks tikai pelavu kaudzīte.

— Vai tiešām kāds vēl valkā tādas?—Nasu brīnījās.— Šī tc pīta vismaz pirms desmit gadiem.

— Tā šķiet, kaut gan pilnīgi skaidrs, ka ta nav pamesta šeit pirms desmit gadiem. Cepure pamesta ne visai sen.

■ Acīmredzot. Laikam tā ir bērna cepure, vai ne?— Nasu aplūkoja galvassegu no visām pusēm.

— Ja ta pazaudēta nejauši, tad tas noticis pirms paris dienām.

Nasu saprata, ka Munesue neizteica visu līdz galam. Tas bija

mājiens, ka cepure, iespējams, pazaudēta septiņpadsmitā septembra vakara, las ir, tieši taja laika, kad tika izdarīts noziegums.

«Bet tādā gadījumā ne jau slepkava pazaudējis šo cepuri,» Nasu gribēja iebilst, bet tajā brīdi viņam prātā iešāvās jauna doma. Visu laiku viņu bija tirdījusi šī neatrisināta mīkla, kas tagad pēkšņi izgaisa ka ledus gabaliņš, saskaroties ar kaut ko kvēlošu. Noslēpumainais «stouha», ko bija dzirdējis taksometra šoferis, varēja hut

• strau> Hat*. Pilnīgi iespējams, ka cilvēkam, kas neprot angļu valodu, īsirau) hat» (salmu cepure) izklausījās kā «stouha».

— Bel kādēļ ārzemnieks ieiea «sirmu hat», rādot uz viesnīcu?

Munesue nezināja, ko atbildēt uz šo jautājumu. Tagad vismaz

varēja iedomāties, ka Simidzudaņi parkā atrastā salmu cepure kaut kāda veidā ir saislīta ar Džoni ja Heivarda noslepkavošanu. Acīm-' red/.ot parkā kads bija uzbrucis Heivardam 1111 to nāvīgi ievainojis. Tad cicfiišais apturējis Sasaki automašīnu un nokļuvis līdz restorānam viesnīcas augšstāva.

Policisti no jauna saka parka un tā apkaimes pārmeklēšanu. Ja

eksperti pareizi noteikuši nozieguma izdarīšanas laiku, tad varēja atrasties liecinieki, jo tā vēl bijusi diezgan agra stunda.

Tikai piektajā dienā pēc slepkavības policijas rūpīgi izmestajā tiklā iekļuva neliels loms. Simidzudaņi parkā pusdienu pārtraukumos un tūlīt pēc darba mēdz atpūsties kalpotāji un kantoristes 110 Akasakas’ tuvumā esošajiem uzņēmumiem. Starp tiem atradās arī sieviete, kas varēja kaut ko pastāstīt. Septiņpadsmitā septembra vakara viņa ar darbabiedrenēm bija sarunājusi pastaigāties pa parku, tādēļ pusdeviņos vakarā gājusi pa Akasakas ceļu. Pēkšņi pamanījusi sievieti, kās iznākusi no parka. Ieraudzījusi pretimnācējas, viņa it kā nobijusies, strauji pagriezusies un gandrīz skriešus nozudusi Jocujas virzienā. Biezējusi jau krēsla, viņas gandrīz neko nevarējušas saredzēt, tomēr tik daudz paguvušas iegaumēt, ka tā ir japāniete eiropiešu tērpā. Pēc šīs likšanās sievietēm nez kāpēc zudusi vēlēšanās turpināt pastaigu un viņas gājušas atpakaļ uz Akas aku.

Tas ari bija viss, ko vairāku dienu laikā uzzināja divdesmit vīru lielā izmeklēšanas grupa. Inspektorus pārņēma grūtsirdība. Ar Amerikas vēstniecības starpniecību 110 pilsētas, kurā bija dzīvojis noslepkavotais, tika saņemta atbilde, ka nekādu radu Džonijam Ileivardam nav un nav arī neviena cita, kas vēlētos saņemt viņa līķi.

2

Munesui pārņēma bažas. Tās pamazām pārvērtās nomācošā satraukumā. Pilnīgi iespējams, ka nesakarīgais «stouha», ko bija saklausījis taksometra šoferis, tiešam nozīmēja «s/roo» hat». Bet kādēļ cietušais bija atkārtojis šos vārdus, rādot uz tRoyal lloteU'l Šajā viesnīcā nav nekā tāda, kas atgādinātu salmu cepuri. Varbūt «stouha» lomēr nozīmē ko citu? Munesue bija atradis cepuri parka un tādēļ saistīja to ar noziegumu, bet pilnīgi iespējams, ka šis pieņēmums ir tikai aiz matiem pievilkts. Ja šofera saklausītais «stouha» nav «atrau) hat», tad atrastajai cepurei nav nekāda sakara ar šo nolikumu. Šī doma neatlaidīgi tirdīja inspektoru un nedeva miera. Viņam šķita, ka mīklas atminējums slēpjas cēlonī, kāpēc Meivards bija devies uz viesnīcas restorānu. Ekspertīze noteica, ka salmu cepure darināta vismaz pirms piecpadsmit gadiem. Protams, ka tā nevarēja nogulēt lik ilgu laiku pašā pilsētas centrā. Ļoti svarīgas ziņas tika iegūtas no parka brīvprātīgajām kopējam, kas liecināja, ka septiņpadsmitā septembra rīta, tas ir, divpadsmit stundas pirms Džonija Heivarda saduršanas, parka celiņi noslaucīti, bet nekada cepure nav redzēta. Ja cepure būtu mētājusies tur jau pirms uzkopšanas, tā tiktu izsviesta kopa ar saslaucītajiem alkritu-iMKin. Tatad cepure ienesta parkā pēc tā uzkopšanas septiņpadsmitā li<pli-iubra rītā.

'Aiziešu vēlreiz uz turieni.» Munesue stingri ievēroja izmeklētāja ilnii>;t pamatprincipu: «Simtreiz apsekot notikuma vietu.» Pēc nu unas ar taksometra šoferi viņš jau vairākkārt bija bijis parkā, bet ti« ivizi pusdeviņos vakarā, las ir, tieši taja laikā, kad Heivards bija Iesēdies Sasaki mašīnā. Gan parka apskate, gan liecinieku iztaujāšanu vienmēr bija nolikusi rīta stundās. Parka platība pārāk liela, pie ļum nēģeris no tā bija aizbraucis, tādē| varēja šaubīties, vai noziegums izdarīts lieši tur. Izmeklēšana atkal nonāca strupcejā.

Šoreiz Munesue devās uz parku pirms astoņiem vakarā. Lai gan parks atrodas pilsētas centrā, inspektora redzes lokā nenok|uva neviens garāmgājējs. Neredzēja pat iemīlējušos pārīšus. Tie laikam bija ņēmuši vērā policijas uzaicinājumu ātrāk beigt tikšanos un atgriezties mājās. No sakaltušajiem apstādījumiem reizēm atskanēji klusa kukaiņu sīkšana. Tikai vietumis mirgoja blāva laternu gaisma, paretam garām braucošo automašīnu ugunis izrāva no tumsas koku galotnes. Bet koku biezoknim gaismas strēles nespēja i/.lauzties cauri.

Munesue stāvēja tumsā. Apkārt valdīja tāds klusums, ka pilsētas centra tuvums likās neiespējams. Šķila, pat automašīnas garāmbraucot klusina motoru troksni. Gaisā jautās vakara vēsma. Un šādā vietā ārzemniekam krūtīs bija iedurts ass nazis! Pat prātā nevarēja ienākt doma, ka šajā klusajā, greznu mājokļu ielenktajā nostūri, kas pilnīgi nošķirts no lielpilsētas drūzmas, varētu nolikt tāda traģēdija.

Bet tieši šī nošķirtība nodrošināja noziedzniekam lielisku iespēju palikt neredzamam. Vai sievietei, kas bija te manīta, ir kads sakars ar noziegumu? Var būt, ka tieši viņa ir slepkava? Bet kāpēc upuris devās uz *Royal llotei»? Un kādēļ, rādot uz to, viņš teica *straw hat * ?

Iegrimis pārdomās, Munesue stāvēja nekustīgi, it kā saplūdis ar tumsu. Uzpūta liega vēja brāzma, pašķirot koku galotnes. Līgojošo zaru starpā atmirdzēja gaismas pielietā viesnīcas augstceltne, līdzīga milzīgai zaigojošai pilij. Visos logos spīdēja ugunis. Gaismas kūļi, izšaudamies no uzstādītajiem starmešiem, izrāva no tumsas ēkas sudrabainās ārsienas. Gaisa kondicionēšanas iekārtas tornis, ko no visam pusēm ietvēra gaisma, atgādināja svētku laternu. Tur, uz jumta, atradās viesnīcas ievērojamākā viela — restorāns «Mielasts debesīs».

Munesue centās iedomāties, ko pārdzīvo cilvēks, kuram zem svešām debesīm krūtīs ietriekts nazis, redzot šo gaismas pielieto debesskrāpi. Viņa izmisušajās acīs šī ēdnīca pie debesīm, kurā it kā savākta visas zemeslodes laime, varēja likties ka mūžīgā daiļuma atspulgs.

— Strau> hat,— Munesue neviļus čukstēja. Viņa skatiens, kas līdz tam slīdēja pār visu ēku, pēkšņi sastinga. Tā skatās cilvēks, kuru savaldzinājusi ne vicu brīnišķīgā aina, bet ari vēl kas cils, gluži negaidīts.— Kas tad tas...— vārdi viņam iespriedās kakla.

Kestorāna spuldžu virtene spoži zaigoja, apjožot torni līdzīgi Saluma gredzenam. Trīsstūru kolonnas ap starmeša gaismā peldošo torni it kā izzuda gaisā, pārvēršoties cepurei līdzīgā juinolā, kas laistījās sudrabainos toņos. Saplūstot vienkopus, restorāna ugunis atgādināja no gaismas austas cepures malas. Vakara debesīs vīdēja staru izveidota salmu cepure.

— Lūk, kas tas ir,— pie sevis murmināja Munesue, nespēdams novērst skatienu no apburošās ainas. Tātad Heivardam bija rādījusies salmu cepure, kad viņš lūkojās uz restorānu «Mielasts debesis». Vil nav skaidrs, ko tas viņam nozīmēja, bet acīmredzot Ko ļoti svarīgu, ja, būdams tik smagi ievainots, viņš tomēr atrada spi :.u aizk|ūt līdz turienei. Pilnīgi iespējams, ka tieši viņš bija pa/.': ' jis parkā to salmu cepuri. Ar nazi caurdurts ķermenis un salmu cepure — lūk, kur slēpjas šīs mīklas atrisinājums. Munesue devās atceļā ka cilvēks, kas necaurredzama tumsā beidzot ieraudzījis gaismas spīdekli.

NAIDA ZĪMOGS 1

Munesui pastāvīgi vajāja viena un tā pati viņa dzīves aina. Ta bija nepanesami smaga, un Munesue vēlējās to aizmirst, bet tā atkal un atkal iznira acu priekša, un nebija tāda speķa, kas spētu to izkliedēt. Laikam jau, kamēr vien Munesue biis d?ivs, ši aina viņam neatlaidīgi sekos. Var pat teikt, ka viņš ir izvēlējies izmeklētāja profesiju tikai tādēļ, lai sameklētu cilvēkus, kas tajā piedalījās. Un, ja būs nepieciešams, viņš šim mērķim ziedos visu mūžu. Viņš negribēja to atcerēties, bel nesmēja arī aizmirst— tik dziļu iespaidu u/. viņu bija atstājusi šī aina. Var būt, ka tieši šo atmiņu de| viņš ir nodzīvojis līdz šodienai.

Munesue Koičiro neticēja cilvēkiem. Ienīda tos. Dzīvnieks, ko sauc par cilvēku, pie tam jebkurš ta indivīds ir reducējams līdz pamatelementam, ko sauc par pretīgumu. Cilvēks spēj slēpties zem morālistā vai svētā maskas, spriedelēt par draudzību un pašuzupurēšanos, bet dvēseles dziļumos viņš vienmēr glabā skaitīkļus, kas aprēķina viņa personīgo labumu. Tieši šis neaizmirstamais notikums, kas uz mūžu bija iespiedies viņa atmiņā, ir cēlonis tam, ka Munesue kļuvis par tik pārliecinātu cilvēknldēju.

Viņš slēpa no citiem savu neuzticību un naidu. Un šis jūtas, ki Mīlamas dziji sirdi, lai ari nebija nāvējošas, tomēr allaž kā nedziedināma sērga sagādāja viņam mokas.

Munesue neatcerējās savu māti. Viņa nenomira slimības gultā. Kixl viņš vēl bija pavisam mazs, viņa pameta kā bērnu, tā viru un ni/liega ar savu drauģeli. Zēnu audzināja tēvs viens pats, ne reizi iirsukot sliktu vārdu par bijušo sievu. Tēvs bija piedzimis skolotājā ģimenē un ari pats k|uva par vidusskolas skolotāju. Pēckara juku lnika viņš atdeva skolniekiem visu sirds siltumu.

Tēvs laikam dziji pārdzīvoja un skuma pēc sievietes, kurai tik ļoti bija paticis viss arišķīgais un kura viņu bija pametusi. Tuvredzības de| tēvs netika iesaukts armijā, un pilnīgi iespējams, ka tieši šis n|istāklis tolaik, kad visapkārt zēla un plauka militāristisks noskaņojums, bija saērcinājis viņa sievu. Vēlāk viņš dzirdēja runājam, ka viņa bieži satikusies ar kādu jaunu virsnieku, ar kuru iepazinusies

• frontes atbalstītāju biedrības» sanāksmē un ar kuru kopā aizbraukusi, kad tas pārcelts uz cilu vietu.

Tēvs nelika dēlam manīt savas bēdas, kaut arī ļoti pārdzīvoja sievas aiziešauu. Viņa ilgas pamazām pārmantoja arī Munesue. Maja, kurā vientuļi dzīvoja tēvs ar delu, valdīja skumjas.

Beidzās karš Klusajā okeānā, visapkārt valdīja juceklis. Neviens nezināja, kur palikusi kopā ar virsnieku aizbraukusī Munesues māte. Tomēr vispārējās jukas Munesui gandrīz nemaz neskāra. Iespējams, ka tevs centās pasargāt viņu no pārdzīvojumiem, bet var but, ka viss vienkārši aizmirsies, jo par to laiku viņam palikušas visai miglainas atmiņas. Varbūt ilgas pēc mātes aizpildīja bērna sirdi tik ļoti, ka viņš pat nemanīja pārmaiņas, kas bija satricinājušas visu sabiedrību. Toties savas ilgas viņš skaidri atceras līdz pat šai dienai. Viņa atmiņā uz mūž.u bija iespiedušās skumjas, kas valdīja ap tēvu un delu, kad tie divalā sēdēja pie vakariņu galda, lampas blāvā gaisma, istabas drēgnums un trūcīgais ēdiens. Šajā laikā smagās skumjas pārvērtās īgnumā. Bērns, kas neatcerējās mātes seju, bet zināja, ka lā dzīvo kaut kur zem svešām debesīm, juta pret viņu gan mīlestību, gan naidu.

Tēvain dzīvam esot, viņi dalījās skumjās, un tas palīdzēja abiem izvairīties 110 visnežēlīgākajām dzīves vētrām. Viņi dzīvoja savā — no pārējās sabiedrības nošķirtā mikropasaulē. Bet drīz vien Munesue zaudēja arī savu vienīgo sargalāju.

Tas notika lajā ziemā, kad viņam apritēja četri gadi. Munesue sagaidīja tēvu stacijā. Tēvs ik dienas atgriezās no darba noteikta laikā, un Munesuem iešana pretī tēvam bija tāds ka mājas uzdevums. Pagatavojis dēlam brokastīs saknes vai kukurūzu, tēvs agri no rīta devās uz darbu, bet Munesue viens pats līdz vēlam vakaram sargāja māju. Toreiz nebija ne televizoru, ne bilžu grāmatu. Tumšajā istabā

Munesue gaidīja ilgi un saspringti. Tēvs, baidīdamies, ka bērns var pakļūt zem vilciena, bija aizliedzis viņam nākt uz staciju, bet bērnam šī pastaiga bija vienīgais prieks. Tiklīdz ieraudzīja tēvu ejam cauri biļešu pārbaudes punktam, Munesue kā sunītis priecīgs metās viņain pretī un iekārās elkonī. Tēvs katru reizi dēlam kaut ko atveda. Un, lai gan bija aizliedzis viņam nakt uz staciju, pats tomēr juta aizkustinājumu par šādu dela rīcību.

Atvestās dāvanas bija pieticīgas — batātu plācenīši vai pupu maize, bet Munesuem tas bija dārgs cienasts, jo glabāja tēva roku siltumu. Ejot no stacijas mājup kopa ar tēvu, bērns jutās īsti laimīgs. Pa ceļam viņi sarunājās — tie bija abiem vispriecīgākie brīži. Piemiedzis acis, tēvs ar lielu mīlestību klausijas dela šļupstošajā valodā par dažādiem dienas notikumiem — kā viņš padzinis klejojošu kaķi, kas ielavījies viņu mājā, kā uztraucies, kad ubags ielūkojies istabas log;i, un cik garšīgus cepumus viņam iedevis sirsnīgs puisītis no kaimiņu mājas un likai paretam iesprauda īsus izbrīnās pilnus vārdiņus: «Ko tu saki?»—vai ari: «Tad nu gan!» Ja tēvs kavējās, Munesue noteikti gaidīja, līdz viņš atbrauca. Zēns sarāvies stāvēja aukstajā vējā, bet neviens nepievērsa viņam uzmanību. Toreiz bija daudz bērnu bezpajumtnieku, un neviens nebrīnījās, ja kāds mazulis, uz vielas stāvot, viens pats mīņājās. Katrs domāja tikai par to, kā izdzīvot pašam, un cilu darīšanas nevienu neinteresēja.

'l\»dien tēvs atbrauca pusstundu vēlāk nekā parasti. Bija februāra beigas — visaukstākais gadalaiks. Kad tēvs beidzot parādījās biļešu kontro!punkta. Munesue jau bija galīgi nosalis.

— Atkal atnāci! Es taču tev teicu, lai tu nenāc...— Tēvs cieši apskāva nosalušo delu. Tēva rokas bija aukstas, bet Munesuem likās, ka caur tām līdz viņam atplūst tēva sirds siltums.— Bet šodien es tev atvedu brīnišķīgu dāvanu,— tēvs noslēpumaini teica.

— Kas tā ir, papu?

— Attaisi pats!— Tēvs pasniedza Munesuem papīra turzu.

— Cik skaisti! zēns nevi|us iekliedzās, ieskatījies paciņā.

— Jā, tie ir lieliski. Plācenīšos ir īsts pupiņu pildījums.

— Tiešām?—Mynesties acis kļuva apaļas.

Tiešām. Nopirku tos melnajā tirgū, tādēļ aizkavējos. Ejam ātrāk mājās, lai varam paēst.—Tēvs satvēra Munesues roku, lai sasildītu puisēna nosalušos pirkstus.

— Paldies, papu!

Tas tev par labu uzvešanos un ilgo gaidīšanu. Bet, sākot ar rītdienu, vairs nenāc man prclī. Baidos, ka ļauni cilvēki var tev nodarīt pāri,— tēvs mīlīgi cenlās pierunāt Munesui.

Tas notika brīdī, kad viņi jau bija ceļā uz mājām. Stacijas laukuma attālākajā stūri izcēlās kņada. Troksnis skanēja no tās puses, kur garā rinda bija izvietotas letes ar nezināmiem ēdieniem.

l ur pulcējās daudz cilvēku. Bija dzirdami kādas meitenes izmisīgie klied /.ieni: «Palīgā! Nāciet palīga!»

'IVvs, cieši turot Munesues roku, ari steidzās turp. Izlauzušies i miri pūlim, viņi ieraudzīja, ka meitenei uzmācas piedzērušies amerikāņu karavīri. Nepievēršot uzmanību apkārt stāvošajiem cilvēkiem, jaunie amerikaņi, skaļi zviedzot un bārstot neķītrus vārdus, kiims japāņi nesaprata, lai gan to nozīme nepārprotami bija «tiirptautiska, bezkaunīgi ķerstījās ap meiteni. Blakus novārgušajiem japāņiem — karu zaudējušajai tautai — šie brašie uzvarētāji līkus tik labi baroti, ka šķita — tūlīt zem viņu spīdošās, sarkanīgās ml.ts izsprāgs uzkrātais izvirtušais spēks.

Nabaga meitene šaudījās uz visām pusēm kā pelīte kaķu ielenkuma. Tērps bija saplēsts, acis izmisums. Tas notika cilvēku acu priekšā, bel viņu sejās atspoguļojās vienīgi garāmgājēju cietsirdīgā ziņkārība, ko gluži negaidīti bija radījis aizraujošais priekšnesums. Viņi uzskatīja par labāku klusējot noraudzīties, nevis iet palīgā. Ja kids ari būtu uzdrošinājies aizstāvēt meiteni, okupācijas armijas karavīrus viņš tik un tā nevarētu pievārēt.

Tagad viņi, uzvarējušās valsts karavīri, valdīja Japānā pār visu. Viņi līdz pēdējam kareivim izformēja Japānas armiju, kas bija i/.slavēta kā labākā pasaulē, noliedza imperatora dievišķigumu — visaugstāko un absolūto autoritāti katram japānim. Vārdu sakot, amerikāņi valdīja Japānā, sēžot vēl augstāk nekā japāņu dievi. Pakļāvuši sev imperatoru, viņi tolaik kļuva japāņiem par jauniem dieviem. Ari policija neuzdrošinājās stāties pretī < dievu karapulkam». Okupantu acīs japāņi nebija cilvēki, bet kas līdzīgs dzīvniekiem, pret kuriem varēja izturēties ar tadu piedauzību, kada vien katram ienāca pratu.

Meitene, kļuvusi par amerikāņu karavīru upuri, nevarēja cerēt uz palīdzību. Neviens vērotājs pat pirkstu nepakustināja, lai izpestītu viņu no varmāku rokām. Neviens ari negāja saukt policiju. Un, pat ja aizietu, tik un tā nekada labuma no tā nebūtu.

Munesues tēvs pēkšņi izlauzās cauri pūlim un devās uz priekšu. Tad angliski kaut ko pateica karavīriem. Tēvs mazliet prata angļu valodu. Amerikāņi, kuriem laikam pat sapnī nevarēja rādīties tik drosmīgs japānis, apjukumā uzlukoja viņu ar izbrīna pilnam acīm. Apkārt stāvošie skatitaji, elpu aizturējuši, centās izprast, kas noticis. Tz īsu brīdi apklusušie amerikāņi beidzot saprata, ka viņiem pretī stājies tikai novārdzis, briļļains japānis, un atkal kļuva bravūrīgi.

— You, yellow monkey\[6]

— l)irly jap'.'

— Sori of n bitchl^7

Tēvs visādi centās nomierināt viņus, bet karavīrus bija pārņēmis sadistisks niknums, un tie saka sist tēvu ar tadu cietsirdību, kada piemit tikai spēkpilnam zvēram, kurš nolēmis līdz nāvei nomocīt jau tā novārdzinātu dzīvnieku. Mokot savu upuri, kas bija pilnīgi nespējīgs pretoties, viņi acīmredzot guva īpašu baudu. Lai glābtu tēvu, Munesue ieķērās mugura kadam karavīram, kas viņam izskati-jas pēc sarkana velna. Amerikānis laikam bijt* ievainots frontē. Uz viņa rokas varēja redzēt apdeguma retas. Starp sarkanajiem plankumiem stāvus slējās rudas spalvas. Viens resnas rokas veziens — un Munesue jau gulēja zemē. No azotes uz visām pusēm izbira tēva dāvinātie plāccnīši. Tos bezkaunīgi samīdīja smagie karavīru zābaki. Izpluinīts ka veca lupata, tēvs gulēja uz ielas bruģa. Viņu sita, spēra ar kājām, apspļaudīja. Brilles bija sasistas sīkās drumslas.

— Glābiet papu! Palīdziet!— Munesue lūdza.

Bet pieaugušie, pie kuriem pēc palīdzības griezās sīkais puisītis, novērsa skatienus vai arī greizi smīnēja.

Meitene, kuru aizstāvēja tēvs, bija jau aizbēgusi, nemaz nedomādama par sava glābēja likteni. Tēvs nesaudzeja sevi, lai izpestītu viņu, un pats k|uva par upuri. Ja kāds, pakļāvies pilnīgi dabiskai tieksmei panakl taisnību, aizstāvētu viņu, tas kļūtu par nākamo upuri. Cilvēki klusi vēroja notiekošo, un viņus arvien vairak pārņēma paniskas bailes.

— Lūdzu jūs, glābiet papu!— Munesue raudādams meklēja palīdzību, bet neviens nelikās par viņu zinis. Tomēr neviens arī netaisījās iet prom no notikuma vietas. Baidīdamies sniegi palīdzīgu roku, viņi tomēr ziņkārīgi vēroja šo izrēķināšanos, tāpal kā vērotu ugunsgrēku upes pretējā krastā. Amerikāņu karavīri pēkšņi sāka skaļi smieties. Atskatījies Munesue ieraudzīja, ka viens no kareivjiem nolaiž ndeni uz tēva nekustīga ķermeņa. Tas bija tas pats ar sarkano rētu uz rokas. Viņa piemēram sekoja vēl viens. Tēvs laikam vairs nespēja saprast, kas līst viņam virsu. Zviedza ne tikai karavīri. No skatītāju pū|a ari atskanēja smiekli.

Tas, ka smēja* ne tikai amerikāņi, bel ari japāņi, Munesues dvēselē radīja dziļu naidu. Pār zēna vaigiem ritēja asaras, bet viņam pašam likās, ka tās ir asinis, kas plūst 110 rētas sirdī, un viņš saprata, ka nekad nespēs aizmirst nupat redzeto.

Un Munesue tiešam visu mūžu atcerējās šo ainu, it kā tā būtu iededzināta viņa acu plakstiņos, lai viņš spētu sazīmēt naidniekus, kad pienāks atriebības stunda. Bet viņa ienaidnieki bija gan

Nincrikāņu karavīri, gan ziņkārīgie japāņi, gan arī meitene, kuru izglaba vi ņa tevs, bet kura aizbēga, pametot viņu izrēķināšanās vieta.

Ivad amerikāņiem apnika sist tēvu, viņi aizgāja. Izklīda arī japāņu skatītāju pūlis. Un tikai tad ierādās policists.

Ja kada lietā iejaukts okupācijas karaspēks, mēs nekā nevaram darīt,— viņš vienaldzīgi paziņoja, it kā gribēdams teikt — labi v<“l, ka nav pavisam nosists,— un formas pēc sastadija protokolu. Tajā brīdī Munesue piepulcēja saviem ienaidniekiem ari |H)licistu.

Tēvs bija sasists vienos zilumos, turklāt viņam bija lauzts labā pleca atslēgas kauls un viena riba. Viņu apskatīja ļoti pavirši, un iisins izplūdums smadzenēs netika pamanīts. Pēc trim dienām tēvs /audēja samaņu, murgos sauca dela un sievas vardu un lajā pašā nakti nomira. Tā uz mūžu nīstama Munesuem kļuva ari matē, kas bija pametusi ģimeni, un paviršais ārsls, kura deļ viņa tēvs zaudēja dzīvību. Bērna sirdī ar katru dienu pieņēmās spēkā naids un neuzticība pret cilvēkiem. Viņš, protams, nealcerejas katra naidnieka seju un nezināja tā vārdu. Pat mātes seju viņš neatcerējās. Tādēļ par saviem ienaidniekiem viņš uzskatīja visus cilvēkus, kuru pretīgumu sevī iemiesoja amerikāņu karavīri, japāņu dīkdieņu pūlis, aizbēgusi meitene, policists, ārsts un māte.

Viņam bija vienalga, kuram pirmajam atriebties, tādēļ viņš nolēma nkoties bez steigas — sākumā atriebties vienam, tad katram nākošajam. Bārenim bija jāpārdzīvo daudzas likstas, līdz viņš kļuva par izmeklētāju, bet pats svarīgākais motīvs, kura deļ viņš tiecās pēc šīs profesijas, palika iepriekšējais.

Izmeklētājs, kuram piešķirta valsts vara, izseko noziedznieku. Munesuem noziedznieks un ienaidnieks bija viens un tas pats. Iespēja likuma vārdā vajāt cilvēku luk, kā viņš apmēram izprata |x>licista profesiju.

Munesue iestājās policijas dienestā ne tādēļ, lai sargātu sociālo taisnību. Viņš sapņoja par to, kā iedzīs cilvēkus strupceļā, 110 kura tie vairs nespēs izkļūt arā, un cik aukstasinīgi viņš pēc tam vēros šo cilvēku bezcerīgos pūliņus i/.glablies. Viņš citu pēc cita sameklēs visus los, kas vēroja, kā lika piekauts viņa tēvs, viņš nežēlīgi vajas šos cilvēkus, un lai viņi necer uz žēlastību!...

Ja šis tieksmes dēļ Munesue ietu pa noziedzības ceļu, viņš ilgi nespētu noturēties. Kada bridi viņš pals tiktu izsekots. Bel, rīkojoties likumīgi un profesionāli, viņš varēs vajāt cilvēkus līdz pat aiziešanai pensijā. Munesue kļuva par policistu, lai atriebtos cilvēcei. Un atriebības deļ vajāts pretinieks tiek mocīts pec iespējas ilgāk...

Džonijam Hcivardam nebija radu, tāde| viņa līķi saņēma ASV vēstniecība. Pēc kremācijas pīšļus apglabāja Jokohamas ārzemnieku kapos, sektorā, kur parasti apbedī nelaiķus, kuriem nav piederīgo.

Izmeklēšana iestiga kā muklājā. Munesue gan bija noskaidrojis, ka naktī *Royal Hoteli restorāns «Mielasts debesīs» 110 tālienes izskatās pēc salmu cepures, bet šis atklājums izmeklēšanas norisi neveicināja. Acīmredzot salmu cepure upurim nozīmēja ko ļoli svarīgu, tomēr neviens nespēja uzminēt, kas tieši slēpjas šajos vārdos.

— Varbūt lietā tomēr iejaukta sieviete, kuru bija pamanījuši liecinieki?— kāds ieteicās.— Viņa taču nāca arā no parka tobrīd, kad tika pastradāts noziegums.

Bet pēc visām ziņām Heivarda paziņu vidū nebija sievietes, kam būtu līdzīgas pazīmes.

— .ta sievietei te nav nekādas lomas, tad slepkavības motīvi meklējami noslepkavotā dzimtajā pusē.— Šāds viedoklis pamazām ieguva virsroku.

Nogalināts bija ārzemnieks, tāpēc jau 110 paša sākuma diezgan ticams šķita pieņēmums, ka ari slepkavam jābut ārzemniekam. Svešzemnieku paslradātie noziegumi parasti tiek atklati samērā viegli. Japānā iebraukušo ārzemnieku skaits ir ierobežots, viņi nevar ne iebraukt, ne izbraukt neatstājot nekādas pēdas. Izmeklēšanas sākuma sladija neviens ārzemnieks netika turēts aizdomās. Ņemot verā liecības, ka parka redzēta sieviete bijusi japāniete, izmeklēšana lika novirzīta uz japāņiem. Taču, par spīti visām pūlēm, nekādi jauni pavedieni netika atrasti.

Un atkal bija jāgriežas pie aculieciniekiem. Pat pavirša ieskatīšanās slāstilajājūcrādīja, ka viņu liecības pārāk daudz neskaidrību — nebija noradīts nedz redzētās sievietes vecums, nedz kādas sevišķas pazīmes. Aculiecinieki gan apgalvoja, ka ta bijusi japāniete, bet šim apgalvojumam nebija nekāda pamatojuma.

Viņiem tikai likās, ka viņa bija japāniete, bet īstenībā tikpat labi viņa varēja būt arī ārzemniece.

— Iespējams, ka jauktene. Tās neko daudz neatšķiras no japānietēm.

— Jameklē viņa valsti — Amerika!

Virsroku guva versija «noziedznieks — ārzemnieks», jo pašā Japānā vairs nebija neviena ar noziegumu saistīta objekta, kuru policija nebūtu rūpīgi pārmeklējusi.

Tātad vajadzētu meklēt Amerikā, bet nosūtīt izmeklelāju uz turieni nebija iespējams. Noziegums pastrādāts Japānā, tātad izmeklēšanai ari jānotiek šajā valsti. Ja japāņu izmeklētājs aizbrauktu uz

Ameriku, lik un tā viņš nespētu iegūt kaut cik apmierinošus rezultātus, jo nebūtu tiesīgs izdarīt izmeklēšanu, viņam traucētu valodas barjera, šīs zemes ģeogrāfisko apstākļu, tradīciju un ieražu nezināšana un vēl daudz kas cils. Šādā situācija parasti talka nāk ICPO — starptautiskā policija. Tādēļ arī japāņu izmeklētājiem neatlika nekas cits ka meklēt palīdzību Interpolā, lai tas sāktu izmeklēšanu Heivarda dzīvesvietā, jo varbūt tieši tur vel saglabājušās kādas pēdas, kas varētu liecināt par noziedznieka personību.

Lietas izmeklēšana virzījās uz priekšu līdz apnikumam lēni, bet visi jula, ka izmeklēšanai jāpārceļas aiz okeāna.

Inspektors Munesue vēl vairākas reizes apmeklēja arī «7’ofcyo Business Man IJotel».

— Tur "vairs nav ko darīt,— iebilda viņa pārinieks inspektors Jamadzi.

— Un tomēr es netieku skaidrībā par šo viesnīcu,— Munesue nosvērti atbildēja.

— Kas tur neskaidrs?

— Heivards nebija iepriekš pasūtījis istabu, bet ierādās viesnīcā negaidīti.

— Jā. Ta teica administrators.

— Bet ka viņš uzzināja par šadu viesnīcu?

— Varbūt lidostā ieteica. Iespējams, ka taksometra šoferis atveda.

— Lidostā mēdz ieteikt tikai jau pazīstamas viesnīcas. Bet šī nesen kā atvērta, un tās īpašnieks pat nav iestājies Viesnīcu apvienībā. Iedomāsimies, ka Heivardu uz šo viesnīcu atvedis taksometra šoferis. Bet tā atrodas ne visai ērtā vietā. Pa ceļam no lidostas pilsētas centrā—gan Sinagavā, gan Simbasī — ir vesels lērums dažādu viesnīcu.

— Taksometra īpašnieks varēja spriest citādi. Viņam izdevīgi, lai skaitītājs uzrādītu pēc iespējas lielāku summu. Pie tam Sindzjuku arī ir gandrīz vai pilsētas centrs. Un arī tur ir lielas viesnīcas.

— Tas viss ir pareizi, tomēr *Tokyo Business Man Hoteh nav lā vieta, kur mēdz apmesties ārzemnieki. Bet Heivards ir ārzemnieks, kas ieradies Japānā pirmo reizi. Nē, šķiet, ka viņam jau iepriekš bijusi zināma šī viesnīca.

— Tu domā, ka iepriekš? Bet viņš apmeties tur pirmo reizi.

— Protams, jo arī Japānā viņš iebraucis pirmo reizi.

— Man liekas, tu esi pārāk aizrāvies ar izdomājumiem. Iespējams, ka šoferis, kas veda viņu no lidostas, bija nejauši uzzinājis par šo viesnīcu un tādēļ aizvedis savu pasažieri tieši uz turieni.

— Šādā gadījumā Heivards kā ārzemnieks, kas neprot japāņu valodu, vispirms sīitītu šoferi pie administratora, lai uzzinātu, vai viesnīca ir brīvas istabas. Tā taču parasti mēdz darīt, vai ne? Bet Heivards gāja pats.

— Viņš lāču mazliet prata runāt japāniski.

— Un tomēr, ja cilvēks pirmo reizi ierodas šajā zemē, viņam daudz ērtāk ir uzticēties šoferim.

— Var jau būt. Viss var but,— Jamadzi acīmredzot ne visai piekrita šādām domām, bel droši vien daļēji nolicēja Munesues prātojumiem, jo kopā ar viņu devas uz «Tokyo Business Man llolel».

Taču nekā jauna viņi. tur neuzzināja. Džonija Heivarda trūcīgā mantība bija nodota ASV vēstniecībai un līdz ar to galīgi izgaisušas pēdas, kas varētu liecināt par viņa uzturēšanos japāņu zemē.

— Mēs veltīgi cerējām šeit kaut ko atrast,— teica Jamadzi, jūtot līdzi Munesuem, bet tas nekā neatbildēja. Iespējams, ka Jamadzi jau no sākuma bija taisnība un Heivards nokļuvis šajā viesnīcā gluži nejauši.

Nolēmis, ka šis ir viņa pēdējais nāciens uz viesnīcu, Munesue devās uz izejas pusi. Tajā brīdi pie viesnīcas piebrauca lepna automašīna. Šoferis atvēra durtiņas, un no limuzīna izkāpa gaumīgi tērpta dāma.

— Ak!— Palaidis garām sievieti, Munesue atskatījās.

— Kas tev?— Jamadzi vaicāja.

— Nekas. Man likās, ka esmu viņu kaut kur redzējis.

— Protams. Tā taču ir Jasugi Kjoko.

— Nu jā, patiešām...

Apstājies Munesue vērīgi noskatījās viņai nopakaļ. Jasugi Kjoko bija populāra televīzijas un žurnālu komentētāja ģimenes dzīves jautājumos. Publicējusi superbcstselleru—«Audzināšanas dienasgrāmata», kurā sarakstes veidā ar saviem diviem bērniem māte izklāsta savu attieksmi pret pusaudžiem sarežģītajā pārejas vecuma,— ši sieviete vienā mirklī kļuva slavena. Grainata tika pārtulkota angļu valodā, up 1ās autore ieguva popularitāti arī ārzemēs. Jasugi kundzes piedāvātais sirsnīgais audzināšanas veids un arī viņas pievilcīgā stāja bija īsts atradums televīzijai. Nebija nekāds brīnums, ka Munesue pazina Jasugi Kjoko,- viņas seju viņš jau daudzkārt bija redzējis gan televīzijas pārraidēs, gan žurnālos, bet viņš atskatījās ne jau šīs sejas deļ.

Bridi, kad Kjoko, galvu mazliet noliekusi, gāja garām Munesuem, šīs sievietes veidols atmodināja viņā kādas tālas atmiņas. Bet gūtais impulss nebija tik spēcīgs, lai spētu pilnīgi pārraut aizmirstības biezo plīvuru. Kā ņirboši vilnīši ūdens virsma — atmiņas uznira, un atkal jau iestājās pilnīgs miers.

Viņas tagadējais veidols bija parak majestātisks, ta priekšā pii^atnes neskaidrās ainas mirkli izgaisa. Bet atmiņu dziļākaja slānī ItijM iespiedusies ne jau šī Jasugi Kjoko — visā Japāna slavenā žurnāliste, bet ciia — ta Kjoko, ar kuru Munesui saistīja kaut kas ļuli intīms. Lai atbrīvotu šīs atmiņas no aizmirstības, bija nepiecie-s.ims spēcīgāks stimuls.

Munesue to apzinājās un k|uva ērcigs, ka nekādi nespēj atcerelies.

Kas tev kaiš?— Jamadzi uzsauca sastingušajam, dzi|as pārdomas iegrimušajam Munesuem.— Vai lik neesi viņa ieķēries?

Nez kāpēc šī Jasugi Kjoko atbraukusi šurp?— Munesue ntģidies nomurmināja.

- Vai tad tu nezini?— Jamadzi brīnījās.

— Ko nezinu?

— Jasugi Kjoko ir Kori Joheja sieva.

— Kori Joheja?— Munesue atcerējās, ka bija redzējis šo uzvārdu uz plāksnītes viesnīcas vestibilā.— Jasugi Kjoko... Kori... Tiešām?

— Un tu to nezināji? Viņiem jau ir divi bērni.

— Es zināju, ka viņai ir bērni, bel ka tie ir no Kori...

— Policijas inspektoram derētu vairāk interesēties par sabiedrisko dzīvi,— Jamadzi smiedamies viņu paķircināja.

Munesue nebija visai pārliecināts, ka šis fakts būtu saistīts ar sabiedrisko dzīvi, bet, ja las ir zināms Jamadzi, tad tas, protams, ir zināms visā Japānā.

Kori Johejs bija pazīstams ka jauno virsnieku līderis valdošajā «tautas draugu partija». Viņu uzskatīja ari par «neosensuālistu frakcijas» karognesēju konservatīvajā nometnē, turklāt viņš bija plaši pazīstams kā kaismīgs polemists savā partijā. Attieksme pret viņu bija visai nenoteikta. Daži teica: «Grib visiem izdabāt, bet allaž nostājas stipro pusē,»— citi piekrita tam, ka «viņš ir taktiķis, kas viegli maina savu pārliecību un nostāju», bet bija ari tadi, kas uzsvēra viņa «mobilitātes un uzņēmības pārbagātā vadoņa lomu»—jauno cilvēku vidū reti sastopamu īpašību.

Valdot tagadējai Aso Fumihiko administrācijai, viņš bijiK izvēlējies «pamatstrāvas atbalstīšanas» pozīciju, bet daudzi domāja, ka neparedzētos apstākļos viņš var rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem — kā jau taifūna centrā, kur vēja brāzmu virzienus nosaka īpatnēji dabas likumi. Kori devīze bija — frakciju atlaišana partijas reformu labad, bet, izmantojot dabas doto pievilcību, viņš arvien vairāk un vairāk pievilināja sev piekritējus gan no opozīcijas frakcijām, gan no neitrālajiem grupējumiem.

Viņš nekādi neizrādīja tieksmi kļūt par kandidātu nākošajā administrācijā, bet bija pārāk skaidrs, ka, nostiprinājis savas pozīcijas partijas galvenajā frakcijā, viņš ieņems vadošu vietu tagadējā Aso administrācija, lai, izmantojot partijas iekšējo noskaņojumu, «pēc Aso laikmeta» kļiitu par «tumšo zirdziņu», kas cīnīsies par līdera posteni jaunajā valdībā.

Cēlies zemnieku ģimenē Jamagatas prefektūrā, viņš grūtos apstākļos cītīgi mācījās, pabeidza augstskolu un nodibināja metālapstrādes darbnīcu. Viņa karjeras uzplaukums sākās iīdz ar iek|ušanu armijas aprindās, bet ziņas par šo viņa dzīves posmu bija visai neskaidras. Pirmo reizi viņš izvirzīja savu kandidatūru un tika ievēlēts apakšpalātā trīsdesmit četru gadu vecumā. Toreiz viņš bija neatkarīgs deputāts.

•Tagad viņam ir jau piecdesmit pieci. Būdams Nacionālās saimniecības attīstības komitejas priekšsēdētājs, viņš pēdējos gados bija nodibinājis ļoti ciešus kontaktus ar finanšu pasaules dūžiem.

Viņa ģimenē ir sieva Jasugi Kjoko un divi bērni — studenti: deviņpadsmit gadu vecs dēls un septiņpadsmit gadu veca meita. Melsa, ka pēc Kjoko superbestsellera publicēšanas Kori Joheja popularitāte pieaugusi vēl vairāk. Bet acīmredzot taktisku apsvērumu deļ oficiālās sanāksmēs un dažādās konferencēs viņš necentās izrādīt, ka Kjoko ir viņa sieva. Gan televīzijas pārraidēs, gan žurnālu fotoattēlos viņa bija pazīstama tikai kā Jasugi Kjoko un nekad kā «Kori Joheja dzīvesbiedre».

— Lai ko arī stāsta, bet viņa tomēr ir skaista...— Jamadzi nopūtās.

— Cik tad galu galā viņai ir gadu?

— Ap četrdesmit, bet izskatās kā trīsdesmit gadu veca.

— Vai tiešām jau tik daudz?

— Esi pārsteigts? Manai sievai arī ir tikpat. bet viņa gan nevar blakus stāties. Šim Kori Johejam tiešām kritis īsts laimests.

— Vai viņi bija precējušies no paša sākuma?

— Kā to saprast no paša sākuma?

— Varbūt kādam no viņiem ši ir otra laulība?

— To es tik sīki nezinu, bet, ja viņu meita un dēls jau studē, tad Jādāmā, ka sen prfccēti.

— Ja Kjoko tagad ir četrdesmit, bet bērni mācās augstskolā, tad las nozīmē, ka viņa izgājusi pie vīra ļoti jauna.

— Iespējams, ka viņa kaut ko slēpj, bet precējusies gan ir krietni sen.

— Vai kādam no viņiem nav bērni arī no pirmās laulības?

— Nav dzirdēts. Bet kāpēc tu tik cītīgi iztaujā par viņu?

— Viņa mani ar kaut ko ieinteresēja.

— Jasugi Kjoko interesē visus vīriešus,— Jamadzi apgalvoja, izdarījis nepareizu secinājumu par Munesues domu gailu.

I/meklēšana Džonija Heivarda slepkavības lietā nevirzījās uz priekšu. (nterpols ari nedeva nekādas ziņas. Amerikāņu policijai lika ii/iinls apsekot upura dzīvesvietu, bet, ta kā noziegums bija izdarīts nkcii na otra pusē — Japana, tad neviens laga nesaprata, kas tieši Jiimeklē.

Varēja iedomāties, ka pēdējā laikā Džonijs Heivards dzīvojis bēdīgi slavenajā Ņujorkas nēģeru kvartāla Hārlemā, bet nekādas Heivarda pēdas arī tur netika atrastas. Vismaz no ASV saņemtajos ziņojumos par to nebija teikts ne vārds. Acīmredzot šai kompozltval-slij nerūpēja, ka ārzemēs nogalināts kāds viņu melnais iedzīvotājs. Ņujorkā cilvēka noslepkavošana nav nekāda sensācija. Amerikāņu policistu vienaldzīgā attieksme pret šo lietu, lai gan nogalināts bija viņu valsts pilsonis, zināmā mērā nelabvēlīgi ietekmēja ari japāņu izmeklēšanas orgānus.

Hei slepkava, iespējams, ir japānis. Lai arī Heivarda dzimtajā zemē valda vienaldzība, japāņu izmeklētāji savu darbu nepametīs, t n vesela grupa sāka meklēt taksometru, kas trīspadsmitajā septembri no Hanedās lidostas bija atvedis Heivardu uz *Tokyo Business Man Hotel*.

Tokijā ir divdesmit tūkstoši taksometru, kas pieder transporta firmām, un vel sešpadsmit tūkstoši privāto. Turklāt nebija nekādas garantijas, ka Heivards braucis tieši ar taksometru. Un tomēr tas bija vienīgais palikušais izmeklēšanas pavediena gals.

Kāpēc Heivards bija devies 11/ Tokyo Business Man Hotel»? Iespējams, ka tas ir zināms šoferim, kas atvedis Heivardu uz šo viesnīcu, ja nēģeris vispār braucis ar taksometru...

MĪKLAINAIS VĀRDS

1

Atausa apmācies rīts. Heibums bija jau izgulēts, bet galva vēl arvien nepatīkami smaga, kā ar svinu pielieta. Miegs joprojām spieda plakstiņus, tomēr bija skaidrs, ka aizmigt lik un la vairs nevarēs, lai cik ilgi ari vārtītos pa gullu.

Kjoliejs piecēlās, lai nomazgātos. Domāšana šķila skaidra, bet kājas ļenganas. Tāin it kā trūka speka, 1111 viņš tikai ar grūtībām noturēja līdzsvaru. Ta izpaudās -paliekošā parādība , pēc apreibināšanās ar «zālēm». Uz pēļiem krustām šķērsām gulēja kompānija, kas bija piedalījusies vakardienas uzdzīvē. Uzburbušas, pelēkas sejas, raupja, izk’altusi āda. tumši zili riņķi zem acīm, sasprēgājušas lūpas, pūžņaini acu kaktiņi... Skaloties uz šiem dziļa miegā iegrimušajiem puišiem un meitenēm, bija grūti iedomāties, ka tie vēl nav sasnieguši pat divdesmit gadu slieksni. Kāpjot pari šai ķermeņu kaudzei, Kjohejs nejauši uzmina kādam uz kajas un palūkojās lejup.

Jauna meiča savieba seju un mazliet pavēra acis, bet tūdaļ pagriezās uz otriem sāniem un atkal aizmiga. Viņa bija gandrīz kaila. Par spīti visiem ļaunajiem ieradumiem, kas nevarēja neiedra-gāt veselību, viņas ķermenis bija speķa pārpilns. Šis vitalais augums, kuru tikai no krūtīm līdz gūžām aizsedza segas mala, kaut ka nepatīkami dūrās acis starp vīriešu novārgušajiem augumiem. Gulošo sejas Kjohejain nebija pazīstamas.

Acīmredzot viņš pats vakar bija atvedis visu šo varzu sev līdzi 110 naktsbāra. Tādēļ viņi tagad atradās šajā savrupmājā, ko vecāki bija nopirkuši, lai studentam būtu «mācību istaba». Tēvs ar māti ne tik daudz vēlējas izdabāt dēlam, cik ļaut viņam pilnīgu brīvību, tādēļ tūlīt izdeva gandrīz divdesmit miljonus jenu, lai iegādātos mājiņu Suginami rajona klusa nostūrī, jo bija dziļi pārliecināti, ka «bērnam» būs ērtāk dzīvot patstāvīgi, tālāk prom no mājām.

Ierīkojis šeit slēpni, Kjohejs neapmeklēja lekcijas, bet izklaidējās kopa ar kursa biedriem un dažādiem dīkdieņiem. Naktis viņš pavadīja kafejnīcās un bāros, pēc tam neieti saaicināja sava 111ajā veselas kompānijas un sarīkoja īstas orģijas ar «zāļu» piedevām.

Istabās, kā parasti, valdīja drausmīga nekārtība un netīrība. Virtuves izlietnē bija sakrauta kaudze nemazgātu trauku ar ēdienu atliekām, pār kurām dūca mušu mākonis. Istabās, kā pagadās, bija izmētātas drēbes, starp tām ģitāras un skaņuplates.

Četrpadsmit kvadrātmetru lielā istaba ar terasi bija pieblīvēta pēļiem un segām, no kuru apakšas rēgojās plikas kājas un «bītlu» griezumā noaudzēti nemazgāti mali. Pa visu grīdu kā vakardienas orģijas liecinieki mētājās tualetes papīra rullīši, augļu mizas, cigarešu galiem pārpildīti pelnutrauki, miegazāļu kārbiņās, tukšas kokako-las pudeles, preventīvie līdzekļi...

Sasmakušajā gaisā jautās saskābuša ēdiena smirdoņa. Visa kompānija vēl gulēja dzi|ā miegā. Blakus telpā — tā bija ēdamistaba uz dēļu grīdas mētājās apgāzts tukšs ugunsdzēšamais balons. Arī šeit nāsis kairinaja asa smaka, bet citāda nekā guļamistabā.

Kjohejs atcerējis, ka vakar, atgriezušies 110 bāra, viņi bija sarīkojuši «spēli ar ugunsdzēsi». Kas tik neienāk prātā, kad esi ar «zālītēm» uzkurināts! Četri puiši un četras meitenes, izmetušies pliki, bija nogūlušies uz grīdas. Kjohejs nosita ugunsdzēsim uzgali, un vienā mirklī visa ēdamistaba pārvērtās putu jūrā. Viņi sāka cits citu aplaistīt ar šo ķimikāliju šķīdumu. Kaili, narkotisko vielu apdullināti 1111 dzimumtieksmes dzīti, jaunieši kliedzot un spiedzot bija piedalījušies kolektīvajā «putu dejā».

Pēc tam putam aplipušie augumi bija saspiedušies vannas istabā, lai uzsāktu citu spēli —«dušas pīrādziņu». Šaurajā telpā sablīvētie

astoņi slāvi nespēja pat pakusteties. Kjohejs pamīšus laida tiem virsū gan aukstu, gan karstu ūdeni, un glābiņā nebija pat tad, kad n gāzās gandrīz verdoša ūdens strūklas...

Ja, iepriekšējais vakars patiešām bijis sevišķi juceklīgs. Parasti Ir l\joheja mēdza pulcēties vieni un tie paši cilvēki, un viņš, kaut m i aptuveni, tomēr zināja, kas tie tādi ir. Profesionālās prostitūtas vlņ* nicinaja un pie sevis neaicinaja. Reizēm viņš sapinās ar Jumtiņam kantoristēm, kas alka pēc vienas nakts baudas, bet ari tās lien kļuva viņa draugu pulkā. Šoreiz viss bija noticis pavisam citādi, ril'iki, ar kuriem kopā viņš bija uzdzīvojis pagājušajā naktī, lin'.ļuva viņa «pagrīdē» gluži nejauši...

f Kāpēc viņš bija atvedis sev līdzi šo varzu? Kjohejam pašam viņa rīcības iemesls bija skaidrs. Vakar viņš kopā ar mati bija uzstājies televīzijas pārraidē. Atceroties to, viņam vēl tagad apšķebinājās dnša.

Pārraidēs «Mātes sarunas ar dēlu», kas tika translētas visā JapanS, Kjohejs uzstājās kā paraugdels, kurš diskutē ar māti par to, k:. šajā «zudušajā laikmetā» uzturēt garīgu saikni starp vecākiem un bi inicm. Taču būtībā Kjohejam vajadzēja uzturēt mātes reputāciju. Tu viņš krāpa ne tikai klausītājus un skatītājus visā valstī, bet ari savus vecākus.

Kjolieja ģimenē nepastāv plaisa starp vecākiem un bērniem, l.ai gail abi vecāki ir ļoti aizņemti darbā un viņiem atliek maz laika, ko pavadīt kopā ar bērniem, tomēr šajā ģimenē allaž valda vissirsnīgā-k-is attiecības...

Mūsu ģimenē nevienam pat prātā nevar ienākt doma par attiecību saraušanu starp divām paaudzēm vai atsvešināšanos, jo mums ir savstarpēja saprašanās visos galvenajos jautājumos. Protams, gadās arī tādi brīži, kad grūti runāt. Tādos gadījumos mēs rakstām cits citam vēstules, kaut gan dzīvojam visi kopā vienā māja. Vēstulē var uzrakstīt visu to, ko novar izteikt vārdos. Un patiešām var likai brīnīties, kādi neizpētīti slāņi, kādi jauno cilvēki; dvēseles dziļumi man paveras, lasot d<ia vai meitas vēstuli. Bel es taču biju domājusi, ka man par viņiem sen viss ir labi zināms...

Bērns augot mainās iui kļūst pavisam cils cilvēks. Lai gan viņš ir un paliek mūsu miesa un asinis, viņš vairs nav tāds, kāds bija autiņos. Man šķiet, ka paaudžu konflikts uzliesmo tad, ja vecāki nesaprot šo vienkāršo patiesību. Ko nozīmē «savstarpēja saprašanās galvenajos jautājumos»? Man šķiet, ka no vecāku puses tā ir spēja saskatīt, kā bērns attīstoties pārvēršas par citu cilvēku, un pastāvīgi sekot viņa gaitāin. Vēstules, kuras es rakstu saviem bērniem, var salīdzināt £fr vadāmiem šāviņiem, kas lido viņiem pa pēdām. Mūsdienu bērni attīstās ļoti ātri, tādēļ palaidīsim pēc iespējas vairāk šādu raķešū...»

Kjoheja acu priekšā vīdēja pašpārliecinātā matos seja, kad viņa ar apburošu smaidu tērzēja par lietām, kas visiem bija saprotamas arī bez viņas pamācībām. Bet Kjohejam vajadzēja sēdēt blakus un attiecīgos brīžos piebalsot.

Cik briesmīgs spēks piemīt masu informācijas līdzck|iem — viņa māte tiek celta vai debesīs kā pestītājs, it kā viņa ar saviem sprediķiem spētu izglābt tautu no paaudžu sadursmēm!

Bet kādēļ viņš tur piedalījās? Tā bija sava veida atriebība. Māte darīja visu, lai allaž izskatītos labi citu acīs. Vēl nebūdama žurnālistu mīlule, Jasugi Kjoko, jauna un skaista sieviete, jau tēloja labi iegaumētu lomu — vienmēr izlikties labakai, nekā viņa bija īstenībā.

Kaut gan tika uzskatīts, ka Kjohejam ir māte, viņam jau no agras bērnības nebija saglabājušās nekādas atmiņas par viņu. Veca aukle ' dzirdīja viņu ar pienu, mainīja autiņus, pavadīja uz bērnudārzu un veda mājās, gatavoja un deva līdzi ēdienu, kad viņš brauca ekskursijās.. Māte uzstājās kā māte tikai «Vecāku un skolotāju asociācijas» sapulcēs un atklāto stundu dienās, kad tur pulcējās daudz cilvēku. Šādas reizēs viņa izskatījās sevišķi skaista un pievilcīga.

Tomēr bērnībā Kjohejs cienīja māti un pat lepojās ar to, ka viņa atšķirībā no cilām sievietēm skaisti ģērbās, arī atrazdamās mājās, ļ

Kļūdams vecāks, viņš izprata mātes butību un sāka just spīvu niknumu pret šo skaisto, it ka darbīgo, bet īstenībā tukšo būtni. Pirmo reizi viņš nonāca pie šāda atzinuma, vēl būdams pirmklasnieks. Skolā visi gatavojās pārgājienam, bel māte tajā dienā kopā ar citām turīgām dāmiņam devās uz sveiku sarīkojumu veco ļaužu pansionātā. Kā par nelaimi, vecā aukle toreiz slikti jutās un '■ atprasījās uz mājām.

Māte pat neiedomājās, ka vajadzētu ielikt Kjoheja somā kaut ko ceļamaizei, bet visu laiku pielaikoja dažādus tērpus. Beidzot viņa paskaidroja:

— Šodien māmiņa apmeklēs ļoti mīlīgus vecīšus, bet Kjohejam būs jāpaciešas. K^d pienāks pusdienu laiks, nopērc pats sev kaut ko ēdamu.— Un iedeva viņam tūkstoš jenu naudaszīmi.

Lai citi bērni nepamanītu, ka viņa mugursoma ir tukša, Kjohejs iebāza tajā plīša lācīli, ko viņam uzdāvināja bērnudārza.

Pārgājiena ceļamērķis bija kalnu ezers. Toreiz tūkstoš jenu bija krietna nauda, bet ko par to var nopirkt tālu kalnos? Citi bērni jautri čaloja ar saviem vecākiem, kas kopa ar viņiem bija devušies pārgājienā un izsalkuši tina vaļā brokastu sainīšus. Bet Kjohejam nebija līdzi pat pudele ar ūdeni, un, iekams viņš sāka just izsalkumu, viņam jau bija izkaltusi mute. Cilu bērnu vecāki, žēlodami viņu, iedeva viņam rīsu plācenišus un pacienāja ar tēju. Zēnam bija kauns atvērt savu mugursomu, tadeļ viņš apēda cienastu, aizgajis tālāk prom gar ezera krastu. Mute gan bija piebāzta ar piācenlšiem, bet pār vaigiem ritēja asaras...

Kjohejam uz visu mūžu iespiedās atmiņā šī kauna un pazemojumu pilnā ekskursija ar lācīti mugursomā. Mate gan laikam to jau azmirsusi — tas taču bija tik sen. Nē, nebija aizmirsusi, bet viņai |uii prātā neienāca, ka viņš toreiz, ēdiena vietā iebāzis mugursomā Incīti. Viņa bija pārliecinātā, ka ar uzviju izpildījusi savu mātes pienākumu, iespiežot dēla saujā veselu tūkstoti.

Tēva it kā nemaz nebija jau 110 paša sākuma. Viņš mūžīgi bija «Izņemts, bet, kopš pievērsās politikai, viņi gandrīz vairs netikās, lai gim dzīvoja zem viena jumta. Un Kjohejs jutās tikpat kā bārenis, bet bārenim,protams, nevarēja būt nekādas atsvešināšanās no vecākiem.

Un vienlaikus viņš tomēr kopā ar māti piedalījās televīzijas pārraidēs «Sarunas ar dēlu», kas vienā rāvienā padarīja Jasugi Kjoko par visas Japānas māšu elku. Kāds izsmiekls! Un arī viņš, šā elka paraugdēls, nu k|uvis lieks.

Māte ar dēlu bija kļuvuši par viena nozieguma līdzdalībniekiem. Taču māte to neapzinājās. Bet dēls pārvērtas par hipiju, aizravās ar narkotiskām vielām un nodevās «brīvajam seksam». Ja to uzzinātu radioklausītāju un televīzijas skatītāju miljoni, Jasugi Kjoko labā slava tūdaļ izgaistu un droši vien negatīvi ietekmētu ari tēva politisko karjeru. Tādējādi galvenais trumpis tagad atradās Kjoheja rokās. Viņam likās smieklīgi abi vecāki, kuri pat nenojauta, ka paši iedevuši dēlam rokā ieroci, kas spēj viņus iznīcināt. Izmantojot šo «senču» nezināšanu, viņš bezkaunīgi uzdzīvoja. Vai tā nebija lieliska atriebība vecākiem, kas, nedomājot par sava bērna dvēseli, izmantoja viņu savtīgos nolūkos?

Kjohejs atgriezās no tualetes istabā, bet tur visi vēl arvien gulēja, vienā kaudze sakrituši. Tad viņš izgaja virtuve, apsēdās kaklā uz krēsla un aizsmēķēja. Pēkšņi aiz muguras atskanēja balss:

— Iedod man arī vienu.

Viņš atskatījās. Durvīs stāvēja meitene, kurai viņš nupat bija uzkāpis virsū.

— Usi pamodusies?

Kjohejs pasniedza viņai tSevcn stars* paciņu, un viņa veikli izvilka no tās cigareti.

— Še uguns.

— Tencinu.

Meitene aizsmēķēja pie Kjoheja uzrautā sērkociņa un dziļi ievilka dūmus.

— Parasti uz paģirām smēķis man nepatīk, bet šoreiz nez kāpēc Joli garšo.

Viņa jau bija apģērbusies. Plata ķīniešu stila blūze un midisvārki sedza viņas augumu. Tērps vispirms izcēla viešņas jaunību. Vel nav pat divdesmit. Laikam studente.

— Kur mēs iepazināmies?— Kjohejs mēģināja atcerēties.

— Tējnīcā «Dzjodzi». Sākumā cirkulējām pa bāriem, tad viss sagriezās viena virpulī un tu atvedi mani šurp.

Kā mazs bērns, kas pieķerts sīkā palaidnībā, viņa uz bridi izbāza ārā mēles galiņu, un viņas seja pavīdēja neviltots bērnišķlgums. Negribējās ticēt, ka pavisam nesen viņa piedalījusies «putu dejā» kopā ar nejauši sastaptiem vīriešiem.

— Ak «Dzjodzi»? Tātad ari tu tur dīdies ar visādiem «intelektuāļiem»?

— Fui, vai tad es izskatos pēc tādas?

Viņa iesmējās, un viņas vaigos ievilkās pievilcīgas bedrītes. Smaids bija atklāts un neviltots. Ieskatījies meitenei acis, Kjohejs pēkšņi noreiba.

«Vai tiešām viņa šonakt man piederējusi?» viņš vaicāja pats sev. Varbūt ja, varbūt ari ne. Balto putu jūrā viņš bija apskāvis visas pēc kārtas, un nakti partneres mainījās vairākas reizes.

— Mani sauc Kori Kjohejs. Bet tevi?

Viņa droši vien bija pateikusi savu vārdu tējnīcā iepazīstoties, bet viņš neatcerējās.

Pēdējā bārā, kas pagadījās viņu ceļā, viņš bija sarijies himinālu. Tabletes ir rūgtas, bet, labi sakošļājot, tās iedarbojas ļoti ātri. Pēdējā laika dabūt «zālītes» kļuva arvien grūtāk. Nepilngadīgajiem aptiekās tās nepārdeva.

Reizēm «zāļu» meklēšanai bija jāziedo vairākas dienas. Daži pēc tām brauca pa visu Japānu. Citi tās aizvietoja ar acu pilieniem un pretsāpju tabletēm, bet bija ari tādi, kas dzēra pat matus tonizējošos līdzekļus.

Kjohejam un viņa draugiem himināls bija retums. Vakar pēc ilga pārtraukuma beidzot palaimējās.

Viņš laikam bija iepazinies ar šo meiteni, būdams jau krietnā reibumā. Liekas, ka abi pat dejoja. Ja viņa dauzās pa džeza tējnīcām Kičidzjodzi tempļa rajonā, iespējams, ka viņa pieder pie tām kompānijām, kas pārcēlušās uz turieni no centra.

Pēdējā laikā «trako» un hipiju midzeņi no Sindzjuku pārvietojās uz Nakano, Ogikubo, Kifidzjodzi, Simokitadzavu, Dzijugaoku un citām Tokijas nomalēm. Taisnības labad jāsaka, ka šie jaunieši nebija nekādi «trakie» vai «hipiji» pēc savas pārliecības, bet vienkārši spēlējās. Starp viņiem bija augstskolu un tehnikumu iestājeksāmenos izkritušie vai ari atskaitītie, no mājām aizbēgušie, viltus modeļi, dizaineri un žurnālisti, viegla rakstura studentites, neatzīti mākslinieki avangardisti, neizdevušies kinooperatori, caurkrituši literāti, ambiciozi komponisti vai aktieri un citi tiem līdzīgie.

viņi visi bija jiozetāji, kas pat nedomāja par piedalīšanos

sabiedrības dzīves veidošana vai kādā ražošanas procesa, tolies

labprāt tēloja «trakos»un «hipijus». Drīz vien viņu iemīļotas

pulcēšanās vietas — Sindzjuku un Harad/.juku — kļuva plaši pazīs-

tamas visā Tokijā, un ap tam sāka klīst gan «kaķenītes», gan

vienka ršas staigules. «Iedzimtajiem» tas nepatika. Lai saglabatu savu slāju, viņi sāka «cilts migrāciju» uz nomalēm. Atteikušies 110 sabiedrības, šie dīkdieņi tēloja protestu pret sen izveidoto sabiedrisku morāli un struktūru, pret cilvēku nonivelēšanu.

Kas pieder mums, jaunajiem?» viņi nikni klaigāja, bet nevīžoja lic pirkstu pakustināt, lai paši sev iegūtu kaut vai mazumiņu. Apdullināja sevi ar narkotiskajām vielain, ar ausis apdullinošas muzikas skaņām, izvirtību un trakulīgu joņošanu ar motocikliem.

• Nav ko rūpēties par rītdienu. Kaut kā nodzīvot tikai šo vienu dirnu!» Šādu jauniešu vidū reizēm iemaldījās arī «īstie», kas uzst&jās pret visām pastāvošajām sabiedriskajām normām, bet galu galā tomēr saprata, ka nav nekādu izredžu uzvarēt, ja pretinieks ir visa sabiedrība. Tie pameta pilsētas, meklēdami savu utopiju vientuļas salās jūrā vai tālu kalnos. Pārējiem ciņa pret sabiedrības paražām bija tikai poza. Tic it viegli samierinājās, ka viņu labi situētie vecāki ieņem lieliskas vietiņas tajā pašā viņu nosodītajā sabiedrībā. Šādi mutes bajāri skaļi deklarēja, ka atsakās dzīvot kopā nr radiem, bet nepieciešamības gadījumā allaž atgriezās vecāku pajumtē. Bija pat tādi, kas nāca uz sanāksmēm no savām mājām. Apmainījuši maksas ģērbtuvēs savus parastos tērpus pret «trako uniformu» un pārvērtušies «pēkšņajos hipijos», viņi sūrojās par lielpilsētas valdošo vientulību un atsvešināšanos, par to, ka ir izstumti no dzīves un kļuvuši par dzimtās zemes «autsaideriem». Ja viņi tiešām būtu tādi, par kādiem uzdevās, viņiem nebūtu vajadzības tēlot inakslas darbiniekus un žurnālistus. Viņu nostājā skaidri jautās «brīvo profesiju» cilvēku apjūsmošana, kas atmaskoja viņu «antisa-biedrisko noskaņojumu». Tieši šo profesiju cilvēku darbība kalpoja vispirms sabiedrības interesēm.

«Ari šī meiča droši vien ir 110 šāda bara,» Kjohejs nodomāja.

— Vai nav gluži vienalga, kā mani sauc?— Viņa smaidot izvairījās no atbildes.

— Nelauzies! Tu man esi iepatikusies. Saki taču!

-— Mēs driz šķirsimies un laikam vairs nekad nesatiksimies.

— Bet es gribu vēlreiz tikties ar tevi.

— Ai, kāds sentimentālais atradies!

— Es tiešām tāds esmu. Citādi nedzīvotu vientulībā.

— Jums gan veicies, ja varat viens pats dzīvot šādā mājā.

— Kas nu par veiksmi! Nīkstu šeit kā vecāku pamests bārenis.

— Jūs esat bārenis? Es arī.

Šķila, ka viņā pamodusies līdzjūtība pret Kjoheju. Tagad meitene raudzījās viņā ar zināmu interesi.

— Tev nav vecāku?

— Jā, tikpat kā nav.

— Man arī. Kopš tās dienas, kad es devos pārgājienā ar lāci mugursomā, es atņēmu viņiem «mantojuma tiesības».

— Vai tad bērns var atņemt vecākiem mantojuma tiesības? Un kas tas par lāci?

Kjohejs pastāstīja par ekskursiju uz kalnu ezeru.

— Luk, kādas tās lietas! Tevi var tikai žēlot.

— Bet tagad tu pastāsti par sevi.

— Nekā sevišķa jau nav. Māte ir kādam draugaļa, tēvs... netīrs lops, kas izmanto māti kā verdzeni savās miesaskāres apmierināšanai. Tādēļ es aizbēgu no mājām.

— Kā tad tevi sauc?

— Asacda Mičiko.

— Labi. Bet kāpēc tu aizbēgi tikai tagad? Tu taču jau agrāk zināji visu par saviem vecākiem.

— Esmu stāvoklī. Negribēju klausīties kaunināšanā: «Tavā vecumā, tādos gados un jau...»

Mičiko gribēja nospļauties, bet laikus atcerējās, ka atrodas svešā mājā.

— Tatad tev nebija kur likties, tādēļ vakar atnāci kopā ar mums... Ko tu domā darīt turpmāk?

— Pati vēl nezinu. Man ir mazliet naudas, kādam laiciņam pietiks.

— Un, kad naudas vairs nebūs, ko tad?

— Es tik tālu uz priekšu nedomāju.

— Gribi padzīvot pie manis?— Kjohejs piedāvāja.

— Bet vai drīkst?

— Tu vienmēr būsi gaidīta.

— Tas man būtu īsts glābiņš.

— Tad viss ir izlemts.

Kjohejs sniedz^ roku. Mičiko neviļus cieši pieķērās tai. Tā abi jaunie cilvēki bez kādām ceremonijām noslēdza «kopdzīves līgumu >.

No blakus istabas atskanēja troksnis. Izgulējušies ciemiņi beidzot sāka celties augšā.

2

Kens Šeftens, Ņujorkas policijas sestās pārvaldes divdesmit piektā iecirkņa inspektors, vienaldzīgi un nesteidzīgi soļoja pa Hārlemas aust rumu nostūri.

Izpētījis šo kvartālu krustām šķērsām, Kens lieliski saprata, ka

šeit arī mugurā jabūt acīm. Pec noteikumiem apgaitā jāiet diviem,

bet Kens allaž gāja viens, un iecirkni pret to neiebilda. Iedzīvotāju vairums šeit bija puertorikāņi un to dzīves līmenis vēl zemāks nekā nēģeru rajonos.

pie veca, gandrīz sagruvuša nama ieejas pulcējas kādi divdesmit Jaunieši un pusaudži. Uz ietves dubļos vārtījās piedzērušie un narkntiķi, bet apkārt bez mitas skraidelēja bērni. Vietējie iedzīvotāji pavadija Kenu naidigiem, piesardzīgiem skatieniem. Šeit viņš bija •vešinieks, bet no svešiniekiem neka laba nevarēja gaidīt. Kens bija pārliecināts, ka dažs labs no tiem, kas atklāti naidīgi blenza uz viņu, trulo slēpj pistoli. Šeit gandrīz visi pieaugušie jau bija sodīti, tādēļ llitrlcmas iemītnieki tika uzskatīti par Ņujorkas noziedznieku «rezerves armiju».

Čikāgas mafija bija solīda organizācija ar plašu vērienu, bet Ņujorkā pa lielākai daļai uzdarbojās visādi sīki salašņas, kuriem par upuri krita nejauši garāmgājēji.

Te nekad nevarēja paredzēt, kas tevi sagaidīs pēc brīža. Uzbruka viņi pēkšņi un bez kāda iemesla. Pat kaimiņi cits citam neuzticējās. Kad satikās divi šo graustu iedzīvotāji, viņi neizrādīja ne prieku, ne Kiivstarpēju laipnību, jo šis milzīgais mehāniskās civilizācijas centrs, ko sauc par Ņujorkas pilsētu, jau sen viņus padarījis cietsirdīgus. Šeit katrs turas nošķirti no citiem.

Šeftens ienīda Hārlemu. Un tomēr viņš aizsvilās, ja kāds ķengāja šo rajonu. Tas, kas te nav dzīvojis, nekad nespēs saprast Hārlemas iemītnieku bezcerīgo izmisumu. Mazajos būcenīšos, par kuriem mēnesī 'jāmaksā piecdesmit dolāru, var tikai pārnakšņot, dienā tur nav pat kur apgriezties. Hārlemas bērni neapmeklē skolu, bet caurām dienām klimst šaurajās ieliņās. Citas vietas viņiem nav. Lai izrautos no šejienes, cilvēki kļūst par noziedzniekiem vai dodas karā.

Kens Šeftens pats kādreiz bija dzīvojis Austrumhārlemā. Padzīts no mājām, viņš pēc ilgām pūlēm sameklēja mazu istabiņu, kurā gandrīz nekad neiespīdēja saule. Hārlema drauģeļi iemācīja viņam zagt. Joņojot ar skrituļslidām, viņš it kā nejauši notrieca ielas tirgotāja leti, un, kamēr saniknotais saimnieks centās viņu panākt, Kena līdzdalībnieki piebāza kabatas ar izbirušajām mantām. Reizēm par zaglēnu upuriem kļuva tūristi, kas nejauši bija iemaldījušies Hārlcmā. Pusaudži tēloja fotogrāfus. Lai gan aparātā, protams, nebija filmiņas, viņi lūdza samaksāt par uzņemto fotogrāfiju. Līdzko tūrists izņēma naudasmaku, puikas to izrāva viņam no rokām un skriešus laidās proin pa tuvāko šķērsielu. Kenam bija gadījies iebāzt degunu arī svešos dzīvokļos.

Tagad ejot pa Hārlemu, Kens it kā ielūkojās savas pagātnes vispretīgākajās ainās. Bet tieši šeit bija iesākusies viņa dzīve. Un, kad šo rajonu nopulgoja tie, kas paši uz savas ādas nebija izbaudījuši , šejienes šausmas, Kens ne pa jokam k|uva dusmīgs.

Beidzot Kens atrada ilgi meklēto daudzdzīvokļu namu 123. iela. i Aiz ieejas durvīm atradās tumša kāpņu telpa. Visas sienas bija izraibinātas ar neķītriem saukļiem, kas rakstīti ar eļļas krāsām,! flemāsteriem vai pulverizatoru laku. Retie pretkara lozungi un kritiskās piezīmes par valdības politiku to vidū likās ka svešķermeņi.]

Pie pašas ieejas tukšu skatienu Kenā vērās sprogains jaunietis, j Viņam blakus stāvēja vairāki bērni 110 pastāvīgas badošanās uzpūs-fl tiem vēderiem.

— Vai šeit dzīvoja Džonijs Heivards?— Kens vaicāja jaunietim.

— Nezinu,— tas norūca, izspļāvis košļājamo gumiju.

— Ak nezini? Bet kur tu pats dzīvo?— Kona balss skanēja asi kā nazis.

— Kāda tev darīšana, kur manas mājas?

— Es vēlreiz jautāju — kur tu dzīvo?

Tādu kaut vai piekauj — vairāk par putekļiem neko ārā neizda- 1 būsi. Ja inspektors meklē māju, nekas labs nav sagaidāms. Šejienes puiši nevar ciest, ka policija interesējas par viņu «laktām».

Sapratu. Es nesen kā pārcēlos uz šejieni. Pats vēl nevienu nepazīstu. Pajautā Mario.

— Mario?

— Astotā istaba pirmajā slavā. Mario šeit pārzina durvis.

Iegājis mājā, Kens nokļuva pilnīgā tumsā. No kāda dzīvokļa plūda

ieslēgta televizora skaņas. Acis pamazām pierada pie tumsas. Kāpņu telpā kaut kas smirdēja. No griestiem nokarājās sadauzīta lustra bez lampiņam. Šķita, ka tā nogāzīsies pie visniecīgākās zemestrīces. Kens devās uz priekšu. Uz durvīm nebija ne plāksnīšu ar uzvārdiem, ne istabas numuru. Koridors bija piebāzts vecām, no istabām izmestām grabažām. Aiz kādām pusatvērtām durvīm visa skaļumā bija ieslēgts televizors, un no turienes skanēja apdullinoša džeza mūzika.

Kens kliedza šajās durvīs:

— Sakiet, lūdzu,— kur ir Mario istaba?

Istabā kāds sakustējās, bel ārā neviens ncnāca. Kens atkārtoja savu lūgumu. Uz sliekšņa parādījās drukna sieva pusmūža gados un uzmeta Kcnam aizdomīgu skatienu.

— Ir gan uzbāzīgs! Nu, es esmu Mario. Bet kas jūs tāds?

— Jūs esat Mārio? Gribēju jums šo to pajautāt.

Kens nebija gaidījis, ka Mario būs sieviete, tādēļ mazliet apjuka. Ieraudzījusi Kena rokās policista piezīmju grāmatiņu, Mario saspringa...

— Policija? Ko tai no manis ievajadzējies?

— Atļaujiet man ieiet iekšā.

Ar plecu pabīdījis sāņus Mario, kas aizšķērsoja viņam ceļu, Kens Iegāja istabā. Tajā atradās gulta, ēdamgalds ar krēsliem, ledusskapis un televizors.

Ko jus vēlaties?— Mario neslāpa dusmas par Kona ielaušanos.

Vispirms dariet kaut ko ar to vājprātīgo televizoru. Visus kaimiņus sacelsiet kājās.

Visas nepatikšanas allaž izceļas klusumā,— Mario atcirta, tomēr izslēdza televizoru un naidīgi uzlukoja Kenu, it kā jautājot:

• Kas tad galu galā no manis vajadzīgs?»

Mums zināms, ka šaja māja dzīvojis Džonijs Heivards...

— Jā, bija te tāds. Bet tagad ir aizbraucis.

— Džonijs ceļojuma laika Japānā nomiris. Vai viņam ir ģimene?

— Džonijs nomiris Japanā? Tiešām?— Mario izbijās laikam ne pa jokam.

— Jā. Vajag saņemt no turienes viņa pīšļus.

— Viņam bija tēvs, bel pirms trim mēnešiem tas gāja bojā zem automašīnas. Uet, ja arī bulu palicis dzīvs, tik un lā nekādas jēgas no viņa nebūtu.

— Vai viņam nav kādu citu radinieku?

— Domāju, ka nav. Bet neko sīkāk nezinu.

— Vai jūs šajā namā vācat īres maksu?

— Jā, es. Bet šeit neviens nesteidzas maksāt. Visus apstaigāt — tas ir liels darbs. Neparko nebūtu uzņēmusies, ja man pašai tādēļ nepiešķirtu par brīvu šo istabu.

— Ar ko nodarbojās Džonijs Heivards un viņa levs?

— Džonijs kaut kur strādaja par kravas automobiļa šoferi. Bet vecais bija pēdīgais plencis, sēdēja dēlam uz kakla un nodzēra visu, ko tas nopelnīja. Reizēm gāja pa ielu, visu ceļu dzejoļus skaitot. Laikam izglītots bija. Es jau ar viņu daudz nesatikos.

— Bet jūs taču esat šeit it kā pārzine?

— Mans pienākums — īres naudu savākt. Nekas cits man nav jāzina.

— Vai viņi šeit jau sen dzīvoja?

— Šeit visi sen dzīvo. īres maksa niecīga. Nu jau laikam būs piecpadsmit gadi, ka viņi ieradušies šaja māja.

— Kur viņi pirms lam dzīvojuši?

— Kā lai to zinu? Viņi neprata ar cilvēkiem sadzīvot, ne ar vienu kaimiņu nedraudzējās.

— Vai Džonijs nestāstīja, kāpēc viņš brauc uz Japānu?

— Kaut ko jau melsa, bet es neka lāga nesapratu.

— Bet ko viņš tieši teica?

— Ka braukšot uz Japānu «paskatīties Kisumī».

— Kas tas par «Kisumī»?

— To es nezinu. Varbūt cilvēka vārds vai arī kādas vietas nosaukums. Japāņiem ir daudz savādu vardu.

— Un vairāk nekā neteica?

— Nekā. Nebija viņš sirsnīgs. Pat dāvanu atvest nesolījās. Un, ja jau ir beigts, tad vairs nav ko cerēt. Bet kāpēc viņš nomira?

— Viņu nogalināja.

— Nogalināja?— Mario ieplēta inuli.

— Man ir uzdots sniegt atbildi japāņu policijai. Parādiet Džonija istabu!

— Tad tiešām nogalināts? Tokijā? Stāsta, ka tā esot briesmīga pilsēta.

Mario pēkšņi pamodās ziņkārība, un viņa labprāt pavadīja Kenu uz Heivardu mitekli.

Tumšās, šaurās istabiņas logā bija redzama tikai pretējā nama kailā siena. Televizors, ledusskapis, gulta, drēbju skapis, divi krēsli, mazs' galdiņš pie pašas gultas un plaukts ar dažām grāmatām. Ledusskapis bija galīgi tukšs. Elektrība atvienota. Istaba bija glīti sakopta. Acīmredzot saimnieks pirms lielā ce|ojuma bija savedis visu kārtībā.

Vēlreiz uzmetis acis tukšajam ledusskapim, Kens nodomāja, ka Heivards, pošoties tālajā ceļā, laikam nemaz nav domājis atgriezties.

— Vai viņš kārtīgi maksāja par istabu?

— Šajā ziņā Lija ļoti kārtīgs. Ne reizes nebija jāskubina.

— Līdz kādam laikam viņš ir samaksājis īri?

— Par šo mēnesi arī.

— Tātad vēl pusmēnesi istaba ir viņa rīcībā. Bez policijas norādījuma neviens nedrīkst to aizņemt.

— Un kas turpmāk maksās? Policija, vai?

— Nav ko uztraukties. Tādā mēslu kastē dzīvot gribētājs tik ātri neuzradīsies.

— Kas par mēslu kasti! Kauns būtu tā izrunāties!

Mario dusmas lika Kcnam atvadīties. Formāli it kā varēja aprobežoties ar šīsv dienas apsekošanu un ziņot uz Japānu, ka nekā jauna uzzināt nav izdevies. Kens pildīja šo uzdevumu pēc augstāk stāvošu instanču pavēles un ar Heivarda lietu nodarbojās bez degsmes. Kaut kur ārpus ASV robežām bija gājis bojā kāds nēģeris. Nu, un kas par to? Ņujorka jau tā ir pārapdzīvota. Kenam bija dots rīkojums ievākt ziņas par Heivardu galvenokārt tādēļ, lai izpildītu pieklājības pienākumu pret japāņu policiju. Ja jau svešas valsts policija tik cītīgi ķērusies pie šīs lietas izmeklēšanas, tad arī amerikāņi — nogalinātā tautieši — nedrīkstēja stāvēt malā.

«Lūk, ja viņa līķis uzpeldētu Hārlemas upē, tas tiktu izskaidrots

ka viens no daudzajiem nelaimes gadījumiem,» Kenam ienāca prātā ķecerīga doma.

Pašreiz beigt Heivarda lietu vēl nebija iespējams. Vajadzēja pārbaudīt, ko par Heivardu zina valsts iestādēs. Centrālais notariāts, kur tiek reģistrēti ņujorkiešu dzimšanas, nāves un precību dati, apliecināja, ka Džonijs Heivards ir dzimis 1950. gada oktobri Ņujorkā, 139. ielā. Viņa tēvs Vilšovs Heivards bija karojis Klusā okeāna frontē, 1949. gadā demobilizēts un tā paša gada decembri apprecējies ar Terēžu Norvudu. Pēc gada piedzimis Džonijs, bet 1958. gada oktobri viņa māte nomirusi. Ne par pašu Džoniju Heivardu, ne par viņa radiem nekādu citu datu nebija.

Ņujorkas policija nosūtīja uz Japānu attiecīgu ziņojumu un līdz ar to uzskatīja, ka tās misija veikta pilnā mērā. Lai tagad Japānas policija pati tiek galā. Ne jau velti saka, ka japāņu policija lieliski prot savu darbu, bet mums no tā, ka ārzemēs nobeidzies viens nēģeris, nav ne silts, ne auksts.

Gan Kens Šeftens, gan viņa priekšniecība drīz vien aizmirsa Heivardu, bet pēc kāda laika no Japanas caur Interpolu tika atsūtīts atkārtots pieprasījums: «Vēl arvien hav nekāda pieturas punkta slepkavas atrašanai. Lūdzam veikt izmeklēšanu cietušā dzīvesvietā un nosūtīt mums bez faktu materiāliem ari jūsu pieņēmumus, kas varētu būt saistīti ar noziedznieka personību.»

— Vai, cik tie japāņi ir uzbāzīgil—Kens žēlojās saviem draugiem.

— Nogalināts ir amerikānis, un tas laikam viņu godam kanti rīvē.

— Būs vien tev jāpapūlas uu vēlreiz jāaiziet uz to māju, kurā dzīvojis Heivards,— gandrīz kā atvainodamies, teica Kena priekšnieks. 123. iela atradās Kena teritorijā, tātad daiboties tur vajadzēja viņam.

— Jūs sakāt, ka vajag pameklēt, vai neatradīsies kaut kas interesants? Bet tur nekas nav palicis. Salūzusi gulta, pāris krēslu un tukšs ledusskapis. Pie labākās gribas vairs nekā nesameklēsi.

— Parakņājies vēlreiz tajos krāmos. Apjautājies, vai pirms Heivarda izbraukšanas uz. Japānu pie viņa nav bijis kads ciemiņš. Painteresējies par Viņa darbavietu, gaitām, ieradumiem. Vai viņš nav bijis saistīts ar kādu kompāniju...

To visu vajadzēja izdarīt jau tad, kad no Japānas tika saņemts pirmais pieprasījums. Bet amerikāņu policisti nolēma, ka ar šo lietu jānodarbojas pašiem japāņiem, jo noziegums taču bija izdarīts viņu zemē, tādēļ izturējās pret šo izmeklēšanu visai vienaldzīgi. Viņiem jau tā bija darba līdz kaklam.

Smagiem soļiem Kens alkal aizvilkās uz 123. ielu. Bet nekā jauna neizdibināja. Pie Heivarda neviens nebija nācis, un ne ar kādām aizdomīgām personām viņš nebija ticies.

Šķendēdamies par veltīgi izniekoto laiku, Kens ziņoja priekšniekam par savu neveiksmi, bet tad atcerējās vel vienu sīkumu. Pirms atvadīšanās Džonijs bija teicis Mario, ka braukšot uz Japānu paskatīties «Kisumī». Toreiz uz Kena jautājumu, kas tas par «Kisumī», sieviete bija atbildējusi: «Varbūt cilvēka vārds vai ari kādas vietas nosaukums.» Kens izstāstīja par šo sarunu, un japāņu policija nekavējoties tika informēta par mīklaino vārdu «Kisumī».

3

Tātad Heivards bija devies uz Japanu, lai redzētu «Kisumī». Kas tas varētu būt — cilvēka uzvārds vai vietvārds? Japāņu izmeklētājiem bija par ko palauzīt galvu.

Pieņemsim, ka tas ir uzvārds. Tādā gadījumā — ar kādiem hieroglifiem vai kādu hieroglifu kombinācijā tas bulu jaraksta? Tūdaļ nak prātā vismaz septiņi varianti. Var jau sameklēt arī vel cilus, bel tie ir pārāk reli sastopami. Un ka ar vietvārdiem? Japānā nav atrodams tāds ģeogrāfisks punkts, kura nosaukums būtu «Kisumī». Fonētiski līdzīgi izrunājami ir seši vietu nosaukumi: Kisimi Jamaguči prefektūrā, Kisuki Simanes prefektūrā, arī Kisuki (citi hieroglifi) Ehimes prefektūrā, Kidzuri Osakas apkaimē, Kudzumi Kioto tuvumā un vēl — Kudzumj (atkal cili hieroglifi) Čibas prefektūrā. Iespējams, ka starp tiem miestiņiem un ciematiņiem, kas nav minēti «Japanas vietvārdu rādītājā», arī varētu atrast ko līdzīgu «Kisumī», bet izmeklēšanas nodaļai tāds darbs nebija pa spēkam. Turklāt Heivards acīmredzot ar to bija domājis kaut ko zināmu, varbūt pat kādu tūrisma centru.

Necerot uz veiksmi, izmeklēšanas grupa nosūtīja uz iepriekš minēto sešu vietu policijas iecirkņiem cirkulārās vēstules ar lūgumu sameklēt cilvēkus, kam varētu būt kādi sakari ar amerikāni Džoniju Heivardu.

Kā jau varēja gaidīt, no visām sešām vietām pienāca vienādas atbildes: «Nedz personas, nedz kādi lieliski pierādījumi, kas būtu saistīti ar izmeklējamo lielu, nav atrasti.» Pieņēmums, ka «Kisumī» ir vietvārds, izrādījās aplams.

Pamazām virsroku guva versija, ka «Kisumī» ir cilvēka vārds. Bet, kā izdevās noskaidrot, Heivards Japānā nebija ticies ar cilvēku, kuru sauktu Kisumī.

Tad radās doma, ka tas varētu būt firmas vai restorāna, varbūt bāra vai tējnīcas nosaukums. Vārds «Kisumī» atgadināja slavenas parfimērijas firmas nosaukumu. Taču nekas neliecināja par nelaiķa sakariem ar šo uzņēmumu, bet restorāns, bārs vai tējnīca ar šādu izkārtni neatradās ne Tokija, ne Osaka, ne Kobē, ne Kioto, ne ari kadā citā lielākā Japānas pilsētā.

Pilnīga kapitulacija. Vienīgais no Ņujorkas saņemtais pavediens neizbēgami pārtrūka.

KAUNPILNAS PĒDAS

1

Pēdējā laikā Ojamadam Takeo bija radušās aizdomas, ka viņa sieva Fuinie kļuvusi viņam neuzticīga. Viņš it kā juta, ka viņai līdzas atrodas cits vīrietis. Nekādu pierādījumu Ojamadam nebija, bet visu laiku viņu vajāja savāds nemiers.

Kad viņš sarunājās ar sievu, viņa reizēm atbildēja likai pēc kāda laika. Likās, ka domās viņa ir kaut kur tālu prom. Kad Ojamada sievai uzsauca, viņa nekavējoties atbildēja, veikli tēlojot, ka uzmanīgi klausās. Bet, jo lielāku uzmanību viņa tēloja, jo aizdomīgāks kļuva Ojamada. Šādos gadījumos Fuinie bija uzkrītoši mierīga. Dabiskāk izskatītos, ja viņa būtu kaut mazliet satraukusies. Ja sievietei pilnīgi nekā nevar pārmest un vīra klātbūtnē viņa izturas gluži mierīgi, tad droši vien var teikt, ka tas ir aizdomīgi. Tātad viņai ir kaut kas, ko slēpt.

Ojamada mīlēja sievu. Ar viņu kopā nebi ja kauns rādīties nevienā vietā. Tiešām — kad šis laulātais pāris gāja pa ielu, vīrieši atskatījās, un viņu acīs vīdēja skaudība un greizsirdība. Šāda sieva, pēc Ojainadas domām, bija pārāk laba, tādēļ viņš nerada nekur sev mieru, jo bija ieņēmis galvā domu, ka visas pasaules vīrieši alkst pēc Fumies. Vīrs bija pārliecināts, ka, tiklīdz viņš novērsis no sievas acis, tā aikainic tēvaiņi aizvedis to sev līdzi kaut kur tālu prom no viņa.

Pirms kāda laika Ojamadam bija pasliktinājies veselības stāvoklis. Ārsti atrada nelielu slimības perēkli plaušu augšēja daļā un ieteica divgadīgu ārstēšanās kursu. Viņš strādāja nelielā uzņēmumā, kur nebija nokārtots sociālās nodrošināšanas jautājums, un jau pec pusgada viņa pārāk pieticīgie ietaupījumi no darba algas bija izsīkuši.

Lai uzturētu vīru un samaksātu par viņa ārstēšanu, Fuinie nolēma sākt strādāt. Darbu, kas neprasītu daudz laika un tiktu labi atalgots, varēja atrast tikai naktslokālos.

Izlasījusi avīzē sludinājumu, Fuinie devās uz otrās šķiras bāru

*Cattleya» Gindzā , kur viņai tūdaļ piedāvāja hosteses^8 vietu. Bāra pārzine pirmajā acu uzmetienā novērtēja I-'uinies dotības un pieņēma viņu darbā ar reti izdevīgiem noteikumiem.

Padzirdējis par bāru, Ojamada sadrūma, bet Fumiei tur tika apsolīts* daudz lielāks atalgojums, nekā viņš pats bija pelnījis, tādēļ viņam vajadzēja klusēt. Lai atrak izveseļotos, viņam bija nepieciešamas dārgas zāles un augstvērtīgs uzturs. Tātad bija vajadzīga nauda. Un galu galā sieva taču iestājās darba tikai viņa dēļ.

— Tagad hosteses darbs ir pavisam citāds nekā agrāk. Un nekā slikta tur nav. Sievietes, kas vēlas ātri nopelnīt naudu, labprāt strādā bāros. Tur var sastapt gan kantoristes, gan studentes. Arī precetas sievas nav retums. Uz vīriešiem — ja nu vienīgi uz tevi — man pat skatīties negribas, tādēļ neuztraucies par manu darbavietu un labāk ātrāk veseļojies,— Fumie mierināja viru.

Pēc pusgada Ojamada tika izrakstīts no sanatorijas. Jaunība un spēcīgais organisms ļāva izveseļoties ātrāk, nekā bija domāts, un ārsti atļāva viņam kādu laiku dzīvot mājās, Bet strādāt viņš vel nedrīkstēja. Bija jāpārtiek no Fumies ienākumiem.

— Nu, un kas par to? Es tafu esmu tava sieva. Kad vīrs slimo, sievai jā rūpējas par viņu. Kā gan citādi?— Fumie dusmojās, redzēdama Ojamadas satraukumu.

Taču nepagāja ne pusgads, un Fumie pānnaiiiijās līdz nepazīšanai. Skaistums bija viņai dabas dots, bet tagad pievienojās vēl profesionāls rūdījums.

Ojamadam nepalika, ka sieva, kas agrak piederēja tikai viņam vienam, tagad il ka kļuvusi pieejama publikai. Senāk viņai reizēm bija pietrūcis smalkuma, bet viņam patika šāds viņas skaistums. SLarp ēdienu no pašu mājas virtuves un mielastu lepnā restorānā ir liela atšķirība. Fumie tagad ir kļuvusi par delikatesi pārsātinātiem gardēžiem, bet Ojamada vēlējās baudīt ēdienu, kas ar izdomu bija pagatavots tikai viņam vienam, jo veikala kārumus katrs var nopirkt par naudu.

Kad viņs paieica k> f umiei, viņa iesmējās.

— Ko tu runā! Es piederu tikai tev. Ja manī parādījies kaut kas jauns, tā ir vienkārši maska klientiem. Es stingri sargāju sevi no citiem, jo gribu piederēt tikai tev.

Bet pat tāda— tikai viņam un nevienam citam piederoša — viņa tomēr uzvedās mazliet citādi — il ka tēloja publikai. Pusgada laikā puķudārzs, ko viņš bija kopis ar neizsakāmu mīlestību, bija pārgājis

citu daudz veiksmīgāku, daudz profesionālāku dārznieku īpašumā.

Iespējams, ka tāda Fumie bija nepieciešama darbam Gindzā. Viņa nebija vairs tikai Ojamadas sieva, bet «sieviete no Gindzas», kas uzstājās plašai auditorijai. Bet tieši tas bija izglābis Ojamadam dzīvību. Par to, ka viņš ir izveseļojies un viņi necieš badu, bija jāpateicas vienīgi sievai.

Kaut arī tas bija sāpīgi, viņš tomēr ticēja, ka spēs pārciest visas nedienas. Viņa sieva it kā eksistēja paralēli «sievietei 110 Gindzas». Samierināšanās bija neizbēgama, bez tās nevarēja izkļūt no likstām.

Bel Gindzas ietekme ielauzās ari lajā terilorijā, kuru Ojamada uzskatīja likai par savu. Uzbrukums bija reāls un ļoti nežēlīgs. Viņam un likai viņam domātais pieticīgais dārzs arvien vairāk un vairāk tika atsavināts.

Zobus sakodis, viņš nolēma pārciest šo pārestību. Jācieš, līdz pats pilnīgi atžirgs. Bet, tiklīdz viņš nostāsies pats uz savām kājām, tūlīt padzīs visus iebrucējus un grauzējus, atdzīvinās dārzu un sāks audzēt brīnišķīgas, neredzētas puķes, kas vairs netiks rādītas nevienai svešai acij.

Ojamada juta, ka tā Fumie, pie kuras viņš bija pieradis, aizslīd aizvien lalāk, izpaužoties it ka jaunā individualitātē. Viņa pamazām pārstāja būt viņa sieva un kļuva par citam vīrietim piederošu sievieti.

Šī iedoma, kas šausmināja Ojamadu, nebija bezjēdzīgi murgi. Ar vīra nekļūdīgo intuīciju viņš sadzirdēja la otra vīrieša soļus pat viņu guļamistabā.

Viņš pateica Fumiei par savām aizdomām. Sākumā viņa tikai smējās, tad, skumji smaidīdama, sāka vīram pārmest, ka viņš netic viņai.

Svešinieka ietekme lēni, bet neatlaidīgi pastiprinājās. Sieva tagad ģērbās citādi, lietoja citu kosmētiku. Senāk viņai palika japāņu smaržas, jo, pēc viņas vārdiem, tās viņai labāk piestāvēja. Tagad viņa bija iecienījusi importa smaržas, kas ar savu specifiski dienvidniecisko aromātu likās kliedzošas un uzbāzīgas.

Viņai bija ari daudz Ojamadam nepazīstamu greznumi ieliņu. Krievzemes dzintara krelles, amerikāņu rokassprādze «indiāņa asa ras»... Kad Ojamada vaicāja, no kurienes viņai šīs mantas, Fumie mēdza teikt, ka tās ir klientu dāvanas, bet diezin vai parastie bāra apmeklētāji pasniegtu tik dārgus suvenīrus.

— Gindzā ir dažādi klienti,— viņa paskaidroja, bet Ojamadam šķita, ka krelles un rokassprādzi dāvinājis viens un tas pats cilvēks, jo abas rotas bija saskaņotas gan pēc krāsas, gan formas.

Taču šāds novērojums vēl nebija pierādījums, tikai iemesls dziļākām aizdomām.

Un, lai cik dziļas tās būtu, bez noteiktiem pierādījumiem viņš nekā nevarēja darīt. Pašreiz viņš ir pilnīgi nespējīgs un atrodas sievas apgādībā. Tomēr pat nespējnieks var atgūt sievu, ja la patiešām ir nolaupīta, .la tava teritorija kads ir ielauzies, jāsaceļas un jadod tam pretspars.

Bet, kad Ojamada, sakoncentrējis slimības nokausētos spēkus, gribēja sākt sīvu cīņu, pēkšņi viņa sieva pazuda bez vēsts.

2

Tajā naktī viņa neatgriezās mājās. Tas bija tiešs izaicinājums Ojamadam. Pretinieks tātad jūtas pietiekami stiprs un atklāti pieteicis karu. Maska ir nomesta, redzama naidīga seja.

Gaidīdams sievu, Ojamada negulēja visu nakti un rītausmā jutās galīgi satriekts. Tas bija nežēlīgs rīts, kas nepārprotami apliecināja vira pilnīgu sagrāvi.

Bet viņa sāncensis droši vien svin spožu uzvaru. Nebija grūti iedomāties, kā šis agresors, ar baudu apzinādamies savu triumfu, glāsta no vīra aizvilināto sievu, kas pec mīlas nakts un salda miega šūpojas lieglaimē.

Ojamada bija izmisis. Viņu mocīja kauns un bēdas. Taču viņš negribēja padoties, cerēdams, ka varbūt vēl izdosies atgūt Fumii. Vai tad nevarēja gadīties — ak, kaut tā būtu!— ka viņa nav pārnākusi mājās cita iemesla dēļ, piemēram, strādājusi līdz vēlai naktij, nogurusi un pārnakšņojusi pie kādas draudzenes, bet, baidīdamās kļūt smieklīga, nolēmusi uz mājām nezvanīt. Ja tā noticis, viņa drīz pārnāks. Viņš ir pārsteidzies, domādams slikti par sievu. Būt precētai un uzturēt vīru nav nekas patīkams sievietei, kas strādā par hostesi. Viņa, protaijis, neslēpa vīra esamību, bet, strādājot bārā, centās daudz par to nerunāt.

Viņš gaidīja līdz pusdienai, bet Fumie nenāca. Ilgāk gaidīt vairs nebija spēka. Ojamada uzgrieza bāra īpašnieces telefona numuru.

Bāra īpašniece vel gulēja, un Ojamadas zvans pamodināja viņu. Uzzinājis, ka sieva beigusi darbu parastā laika pēc bāra slēgšanas, Ojamada pilnīgi pārliecinājās par Fumies nodevību.

— Naomi-čana aizgāja kā vienmēr. Varbūt tikai mazliet vēlāk,— samiegojusies īpašniece skaidroja.

Bārā Fumie bija pazīstama ar vārdu Naorni.

— Vai viņa aizgāja viena pati? Varbūt kopā ar draudzeni vai kādu klientu?

To es neievēroju. Bet vispār klienli dažreiz mēdz aicināt meitenes sev līdzi.

— Bet ne jau uz visu nakti?

Nu, ja uz viesnīcu vai kur citur...— Bāra īpašniece aprāvās pusvārdā, beidzot sapratusi, ka runā ar savas hosteses viru. Laikam viņa likai tagad galīgi atmodās.

— Vai tad Naomi-čana, piedodiet, jūsu sieva, nav pārnākusi mājās?—viņa jautāja pavisam citā tonī.

— Vēl nav. Vai viņa neteica jums, ka atceļā grib kaut kur iegriezties?— Protams, ja Fumie gribētu to kādam paziņot, viņa vispirms pateiktu to vīram, bet Ojamada bija ar mieru pieķerties pie visniecīgākā glābēja salmiņa.

— Nē, neko tamlīdzīgu es nedzirdēju,— īpašniece līdzjūtīgi atbildēja.— Gan jau parādīsies. Iespējams, ka naks uz darbu tieši no turienes, kurp aizgājusi.

— Jūs tā domājat?

— Viņa varbūt ir pārnakšņojusi pie draudzenes. Jūs taču dzīvojat diezgan tālu.

Viņi dzīvoja K. pilsētas nomalē uz Saitamas prefektūras robežas. Līdz Tokijas centram ceļā bija jāpavada vismaz stunda. Fumiei šāda braukāšana sagādāja lielas neērtības, taču Ojamadas veselības labad viņi tuvāk nepārcēlās.

— Bet agrāk sieva vienmer nakšņoja mājās...

— Kāpēc jūs uztraucaties? Pagaidiet vēl mazliet. Esmu pārliecināta, ka viņa ieradīsies darbā, it ka nekas nebūtu noticis. Tad es tūlīt jums piezvanīšu. Esmu viņai cieši piekodinājusi, lai veltīgi nesatrauc vīru. Tādēļ nevajag neka viņai pārmest.

Spriežot pēc sarunas, īpašniece baidījās, ka Ojamada var sadusmoties un aizliegt sievai strādāt, bet tad bars zaudētu savu labāko hostesi.

Taču Fumie neieradās darbā. Un arī nepiezvanīja. Kopš tās nakts viņa bija pazudusi bez pēdām. Neviens nekā nezināja par viņu. Autokatastrofa? Nolaupīšana? Ja būtu noticis nelaimes gadījums, par to ziņotu no policijas vai slimnīcas. Ja viņa būtu nolaupīta, noziedznieks noteikti censtos uzsākt sarunas.

Bet neviens neka neziņoja un uz sarunām neaicināja.

Ojamada pārskatīja sievas mantas, cerot atrast tajās kadu pierādījumu, kas uzvesti! uz pavedinātāja pēdām, bet nekā aizdomīga neatrada. Fumie bija atstājusi mājās visas rotas un dārglietas, pat dzintara krelles un «indiāņa asaras». Viņas mīļākie tērpi karājās skapī. Viss bija savā vietā, nebija vienīgi kleitas, kurā viņa todien aizgāja uz darbu.

Tas padarīja visu pilnīgi nesaprotamu. Ja Fumie būtu aizbēgusi ar kādu vīrieti, viņa droši vien būtu paķērusi līdzi visas kleitas un rotas.

Varbūt nolicis kas neparedzēts un viņai nekavējoties bijis jābēg?

Nākošaja dienā Ojamadu apmeklēja bara īpašniece. Fumies nozušana ļoti ietekmēja bāra darbu.

— \'ai viņa nedraudzējās ar kādu no klientiem?- Ojamada mēģināja izdibināt.

— Pie mums Naomi-čanu ļoti mīlēja. Daudzi protežēja viņu, bet viņa nevienam īpaši neuzticējās.

Naktslokalu pasaulē rūdītā bāra īpašniece piemīlīgām, bet reizē vērīgām acīm aplūkoja māju, jo viņai bija aizdomas, ka Ojamada pats noslēpis sievu.

— Vai viņa nav aizgājusi pie kādas draudzenes?

— Klienti viņu mīlēja, bet ar jaunajām meitenēm viņa nedraudzējās. Ar precētām hostesēm tā mēdz būt.

Pēc sarunas ar bāra īpašnieci Ojamada uzzināja vēl vienu jaunumu. Apmēram divas reizes nedēļā Fumie atgriezās mājās divas trīs stundas vēlāk nekā parasti — pēc trijiem nakti. Viņa aizbildinājās ar aizkavēšanos darbā, un Ojamada ticēja viņai. Bārs dodot mašīnu braukšanai uz mājām, tādēļ virs neuztraucās.

«Mūsu darbs ir atkarīgs no klienta. Kamēr viesis nav aizgajis, mēs ari nevaram iet prom. Tu nedusmojies,» viņa sacīja it ka atvainodamās, un Ojamadam nebija ko iebilst.

Tādas sarunas, protams, nemazināja viņa aizdomas, bel virs. kas atradās sievas apgādībā, taču nedrīkstēja ierasties pie viņas darbā un pārbaudīt teikto likai (ādē|, lai apvaldītu savu greizsirdību.

Toties tagad kļuva skaidrs, ka bārs vienmēr lika slēgts noteiktā laika — divpadsmitos naktī.

— Mēs jau varētu strādāt ilgāk, bet policija sienas klal. Un Naomi-čana vienmēr gāja prom līdz ar bāra slēgšanu, bāra īpašniece apgalvoja.

No Gindzas līdz mājām ar autobusu var atbraukt stundas laikā. Ar vieglo mašīnu vel ātrāk. Tātad sieva divreiz nedēļa kaut kur uzturējusies divas trīs stundas. Kur un ar ko viņa pavadījusi šo laiku? *

Ojamada sāka sievu meklēt. Ja viņš Fumii atrastu, tik un tā nevarēja galvot, ka viņa atgriezīsies mājās, taču Ojamada negribēja atteikties no sava nodoma. Klusībā viņš vēl arvien ticēja sievai.

Viņš nolēma vispirms atrast savu sāncensi. Viņa noteikti atrodas pie šā vīrieša. Sieva ir pārliecināta, ka vīrs nespēs viņu sameklēt, bet gan jau kaunpilnās pēdas kaut kur parādīsies.

Iespējams, ka naktīs, kad viņa vēlu pārnāca mājās, šis vīrietis pavadīja viņu...

— Automašīna!— Ojamadam pēkšņi šķila, ka viņš ir uz pareizā ceļa. Agrāk viņš bija ticējis, ka mašīnu dod bārs. Tagad viss ir skaidrs: viņa aizgāja no darba parastā laikā, bel atgriezās velu, tatad mašīna viņai bija jagadā pašai. Lai viņš būtu mierīgs un neietu viņai pretī, sieva apgalvoja, ka atbraukšot ar mašīnu, lādeļ neesot par ko uztraukties. Un vel piebilda, kā celties nakts vidu un iet arā uz ielas būs kaitīgi viņa veselībai, kas tikko sāk uzlaboties.

Tikai tagad Ojamada beidzot saprata, ka sievu patiešām pavadījis vīrietis, tādēļ viņa negribēja, ka vīrs viņus ieraudzītu. Ja vīrietis vedis viņu persouīgaja automašīnā, varbūt kads ir to ievērojis. Ojamada nolēma tūdaļ sāki iztaujāšanu.

Viegli teikt — iztaujāt. Bet vai šajā klusaja nomalē atradīsies kāds, kas ir nomodā tik vēlā nakts stundā? Neatradās neviens, kuru varētu izprašņāt. Vispirms vajadzēja sameklēt cilvēkus, kas neguļ vēl pēc pusnakts.

Bet tādu nebija. Pat dzelzceļa stacijas apkaimē, kur dzīve kūsāt kūsāja, pēc pēdējā vilciena aiziešanas viss apklusa. Turklāt Ojama-das māja atradās diezgan tālu 110 stacijas, Musasino meža nostūrī. Ja te kads parādītos, viņš paliktu nepamanīts.

Ojamada sāka naktīs klimst apkart mājai. Beiz viņu aizturēja policijas patruļa, kurai šis veļā nakti vientuļi klīstošais cilvēks ļoti atgādināja mēnessērdzīgo. Policisti aizveda viņu uz māju 1111 likai tad likās mierā.

Pa ceļam viņš pratināja policistus, vai viņi nav redzējuši automašīnu, ar kuru viņa sieva braukusi mājās. Policisti nebija gaidījuši šādu jautājumu, tādēļ mazliet apjuka. Tomēr ari viņiem nekas nebija zināms.

Mājiens viņam tika dots gluži negaidīti. Ojamada aizbrauca uz bāru pēc sievas personīgajām mantām. Atceļā, ejot kopā ar cilve-kiem, kuri nāca no darba, viņš ievēroja, ka stacijas tuvumā sākti ceļa remontdarbi, kas šaja rosīgajā vakara stundā apgrūlinaja jau ta saspringto kustību. Automašīnu straumē radās sastrēgumi, starp mašīnām spraucās no ietvēm nogājuši cilvēki. Šoferi, zaudējuši pacietību, lika nepārtraukti rēkt automašīnu taurēm.

Kalpotājs, kas soļoja Ojamadam pa priekšu, sacīja savam kolēģim:

— Ir nu gan atraduši īsto laiku, kad sākt darbus!

— Tik tiešām, vienmēr kaul kur remonte.

— Varētu taču nestrādāt maksimumstundās, bet saraut naktīs. Nesen pie mūsu mājas laboja ūdensvadu, tad darbi norisa tieši pusnaktī, un neviens netika traucēts.

— Laikam kāds steidzīgs darbs.

— Bet par gājējiem neviens nedomā. Lai lik notiek kāda sadursme vai kādu savaino, tad gan darbu vadītājs dabūs vērt maku vaļā.

Nejauši noklausījies šo tukšo pļāpāšanu, Ojamada atcerojas, ka apmēram pinns mēneša viņam nakts laikā bija gribējies padzerties, bot ūdens no krāna netecēja.

«Tātad laja laikā varbūt laboja ūdensvadu?» Viņam iešāvās prātā lieliska doma. Kalpotāju saruna bija k|uvusi par mājienu, kas lika pavīdot līdz šim neiedomātai iespējai: «Varbūt Fumii ir pamanījuši ūdensvada meistari?»

Nākošajā rītā Ojamada devās uz pilsētas valdes celtniecības noda|u, kur viņam paskaidroja, ka pirms mēneša viņa kvarlalā tiešām labotas ūdensvada caurules. Viņš saka meklēt cilvēkus, kas bija tur strādājuši. Pilsētas ūdensvada pārvaldē viņš uzzināja, ka darbus veicis celtniecības uzņēmums «Okamoto Kogjo».

Ojamada aizgāja uz uzņēmuma kantori un no darbu vadītāja uzzināja vairāku strādnieku uzvārdus. Viņš bija neatlaidīgs, sameklēja šos cilvēkus — gan darbavietās, gan mājās — un, rādol viņiem sievas fotoattēlu, izprašņāja, vai tie nav redzējuši viņu automašīnā atbraucot un vai viņai līdzi nav bijis kāds vīrietis.

Strādniekiem ziņkārē spīdēja acis, lāču neviens nekā nezināja patoikl. Visas pūles izrādījās veltīgas. Toiner Ojamada nerimās. Var būt, ka remontdarbos bija piedalījušies ne likai štata strādnieki, bel arī uz laiku salīgti. Kāds no viņiem taču varēja ieraudzīt viņa sievu. Galu galā noskaidrojās, ka visi pagaidu strādnieki 110 brigādes, kas laboja ūdensvadu viņa mājas tuvumā, pēc darbu pabeigšanas, meklēdami labāku atalgojumu, izklīduši kur kurais. Vienam tomēr izdevās sadzīt pēdas.

— Tātad uz bildes ir jūsu kundze?— Strādnieks diezgan nekautrīgi aplūkoja fotoattēlu un palūkojās uz Ojamadu.— Nē, neatceros. •Vai ar viņu kas nolicis?— viņš jautāja, neslēpdams ziņkārību. Ojamada īsumā izstāstīja galveno.

— Nu, tagad man skaidrs. Aizlaidusies lapās jūsu sieviņa. Nekas labs nav gaidains. Vienreizējs sievišķis! Es arī mestos tādai pakaļ,— strādnieks līdzjūtīgi sacīja.

Sapratis, ka nekādas jēgas no tādas runāšanas nebūs, Ojamada pavisam sašļuka un Ievās prom, kad pēkšņi izdzirda, ka viņam kads seko, un atskatījās.

— Laikam kaut ko esmu atcerējies.— Panācis Ojamadu, strādnieks atvilka elpu.— Nezinu, vai tā bija jūsu sieva vai ne, bet naktī, kad es tur strādāju, tā ap trijiem no automašīnas izkāpa jauna sieviete.

— Tiešām? —Ojamada saspringa — nu beidzot kaut kas noskaidrosies.

— Jā. Biju pavisam piemirsis, bet tagad ienāca prātā. Kad viņa kāpa ārā no mašīnas, es vēl nodomāju: lūk, kāda skaistule, nudien kā no pasakas. Bija tumšs, 1111 es lāgā nesaredzēju, tikai atceros, ka tur mums bija pārnesamā lampa, un tās gaismā pavīdēja viņas seja, bāla, pat mazliet šaušalīga. Arī ģērbusies viņa bija kaut ka neparasti. I s pat apstulbu. Nē, es nodomāju, šī nav mums domata.

— Kas viņai bija mugurā?

— Nespēšu izstāsi 11. Virs svārkiem bija it ka vēl vieni svārki. Kaut kas ļoti skaists...

Tā acīmredzot būs bijusi Fumies pēc pasūtījuma darinātā vakarkleita, viņas mīļākais tērps. Sākumā viņa gāja uz darbu japaņu ģērbā, bet pēdējā laika arvien biežāk tērpās eiropiešu drēbēs.

— Vai viņai līdzi nebija kāds vīrietis?

— Šķiet, ka nebija,— strādnieks atbildēja, cenzdamies kaut ko atcerēties.

— Varbūt vīrietis sēdēja mašīnā?

— Nē, tajā bija tikai šoferis. Šaubu nav.

— Kādā mašīnā viņa atbrauca? Privātajā vai taksometrā?

Ja mašīna bija privāta, tad braucējs noteikti bija Fumies mīļākais.

— Nē, ne privātajā.

— Tātad taksometrā?

Ja Fumie atbraukusi taksometrā viena, tad mīļākais būs braucis citā mašīnā vai ari izkāpis pa ceļam. Ojamada juta, ka ar tādām grūtībām sadzītās pēdas tūlīt izzudīs. Uet var taču sameklēt to taksometru!

— Nē, nekādā taksometrā.

— Uet kā tad?

— Ta bija — ka to lai pasaka — mašīna uz pasūtījumu. Šoferis pats atvēra viņai durtiņas. Un mašīna nebija tāda ka taksometrs, bet lielākā un greznāka.

— Pēc pasūtījuma...

— Es vel nodomāju: pēkšņi nez no kurienes acu priekšā apstājas limuzīns un no lā izkāpj skaistule. Goda vārds, kā pasakā!

Tas, ka sieva atgriezusies pasūtītā automašīnā, bija vēl viens jaunums. Uārs tādu mašīnu, protams, viņai nepiedāvātu. Kas tad? Mīļākais? Fumie laikam baidījusies, ka viņu varētu izsekot, tādēļ izkāpusi no mašīnas kaut kur majas tuvumā.

— Vai jūs nepateiktu, kādai kompanijai piederēja tā automašīna?— Ojamada pieķērās pēdējai cerībai.

— Es skatījos tikai uz sievieti.— Strādnieks samulsis glaudīja vaigus.

— Varbūt jus • atceraties mašīnas numuru, firmas zīmi vai ko cilu?— Ojamada nerimās.

— Nezinu, vai tā bija firmas zīme, bet uz durtiņām bija uzzīmēts bruņurupucis.

— Uruņurupucis uz durtiņām?

— Redzēju to likai īsu bridi. Apgalvot nevaru, bel kaut kas līdzīgs bruņurupucim bija.

— Jūs esat pārliecināts?

— Es taču teicu, ka galvot nevaru. Tas taču bija naktī...

Nekā vairak no strādnieka izvilināt neizdevās, lonier salīdzinājumā ar iepriekšējo dienu pilnīgo neveiksmi tas bija bagātīgs guvums. Ojamada apvaicājās bārā un saņēma atbildi, ka tur nekad nav izmantotas pasūtāmās automašīnas ar bruņurupuci uz durtiņārrn.

Arvien ticamāk šķita, ka mašīnu sievai būs pasūtījis tas nezināmais vīrietis. Ojamada sameklēja telefonu grāmatā «Tokijas pasūtāmo automašīnu uzņēmumu apvienību» un piezvanīja uz turieni. Viņa aprēķins izrādījās pareizs. Ojamadam paziņoja, ka mašīnas ar bruņurupuča zīmi pieder kompānijai «Bruņurupucīšu transports», kuras galvenā garaža atrodas Ikebukuro rajonā.

Viņš nekavējoties devās uz šīs kompānijas kantori. Tas atradās putekļainā šķērsielā kaut kur pie Kavagoes lielceļa. Stāvvietā bija redzami vairāki taksometri un melnas pasūtamās mašīnas, ap kurain rosījās automehāniķi. Visas lepno automobiļu durtiņas bija izgreznotas ar bruņurupuču attēliem.

— Tātad pirms mēneša uz Mijamaes ielu K. pilsētā? Apmēram divas reizes nedēļā?— kompānijas darbinieks atkārtoja jautājumus, aizdomīgi vērojot Ojamadu.— Jūsu zināšanai, mēs par saviem klientiem nekādu informāciju nesniedzam,— viņš atcirta bez mazākās laipnības.

— Jūs vedāt manu sievu. Pirms dažām dienām viņa pazudusi bez vēsts, tādēļ cs viņu meklēju. Ja atrastos cilvēks, kas pasūtījis mašīnu, viņš varētu man palīdzēt. Ļoti lūdzu, noskaidrojiet pasūtītāju, tas taču nemaz nav lik sarežģīti.

— Sieva pazudusi?— Šie vārdi mazliet aizkustināja darbinieku.— Pagaidiet brītiņu, apspriedīšos ar vadību.

Viņš kaut kur aizgāja un drīz vien atgriezās kopā ar druknu vīrieti, kuram bija gadu piecdesmit. Ojamada vēlreiz izteica savu lūgumu.

Vadītājs piekrītoši māja ar galvu. Darbinieks atnesa biezu grāmatu un sāka t<> šķirstīt. Uz vāka rēgojās ar melnu tušu rakstīti hieroglifi: «Godājamo klientu pasūtījumu grāmata».

— Tātad pirms mēneša apmēram trijos naktī uz K. pilsētas Mijamaes ielu... Bet no kurienes viņa brauca? Pasakiet, no kurienes, un mēs tūdaļ atradīsim.

— Diemžēl es to nezinu. Man zināms tikai tas, ka mašīna redzēta tur pirms mēneša. Bet iespējams, ka šādi braucieni notikuši arī pēc tam.

— Jūs sakāt — divreiz nedēļā? Kādās, lūdzu, dienās?

— Kā nu kuro reizi. Tikai ne sestdienās un svētdienās.

Izejamās dienās bārs bija slēgts.

K. pilsēta, Mijamaes iela... Varbūt šis lc?—Darbinieka pirksts pēkšņi apstājas.

Atradāt?— Ojamada ielūkojās lappusē, cenzdamies apvaldīt satraukumu.

Trīspadsmitajā septembrī divos trīsdesmit nakti padot vienu mašīnu uz Minamioeukas rajona trešo kvartālu pie ginkgo koka, tālāk braukt uz K. pilsētas Mijamaes ielu.» Ja, šis klients bieži pasūta. Pieņemot pasūtījumus, mēs vispirms pievēršam uzmanību vietai, uz kurieni jānosūta mašīna. Bet jūs minējāt Mijamaes ielu IC. pilsētā. Tādēļ es uzreiz neaptvēru...

— Bet ko nozīmē «pie ginkgo koka»?

— Minamioeukas trešajā kvartāla aug liels ginkgo. Tas ir labs orientieris. Tādēļ mēs bieži sūtām mašīnas tieši uz turieni.

— Kas bija pasūtītājs?

— Ikreiz piezvanīja sieviete, uzdevās par Kavamuru.

— Vai savu adresi neminēja?

— Nē. Norādīja tikai ginkgo koku.

— Bet kam jūs sūtāt rēķinu, ja adrese nav zināma?

— Viņa maksāja skaidrā naudā.

— Skaidrā naudā?—Ojamadam likās, ka saņēmis pliķi. Viņš nebija domājis, ka par pasulitu automašīnu maksā skaidrā naudā tāpat ka par taksometru. Viņš bija pārliecināts, ka par mašīnu, ar kuru Fumie atgriezās mājās, tas vīrietis vēlāk samaksāja rēķinus. Bet tagad varēja vienīgi iedomāties, ka mīļakais jau iepriekš bija iedevis viņai naudu...

— Vai mana sieva, tas ir, sieviete, kas uzdevās par Kavamuru, brauca viena pati?

— Te ir atzīmēts—«vienai personai». Pašreiz garāžā braucienam gatavojas šoferis, kas toreiz vedis kundzi. Palūgsim viņu atnakt uz šejieni.

Darbinieks, izbāzis galvu pa logu, uzsauca: — Osuga, panāc uz brītiņu šurp! — Jau pēc minūtes kantori ienāca apmēram četrdesmit gadus vecs cilvēks zila — acīmredzot formas tērpa — žaketē.

— Šis kungs jautā par Kavamuras kundzi, kuru tu vedi 110 ginkgo koka Minamiocukā uz K. pilsētu. Viņš ir klientes dzīvesbiedrs. Lūdzu, tālāk jautājiet pats,— teica darbinieks, nostājies starp Ojamadu un šoferi.

Darbinieks parādīja šoferim fotoattēlu. Osuga tūdaļ pazina Fumii.

— Patiesi — šī ir Kavamuras kundze. Kas nolicis?

Ojamada īsumā paskaidroja lietas būtību un jautāja:

— Vai, sēžoties mašīnā pie ginkgo koka, viņa allaž bija viena pati? Vai viņai līdzi nebija kāds vīrietis?

— Vīrieti neesmu manījis. Viņa vienmēr bija viena.

— No kurienes viņa mēdza ierasties?

— No stacijas puses.

— Vai ieradās savlaicīgi?

— Parasti noteiktajā, laikā. Paretam gadījās aizkavēties, bet arī ne ilgāk par desmit minūtēm.

— Bet kāpēc viņa pasūtīja mašīnu uz tādu vietu?

— Kas to lai zina... Iespējams, ka viņas māja grūti atrodama vai pie tās nav ērti piebraukt... Iespējams, ka...

Šoferis aprāvās. Ojamada saprata, ko tas gribēja teikt. Iespējams, ka sieva bijusi tur, kur neviens nedrīkstēja viņu redzēt.

Ojamadam prātā ienāca jauna doma.

— Sakiet, lūdzu,— vai pirms nedēļas šī pati kliente nav pasūtījusi mašīnu tajā pašā laikā? Precīzāk sakot — divdesmit sestā septembra naktī...

Tieši tajā naktī Fumie pazuda. Pasūtījumu grāmatā nemaz nevajadzēja pārbaudīt. Osuga pats to labi atcerējās.

— Jā, arī tajā naktī viņa brauca manā mašīnā. Tas bija Kavamuras kundzes pēdējais izsaukums, tādēļ man labi palicis atmiņā.

— Jūs viņū vedāt no ginkgo uz K.?— Ojamadas balsi ieskanējās cerība.

— Jā, es piebraucu ap diviem naktī un apmēram pustrijos mēs jau bijām K. pilsētā parastajā vietā.

— Kur tas ir — parastajā vietā?

— Mijamaes ielā. Pie tempļa vārtiem. Viņa teica, ka dzīvojot kaut kur blakus...— Šoferis saminstinajas. Viņš acīmredzot nojauta, ka Fumie nevēlējās, lai mašīna piebrauktu tieši pie viņas mājas. Bet 110 tempļa vārtiem līdz mājai bija tikai daži soļi. Tātad viņa pazudusi šaja pavisam īsajā ceļa posma.

Ojamada nosprieda, ka pēc atvadīšanās 110 mīļākā ar Fiuuii kaut kas bija noticis, tādēļ viņš panācis savu draudzeni ceļā uz māju, iesēdinājis savā mašīnā un aizvedis nezināmā virzienā.

«Viņu bezkaunību midzenis noteikti atrodas kaut kur Ocukā, ginkgo koka tuvumā. Ja es aizbraukšu uz turieni, tad noteikti atradīšu viņas nozieguma līdzgaitnieku!»

Ojamada bija kā medību suns uzodis alkal jaunas pēdas.

3

Viņš tūlīt devās uz Ocuku. Jau pēc divdesmit minūtēm automašīna ar bruņurupuča zīmi uz durvīm piebrauca pie jau minētā ginkgo. Tas tiešām bija milzīgs koks, kas dūrās acīs jau no tālienes. Koka augstums bija vismaz trīsdesmit melru, stumbra apkārtmērs trīs četri metri. Ojamada rēķināja, ka koka vecums nevar būt mazāks ļiiir trini gadsimtiem. Ulakus novietota plāksne vēstīja, ka koks ulrodas pilsētas valdes aizsardzībā, jo ir reģistrēts ka dabas piemineklis, un tā vecums ir ap trīssimt gadu.

Koks auga neliela laukumiņā, kas bija pārvērsts par automašīnu bezmaksas stāvvietu. Nekādas aizlieguma zīmes te nebija, l.ideļ dižkokam pilna mērā vajadzēja izbaudīt automašīnu izplūdes gāzes.

Kumie bija pieprasījusi mašīnu no garāžas «Briiņurupueītis» atsūtīt uz šejieni. Tātad viņu likšanās vieta atrodas katli kur tuvuma.

Viņa mēdza ierasties no stacijas pusēs.» Ojamada atcerejas šofera Osugas vārdus.

Uz staciju veda tikai viens ceļš. Ojamada neminstinoties devās pa to stacijas virzienā.

Stacijas apkārtne bija klusa. Starp nelielām mājiņām rēgojās neliels templītis. Turpat blakus bija iespiedies tabakas veikaliņš un risu plācenīšu «susi» restorāniņš. Tieši tobrīd pie ta durvīm piebrauca motorollers ar ēdienu izvadašanas kasti. Ojamada, uzmetis skatienu vedējam, iegrima pārdomās.

Mīlēšanās starplaikā daži mēdz uzkost. Pilnīgi iespējams, ka viesnīcu īpašnieki, izpildot klientu negaidītos pasūtījumus, griežas pēc palīdzības tuvākajās ēdnīcās.

— Vai šajā apkartnē nav kāda viesnīca, kurai jūs bieži piegādājāt ēdienus?— Ojamada steidzīgi jautaja izsūtāmajam, kas jau grasījas nozust restorāniņa durvīs.

— Tikko aizvedu uz «Suimeiso»,— draudzīgi atbildēja piņņains pusaudzis.

— Uz «Suimeiso»?

— Ja, ta ir maza viesnīca, kas galvenokārt domāta pārīšiem. Tepat aiz stūra.

— Vai citu viesnīcu tuvumā nav?

— Es zinu likai «Suimeiso». Bet kāpēc jūs ta izprašņājat?—izsūtāmais pēkšņi kļuva tramīgs.

— Nekas, nekas, es tapai vien.

Ojamada steigšus devās prom. Pusaudzis apmulsis noskatījās viņam pakaļ un tad atvēra ēdnīcas durvis.

Ielas stūrī elektrības stabu greznoja izkārtne «Viesnīca Suimeiso». Ojamada nogriezās aiz stūra, pēc tam iegriezās vēl kādā šķērsieliņa un nokļuva nelielā, biezu koku ielenkta, ar smalku granti nokaisīta dārzā. Dārziņa dziļumā slēpās mājīgā «Suimeiso». Jā, ta pilnīgi atbilda nosaukuma hieroglifiem—«Dzidra ūdens villa».

Automašīna šeit piebraukt nevarēja. Atšķirībā no cilām viesnīcām, kuras mēdi satikties mīlētāji, šī bija droši pasargata 110 svešinieku ziņkārīgajiem skatieniem, tādēļ šeit varēja bez bažam ierasties kaut vai dienas laika. Un līdz ginkgo kājām var aiziet piecās minūtēs.

«Beidzot esmu atradis!» Ojamada apstājās pie viesnīcas durvīm un smagi nopūtās.

Viņš skaidri juta, ka pazudusī sieva kopā ar mīļāko slēpjas tieši šeit. Koka lievenis bija nipīgi nomazgāts un svaiguma labad aplaistīts ar ūdeni. Priekštelpa tējas ceremonijas paviljona stila bija iekārtota tā, ka no tās neko nevarēja saskatīt iekšējās telpas.

Ojamada skaļi lūdza alļauju ieiet iekšā, bet ilgu laiku neviens nerādījās, it kā visa māja bulu tukša. Viņš sauca vēl vairākas reizes, līdz no iekšienes atskanēja klusi soļi.

Parādījās gadu trīsdesmit veca istabene, kas bija tērpusies zīda kimono. Noslaucījusi rokas priekšautā, viņa griezās pie atnācēja.

— Laipni lūdzam.— Istabene nemaz nebija pārsteigta, ka Oja-mada ieradies viens. Acīmredzot mīlētāji mēdza satikties tieši šeit.— Vai jums norunāta tikšanas?—viņa jautāja, apstiprinādama Ojamadas minējumu.

— Nē, es gribētu ko pajautāt...

Istabenes viesmīlīgais smaids tūdaļ nozuda zem piesardzības maskas. Viņa laikam bija saskatījusi Ojamada inspektoru no tikumības policijas vai kaut ko līdzīgu.

— Lietas būtība ir tāda, ka es meklēju savu sievu,— Ojamada centās skaidrot pēc iespējas mierīgāk, lai vēl vairāk nesatrauktu istabeni.— Pirms vairākām dienām inan pazuda sieva, un tagad es cenšos viņu atrast. Viņas somiņā es atradu jūsu viesnīcas sērkociņus, tādēļ nodomāju, ka varbūt šeit man kads var palīdzēt.

Ojamada parādīja istabenei Fumies fotoattēlu.

— Ahā, tātad šī kundze?— Istabene ielūkojās fotokartītē ar nesleplu ziņkāri.

— Viņa mēdza ierasties šeit? Mūsu bērniņi caurām dienām raud. Viņi ļoti mīl mammu. Man ir aizdomas, ka>viņa aizbēgusi ar mīļāko. Es domāju, ka galu galā viņa tomēr nāks pie prāta un atgriezīsies, bet man ļoti žēl bērnu, tādēļ devos meklēt viņu. Negribu viņai neko pārmest. Bet, ja jums ir zināms, ar ko viņa šeit satikās — tā cilvēka vārds un dzīvesvieta,— lūdzu, pasakiet man.

Žēlabainais stāsts par neesošiem bērniem laikam bija iedarbojies.

— Tātad tā ir jūsu sieva.— Istabenes vienaldzīgajā sejā, kurā jau sen neatspoguļojās interese par svešu cilvēku sirdslietām, parādījās pavisam jauna izteiksme.

— Domāju, ka tas vīrietis zina, kur viņa pašreiz atrodas. Es nenodarīšu viņam nekā ļauna. Pasakiet tikai viņa vārdu un dzīvesvietu,— Ojamada nerimās.

— Es saprotu...— Istabene mulsi pamāja.

— Ļoti lūdzu,— Ojamada uzstāja.— Bērniņi maziņi, viņiem vajadzīga māte.

— Varētu jau pateikt, ja tādas tas lietas, bet arī mēs paši nekā nezinām...

— Kāpēc nezināt?— Ojamada neticīgi palūkojās sievietē.

— Man zināms tikai tas, ka viņa dēvēja sevi par Kavamuru. Bet vai tas ir īstais vārds? Kā to lai zina...

— Bet jūs taču pierakstat viesu adreses?

— Ko jūs,— istabene iesmējās,— tad pie mums nebrauktu neviens klients.

— Tātad jums itin nekas nav zināms?

— Diemžēl nekas.

Šķita, ka istabene jūt līdzi Ojamadam un nav noskaņota tīšām kaut ko no viņa slēpt. Ojamadu pārņēma izmisums.

— Vismaz pasakiet — kas par cilvēku bija viņas pavadonis?

— Kādā nozīmē?

— Piemēram, cik vecs viņš bija?

— Kā to lai pasaka. Laikam gadu četrdesmit. Tāds plecīgs, ļoti iznesīgs kungs,— istabene skaidroja un paraudzījās uz Ojamadu, it kā salīdzinādama viņu ar to otru vīrieti. Ojamada nevarēja lepoties ar staltu augumu, ari viņa tērps bija diezgan pieticigs, tadē| istabenes acis viņš pamanīja nicinājumu — nav nekāds brīnums, ka sieva 110 tāda aizmukusi.

— Vai viņam bija kādas īpašas pazīmes?

— Nezinu, ko jums teikt.— Istabene kļuva domīga.— Nekādu pazīmju nebija, bet vienu mantiņu viņš gan ir aizmirsis.

— Mantiņu? Kādu mantiņu?

— Grāmatu. Gribējām atdot, bet viņš nav vairs rādījies.

— Vai ta grāmata tagad ir pie jums?— Ojamadam aizravās elpa. Grāmatā varēja būl ierakstīts tās īpašnieka vārds.

Istabene nozuda un drīz atgriezās ar grāmatu rokā.

— Lūdzu, te tā ir.

Tā bija mācību grāmata «Pārvaldīšanas speciālā stratēģija» ar apakštitulu: «Konkrētu piemēru analīze augstākā ranga menedžeriem». Pēdējais izdevums, ko laidusi klajā liela izdevniecība, kura bija ieguvusi plašu popularitāti ar biznesmeņiem paredzētām grāmatām.

Grāmata bija jauna, bet bez apvāka, tādēļ nevarēja pateikt, kurā grāmatnīcā tā pirkta. īpašnieka vārds nebija ierakstīts. Ar grūtībām sameklētais pavediens atkal pārtrūka.

It kā negribēdams atteikties no pēdējās cerības, Ojamada sāka šķirstīt grāmatu. No tās kaut kas izslīdēja un nokrita pie viņa kājām.

Tā bija vizītkarte. Diez vai kāds liktu grāmatā pats savu vizītkarti. Ticamāk, ka iepazīstoties grāmatas īpašnieks nejauši iebāzis tajā sarunu biedra kartīti.

Kartītē bija rakstīts: «Akciju sabiedrības «Toto kigjo» pārvaldīšanas grupas vadītājs». Blakus uzvārds un vārds: «Morito Kuņio». Iespējams, ka šis Morito atcerēsies, kam viņš iedevis savu vizītkarti. Bet japāņi ar vieglu roku barsta tās uz visām pusēm. Vai Morito spēs atcerēties, kam viņš iedevis tieši šo kartīti?

Ojamada aplūkoja kartītes otru pusi un ieraudzīja ar roku rakstītas rindiņas: «Biju iegriezies pie Jums, bet nesastapu. Ļoti lūdzu palīdzību jums zināmā lieta.» Šāds uzraksts ļāva iedomāties, ka kartītes īpašnieks iedevis to tieši grāmatas īpašniekam un tādēļ varbūt atcerēsies, kam tā adresēta.

Spriežot pēc vizītkartē iespiestā teksta, Morito ir firmas tirdzniecības pārstāvis. Acīmredzot viņš apmeklējis katlu savu darījumu partneri un atstājis tam atgādinājumu par «zināmo lietu».

— Vai jūs man uz laiku neiedotu šo grāmatu?— Ojamada griezās pie istabenes, juzdamies ka zvejnieks, kuram nakts tumsā pazibējušas bākas ugunis.

BĒGŠANA NO NABADZĪBAS

1

«Braukšu uz Japānu paskatīties Kisumī,» bija teicis Džonijs Heivards, pošoties ceļā. Tas tika ziņots uz Tokiju, bet, vai japāņu policiju apmierināja šis paziņojums un vai tā neskaidrība nesamulsināja japāņu izmeklētājus, par to neviens neinteresējas.

Ņujorkas pilsētas policija bija izpildījusi Tokijas policijas pārvaldes lūgumu un varēja uzskatīt lietu par izbeigtu. Divdesmit piektajam iecirknim, kas pārzināja Austrumhārlemu, līdzīgas lielas vajadzēja izmeklēt gandrīz ik dienas. Tādēļ notikums ar nēģeri, kas gājis,boja tālas, svešas valsts galvaspilsēta, tika aizmirsts tikpat airi kā ūdens burbulis Hārlemas upē.

To bija aizmirsis ari Kens Šeftens. Jaunas lietas neļāva viņam daudz prātot par šo notikmnu. Saņēmis priekšniecības pavēli, viņš to noskaidroja, nekādu aizrautību neizrādot.

Kens bija pārliecināts, ka Ņujorku pārņēmusi agonija. Manbatana augstu slējās debesskrāpju mežs, bet tam blakus Hārlemas un Bruklinas grausti. Milzīgas celtnes, simbolizējot Amerikas pārticību un uzplaukumu, sacentās apmēros un apdarē, bet tikai nedaudz tālāk — Hārlemas, Bedfordstaivzantas, Braunsvilas un Dienvidbron-ksas nabadzīgajos kvartālos cilvēki mitinājās nožēlojamās būdās, kas jau sen bija nolemtas nojaukšanai. Šo ļaužu eksistenci vairs nevarēja saukt par cilvēcisku dzīvi. Notupušas sienas, sašķiebušies jumti, izdauzītas logu rūtis. Izbirušo stiklu vietā saliktas skaida plātnes. Ielas piebārstītas netīrumiem un atkritumiem, apkart netraucēti skraida žurkas un klejojoši suņi, nereti nokožot zīdaiņus 1111 uzbrūkot bērniem. Br auns viļā ir visaugstākā jaundzimušo bērnu mirstība visā Ņujorkā.

Bieži tiek atvienota gāze, ūdens un elektrība, jo iedzīvotājiem nav naudas, ar ko samaksāt rēķinus, un tad liek sabojāti ugunsdzēsības hidranti, jo tā ir vienīgā iespēja, kā likt pie ūdens. Ja šeil izceļas ugunsgrēks, vairs nelīdz pat ugunsdzēsēju mašīna.

Tieši šādos kvartālos savus midzeņus iekārto galīgi pagrimuši cilvēki — noziedznieki, alkoholiķi un narkomāni, kas izplata ļaunumu pa visu pilsētu.

Ņujorkā līdzās pastāv dažādas pasaules. Volslrītā — debesskrāpji, avīžu un žurnālu izdevniecības, augstskolas, rūpnieciskie konglomerāti, literatūra, māksla, mūzika, teātri, modes skates, restorāni un citas izpriecas, šeil vienkopus savākts vislabākais, kas atrodams šajā zeinē, bel turpat blakus no smirdošu notekgrāvju dibena savas ļaunuma pilnās rokas sliepj neslēpts netikums. Slepkavība, dedzināšana. laupīšana, izvarošana, prostitūcija, narkomānija — nav tāda nozieguma, kas nebutu uzplaucis Ņujorkā. Plaisa starp augstākajiem un zemākajiem slāņiem nav aptverama, pilsēta nonākusi mokpilnu pretrunu žņaugos.

Cilvēki pazaudējuši sevi Ņujorkas milzīgajā plašumā, pūlas un sadeg, paši nezinot, pēc kā viņi tiecas. Pilsētas ielās gandrīz ik dienas notiek demonstrācijas. Uz katra stūra kāds kaut ko sprediķo, lai gan klausītāju tikpat ka nav.

Ja nav demonstrāciju, tad ir parādes. Piecpadsmit procenti iedzīvotāju, tas ir, miljons divsimttūkstoš cilvēku, tik tikko velk dzīvību ar bezdarbnieka pabalstu, toties turpat blakus viņiem allaž kaut kas tiek svinēts.

Ņujorkā, šajā dažādu tautību sakausēšanas katlā, sapulcējušies ieceļotāji gandrīz no visām pasaules valstīm, cerot rast šeit brīvību un panākumus. Kādu tautību pārstāvji lik nav sastopami šīs pilsētas ielas: angļi, īri, skandināvi, vācieši, franči, austrieši, itālieši, krievi, ungāri, arābi, grieķi, izceļotāji no Vidusāzijas, puertorikāņi un, protams, arī nēģeri. Viņi visi ieradušies šeit ar vienu domu — kur daudz cilvēku, tur arī daudz iespēju gūt panākumus. Dodoties tālajā ceļā pāri jūrām un okeāniem, viņu aprēķini bijuši vienkārši — ja jau dzimtajā zemē lemts badoties, tad labāk meklēt laimi svešatnē.

Bet veiksme gaida tikai nelielu saujiņu. Tādēļ jau to mēdz dēvēt par veiksmi. «Uz vienu vinnētāju tūkstotis zaudētāju» tāda ir Ņujorka, kur atšķirība starp nabadzību un pārticību, zaudētajiem un vinnētājiem kļūst arvien lielākā un asāka.

Jo vairāk sarodas cilvēku, jo sīvāka uzliesmo konkurence, un jauniebraucējicm vairs nav nekādu izredžu. Ieceļotājiem atliek tikai viena brīvība — dzīvot badā. Bel, kad viņi to apjēdz, tad jau ir par vēlu. Šie cilvēki paguvuši pamatīgi iestigt Ņujorkas grēcīgajā padibeņu muklājā. Tajā apraktas viņu nepiepildītās cerības un uzkrāta rūgtā vilšanās, kura līdzīgi metāna gāzei var uzsprāgt ar milzīgu speķu, ar enerģiju, kas sabiedrībai spēj dot vienīgi ļaunumu.

Divdesmit piektajā iecirknī ir piecdesmit viens izmeklētājs un septiņi inspektori. Vairāk nekā puse 110 tiem ir «bilingvisti», tātad pēc izcelsmes lalīņamcrikāņi. Jāstrādā viņiem četrās maiņās, bet darba ir tik daudz, ka nereti jāpaliek bez izejamām dienām un daļēji pat bez atvaļinājuma.

Un lomēr darbs divdesmit piektajā un divdesmit astotajā iecirknī — Amerikas vislielākajos graustu rajonos Hārlemā un Austrum-hārlemā — vilina jaunos policistus. Šeit ir visvairāk huligānu starp jauniešiem, visaugstākais noziegumu skaits, vislielākais narkotisko vielu patēriņš, bieži notiek slepkavības un citi smagi noziegumi — tātad ir vairak iespēju izvirzīties. Vidēji katrs detektīvs vienlaikus izmeklē desmit lietas, un puse no tām beidzas ar noziedznieku apcietināšanu.

Bet Kens pieteicās darba divdesmit piektajā iecirknī ne karjeras dēļ, bet tāpēc, ka pats bija dzimis un audzis šajā pusē.

Šodien viņš dežurēja pēcpusdienā no diviem līdz desmitiem. Šajā laikā 121. ielā izcēlās kautiņš, bet 125. ielā lika izdarītas divas kabatas zādzības un izlaupīts viens dzīvoklis. Šāda veida zādzības un laupīšanas Ņujorkas pilsētas policija vairs neuzskatīja par noziegumiem, bet tās varēja izvērsties arī nopietnākos likuma pārkāpumos, tādēļ, tiklīdz tika saņemts ziņojums, tūdaļ uzsaka izmeklēšanu.

Kad Kens bi ja ticis galā ar kautiņu un zādzībām, iecirknim ziņoja, ka nezināma piedzērusies jauna sieviete kaila klaiņo pa ielām.

«Striptīzs? Nu, lai taču staigā!» Kens kļuva īgns, jo viņa dežūras laiks jau beidzās. Bet signāls bija saņemts, un viņš nedrīkstēja lo atstāt bez ievērības.

Tika noskaidrots, ka sieviete ir narkomāne, kurai izbeigušās «zāles». Nesaņēmusi kārtējo devu, viņa nonākusi prostrācijā un izmetusies kaila uz ielas.

Kens ievilka viņu patruļas automašīnā un. aizveda uz iecirkni. Tā bija jauna puertorikānietc, mazliet vecāka par divdesmit gadiem. Ada sausa un bāla, kājas un rokas sadurslītas ar šļirces adatu. Redzokļi paplašināti, pali kaut ko nesakarīgi murmina. Viņa pretojās, ālējās, un Kenam bija krietni jānopūlas, līdz viņš aizgādāja jauno sievieti uz iecirkni.

Ne jau pirmo reizi šī sieviete tika apcietināta kā hroniska narkomāne. Ārstēt šādus slimniekus ir ļoti grūti. Atradināt viņus no narkotiskajām vielām var vienīgi psihiatriskajā slimnīcā. Bet, tiklīdz ārstēšana pabeigta un viņus izlaiž brīvībā, alkal sākas durstīšanās. I ;ii apmierinātu tieksmi pēc narkotiskam vielām, sievietes nododas prostitūcijai. Un ne tikai prostitūcijai — viņas gatavas darīt visu, lai likai iegūlu kārtējo devu «dulluma zaļu».

Kens nodeva meiteni policistam, kura pārziņā bija narkomānija, un līdz ar to viņa garās darbadienas nepatīkamie pienākumi bija izpildīti. Tagad viņš atgriezīsies savā dzīvoklī Bronksa 1111 tūdaļ aizmigs. Viņš dzīvoja viens. Kādreiz bija precējies, bet, kamēr viņš tramdīja noziedzniekus,. sieva aizbēga ar kādu dīkdieni jaunekli. Kopš tā laika Kens ir gluži viens. Pēdējā laikā viņš vairs nespēja nakts miegā atgūt dienā izšķiesto spēku. Bet agrāk viņš domāja, ka viņa vienīgais lepnums ir labā veselība. Vecums jau pamazām iedragāja viņu. Un vientulība laikam vēl vairāk paātrināja novecošanos.

Divdesmit piektais iecirknis atrodas Austrumhārlemas centrālajā daļā, 119. iela. Paši policisti cenšas pēc iespējas ātrāk tikt laukā no šejienes, tiklīdz beidzas viņu darba stundas. Kopš tā laika, kad drošības un kartības sargi, meklēdami mierīgu patvērumu, sāka kopā ar ģimenēm pārcelties no bīstamajiem pilsētas rajoniem tālāk uz nomalēm, noziedzība Ņujorka strauji pieauga. Pilsētnieki, zaudējuši ticību policijai, izveidoja pašaizsardzības vienības. Turīgie algoja miesassargus. Lielos uzņēmumos sargi mudžēt mudžēja. Uz ielām policistus gandrīz nemanīja, toties privātdetektīvi un miesassargi rēgojās vai ik uz soļa.

Pērngad Ņujorka bija notikusi 1351 slepkavība, 1803 izvarošanas, 49238 laupīšanas, 293053 zādzības; pildot dienesta uzdevumus, bija gājuši bojā pieci policisti. Aritmētika vienkārša — katru dienu lika nogalinati apmēram trīs cilvēki, izvarotas piecas sievietes. Aptīrīja pat policijas iecirkņus, personīgās mantas varēja glabāt tikai aiz atslēgas. Iecirkņu telpās ieklīda pat klejojoši suņi. Un neviens vairs nesmējās, ja kāds pa jokam piedāvāja policijai tās aizsargāšanai savervēt algotus miesassargus. Tādēļ nebija nekāds brīnums, ka pat policisti centās tikt ārā no Ņujorkas.

Kens izgāja no iecirkņa. Iela bija piesvaidīta ar papīriem un kartona glāzītēm. Viss bija netīrs kā jautrajā kvartālā nākošajā rītā pēc izejamās dienas, bet neviens par to nelikās ne zinis. Kens kājām devās uz metro staciju. Hārlemā automašīnu nav iespējams izmantot. Novietota pat policijas iecirkņa priekšā, tā tiks sabojāta jau pirmajā vakarā. Sadurstīs riepas, noraus antenas, izsilis starmešus un stiklus. Benzīntvertnē iebērs smiltis. Sācis strādāt divdesmit piektajā iecirknī, Kens vairs nebrauca ar savu mašīnu. Ielas malā rēgojās sadeguša automobiļa karkass. Kāds laikam bija atbraucis no citurienes, novietojis mašīnu, un tā drīz vien sadedzināta.

— Ser, iedodiet man desmit centus!—Kenam pretim pastiepa roku zēns, kas bija iekārtojies pie metro ieejas.

Kens atraidīja diedelnieku un devās lejup pa kāpnēm. Zēns turpināja mangot — tagad viņam bija vajadzīga cigarele. Uz kāpnēm .gulēja vai nu narkomāni, vai alkoholiķi, turklāt nevarēja saprast — vai viņi ir dzīvi vai miruši.

No lejas naea jaunu, skaļi klaigajošu nēģeru kompānija. Ieraudzījuši Kenu, puiši apklusa un blenza uz viņu ar savām izvalbītajām acīm. Šejienes metro stacijās baltais cilvēks sastopams reti. Kens pagāja tiem garām, it kā nemaz nebūtu viņus pamanījis. Bet puiši paši nojauta, ko viņš te dara. Kāds no kompānijās nospļāvās Kenam pie kājām. Kens uzmeta puisim tādu skatienu, ka tas pielika soli un gandrīz skriešus devās pa kapnein augšup.

«Kāds no šiem salašņām ja ne šodien, tad rit noteikti kaut ko izdarīs un nokļūs pie mums iecirknī,» Kens nodomāja.

Vajadzīga liela drosme, lai šajā rajonā nokāptu metro. Sešdesmit procenti telefona aparātu katru nakti tiek sadauzīti. Un, lai cik bieži tos labotu, tos atkal un atkal sabojā. Kad cilvēks no rīta iet uz darbu, telefons darbojas, bet vakarā tas jau ir sabojāts. Pat Kens, kas ir šeit dzimis un audzis, nekad nezināja, kurš no telefona aparatiem vēl darbojas. Ja nokļūsi te kādā ķezā, tālrunis tevi neglābs.

Kens aizgāja līdz vilcienu pieturai. Vēmekļi, kurus viņš ievēroja, ejot uz darbu, vēl arvien smirdēja tajā pašā vietā. Neviens neiedomājās tos notīrīt — gan jau tāpat izkaltīs. Vecie netīrumi vēl nepagūst nožūt, kad tiem virsū jau spļauj jaunus. Ik brīdi jāskatās zem kājām, lai neiekāptu kādos mēslos. Atkritumu kastes piebāztas līdz malām un apgāztas.

Vilciens ilgi nenaca. Platformas pulksteņa ciparnīca bija aizlīmēta ar papīra gabalu, uz kura kāda nevīžīga roka bija uzšņāpusi: «Nedarbojas». Kens neviļus noklakšķināja ar mēli: nu jau pagājis mēnesis, kopš šis pulkstenis nedarbojas. Un košļājamās gumijas automāts ari sabojāts.

Beidzot pienācaNietīrs vilciens. Vagoni gan ārpusē, gan iekšpusē bija izrotāti ar apšaubama satura uzrakstiem. Braucēju lielum lielais vairums bija nēģeri. Arī puertorikāņi un itālieši. Šoreiz vilciens bija pustukšs. Pasažieri klusēdami sēdēja atstatu cits no cita. Vilciens sakustējās, un tā radītais troksnis vēl vairāk kontrastēja ar klusumu vagonā. Blavas, kailas spuldzes, reizēm mirkšķinādamas, izdalīja trūcīgus gaismas starus. Caurvējš dzenāja pa vagona eju saplēstas avīzes, tās aizķērās aiz braucēju apaviem, bet viņiem viss apkārtējais bija vienaldzīgs.

Šeit neviens nekam nepievērš uzmanību, it sevišķi kaimiņiem. Katrs ir vientuļš. Cilvēkus pārņēmusi lielpilsētas bezcerīga vientulība. Bet viņi ir tik noguruši no dzīves, ka pat to neapzinu*.

Vagona priekšējā daļā sēdus gulēja vecs nēģeris. Šķita, ka viņš lnlil nokritīs no sēdekļa. Rokās viņam bija pustukša lēta viskija pudele. Tiklīdz la sāka slīdēt ārā 110 pirkstiem, nēģeris satrūkās un cieši sažņaudza savu dārgumu.

Netālu no viņa snauda nēģeriete pusmūža gados, acīmredzot kāda debesskrāpja apkopēja. Galīgi zaudējusi spēkus, viņa nevarīgi supojas reizē ar vagonu. Vēl tālāk, cieši apskāvušies, sēdēja puertori-kaņi — māte ar dēlu. Puisītim bija kādi astoņi gadiņi, uz viņa pleca karājas kaste ar apavu tīrīšanas piederumiem. Viņš jau bija skolas gados, bet nabadzības dēļ droši vien pat nezināja ceļu uz mācību iestādi. Un angliski arī laikam neprot runāt.

Blakus viņiem apsēdusies prostitūtai līdzīga nenosakāma vecuma neģeriete... Pēc profesionāla ieraduma Kens neuzkrītoši vēroja braucējus.

Pēkšņi viņu pārsteidza kāda dīvaina doma. Kens pat izbrīnījās, ka vēl arvien nebija to aizmirsis.

Tokijā nogalinātais Džonijs Heivards bija kravas automašīnas šoferis. «Kur lādam vīram gadījās nauda braukšanai uz Japānu?»— Kenam prātā iešāvās šāds dīvains jautājums.

2

Amerikas sabiedrības padibenes veido galvenokārt nēģeri. Daži no tiem ar pašu pūlēm iegūst labu izglītību un izraujas no nabadzības, bet nēģeru masas lielāko daļu dzīves nasta velk uz leju, nolemjot viņus mūža ieslodzījumam sabiedrības padibenēs.

Atkritumu vācēji, ostu krāvēji, universālveikalu izsūtāmie, kravas automašīnu un taksometru šoferi, bāru un restorānu šveicari, krematoriju strādnieki, nosprāgušo dzīvnieku aizvācēji — tikai šāds vienkāršs, nekvalificēts darbs, 110 kura baltais cilvēks cenšas turēties tālāk vai kuram pietrūkst balto darba darītāju roku, tiek nēģeriem. Maksā viņiem maz, labi, ja simt dolāru nedēļā, bel parasti vēl mazāk. Ar šādu algu uzturēt ģimeni nav iespējams, tādēļ nav reti gadījumi, kad ģimenes apgadnieki, kuriem apnicis līst vai no ādas ārā, lai gūtu iespēju dzīvot pusbadā, uzskata par labāku «izgaist», jo ģimene, kas palikusi bez gādnieka, var saņemt pabalstu. Tādējādi arvien vairāk pieaug viltus bāreņu skaits.

Pēc katriem desmit gadiem Amerikas Savienotajās Valstīs notiek iedzīvotāju skaitīšana. Pēc 1970. gada statistikas datiem var spriest, ka Ņujorkas iedzīvotāju skaits sasniedzis astoņus miljonus. No tiem miljons septiņsimt tūkstošu ir nēģeri, astoņsimt tūkstošu — pucrtori-kāņi, un, ja pieskaita vēl citus krāsainos, tad redzams, ka četrdesmit procenti Ņujorkas iedzīvotāju nav baltie cilvēki.

Tautas skaitīšanas rezultāti nepārprotami pierāda, ka nēģeri un puertorikāņi labklājības un izglītības ziņā krasi atpaliek 110 baltajiem. Baltās ģimenes vidējais gada ienākums ir desmittūkstoš dolāru, nēģeru ģimene gadā saņem septiņus tūkstošus, bet puerlorikāņu — tikai piecarpus tīīkstošu. Balto vidū augstāko izglītību iegūst trīspadsmit procenti, nēģeru vidu—četri procenti, bet no puertorikā-ņiem — tikai viens procents.

Toties, pēc oficiālā «nabadzības robežas» viedokļa (1970. gadā tā bija 4700 dolāri gada četru cilvēku ģimenei), attiecība ir gluži pretēja. Cilvēku skaits, kuriem ienākumi ir zem šīs robežas, balto vidū nepārsniedz deviņus procentus, turpretī nēģeru vidū tas sasniedz jau divdesmit piecus procentus, bel puerlorikāņu vidū pat divdesmit deviņus procentus.

No viena miljona divsimttūkstoš ņujorkiešiem, kas saņem nabadzības pabalstu, trīs piektdaļas ir nēģeri un puertorikāņi. Tos, kam ir kaut vai īslaicīgs nekvalificēts darbs, var uzskatīt par laimes lutekļiem, jo vairumam vispār nav nekādas nodarbošanās, un šie cilvēki caurām dienām drūzmējas lētajās dzertuvēs vai bez mērķa klīst pa pilsētas ielām.

Grūti iedomāties, ka nēģeris Džonijs Heivards — ārštata šoferis — bijis tik turīgs, lai pēkšņi varētu braukt uz Japānu.

N ujoikas nēģeriem ir viena vienīga doma — kā izrauties no padibenēm, bet nabadzība un rasu diskriminācija liek viņiem līdz kapa malai čurnēt pašā zemākajā sabiedrības slānī. Ārzemju ceļojums tādiem, protams, varētu būt iespēja, kā atbrīvoties 110 apnikušā dzīves jūga.

Heivardam tas bija izdevies. Bet vai viņš varēja paredzēt, ka bēgšana no nabadzības atnesīs viņam nāvi?

Kravas automašīnas šoferim nedēļas atalgojums labākajā gadījumā ir simt dolāru. Lai mēnesī nopelnītu septiņsimt dolāru, jābrauc, pārkāpjot satiksmes noteikumus. Ja strādā, spēkus netaupīdams, tad galus kaut ka var savilkt, bet, ka varētu sakrāt naudu ceļojumam uz Japānu,—■ tas pat sapņos nevar rādīties.

Un tomēr šāds nēģeris pēkšņi dodas tālā ceļā, it kā kāds dzītos viņam pa pēdām. Iedomāsimies, ka viņam tiešām bijis iemesls aizbraukt uz Japānu, bet kur viņš dabūja naudu ceļam?

Kena aizdomas arvien vairāk pieauga. Puertorikāniete ar dēlu izkāpa no vagona Dienvidbronksā Melouzas stacijā. Nēģeru vietā ieradās puertorikāņi, jo bija sākušies viņu apdzīvotie kvartāli. Vagona klusumu pārtrauca rupja spāņu valoda.

«To ir vērts pārbaudīt,» Kens nolēma, kad pienāca laiks izkāpt no vilciena. Viņam likās dīvaini, ka jau sen aizmirstā lieta par kāda

nēģera nāvi tālā zemē alkal aizrāvusi viņu. Japānas policijas neatlaidībai šajā gadījumā nebija nekādās nozīmes. Laikam Kenu ieinteresēja jautājums, kādā nolūkā Džonijs Heivards bija devies uz .lapānu.

Inspektors Kenets O’Braiens bija patiesi pārsteigts, dzirdot, ka Kenam vajadzētu vēl ko noskaidrot par Džoniju Heivardu.

«Lieta izbeigta, ko tur vēl skaidrot?» viņš gribēja iebilst, bet aprāvās, saskatīdams Kena sejā nelokāmu apņēmību.

«Ja viņam tāda sejas izteiksme, tad jau viņu neviens neapturēs.» To Kenets labi zināja no pieredzes. «Viņš strīdas ar priekšniecību un izmeklēšanas laikā ir tik sīkumains, ka visi par viņu sūdzas, bet viņain ne no kā nav bail.» Ja O’Braiens neizturētos labvēlīgi pret Kenu, tas jau sen būtu atlaists vai vismaz atstādināts no izmeklētājā darba.

Sadzīvot ar Kenu nav viegli, toties visā iecirknī nav otra cilvēka, kuram būtu tik smalka izmeklētāja nojauta un kurš šo apvidu tik lieliski pazītu,— viņš taču pats te audzis. Mēdz turēties malā, bel tieši šādi darbinieki ir Ņujorkas policijas balsts. Tagadējie policisti lielākoties ir tikai ierēdņi, tādēļ tādi cilvēki kā Kens ir zelta vērti.

Bet priekšniecība, kurai nav pieredzes izmeklēšanas darbā un kura ir apbruņota tikai ar teorētiskām zināšanām, saskata viņā vispirms darbinieku, kas neiekļaujas ierastajos organizatoriskajos ietvaros. Vadītājiem galvenais ir cilvēks, kas būtu droša skrūvīte lielajā mehānismā. Tādēļ Kenets allaž atgādināja Kenam: «Centies neizlēkt, citādi augšā uz tevi skatīsies greizi.»

Dabūjis no Ker.eta O’Braiena atļauju, Kens tūlīt sāka darboties. Vispirms viņš nolēma aprunāties ar Laionelu Adamsu, kas ieņēma ļoti ievērojamu posteni —*New York Inlernationul City Bank» kredīta nodaļas vadītāja vielu.

Par šo Laionelu Adamsu Kens neko daudz nezināja. Pareizāk sakot, nezināja itin nekā. Viņš domāja, ka likiies ar šo cilvēku nebūs grūti, taču sekretārs noteica viņam pieņemšanu tikai pēc mēneša. Kens nevarēja tik ilgi gaidīt, tādēļ uzstājīgi atkārtoja, ka tikšanās nepieciešama vistuvākajā laikā izmeklēšanas dēļ, ko veic policija. Galu galā izdevās panākt", ka Kenu uzaicināja ierasties pēc trim dienām Adamsa dzīvoklī pusdienu laikā.

*Neu> York International City Bank» pēc kapitālieguldījumu apjoma bija viena no piecām lielākajām bankām Amerikā. Ņujorkas ekonomiskā dzīve nebija iedomājama bez šīs bankas. Bet vadil Ņujorkas ekonomiku nozīmē valdīt pār Amerikas — nē, pat visas pasaules finansēm. Un tad vēl šīs bankas milzīgā ietekme uz Vašingtonu, kas nosaka ASV ekonomisko politiku!

Kens varēja būt apmierināts — ne jau katram izdodas tikt pie bankas bosa Adamsa, turklāt viņa privātajā mājoklī.

— Tikai desmit minūtes — nav pārāk daudz,— Kens īgni norūca, sēzdamies patru|as automašīnā. Tieši tik daudz laika Adamss bija atvēlējis sarunai. Turklāt sekretārs lika saprast, ka šāds izņēmums izdarīts tikai policijas labad. Parasti Adamsa kungs veltīja apmeklētājam ne vairāk par piecām minūtēm.

Patruļas mašīna, šķērsojusi Manhalaiias ziemeļu daļu, devās uz dienvidiem pa Medisona avēniju garām Centralajam parkam, kura apkaimē dzīvoja pasaules bagātākie dūži.

Pāris soļu attalumā no trūkumcietēju Hārlemas bija uzbūvēti pārmērīgi dārgi dzīvokļi, kuros laikam savākta visa greznība, kāda vien pieejama šajā pasaulē. Tas ir vēl viens kontrasts Ņujorkas daudzšķautņainajā dzīvē.

Laionela Adamsa dzīvoklis atradās trīsdesmitstāvu dzīvojamās ēkas augšējā stāvā — Centrālā parka austrumu pusē, f>8. ielā. Kaut gan te bija pats pilsētas centrs, tomēr biezo apstādījumu deļ gaiss bija patīkams.

— Pavisam cila elpošana nekā llārlemā,— Kens nopurpināja. Pats izaudzis graustos, viņš ilgu laiku bija zemākās pakāpes policists un varbūt tieši tādēļ nejuta patiku pret bagatību un greznību. Viņš nebija komunists, bet, redzot bagātības galējās izpausmes, viņam allaž bija jādomā, ka te darbojas netaisnīgi faktori, kam nav nekāda sakara ar cilvēka spējām un centieniem. ■

— Liekas, ka šī rajona iedzīvotāji maksā naudu pat par gaisu, ko viņi elpo,— izmeta jauns policists Magū, kas sēdēja pie patruļas mašīnas stūres.

— Tātad esam par velti ierāvuši sev daļu no tā gaisa, par kuru viņi maksā skaidru naudu.

— Jā, tā jau ir.

Kamēr abi policisti sarunājās, mašīna jau piebrauca pie meklētās celtnes. k

— Labi. Pagaidi mani kaut kur tuvumā. Es būšu airi atpakaļ.

Viņa rīcībā bija tikai desmit minūtes. Izkāpis no mašīnas, Kens

iegāja ēkas vestibilā. Grīdu sedza biezs, pūkains paklājs, tādēļ greznā, bel pilnīgi tukšā telpa atgādināja pirmšķirīgas viesnīcas halli.

Vestibilā bija daudz liftu. Kens uzmela acis gaismas tablo. Visos norādīts — līdz divdesmit devītajam stāvam. Bet bija teikts, ka Adamsa dzīvoklis atrodas trīsdesmitajā stāvā. Kens nodomāja, ka būs jābrauc ar liftu līdz divdesmit devītajam stāvam un tālāk jāiet kājām, taču tajā brīdī viņa skatienu piesaistīja durvis ar uzrakstu: «Tikai pie Laionela Adamsa».

«Tātad viņam ir personisks lifts.» Kens juta, ka viņā mostas īgnums, un nospieda izsaukuma pogu. No lifta durvju augšpuses .itskanēja balss:

Kas jīis esat?

- Inspektors Šeftens no divdesmit piektā iecirkņa. Man jāierodas vienos.

Durvis viegli pavērās, un laipna balss uzmundrināja:

- Lūdzu, brauciet augšā...

Nebija šaubu, ka tagad Kenu novēroja ar slēptu televīzijas kameru.

Viņš iegāja kabīnē, un durvis pašas aizvērās. Ari kabīnes grīda bija noklāta ar mīkstu paklāju, kurā iegrima kajas. Atskanēja liega mūzika, piepildot lifta šauro telpu. Kenam šķita, ka viņš nokļuvis citā pasaulē.

Melodija aprāvās, kabīne apstājās, un šoreiz durvis tikpat viegli ii!vērās pretējā pusē. Kenam atklajās tiešām’ cilada pasaule.

Pie lifta durvīm, godbijīgi noliecis galvu, stāvēja smokingā tērpies pārvaldnieks. Aiz viņa muguras visas varavīksnes krāsās laistījās siruklaka. No kristāla griestu lustras gaismas un īpašas iekārtas pašā strūklakā ūdens krāsa pastāvīgi mainījās. Nez kāpēc šķila, ka pārvaldnieka stāvs izniris tieši no šīs strūklakas. Uz grīdas bija vēl biezāks paklājs, kas pilnīgi noslāpēja soļu troksni. Medisona avēnijas kņada līdz šejienei nenokļuva.

Pēkšņi uzvēdīja ziedu smarža. Aiz strūklakas bija ierīkots puķu dārzs. Jā, te bija no Ņujorkas jezgas atšķirta izsmalcināta mikropa-saule.

— Laipni lūdzam. Misters Adamss gaida jūs.— Pārvaldnieks vadīja Kenu garām strūklakai. Puķu dobēs visa krāšņumā plauka šajā gadalaikā reti sastopami ziedi. Tic laikam bija pārstādīti šeit no siltumnīcas.

«Viena tāda zieda iegādei droši vien'nepietiek ar visu manu mēnešalgu,» nodomāja Kens, neviļus juzdamies diezgan nožēlojams.

Laionels Adamss gaidīja Kenu viesistabā, pa kuras logiem bija redzams viss Centrālais parks. Saimnieks sēdēja, atgāzies uz dīvāna, kas bija pārvilkts ar zīdam līdzīgu audumu. Gadu piecdesmit vecs, ne vairak. Augums spēcīgs, pilnīgi atbilstošs ieņemamajam amatam, bet ne mazāko druknuma pazīmju. Mati gaiši, acis zilas piere plata, skatiens un lupas saspringtas, paužot stingru apņēmību. Deguns nedaudz izliekts.

— Misters Šeftens?—viņš jautāja, sniedzot roku, un stādījās priekšā:—Adamss. Lūdzu, sedieties!—Viņā bija jaušama dzīvē daudz sasnieguša cilvēka pašpārliecība.

Laionels Adamss nosēdās ar muguru pret logu. Ņujorka nevar lepoties ar dabas krāšņumu, tādēļ platais logs bija paredzēts, lai apžilbinātu skatītāju ar lielpilsētas grandiozo kopskatu. Aiz Adamsa muguras bija redzams Centrālais parks, tālāk rēgojas Vestsaidas augstceltnes, un vēl tālāk Hudzona līča pretējā krasta kā jura pletās pilsētas rajoni.

Kens nevarēja saskatīt Adamsa sejas izteiksmi, jo viņš stāvēja ar muguru pret gaismu, turpretī Kenu traucēja saules stari un viņš juta, ka tiek vērīgi aplSkots, un tas nebija visai patīkami. Iespējams, ka Adamss vienmēr tā sagaida cilvēku, kas pirmo reizi ieradies pie viņa.

— Tātad, mister Šeften, kādas jums šoreiz darīšanas pie manis? Redziet, man ir ļoli saspringta dienas kartība, viss sadalīts līdz pēdējai minūtei...— Adamss ielūkojās rokas pulkstenī, likdams manīt, ka sarunu biedram būs jāapmierinās ar apsolītajām desmit minūtēm.

Kens nebija pārliecināts, ka viņam izdosies iekļauties atvēlētajā laikā. Bet, ja nu viņš reiz ir šeit iekļuvis, tad jārīkojas ātri un enerģiski.

— Es gribētu uzdot jums dažus jautājumus par cilvēku, kuru sauc Vilšovs Heivards.

— Vilšovs Heivards?—Adamsa balsī, kā jau bija gaidāms, jautas neizpratne.

— Vai jau aizmirsāt? Tas ir vecais vīrs, kuru jūs pirms pusgada notriecāt ar savu mašīnu.

— Es notriecu?— Adamsa sejā vēl arvien vīdēja tā pali neizpratne.

— Vecs nēģeris. Viņš nomira no toreiz iegūtajām brūcēm.

— Nēģeris? Jā, jā, kaut ko atceros.

Pēc Adamsa izturēšanās bija skaidrs, ka viņam vienalga, kam braukt pāri — nēģerim vai sunim.

— Es gribētu uzzināt sīkāk par to negadījumu,— teica Kens, cenzdamies savaldīties un neizrādīt dusmas.

— Ko es varu pateikt? Es taču nesēdēju pie stūres...

,— Bet protokolos tieši jūs figurējat kā vainīgais.

— Vainīgais? It kā es būtu kāds noziedznieks! Cietušajam ir izmaksāta kompensScija, un ar to lieta tika izbeigta.

Adamss bija saērcināts. Pieklājības maska viņa sejā izplēnēja, tās vietā parādījās valdnieka augstprātīgais smīns, kas nepārprotami liecināja — šis cilvēks pieradis, ka visi viņam izdabā.

— Izmaksāta kompensācija?

— Jā. Turklāt man par šo notikumu nav nekādas daļas. Viņš pats bija vainīgs.

— Tatad jūs neesat vainīgs?

Satiksmes avāriju cēloņus noskaidrojot, abas iejauktās puses allaž mēdz viena otrai uzvelt atbildību.

— Protams. Viņš pats uzdrāzās virsū manai mašīnai. Mans šoferis ir lielisks darba veterāns. Jau divdesmit Radu brauc bez nvarijām. Bet, kad tas pēkšņi izlēca mašīnas priekšā, iad no sadursmes vairs nebija iespējams izvairīties.

— Jūs sakāt, ka viņš pēkšņi izlēca mašīnas priekšā?

Protams. Viņš droši vien piederēja pie tiem slaistiem, kas

dodas medīt kompensācijas. Tas lips jau bija siipri pavecs. Bet man nauda nav svarīga. Samaksāju tik, cik viņš pra.sija. Nepatīkams ('adījums...- Adamss sarauca uzacis.— Sīkāk var pastāstīt mans šoferis Vago. Manā uzdevumā viņš kārtoja visas darīšanas lajā lieta.

Istabā ienāca pārvaldnieks. Viegli paklanījies, viņš piegāja pie Adamsa un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Saimnieks celi pamāja ar galvu.

— Piedodiet, mani jau gaida citā vietā. Atļaujiet atvadīties! Vago vēl joprojām strādā pie manis, un jūs varat noskaidrot visus sīkumus.— To pateicis, Adamss steidzīgi piecēlās.

Pēc tam Kens satikās ar Vago, bet tas tikai atkārtoja saimnieka teikto. Viņš braucis, nepārsniedzot noteikto ātrumu, kad pēkšņi uz ceļa braucamās daļas, kur nemaz nav iezīmēta pāreja, izlēcis kāds cilvēks. Vago strauji bremzējis, taču bijis jau par vēlu. Gājējs meties zem mašīnas gluži kā pašnāvnieks. Vago domāja, ka šaja gadījumā šoferis nemaz nav bijis vainīgs, tādēļ arī nekāda kompensācija nebija vajadzīga, bet saimnieks, lai izvairītos no liekiem strīdiem, licis izmaksāt apdrošināšanas naudu un vēl izsniedzis krietnu atlīdzību.

— Cik tad sanāca kopā ar apdrošināšanu?

— Apdrošināšanas prēmija divi tūkstoši dolāru un no mūsu puses ari divi tūkstoši.

— Tātad kopsummā četri tūkstoši...

Jā, ar tādu naudu var mierīgi braukt uz Japānu un kadu laiciņu tur padzīvot.

— Protams, ja cilvēks pats sevi sakropļo vai metas zem mašīnas, lai darītu sev galu, nav nekādu tiesību pieprasīt apdrošināšanas prēmiju. Bet mums izdevās pārliecināt apdrošināšanas sabiedrību, lai tā izmaksā minēto summu. Nē, mēs nesniedzām viltus liecības, vienkārši atzinām, ka tā nebija pašnāvība. Saimniekam ir darīšanas tajā apdrošināšanas sabiedrībā, un viņa teiktajam tur ir izšķiroša nozīme.

Bija manāms, ka Vago baidās ar lieki izmestu vārdu kaitēt savam saimniekam, tādēļ vairākkārt ar citiem vārdiem skaidroja to, kas jau sen bija saprotams. Bet Kenam svarīga bija tikai viena lieta — Vilšovs Heivards pats bija meties zem Adamsa automašīnas un pēc tam saņēmis četrus tūkstošus dolāru. Bet drīz pec sirmgalvja nāves viņa dēls bija devies uz Japānu.

Cilvēks, zem kura mašīnas riteņiem dabūja galu Vilšovs, bija viens no Ņujorkas finanšu aprindu dūžiem. Iespējams, ka Vilšovs, pirms spēra izšķirošo soli, bija sīki izpētījis savus «partnerus» šajā spēlē. Un izvēlējies tieši Adamsu.

Ja viņš mestos zem tādas automašīnas, kuras īpašnieks dzīvo no rokas mutē, tad diezin vai viņam pienāktos atlīdzība. Bet turīgs cilvēks dara visu, lai tikai izvairītos no jebkādiem sarežģījumiem. Un dara to ar savas naudas palīdzību. Varbūt Vilšovs tiešām meties zem automašīnas, lai izspiestu kompensāciju?

— Vai jums vēl ir kādi jautājumi?—Vago satraukti vaicāja Kenam, kas bija iegrimis dziļas pārdomās.

ASINS TRAIPS

Sadzinis Morito Kuņio — akciju sabiedrības «Toto Kigjo» kalpotāja — pēdas, Ojamada nekavejoties sāka sava jaunā atraduma vajāšanu.

Jau nākošajā dienā viņš uzgrieza vizītkartē uzrādīto telefona numuru. Atbildēja firma, kas piegādāja klientiem kantora iekārtas. Ojamada teica, ka gribētu tikties ar Morito kungu, un viņam paskaidroja, ka meklējamā persona saslopama darbavietā ik dienas līdz pulksten pieciem vakarā. Uzzinājis firmas adresi, Ojamada nolēma netērēt velti laiku un devās ceļā. Uzņēmums atradās ostas rajonā. Gara piecstāvu ēka, pirmajā stāvā liels vestibils ar apskatei paredzētiem dažāda veida kantora skapjiem, gramatu plauktiem, katalogu kastēm, ātršuvējiem un visu citu, kas nepieciešams informācijas glabāšanai.

Pasniedzis dežurantam vecu vizītkarti, Ojamada pajautāja, vai būtu iespējams tikties ar Morito, un kalpotājs, domādams, ka ieradies firmas klients, ļoti pieklājīgi pavadīja viņu līdz pieņemšanas telpai.

Šķita, ka tuvojas darbalaika beigas. No augšējā slāva skanēja daudzu vīriešu balsu jmirdoņa. Ieklausījies Ojamada sadzirdēja:

— Pirmkārt, pilnīgi jāpārzina lietas būtība, otrkārt — jābūt uzņēmīgam un drosmīgam, treškārt — nepieciešama pilnīga godprātība...

Izklausījās pēc «tirdzniecības aģentu deklarācijas», ko mēdza korī skandēt, darbadienu beidzot, lai stiprinātu kalpotāju «kaujas garu» nākošajam darba cēlienam.

Aizritēja minūtes desmit. Vakara ceremonija acīmredzot bija noslēgusies, jo troksnis strauji pieauga un kāpņu telpā -atskanēja daudzu kāju dipoņa. Atvērās pieņemšanas telpas durvis.

— Mani sauc Morito. Jūs esat Ojarnadas kungs?

Ojamada lūkojās apmēram divdesmit piecus gadus vecs vīrietis,

turot rokās viņa vizītkarti. Slaids, jauns cilvēks modernā žaketē — l,a jau pieklājas tirdzniecības aģentam.

- Piedodiet par pēkšņo traucējumu. Es gribēju jums ko pajau-

— Ojamada piecēlās un viegli palocījās.

Mans pienākums ir jūs uzklausīt,— laipni smaidot, atbildēja Morito, jo arī viņš laikam noturēja Ojamadu par klientu. Ojamada nepaguva vēl izteikt ne vārda, kad Morito jau turpināja:— Šodien neizdevās noslēgt nevienu līgumu, bet nodaļas vadītājs izvirza mums stingras prasības. Tirdzniecībā darbs ir viļņveidīgs, bet firmas vadība to neņem vērā.

— Redziet, es...

— Pavisam nesen mani iecēla par nodaļas vadītāju. Mana nodaļa risina dažādas problēmas, kas saistītas ar ražošanas uzņēmumu noslēpumu glabāšanas iekārtām. Salīdzinājumā ar militārajiem un politiskajiem noslēpumiem mūsu zemē pret rūpnieciskajiem noslēpumiem vēl nav izveidojusies pietiekami nopietna attieksme. Spiegu skaits, kas darbojas ražošanas sfērā, arvien pieaug, bet trauksme par viņu aktivitāti tiek celta tikai romānos un kinofilmās. Šajā ziņā uzņēmumos valda tāda nekārtība, it kā tie tīšām aicinat aicinātu — nāciet un paņemiet mūsu vissvarīgākos dokumentus un ziņas par ražošanas tehnoloģiju. Un tik tiešam viņi tiek apzagti, bet, kad saceļ troksni, tad jau ir par vēlu. Jo rūpnīcu vadītājiem vai nu nemaz, vai gandrīz nemaz nav apziņas, cik svarīgi ir nosargāt rūpnieciskos noslēpumus un cīnīties pret informācijas izlaupītājiem.

— Esmu šodien ieradies, lai...

— Neviens neapjēdz lietas būtību, tādēļ ir velnišķīgi grūti pārdot mūsu firmas ražojumus. Vispirms vajadzētu izmainīt cilvēku apziņu. Uzņēmumu noslēpumus var iedalīt trijās grupās. Nosauksim grupu A par firmas noslēpumiem. Ja lie aizplūdis uz ārpusi, akciju īpašnieki cietīs ievērojamus zaudējumus. B grupā ietilpst konfidenciālie noslēpumi, to atklāšana ietekmē peļņu un traucē firmas pārvaldīšanu. Bet C grupā...

— Morito kungs, vai jūs atceraties šo grāmatu?— Notvēris brīdi, kad jaunā cilvēka vārdu birums mazliet pierima, lai viņš varētu atvilkt elpu, Ojamada beidzot tika pie vārda. Izvilcis 110 portfeļa viesnīcā «Suimeiso» saņemto grāmatu «Pārvaldīšanas speciālā stratēģija», viņš satraukts pasniedza to savam sarunu biedram.

— Kas la par grāmatu?- Morito sejā nebija saskatāms ne mazākais pārsteigums.

— Vai tā nav jūsu grāmata?

Ja grāmata pieder Morito, tad acīmredzot viņš ari ir sievas mīļākais.

— Nē, šādas grāmalas es nemēdzu lasīt. Tās domātas tiem, kas ieņem augstākus amatus.

— Bel vai šo vizītkarti jūs atceraties?— Ojamada rādīja Morito kartīti, ko bija atradis starp grāmatas lappusēm.

— lā... tā ir manējā,— Morito atbildēja, aizdomīgi lūkodamies uz to.— Bet ko jūs vēlaties?

— "Lūdzu, paskatieties kartītes otro pusi. Vai tas ir jūsu rokraksts?

— Jā, tiešām mans. Bet kur jūs to dabūjāt?— Morito ar dziļu interesi paraudzījās uz Ojamadu.

— Vai neatceraties, kam jūs iedevāt šo kartīti?

— Vai tad visu var atcerēties? Mums jau tāds darbs, ka vizītkartes tiek izdāļātas pa labi un pa kreisi. Bet kur jūs to dabūjāt?

— Tādā mazliet savādā vietā. Bedziel, pirms dažām dienām es kopā ar kādu sievieti biju viesnīcā. Un atradu istabā šo grāmatu, kuru laikam tur bija aizmirsis iepriekšējais viesis. Kā jau izklaidīgs cilvēks, paķēru to līdz. Vēlāk pāršķirstīju un pamanīju, ka daudzās lappusēs teksts pasvītrots ar sarkanu zīmuli. Nodomāju, ka šai grāmatai jābūt vērtīgam izziņu materiālam tam, kas to pazaudējis, tādēļ nolēmu sameklēt tās īpašnieku. Starp lappusēm ieraudzīju jūsu vizītkarti.

— Un tādēļ ieradāties pie manis?

— Jā, tieši tādēļ.

Morito laikam visu saprata. Viņš alkal uzmeta skatienu vizītkartei.

— Lūk, kas...— Viņa acis sāka šaudīties.

— Atcerējāties?—Ojamadam aizrāvās elpa.

— Atcerējos. Šo vizītkarti es iedevu Ņīmi, firmas «Tojo Giken* nodaļas vadītājam.

— Ņīmi no «Tojo Giken»?

Ojamada bija dzirdējis par šo uzņēmumu. Liela precīzu aparātu ražošanas un piegādes firma.

Šī firma aktīvi darbojās visās jomās, kas saistītas ar iekārtām pret informācijas noplūdi, 1111 Ņīmi tur bija ietekmīga persona.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka iedevāt kartīti tieši viņam?— Ojamada neviļus saka rimāt skaļak. Beidzot viņš bija uztaustījis savu pretinieku.

— Esmu par to pilnīgi drošs. Viņš interesējās par mašīnu dokumentu iznīcināšanai. Vēlējās iepazīties ar jaunakajiem modeļiem. Devos pie viņa ar prospektiem. Bet viņš bija aizbraucis kārtot steidzīgu darījumu. Nesastapis viņu, es atstāju tur savu vizītkarti. Tagad man šķiet, ka tieši šī grāmata toreiz bija redzama uz Ņīmi galda.

— Kas viņš ir par cilvēku — šis Ņīmi?—Ojamada jautāja. Saticis pļāpīgo Morito, viņš nolēma izvilināt no viņa visu, ko var.

— Liels vīrs. Viņam tikko palika četrdesmit, bel jau iecelts par vienu no pārvaldniekiem. Firma apdedzinājusi pirkstus, pieļaujot informācijas noplūdi, tādē) nodibinājusi speciālu nodaļu cīņai pre’ vt negatīvo parādību. Nu beidzot sākuši nopietni sargāt savus noslēpumus. Un šo nodaļu vadīs tieši Ņīmi. Pēdējā laikā mašīnas dokumentu iznīcināšanai ir ļoti iecienītas. Tokijā tās iegādājušās pari par astoņdesmit procentiem vadošo firmu. Parasti tiek uzstādītas viena vai divas lieljaudas mašīnas centralizēti — visām nodaļām kopā. Bet Ņīmi kungs ieviesa decentralizācijas principu un no sistēmas «viena mašīna katra nodaļā» pārgāja uz sistēmu «viena mašīna uz katra galdam. Jo mazāk cilvēku saskarsies ar firmas noslēpumiem, jo lielāka būs drošība. Visideālākais variants ir, ja noslēpums zināms tikai vienam cilvēkam. Ņīmi kungs jau sen bija pievērsies šai problēmai un tagad sācis dekoncentrēt slepenos dokumentus. Ļoti izdarīgs cilvēks. Stāsta, ka ar visu tiekot galā ne likai darbā, bet arī sieviešu sabiedrībā.— Morito pavīpsnāja. Pēdējie vardi laikam bija domāti Ojamadam, kurš bija atradis šo grāmatu slepeno tikšanos vielā.

— Sirsnīgi pateicos par jūsu laipnību. Ceru, ka jau rītdien varēšu grāmatu nogādāt tās īpašniekam,— Ojamada teica, domādams, ka uzzinājis visu, kas viņam vajadzīgs.

— Piedodiet, vai jums būlu nepieciešams tā apgrūtināt sevi. Es drīz tikšos ar Ņīmi un varu nodot viņam grāmatu.

— Nē, es pats to izdarīšu. Viņš droši vien gribētu noklusēt to, ka grāmatu atstajis tādā vielā. Jo visideālākais variants taču ir, ja noslēpums zināms tikai vienam cilvēkam.

— Jums pilnīga taisnība. Iedomāsimies, ka es nekā nezinu.— Mo-rilo viitīgi nosmīnēja.

Ojamada atvadījās no Morito, būdams pilnīgā pārliecībā, ka beidzot atradis savas sievas nolaupītāju. Visi fakti liecināja, ka Ņīmi ir viņa sievas mīļākais, un arī intuitīvi Ojamada juta — sāncensis nu ir atmaskots! Iespējams, ka tā bija apzagtā, nožēlojamā ragneša zemapziņa.

Pirms tikšanās ar Ņīmi Ojamada nolēma slepus izlūkot pretinieku. Gan viņa ārējas pazīmes, gan vecums saskanēja ar to, ko bija teikusi viesnīcas «Suimeiso» kalpone.

Ielūkojies Ņīmi sejā, Ojamada no pirmā acu uzmetiena saprata, ka tas ir sievas mīļākais. Ņīmi bija tāda tipa vīrietis, kas varēja patikt Fumiei. Stalts un plecīgs, gandrīz divreiz druknāks par Ojamadu. Jaunībā acīmredzot guvis sportisku rūdījumu. Viņa čeir-stūrainā seja, kurā izcēlās kuplās uzacis un dzēlīgās acis, bija diezgan nepatīkama. Šajā cilvēkā dīvainā kārtā vīrišķība apvienojās ar neģēlību. Tādējādi Ņīmi bija pilnīgs pretstats slimīgajam, nelaimīgajam un greizsirdības apmātajam Ojamadam. Salīdzinājumā ar viņu — cilvēku, kas piedzīvojis cerību sabrukumu un tikai kaut kā vēl vilka dzīvību, būdams sievas apgādībā,— Ņīmi atradās pretējā situācijā un varēja justies kā noteicējs.

Nebija šaubu, ka sieva, apskaujot šo spēkpilno vīrieti, varēja just tādus kaisles uzplūdus, kādus Ojamada nespēja pat iedomāties. Viņš iztēlojās, kā viņa sieva arvien ciešāk un ciešāk piekļaujas Ņīmi, un no šīm domām Ojamada dega kā elles liesmās.

Greizsirdības lēkmēs gandrīz zaudējis prātu, Ojamada beidzot iesāka izsekošanu. Pretinieks bija varens, tādēļ vajadzēja rūpīgi sagatavoties.

Viņš bija uzzinājis, ka Ņīmi ir čelrdesmit vienu gadu vecs. Beidzis Tokijas Politehniska insiilūta mašīnbūves fakultāti, Ņīmi bija iestājies darbā firmā «Tojo Seiko» («Tojo Giken» agrakais nosaukums) un trīsdesmit trīs gadu vecumā apprecējies, izmantojot firmas direktora labvēlīgo atbalstu. Viņam ir divi bērni — piecpadsmit gadu veca meita un septiņus gadus vecs dēls. Būdams spējīgs un darbīgs, viņš ātri iemantoja firmas vadības labvēlību, tika iecelts vadošos amatos, un viņam pavērās plašas iespējas. Ša gada martā viņš bijis komandējuma Amerikā, bet jūlijā apmeklējis Padomju Savienību. Lūk, no kurienes nākušas tās mantiņas, kuras Ojamada bija redzējis*savai sievai.

Bet par viņa sakariem ar sievietēm nebija nekādu ziņu. Jādomā, ka Ņīmi, kura precības bija nokārtojis pats firmas prezidents, uzvedas ārkārtīgi piesardzīgi. Tikai Ojamada, kuram bija nozagta sieva, spēja izprast viņa izsmalcinātos paņēmienus. Ņīmi — informācijas glabāšanas nodaļas vadītājam, speciālistam noslēpumu sargāšana — mīlas deku noslēpšana nesagādāja nekādas grūtības. Jā, pieķert viņu nozieguma vietā nebūs lik viegli.

Taču beidzot viss bija sagatavots. Pienāca brīdis, kad varēja vaigu vaigā sastapties ar pretinieku. Ojamada vēl mazliet vilcinājās, jo nespēja izdomāt, kas būtu drošāk kaut kādā veidā iekļūt sāncenša mājā vai ari pārsteigt viņu darbavietā. Izlēmis, ka otrs variants pretiniekam bits nepatīkamāks, Ojamada devās uz «Tojo Giken».

Firma atradās modernā' ēkā, kuras fasādi greznoja zili, sauli atstarojoši logu stikli. Desmitos no rīta Ojamada stāvēja firmas ēkas vestibilā. Viņš nebija pārliecināts, ka Ņīmi jau ir ieradies darbā. Ojamadam vienīgi liija izdevies noskaidrot, ka Ņīmi nav aizbraucis komandējumā un parasti ierodas savā nodaļa pusdeviņos.

Desmitos te mēdza sasaukt rīta apspriedes, tādēļ šajā laika firmā bija visvairāk darbinieku.

Jūs vēlaties sastapt nodaļas vadītāju Ņīmi? Atļaujiet pavaicāt - vai jus esal jau iepriekš norunājis šo tikšanos?— pie Ojama-das vērsās caurlaižu kontroliere. Viņš bija paredzējis šādu jautājumu.

— Taisnību sakot, Ņīmi kungs nav nozīmējis man šo tikšanos. Bet man jānodod viņam svarīgs Morito kunga ziņojums no firmas «Toto Kigjo». Tas nebūs ilgi.

— No Morito kunga...

Ojamada baidījās uzdoties par pašu Morito, jo kontroliere varēja pazīt Morito pēc izskata, tādēļ pieteicās kā viņa pārstāvis. Pēc Morito runas veida Ojamada saprata, ka Ņīmi labvēlīgi izturas pret viņu, un tādēļ iedomājās, ka, atsaucoties uz Morito, viņam būs vieglāk nokļūt pie Ņinu bez iepriekšējas norunas.

Ojamadu pavadīja uz pieņemamo istabu. Tatad pirmais šķērslis bija pārvarēts. Viņš juta milzīgu sasprindzinājumu.

Pēc brīža atvērās durvis un atskanēja pārsteigta Ņīmi balss:-

— Ko? Tev lika te gaidīt?

Viņš laikam bija domājis, ka atnācis pats Morito, bel, neredzēdams viņu istaba, nesaprašanā grozīja galvu.

— Jūs esat Ņimi kungs?—Cieši raugoties pretinieka sejā, Ojamada lēni piecēlās. Viņš pirmoreiz tik tuvu redzēja savu sāncensi un pilnīgi apzinājās tā pārākumu.

Lūk, ar kuru viņš bija dalījies. Lūk, kuru viņa sieva bija apskāvusi, kamēr Ojamada svēti licēja, ka viņa pieder vienīgi vīram. Re, kur ir tas, kas tīksminājās par viņas brīnišķīgo augumu. Nē, viņi nedalījās baudā. Ņīmi viens pats bija sagrābis savā vara gan Fumies miesu, gan viņas dvēseli... Ķlini spēcīgās rokas apskāva viņas tvirto augumu, viņa pirksti slīdēja pār viņas maigo adu, bet mute baudīja viņas lūpu saldumu...

Ņīmi paspēra soli pretī Ojamadam.

— Jā, es esmu Ņīmi, bet kas jūs tāds?— Viņa seja pauda izbrīnu.

Ojamada pasniedza Ņīmi savu vizītkarti.

— Ojamadas kungs?—Izbrīns vēl arvien neizgaisa Ņimi sejā. Un tas nelikās mākslots. Varēja nojaust, ka viņam Fumies vārds nesaistās ar Ojamadas vizītkarti. Laikam viņa nosaukusi sevi citā vārdā.

-— Jūs laikam nesaprotat? Es esmu Naomi vīrs.

— Ak tā...

Ņīmi sejā izzuda pašpārliecinātība. Tā jau bi ja pietiekami izteiksmīga reakcija. Ojamadas pirmā bulta bija trāpījusi tieši mērķī.

— Šķiet, ka jūs pazīstat manu sievu?

— Ne visai. Zinti, ka viņa ir hostese bārā, kurā es šad un tad iegriežos. Un jūs tātad esat Naomi kundzes virs?—Ņimi pēkšņi iztaisnoja augumu.— Kādā lietā jūs ieradāties pie manis?

— Netēlojiet, Ņimi kungs! Jums ir slepeni sakari ar manu sievu.

— Ko jūs runājat? Ielavījies pie manis un melš visādas blēņas! Palūgšu jūs uzvesties pieklājīgāk...

Atguvies no negaidītā trieciena, Ņīmi atguva pašpārliecinātību un nolēma galīgi iznīcināt šo nožēlojamo vārguli Ojamadu.

— Es melšu blēņas—-jūs sakat? Tad varbūt atvest šurp kalponi no «Suimeiso»?

Ņimi alkr.l sakumpa, un viņa seja nobālēja.

— Tā laikam ir jūsu grāmata? Ojamada turpināja uzbrukumu.

Ieraudzījis «Pārvaldīšanas speciālo stratēģiju», N*m> nespēja

vairs izslieties. Viņam drebēja lūpas, bet viņš neteica ne vārda. Ojamada bija trāpījis neaizsargātā vietā.

— Šo grāmatu jūs bijāt atstājis viesnīcā, kur pavadījāt laiku kopā ar manu sievu. Vai jūs vēl mēģināsit apgāzt neapgāžamo?

Ņimi klusēšana pierādīja viņa neķītro sakaru ar Fumii.

— Ņimi kungs, jūs esat ģimenes cilvēks. Jums ir noteikts sabiedriskais stāvoklis. Ja šī lieta k|us zināma atklātībā, jums nebūs patīkami, liet, ja jūs klusi atdosit manu sievu, tad ar? es necelšu troksni.

Ojamada steidzās uzstādīt savas prasības, iekams pretinieks vēl nebija atguvies. Ojamadam bija daudz kas sakāms šim svešu sievu laupītājam, bet pašreiz galvenais bija dabūt atpakaļ Fumii.

— Ojamadas kungs, man trūkst vārdu, lai atvainotos jums.— Ņīmi piemita retas spējas ātri pārorientēties jebkurā situācijā. Te vairs nelīdzēja nekāda atrunāšanas. Viņš nodūra acis. Viņam, elitārās sabiedrības cilvēkam, kurš baudīja lielas firmas prezidenta uzticību, šāda veida atmaskošana nesolīja nekā laba. Prezidents novērsīsies, ģimene sabruks...

— Ja jūs atzīstat sevi par vainīgu, tad atdodiet man sievu.

Turpmāk cs vairs nesatikšos ar Naomi... tas ir, ar jūsu sievu.

Zvēru, ka visas attiecības tiks pārtrauktas. Lai šī lieta paliek starp mums.

Ņimi bija gatavs mesties ceļos. Viens no svarīgākajiem firmas darboņiem patlaban bija norūpējies tikai par savas ādas glābšanu. Allaž būdams ļoti izveicīgs, šoreiz viņš tomēr bija iekļuvis lielā ķezā.

Ojamada sāka justies brīvāk.

— Atdodiet manu sievu!— viņš uzstājīgi atkārtoja.

— Es saprotu, ka nespēšu izlūgties piedošanu. Uet esmu gatavs izpirkt savu vainu. Darīšu visu, kas bus manos spēkos.

— Atdodiet man sievu! Tas ir viss, ko es prasu.

— Turpmāk visas saites starp jusu sievu un mani tiks parrautas.

— Kur jus viņu noslēpāt?

— Es viņu nemaz neesmu slēpis.

— Atkal gribat tēlot neziniti?

— Esmu gatavs samaksāt jums sāpju naudu. Ja summa būs pieņemama, dabūsiet to tulIt.

— Summa? Jums ir savādi rēķini. Es nevēlos nekādu naudu. Atdodiet man sievu!

— Vai tad viņa nedzīvo mājās?

-- Kas tas par jautājumu?

Beidzot abi saprata, ka viņu saruna kaut kas nesaskan.

— Man jau labu laiku nav nekādu ziņu par jūsu kundzi. Esmu ļoti satraukts. Tātad viņas nav mājās?

— Nejokojiet! Kā viņa var būt mājā, ja ir aizbēgusi kopā ar jums!

— Pagaidiet, vienu britiņu pagaidiet! Vai Naomi... piedodiet, jūsu dzīvesbiedre tiešām nav mājā?

— Jā, viņa ir pazudusi. Nu jau desmit dienas kā aizgāja un vēl nav atgriezusies.

— Tiešām?

Nīmi sejā atspoguļojās neviltots salraukuins. Ojamadu pārņēma ļauna nojauta.

— Tātad jūs neesat aizvedis viņu?—viņš izdvesa.

— Nē, neesmu viņu nekur aizvedis. No viņas nebija nekādu ziņu. Uztraucos, darīju visu, lai atrastu...

— Melojat!

— Tie nav meli. Agrāk, ja es nevarēju ierasties bārā, Naomi vismaz reizi dienā piezvanīja man. Bet nu jau desmit dienas viņa vairs nav rādījusies darba un nav arī man zvanījusi. Gribēju jau zvanīt viņai uz mājām, bet neuzdrošinājos, jo pie aparāta varējāt pienākt jūs. Neatlika nekas cits kā staigāt ap jūsu māju un gaidīt viņu iznākam. Tad cs sapratu, ka viņas laikam ari tur nav. Nodomāju, ka jūs būsiet uzzinājis par mūsu atticcibām un paslēpis viņu man nepieejamā vietā.

Ņīmi runāja atklāti. Viņš vairs necentās pasargāt sevi no nepatīk šanām. Naomi pazušana bija viņu galigi satriekusi.

Ojamada sāka nojaust, ka lieta kļūst sarežģītāka. Arī sievas mīļākais, kura pēdas viņš bija sadzinis ar tādām pūlēm, tātad nezina, kur viņa atrodas. Bel kur tad galu galā viņa varēja palikt?

— Vai jūs nevarat iedomāties, kur viņa varētu paslēpties?— Ņīmi jautāja, it kā vēlēdamies kopā ar Ojamadu piedalīties meklēšanā.

— Kad jūs tikāties ar viņu pēdējo reizi?— Ojamada taujaja.

Ņimi nosauca dienu, kad Fumie neatgriezās mājās. Ja tā bija

taisnība, tad sievas pēdas bija izgaisušas. Tieši tajā nakti, kad viņa brauca mājās pēc satikšanās ar inijako.

— Vai jūs toreiz nemanījāt ko savādu viņas uzvedībā?

Tagad vairs nebija laika pārmetumiem. Tātad sievas pēdējā tikšanās ar Ņīmi ir vienīgais pavediens, kas var palīdzēt sadzīt viņas pēdas.

— Nē. Mēs, kā vienmēr, satikāmies pusvienos viesnīcā «Suimei-so». Ap diviem naktī tika izsaukts taksometrs, lai aizvestu Naomi mājās.

— Kas bija šoferis?

— Pastāvīgi tika sūtīts viens un tas pats šoferis, laikam Osuga. Bet ceļā nekas nav noticis, to es pārbaudīju.

Par to bija pārliecinājies ari Ojamada. Tātad Fumiei kaut kas gadījies tieši tajā bridi, kad viņa, izkāpusi no automašīnas, kajam bija devusies uz majam. Līdz šim brīdim Ojamadam šķila, ka pie visa vainīgs ir Ņīmi, bet, ja viņš nebija iejaukts šajā lietā, tad jābut vēl kādam trešajam — pagaidām nezināmam.

Kas ir šis X? Un kādēļ viņam jāslēpj Fumie?

Ojamadu pilnīgi satrieca tas, ka ari Ņīmi jau desmit dienas nav redzējis Fumii un nav saņēmis no viņas arī nekādu ziņu. Ņīmi stāvoklis nebija apskaužams. Ka svešas sievas pavedējs viņš pārdzīvoja neviltotu izmisumu, ka cits nozadzis viņam mīļoto sievieti un, iespējams, jau neģēligi piesmējis viņu. Šajā ziņā viņi abi ar Ojamadu bija nozieguma upuri.

Ojamada labi saprata Ņīmi izmisumu. Naids pret viņu bija mazliet pierimis. Abi apzinājās, ka nepieciešams apvienot spēkus, lai atgutu Fumii.

— Ņimi kungs, jūs teicāt, ka esat meklējis viņu pēc tam, kad viņa vairs jums nezvanīja...— Ojamada uzsāka pieklājīgu sarunu.

— Mekleju gan, bet...

— Bet nesadzināl pēdas?

— Diemžēl tā tas ir...

Ņīmi kautrīgi nolieca galvu. Iestājās drūms klusums. Alkal iedegās savstarpējais naids. Lai izkliedelu smago nomāktību, Ņuni iedrošinājās atsākt sarunu:

— Nezinu, vai tas varētu palīdzēt, taču...

— Jūs esat kaut ko atradis?— Ojamada iekliedzās, priecādamies ne tikai par Ņimi vārdiem, bet vēl vairāk par to, ka atkal izdevies izkļūt no saspīlējuma.

Nākamaja dienā pēc viņas pazušanas es klīdu ap jūsu māju un tempļa vārtu tuvumā atradu dīvainu mantiņu.

— Ko tad jūs alradāt?

— Rotaļu lācēnu. Apmēram tik lielu,— Ņnni izpleta rokas.

— Lācēnu?

— Nezinu, vai tam ir kāds sakars ar jūsu sievas pazušanu, bel tas mētājās netālu no tās vietas, kur viņai vajadzēja izkāpt no automašīnas. Es to paņēmu. *

— Varbūt kaimiņu bērni pametuši?

— Iespējams. Bet ļoli veca gan ir šī rotaļlieta. Tā ieslēgta tepat skapī. Tūlīt atnesīšu.

Ņīmi piecēlās un izgāja. Laikam viņam bija neērti nest lācēnu mājās, tādēļ atstājis to darbā. Viņš drīz atgriežas, turot rokās nobružātu rotaļlietu. Bērni laikam sēdušies lācēnam mugurā, jo samts tajā vietā nodilis līdz diegu šķēriem. Droši vien lācēns pastāvīgi pavadījis bērnus viņu rotaļās — viņš bija notraipīts no galvas līdz kājām. Atlika to iesviest atkritumu tvertnē.

— Kur jūs to pacēlāt?

Ceļmalas nezālēs. Sakumā pat nepamanīju.

Kā jums liekas, cik dienas tas lur nogulējis?

Nav ne jausmas. Bet jadoma, ka ne visai ilgi. Ja lācēns ticis izmests, tad tikai kādas pāris dienas pirms tā atrašanas.

Un ja nu šī mantiņa kaut kādā veida saistīta ar Fumies pazušanu? Ojamadas acis iezaigojas uguntiņas.

Es ari la nodomāju. Tādēļ'pacēlu...

Ņimi kungs, tātad jūs domājat, ka šo lācēnu pametis tas, kas nolaupījis manu sievu?

Neesmu pilnīgi pārliecināts, bet viss var būt.

Bet kādēļ?

Kas to lai zina. Varbūt nejauši pazaudēja un nepamanīja?

Nepamanīja? Tik lielu priekšmetu?

— Ja tas, kas aizvedis jūsu sievu, turējis šo mantiņu rokās, tad diezin vai viņš būtu varējis tik vienkārši to pazaudēt un aizmirst. Bet man pialā ienāca cita doma vai lik lācēns nav bijis mašīna?

— Mašīnā? Jums liekas, ka tam cilvēkam bijusi mašīna?

— Automobilis bija viņam pilnīgi nepieciešams, lai lik veļā stundā varētu pec iespējas ātrāk nogādāt savu upuri drošā vietā. Sēdinot Naomi mašīnā, viņš nejauši varēja nosviest lācēnu 110 sēdekļa.

— Ņimi kungs!—Ojamada pēkšņi iekliedzas, vērīgi aplūkodams rotaļlietu.— Skatieties, lācim uz labās kājas kaut kāds Iraips.

Tiešām. Bet es to nebiju ievērojis. Lācēns viss ir lik netīrs, ka to nemaz nevar saredzēt.

— Vai jums neliekas, ka tas ir asins traips?

— Nevar būt!— Ņimi cieši lūkojās Ojamada.

— Tā jau grūti pateikt, bet, ja tās ir asinis 1111 turklāt cilvēka asinis, tad gan...

Ojamadas kungs, vai jūs tiešām domājat, ka tās ir jūsu sievas asinis?—Ņimi ar pūlēm izdvesa, baidīdamies, ka Ojamadam var būt taisnība.

— Nezinu, kāpēc man radusies šāda pārliecība, bet, jo vairāk es par to domāju, jo ticamāk man las liekas.

— Kas tad nolicis, ja tas tiešām ir Naomi asinis?

— Ņimi kungs, gribu u/.dol jums vienu jautājumu, un, lūdzu, atbildiet atklati. Vai jus ticējāt Fumiei?

— Ko nozīmē «ticējāt»?

Saruna kļuva pavisam citāda, tādēļ Ņīmi nezināja, kā atbildēt uz šādu jautājumu.

— Vai ticējāt, ka Fuinie mīl jūs?

Iestājas klusums.

— Neslēpiet! Es netaisos jums pārmest.

•—- Teikšu patiesību. Viņa no sirds mīlēja mani un arī es viņu. Bet jūs pats saprotat, ka mēs esam saistīti ar sabiedrības normām un nevarējām precēties, lai gan ļoti mīlējām viens otru.

— Tātad viņa nevarēja pazust, neteikusi jums ne vārda?

— Pat iedomāties nevaru. Biju tik satraukts, ka naktīs nespēju aizmigt.'

— Vai pēdējās tikšanās laikā jūs norunājāt, kad redzēsities nākamreiz?

— Jā, norunājām.

— Kad tai bija jānotiek?

— Pēc trim dienām parastajā laikā, kā vienmēr «Suimeiso» viesnīcā.

— Savu solījumu viņa neizpildīja, pēkšņi iekrita kā akā. Vai jums neliekas, ka tas ir noticis pret viņas gribu?

— Kā to saprast — pret viņas gribu?

— Tā arī jāsaprot. Vai viņa varētu neierasties, nepaziņojusi par to mīļotajam cilvēkam? Diezin vai. Jūs taču sazinājāties katru dienu?

Ņīmi piekrītoši pamāja.

— Tātad viņa ir aizvesta ar varu...

— Un vēl tas lācēns ar asins traipu. Kad manu sievu grūda mašīnā, no tās būs izkritusi šī rotaļlieta. Tieši tajā bridi tā notraipīta ar... Tātad Fumie jau bija noplūdusi asinīm.

Ojamadas prāts bija tik skaidrs un domāšana tik precīza, ka viņš pats varēja likai brīnīties par savām spējām. Cits aiz cita virknējās dažādi minējumi, un tiem visiem bija viens vienīgs pamatojums — traips uz lācēna kājas ir Fumies asinis.

— Ojamadas kungs, vai jūs tiešām domājat...— Ņīmi sašķobījās seja — viņš sāka nojaust Ojamadas šausmīgo pieņēmumu.

— Bet jus taču pirmais iedomājāties, ka lācēns bijis mašīnā, ar kuru aizvesta mana sieva.

— Ojamadas kungs, jūs domājat, ka Naomi vairs nav starp dzīvajiem?

— Par nožēlošanu^ citādi domāt nevaru. Pagājušas jau desmit dienas, kopš no viņas nav nekādu ziņu. Ja viņa būtu cietusi autokatastrofā,.tad nokļūtu slimnīcā un man tas būtu nekavējoties paziņots.

— Bet ja viņa ir bezsamaņā?

— Viņas personību varēja noskaidrot pēc lietām, kas bija viņai klāt,— Ojamada sprieda tik aukstasinīgi, it kā runātu par gluži svešu cilvēku.

Ņīmi turpretī neparko negribēja atzīt acīm redzamos faktus.

Ojamada bēdīgi apzinājās, ka viņa spēja ar vēsu pratu analizēt notikušo šāda situācijā liecina vienīgi par zaudējumu divkaujā ar sāncensi. Un tomēr viņš nolēma novest meklēšanu līdz galam. Viņš

par katru cenu gribēja atrast sievu, lai pats varētu lo apglabāt par piemiņu zaudētajai mīlestībai.

Tagad, kad slēdziens bija radies pats no sevis un atlika tikai to vārdos formulēt, abus vīriešus pārņēma bailes. Viņi sāka apzināties, ka viņu minējumi ir jau noticis fakts.

Kāds X tumšajā nakti būs uzbraucis Fumiei. Laikam noziedzīgs nodoms viņam nebūs bijis. Traģēdija droši vien notikusi neuzmanības dēļ. Pēc neilga apjukuma atjēdzies, X aizvedis Fumii savā mašīnā nezināmā virzienā, lai izvairītos no atbildības.

Nav svarīgi, vai tajā brīdī viņa jau bija mirusi vai vēl dzīva. Tumša nakts, tuvumā neviena liecinieka. Pietika noslēpt upuri, lai X būtu drošībā. Nebūs iespējams noskaidrot pat nozieguma vietu. Tātad X aizvedis un kaut kur apracis Fumies mirstīgās atliekas. Vienīgā viņa neuzmanība — rotāju lācēna nozaudēšana.

Tāds bija slēdziens, pie kura nonāca Ojainada ar Ņīmi.

— Un tomēr, kamēr tas traips nav izpētīts, mēs nevaram būt pilnīgi pārliecināti.— Ņīmi vēl uz kaut ko cerēja.

— Nekādas nozieguma pēdas vairs, protams, nevar būt saglabājušās, tomēr es gribētu vēlreiz pārmeklēt apkārtni tur, kur jūs atradāt lācēnu. Ja ekspertīzē tiks konstatēts, ka traips radies no manas sievas asinīm, policija noteikti sarosīsies. Ņīmi kungs, lūdzu, palīdziet man!

— Protams. Paļaujieties uz mani, darīšu visu, ko varēšu. Es tūlīt sazināšos ar man pazīstamu ārstu un palūgšu viņu izdarīt traipa analīzi.

Tā bija savāda apvienība. Divi vīrieši, kuriem piederējusi viena sieviete, apvienojās cīņā pret nezināmu laupītāju X. Sāncenšus vienoja zaudējums. Un pilnīgi iespējams, ka viņu sadarbība bija sevišķi saskaņota tieši tādēļ, ka vēl pavisam nesen viņi bija bijuši sīvi konkurenti.

PĀRTRAUKTĀ JOŅOŠANA

1

— Cik tālu tu brauksi?—Asaeda Mičiko jautāja, cieši raugoties uz priekšu biezajā tumsa, kuru šķēla tikai automašīnas starmešu ugunis.

— Līdz ceļš beigsies!— izaicinoši attrauca Kori Kjohejs.

— Cik cēli skan!—Mičiko nospurdza.

Visapkārt dziļa nakts, nevienas automašīnas. Uz mērpaneļa gandrīz ka lidotāju kabīnē šaudās bultas, kas rāda braukšanas ātrumu, degvielas krājumu, smēreļļas un ūdens spiedienu. Varbūt lidojuma

sajūtu radīja ātrums, ar kādu viņi traucās,— simt divdesmit kilometru stundā.

— Nevajag tik ātri.

— Nobijies?

— Nenobijos, bet tu nepaspēsi nobremzēt, ja kāds pēkšņi izleks uz ceļa. Te taču nav autostrāde.

— Bet es nemaz netaisos bremzēt.

— Vai 111 esi pie pilna prata?

— Toties tu šodien esi pārāk prātīga.

— Cik tas viss ir muļķīgi!

— Kas ir muļķīgi?

Runājot viņš neviļus samazināja ātrumu. Japānas pilsētu ielas vēl nav tā pārveidotas, lai uz tām varētu riskēt ar ātrumu.

— Kas tad ir muļķīgi?—Kjohejs pārjautāja.

— Itin viss. Gan tas, ka saķildojos ar māti un aizgāju no mājām, gan arī tas, ka tagad braucu kopā ar tevi.

— Ak, kādas runas!

— Jā, tādas. Un vispār — kāpēc mēs esam nākuši pasaulē?

— To es tev nevaru izskaidrot. Bet saviem vecākiem es gan neesmu lūdzis mani laist pasaulē.

— Neviens to nav lūdzis. Bet lielākā daļa cilvēku dzīvo, ne par ko negudrojot.

— Vai tu gudro?

— Jā, pēdējā laikā domāju par to arvien biežāk... Labāk nebūtu piedzimusi.

— Kas par muļķīgu prātošanu!

Kjohejs izvilka cigareti, iebāza to mutē, bet Mičiko paņēma šķiltavas, aizdedzināja un pasniedza Kjohejam.

— Māte man bieži atgādināja: «Tu esi piedzimusi kļūdas deļ. Biju rēķinājusi, ka tā diena droša, bet izgāja greizi.»

— Pretīgi klausīties!

Kjohejs smēķēja, grozīdams stūri ar vienu roku.

— Tev pretīgi klausīties, bet man pretīgi, ka esmu nākusi pasaulē. Pat mātei no ta nav bijis nekāda prieka, bet kas tad tev nekaiš, labi barotam mcminesdēliņam?

— Kas man nekaiš? Taisni vai jāsmejas. Pateicoties man, māte kļuvusi par televīzijas zvaigzni. Bet tēvs izmanto viņas popularitāti. Vārdu sakot, visa ģimene izmanto mani...

— Nu, un kas par to? Tev taču labi klājas, vai ne?

— Kas tur labs, ja man neveicas jau no dzimšanas.

— Lai nu kas la runātu! Tu taču vispār nezini, kā tas ir, kad cilvēks patiešam ir nelaimīgs. Tava dzīve bijusi parak laba, tādēļ vari tēlot neveiksminieku.

— Man bijusi pārāk laba dzīve? Jā, kas gan vēl var būt labāks

par tūkstoš jenām ekskursijai? Viņi ir pārliecināti, ka pietiek apbārstīt bērnu ar naudu un mantām, lai vecāku pienākums butu izpildīts. Lūk, mašīna nopirkta, dzīvoklis sagādāts! Bet kas tas patiesībā ir? Tās pašas tūkstoš jenas brokastu vieta. Tevi dzemdēja vismaz kļūdas dēļ, bet man vispār nevajadzeja piedzimt...

— Tātad mēs abi esam bēdubrāļi?

— Protams. Bet nav ko raizēties. Kā viņi izturas pret mani, tā es pret viņiem. Dots pret dotu. Esmu izdomājis atriebību — šķērdēšu viņu naudiņu, cik vien spēšu.

— Vai lad tā ir atriebība?

— Visīstākā. «Visas Japānas māšu ticības» pamallicējas Jasugi Kjoko deiiņš ir bezatbildīgs uzdzīvotājs. Skaisti, vai ne?

— Bet tikai drauģeļiem ir zināmas tavas trakulības. Lai atriebtos pa īstam, jāizdara kaut kas vienreizējs, kas pievērstu sev visu cilvēku uzmanību. Bet patlaban tu mātes un televīzijas kameras priekšā tēlo paraugpuisīti... Nu ko tu apklusi? Lai kādu triku tu izspēlētu, tik un tā to uzskatīs par nevainīga bērna mīļu jociņu. Vecāku paspārnē jau var padraiskuļoties. Ari mašīna un personīga māja vai tas nav palaidnības papa un mammas aizsegā? Lai cik talu tu aizbēgtu, 110 viņu važām tev netikt vaļa. Tu esi kā Suņs Ukuns^9, kas alējas Būdas uzraudzībā.

— Tātad, pēc tavām domām, es esmu mērkaķis?

— Lielu starpību nesaskatu.

— Tu tomēr esi īsta draņķe!

Automašīna izbrauca uz taisna ceļa. Kjohejs nodzēsa cigaretes galu un zibošām acīm vērās sev priekšā. Tad strauji ar visu spēku nospieda gāzes pedāli. Spidometra bulta uzšāvās līdz augšai. Ierēcās motors. Mičiko un Kjohejs it kā pieplaka sēdekļa atzveltnei. Kā tērauda hiēna mašīna traucās uz priekšu. Kauca dzinējs, kaut kas čikstēja un žņerkstēja ātrumkārbā. Vējš gaudoja ka pēc asinīm izslāpis zvērs.

— Apturi! — Mičiko iekliedzās, bet Kjohejs izlikās viņu nedzirdam.— Tā nedrīkst!—viņa atkal sauca.

Milzīgā ātruma dēļ vairs nebija iespējams sekot, kas notiek uz ielas. Pēkšņi starmešu gaismas kūli parādījās melns stāvs, kas metas šķērsam pāri ceļain. Kjohejs izmisīgi bremzē ja. Mašīna kā pretodamās šausminoši iekaucās. Biepas iecirtās asfalta segumā, .saceldamas ballu dūmu mākoni. Automobiļa smaguma centrs tika pārnests uz priekšējiem riteņiem, bet aizmugure strauji sagriezās uz kreiso pusi. Vēl mirklis, un mašīna sāka virpuļot. Tā vairs nebija savaldāma.

Nepakļaudamas stūrei, tērauda hiēna slīdēja tumsā kā pa ledu, nesot sev līdzi varmācīgu nāvi.

Likās, ka riteņi aizlidos katrs uz savu pusi. Atkal atskanēja sirdi plosoša žļerksloņa, kurā skaidri varēja sadzirdēt divu cilvēku izmisuma pilnus kliedzienus.

2

Mašīna, vairākkārt apgriezusies, beidzot apstājās. Kādu brīdi Kjohejs un Mičiko nespēja izkustēties no vietas. Viņus bija pārņēmušas tik neprātīgās bailes, ka likās — sirdis pārstājušas pukstēt.

Mičiko atguvās pirmā.

— Paklau, mēs kaut kam uzbraucām... — Kjohejs klusēja.

— Dzirdi, saņemies! Pirms apstājāmies, mašīnas priekšā pazibēja kaut kas melns. Man šķita, ka mašīna pret kaut ko atdūrās.

— Atdūrās?— Kjohejs beidzot nočukstēja.

— Vai tu pats neredzēji? Tu taču biji pie stūres. Vajag tūlīt pārbaudīt, kas nolicis.

Mičiko skubināts, Kjohejs beidzot izkustējās, bet nespēja atvērt durtiņas.

— Kāp ārā pa otru pusi!— sauca Mičiko, kas jau bija izlēkusi no mašīnas.

Kjohejs izrāpās ārā. Bampers un radiators bija ieliekti. Vairs nebija nekādu šaubu, ka mašīna pret kaut ko atsitusies. Un, protams, pie tada ātruma arī upuris nevarēja iziet sveikā. Labi, ja las bijis klaiņojošs suns vai kaķis. Bet ja cilvēks... Kjohejs nodrebēja.

— Te kaut kas guļ,— teica Mičiko un pēkšņi iekliedzās.— Tas ir cilvēks! Tu esi uzbraucis cilvēkam!...

Kjohejs saprata, ka ir noticis visļaunākais. Cilvēks gulēja ceļmalas nezālēs un atgadināja vecu lupatu saini.

— Tā ir sieviete...

Kad viņu acis pierada pie blāvās gaismas, kas ausa tālumā, abi ieraudzīja, ka no «ssgņa» stiepjas ārā divas baltas kājas. Jauna sieviete...

— Viņa šausmīgi savainota. Visi mati asinīs.— Mičiko balss drebēja.— Bet viņa vēl ir dzīva.

Sieviete likko elpoja. Pareizāk būtu teikt, ka viņa vēl nebija mirusi.

— Tūlīt vajadzīgs ārsts!

— Šeit nav telefona. Kā lai izsauc ātro palīdzību?

Tālumā aiz plašas pļavas blāvi spīdēja uguntiņa. Visapkārt ne cilvēku, ne mašīnu.

— Ko lai darām?— Mičiko izmisīgi vaimanāja.

Kjohejs mazliet pacēla sievieti.

— Ko tu gribi ar viņu darīt?

— Vedīsim uz slimnīcu. Ņem viņu aiz kājām.

Viņi novietoja sievieti mašīnā uz aizmugures sēdekļa. Bet Kjohejs necerēja uz slimnīcas brīnuinspējām. Sieviete bija tik smagi sakropļota, ka, pat izglābta no nāves, nevarētu atgūt veselību. Un pie visa vainīgs bija viņš pats. Joņodams trakā ātrumā, bija notriecis sievieti. Vai tam ir kads attaisnojums? V«dot mašīnu apgaismotā krustojuma virzienā, Kjohejs pēkšņi sajuta nodarījuma smagumu.

—- Mirusi,— Mičiko ievaidējās. Viņa visu laiku bija vērojusi, kas notiek aizmugures sēdekli.

— Kas?

— Viņa vairs neelpo...

— Tiešām?

— Tiešām. Pārbaudi pats.

Kjohejs apturēja mašīnu un, pārliecies pāri sēdekļa atzveltnei, aplūkoja asiņaino ķermeni.

— Jā, laikam tā ir,— viņš mulsi piekrita.

— Tātad jābrauc uz policiju, nevis uz slimnīcu,— Mičiko nomurmināja.

Pēc šiem vārdiem it kā atjēdzies, Kjohejs atkal satvēra stūri. Mašīna izkustējās, strauji uzņēma ātrumu un, riepām kaucot, apgriezās pretējā virzienā.

— Uz kurieni?—Mičiko bailīgi ierunājās, bet Kjohejs, atstājis tālu aiz muguras apgaismoto krustojumu, traucās uz priekšu biezajā tumsā.— Vai tad policija ir tur?

— Un kā tu pati domā?

Bezprātīgām acīm lūkodamies uz priekšu, Kjohejs vadīja mašīnu un traucās arvien ātrāk un atrak. Mičiko pārņēma ļauna nojauta.

— Saki jel — uz kurieni tu joņo?

— Klusē un brauc līdzi,— Kjohejs beidzot nogārdza.

— Met ārā no galvas visu, ko esi sadomājis! Tik un ta nekui neaizbēgsi...

— Vispirms jāpamēģina. Tad redzēsim.

— Tu tiešām gribi bēgt?

— Tur mūs neviens nav redzējis. Un ja mēs noslēpsim līķi...

— Rimsties! Kada šausmīga doma! Ja mēs tūlīt pieteiksimies policijā, mūsu vaina tiks mīkstināta. Bet uzbraukt cilvēkam un noslēpt līķi — tā ir slepkavība!

— Ko tu runā! Viņiem vispirms jaatrod šis līķis. Bet cs to noslēpšu tā, ka neviens neuzokšķerēs.

— Es negribu. Griez atj)akaļ!

— Nemuldi! Un vispār jaunai sievietei nepieklājas blandīties apkārt tik vēlā nakts stundā. Viņa pati vainīga, ka uzskrēja mums virsu. Kāpēc man būtu jāuzņemas par to atbildība?

— Vai tu neesi jucis?

— Doma, kā gribi. Bet atpakaļceļa vairs nav, un tu esi nozieguma līdzdalībniece.

— Es — līdzdalībniece?

— Protams. Esi braukusi mana mašīnā un varbūt pat bijusi pie stūres.

:— Ko tas nozīmē?

— Neviens taču nav redzējis, kas vadīja mašīnu.

— Gļēvulis!

— Nemaz netaisos tāds būt. Bet tu labāk sēdi un klusē.

Vārdi «nozieguma līdzdalībniece» salauza Mičiko pretošanos. Viņiem pretī traucās bieza tumsa. Iespējams, ka viņi tuvojās kalnu grēdai, jo priekšā vīdēja kas līdzīgs milzīgai ēnai.

3

Mirklis neuzmanības, un notika tas, ko vairs nebija iespējams labot. Kori Kjohejs un A-saeda Mičiko bija iekrituši velnišķīgās lamatās. Nebija svarīgi, vai sieviete bija savainota vai nogalināta. Galvenais bija tas, ka viss noticis nejauši, tatad bez nozieguma ar iepriekšēju nodomu. Ir labi zināms, ka starpība atbildībā par nejaušu vai par noziegumu ar iepriekšēju nodomu ir milzīga. Bet Kjohejs, gribēdams glābi sevi, izvēlējās bēgšanu. Pārliecinājies, ka sieviete ir mirusi, viņš nekavējoties brauca prom no apgaismotā krustojuma. Neklausoties Mičiko lūgumos un padomos, viņš joņoja arvien tālāk tumsā. Turpmāk šī tumsa kļuva par noteicošo viņa dzīvē. Notikuma aculiecinieku nebija, un las izšķīra viņa rīcību. Viņi brauca tālāk — tieši iekšā velnišķīgajās lamatās.

Aprokot cietušās līķi meža dziļumā, tālu prom no cilvēku acīm, viņi saprata, ka ir iekrituši slazdā, no kura vairs nespēs izkļūt.

Mičiko, pārliecinājusies, ka Kjoheja apņēmība ir nelokāma, saka viņam palīdzēt. Nebija viegli rakt zemi ar automašīnas instrumentiem. Lai zvēri un klaiņojoši suņi nepiekļūtu līķim, bedri vajadzēja rakl dziļu. Lukturi viņi neiededza. Darbojās zvaigžņu mirgojošajā gaisma, kas spīdēja caur koku biezo lapotni. Bedres dziļums it kā atbilda viņu nozieguma un izmisuma dziļumam.

Kad viņi beidza rakt, ausa gaisma. Kvēlojošā debess mala izskalijas kā briesmu signāls. Vajadzēja nekavējoties doties prom, jo pat šaja meža biezoknī varēja uzrasties kāds cilvēks.

Tomēr abi bija tā noguruši, ka nespēja ne soli paspert. Beidzot Kjohejs atguvās, un jūtu sasprindzinājums dzina viņu pie Mičiko.

Viņa nepretojās. Uz pakalniņa, zem kura tikko bija aprakuši līķi, viņi it kā saplūda mežonīgos skāvienos. Tā abi ar miesu un dvēseli kļuva par nozieguma līdzdalībniekiem. Un visā turpmākajā dzīve, kas viņiem pārvērtās par nepārtrauktu bēgšanu, viņi pārbaudīja, vai vēl arvien ir «kopēja ceļa gājēji».

Nolikums nekļuva zināms atklātībā. Kjohejs ar Mičiko izvilka līķi no tumsas un tumsā to apraka. Galīgi satriekti, viņi pat nepacentās noskaidrot, kas bija bojā gājusi sieviete. Vienkārši ieraka zemē ar visām viņas mantām.

— Pēdējā laikā cilvēki bieži pazūd, un par viņiem laikam neceļ lielu trauksmi,— Kjohejs teica pēc vairākām dienām, jīilot nelielu atvieglojumu, jo par nozudušo sievieti laikrakstos nekādi ziņojumi neparādījās.

— Esmu pārliecināta, ka tuvinieki meklē viņu,— Mičiko brīdināja, saprazdama, ka vēl parak agri mierināt sevi.

— Varbūt viņa ir vientuļa...

— Tu gribētu, lai lā būtu, bel man šķiet, ka viņa tiek meklēla un tieši tādēļ nav nekādu ziņojumu. Kaul tikai viņas tuvinieki nenonāktu mums uz pēdām!

— Viņi taču nav profesionāļi. Bet policija uz tādu meklēšanu nav nemaz tik naska. Un pa to laiku no līķa paliks pāri vairs likai kauliņi. Tātad varam dzīvot vienā mierā.

Un, lai nebūtu nekādu lietisku pierādījumu, abi nolēma izjaukt automašīnu un iznīcināt to pa daļam. Kad pirmo dienu bailes un satraukums norima, Mičiko atcerējās, ka viena lieta viņiem pazudusi.

— Paklau — kāpēc es vairs nekur neredzu lācēnu?

— Lācēnu?

— Nu, lo tavu mīluli. Agrāk tu no viņa nekad nešķīries. Kur tu esi viņu licis?

— Tiešām, kur tas varēja palikt?—Vainas apziņas plosīts, Kjohejs bija pavisam aizmirsis savu draudziņu.

— Kad tu viņu redzēji pēdējoreiz? —Mičiko nelikās miera.

— Vai tajā nakiī viņš bija mašīnā?

«Taja nakti», protams, nozīmēja «tā nolikuma naktī». Kjoheja sejā alkal parādījās satraukuma ena.

— Neesmu pārliecināts...

— Mēģini atcerelies. Vai tajā nakti tu paņēmi viņu līdzi?

— Laikam ne...

— Ko tas nozīmē - laikam ne? Tu lāču visur vazaji viņu sev l:dzi kā talismanu. Man liekas, ka tas tomēr bija mašīnā.

— Nu, un, ja tas arī ir pazudis, kas tad?

— Ja lacis bija mašīnā, bet tagad ir pazudis, tas nozīmē, ka viņš ir kaut kur izkritis.

— Tu domā, ka esam viņu pazaudējuši lur'l

— Pilnīgi iespējams. Taja nakti mēs divās vietās kāpām ara 110 mašīnas.

— Divās vietās?

— Jā, tur, kur notriecām sievieti, un tur, kur aprakām. Ja lācēns izkritis kāda no šim vietām, las var kļūt par neapstrīdamu pierādījumu pret mums.

— Bet ja tas ir pazudis pirms vai pēc tās nakts?

Bailes atkal satrauca Kjoheja un Mičiko sirdis.

— Ko lai tagad darām?—Kjohejs apjucis jautāja trīsošā balsi.

— Varbūt vēl turpat mētājas,— Mičiko aukstasinīgi sprieda.

— Bet meklēt tagad būtu bīstami, vai ne?

— Protams, bīstami. Bet, ja nekādu ziņojumu nav, tad laikam neviens nenojauš, ka lo .sievieti notriekusi mašīna. Un kā var atrast notikuma vietu? Mašīna uzbrauca viņai pašā ceļmalā. Viņa iekrita nezālēs. Asinis iesūcās zemē. Mašīna neko daudz nav cietusi. Pat stikli nav izsisti, tātad arī lauskas nepalika. Aizbraukšu uz turieni un apskatīšu. Bet tu dodies it kā pārgājienā garam tai vietai, kur mēs viņu ierakām. Ja tur viss kārtība, tad mums nav ko uztraukties. Bet, ja kas liksies aizdomīgs, tad nemaz netuvojies. Skaidrs?

— Vai tad man vienam jābrauc?—Kjohejs nevarīgi vaicāja.

— Nu protams. Ko esi sējis, to arī pļausi. Viens nekrīt lik ļoti acīs ka divi.

— 12s nemaz neatceros to vielu.

— Nu pavisam kā zīdainis. Labi, nekā darīt, brauksim kopā. Citādi vēl sāksi pinkšķēt.

— Nedusmojies...

Pilnīgi atzinis Mičiko virsvadību, Kjohejs pārvērtās par marioneti viņas rokas.

Bet meklējumi bija nesekmīgi —lācēns nelika atrasts.

— Tātad e.sani («zaudējuši kaul kur citur,— Kjohejs cerīgi iesaucās.

— Pārāk agri mierini sevi. Iespējams, ka to jau kāds pacēlis pirms mūsu ierašanās.

— Kam būtu vajadzīgs tāds netīrs lupatu vīkšķis?

— Tam, kas lagad varbūt meklē mūs. Vai tiešam tu nevari saprast?

— Tu esi pārāk tramīga. Pareizāk sakot, bailīga. Iedomāsimies visļaunāko variantu. Pieņemsim, ka lācis ir nokļuvis m.ūsu vajātāju rokās. Kā viņi uzzinās, kam viņš pieder? īpašnieka uzvārds nekur /iav rakstīts. Un kam ienāks prātā doma saistīt šo rotaļlietu ar

nolikušo? Tāda veca lupata var mētāties jebkurā vietā. Nav nekāds brīnums.

— Apsveicu, apsveicu!— Mičiko nicinoši iesmējās.

— Ar ko tad?— Kjohejs k|uva dusmīgs.

— Lūk, ar ko. Pati esmu dzirdējusi no tavas mutes, ka lācēns bijis tev mātes vietā. Cik gadu tu kā mazs bērns esi staigājis, viņu apkampis? Kurš gan nezina, ka lācēns piederējis tev? Un, ja tas tiks izmantots kā pierādījums, tev gan neizdosies izlocīties.

— Tādu lācēnu ir, cik tīk, ne jau mani vienam,— Kjohejs mēģināja iebilst, bet viņa balss neskanēja pārliecināti.

— Lācis ir pazudis, un tur vairs nekā nevar darīt. Bet turpmāk būsim piesardzīgāki. Jātur acis va|ā!

TILTS UZ PAGĀTNI

1

Izmeklēšana Džonija Heivarda nogalināšanas lietā bija nonākusi galīgā strupceļā. Neviens nespēja izskaidrot, ko nozīmē no Ņujorkas paziņotais noslēpumainais vārds «Kisumī».

Bija jau pagājušas divdesmit dienas, kopš sākās izmeklēšana, bet, par spīti visām pūlēm, tā arī neizdevās sadzīt kādas pēdas. Visas versijas sabruka, lieta sāka atgādināt sarežģītu labirintu.

Izmeklētājam Jokovatari seja aiz dusjnāin bija sarkana kā pērtiķim. Kāda galu galā viņam daļa par to, ka Japānā nogalināts nezināms svešzemnieks.

— Kada velna pēc viņam vajadzēja braukt uz mūsu mazo zemi. lai šķirtos no dzīves? Varēja taču atrast pasaulē kādu citu vietu nomiršanai. Bez viņa jau tā darba līdz kaklam,— viņš pukojās.

— Bet ārzemnieki arī ir cilvēki,— viņam iebilda izmeklētājs Kavaņisi. Pat vasaras laikā viņa rūpīgi izgludinātā uzvalka visas pogas bija aizpogātas. Kavaņisi izskatījās pārāk kārtīgs un, iespējams, tieši tādēļ — lai cik tas liktos dīvaini — reizēm lika uzskatīts par neaptēstu cilvēku.— Taisnību sakot, es neciešu ārzemniekus, īpaši amerikāņus un eiropiešus. Materiālās civilizācijas ziņā mēs jau sen esam aizsteigušies viņiem priekšā, bet tie vēl arvien uzskata sevi par attīstītākiem. Sabrauc pie mums visādi lauķi, kas neko dzīvē nav redzējuši, pat ne savu Ņujorku un Parīzi. Tokija viņus pārsteidz, dvēseles dziļumos tie ir satriekti un tomēr nebeidz plātīties. Ja kaut kur Ņujorka būtu nogalināts japānis, viņu policija vis necenstos tā, kā mēs to darām. Pārāk lišķējam ārzemnieku priekšā. Tādēļ viņi mūs ne par ko netur.

Inspektors Nasu drūmi smīnēja, klausoties šajos spriedelējumos.

Var jau pukoties, bel no tā nekāda labuma nav, jo izmeklēšana tā kā tā nevirzās uz priekšu. Pirmais apņēmības vilnis bija norimis un visu izmeklēšanas grupu pārņēmusi apātija. Šādā brīdī policijā ieradās Nonojama Takajosi — šoferis no taksometru parka, kura galvenā garāža atradās Nakano rajonā.

— Man vajadzēja jau agrāk pieteikties, bet es biju izbraucis uz laukiem, avīzes nelasīju...— viņš vērsās pie izmeklētāja Munesues.

— Kāpēc vajadzēja pieteikties?— Munesue jautāja, nojauzdams ko neparastu. Policija bija saņēmusi dažādus ziņojumus, bet galu galā izrādījās, ka tiem nebija nekāda sakara ar izmeklējamo lietu.

— Domāju, ka pasažieris, kuru es trīspadsmitajā septembrī vedu no Hanedas lidostas līdz «Tnkyo Business Man Hotel», ir tas pats nēģeris, kuru nogalināja viesnīcā «/ioyaf Hotel*.

Šie vārdi lika Munesuem saspringt.

— Vai jūs nekļūdāties?

— Laikam ne. Nēģeri gan visi šķiet vienādi, bet tas nebija visai melns. Izskatījās drīzāk pēc austrumnieka.

— Kāpēc jus neatnācāt pie mums agrāk?

— Biju laukos. Pieprasīju, lai garāža dod inan visu atvaļinājumu uzreiz.

— Bet ka tas gadījās, ka, tikko atgriezāties, tūdaļ pie mums?

— Taksometru parka ēdnīcā pašķirstīju vecus laikrakstus. Ieraudzīju fotoattēlu un nodomāju — jā, tas ir tas pats, kuru toreiz vedu.

— Labi, ka atnācāt. Mēs jau sen meklējam jūs.

— Atvainojiet, ka ar tādu nokavēšanos.

— Tas nekas. Pateicos par palīdzību. Vispirms gribu pajautāt, kāpēc jus aizvedāt pasažieri uz viesnīcu Sindzjuku rajonā? Vai viņš pats pateica, kurp jābrauc?

— Jā, viņš lika braukt tieši uz turieni.

— Tatad viņam viesnīca bija zināma jau iepriekš?

— Laikam gan. Bet varēja manīt, ka viņš zina tikai viesnīcas nosaukumu. Nešaubos, ka tur viņš nekad nebija dzīvojis.

— Vai viņš ncleic?, no kurienes viņam zināms viesnīcas nosaukums?

— Nē, viņš bija ļoti nerunīgs. Gandrīz nevēra muti vaļa.

— Vai viņš jūs uzrunaja angliski?

— Nē, japāniski, bet ne visai saprotami. Laikam mazliet prata mūsu valodu. Kāpjot arā 110 mašīnas, «paldies» un «atlikumu nevajag» ari pateica japāniski.

— Vairak nekā neteica?

— Nē. Braucot klusēja visu ceļu. Man viņš likās ļoli drūms.

— Varbūt jūs pamanījāt kādu sevišķu īpašību?

— Šķiet, ka ne.

Tas bija viss, ko Nomijama varēja pastāstīt. Pateicoties viņam, kļuva skaidrs, ka Heivardam bija vajadzīgs liesi «Tokyo Business Man llotel». Bel izmeklēšanas gaitā konstatēja, ka viņš nav stājies sakaros ne ar vienu šīs viesnīcas viesi.

Kāpēc Heivards zinaja tieši šo viesnīcu? Iespējams, ka viņa atmiņā saglabājies kādreiz dzirdēts šis viesnīcas nosaukums un, nokļuvis svešā zemē, viņš nolēmis doties uz turieni?

Par to vēl bija grūti spriest. Munesue jau gribēja pateikties un atvadīties no Nonojamas, bet tieši tobrīd šoferis nedroši sniedza inspektoram grāmatu.

— Kas tā par grāmatu?— Munesue raudzījās gan uz grāmatu, gan uz Nonojamu.

— Es to atradu savā mašīna.

— Vai Džonijs Heivards to aizmirsis?

— Apgalvot nevaru. Bija aizkritusi aiz sēdekļa. To ieraudzīja trešais vai ceturtais pasažieris pēc viņa.

Grāmata bija ļoti nobružāta. Nebija iespējams izburtot pat tās nosaukumu. Vāki ari noplīsuši. Šķita, ka tā sairs gabalos, tiklīdz to stingrāk saspiedīs.

Ja pēc Heivarda mašīnā braukuši vēl cili pasažieri, lad šī grāmata varēja piederēt arī kādam no tiem. Bet pilnīgi iespējams, ka tā tika aizmirsta jau pirms Džonija Heivarda.

Nobružātā grāmata neviļus atsauca atmiņā veco salmu cepuri, kas tika atrasta Simidzudaņi parkā. Abas mantas bija apmēram vienāda vecuma.

— Vai jus katru dienu ielūkojaties aiz sēdekļa?—Munesue jautāja taksometra šoferim.

— Pēc maiņas beigām obligāti apskata visu mašīnu. Gadās atrast pasažieru aizmirstas mantas, reizēm viņiem kaut kas izkrīt no kabatām.

— Iepriekšējā dienā jūs nekā neatradal?

— Strādāju maiņās. Vienu dienu rīta maiņā, nākamajā dienā — vakara maiņā. Ja mašīnā kaut kas būtu atstāts, mans pārinieks tūlīt par to ziņotu. Bet arī es pats vienmēr apskatu. Iepriekšējā dienā lur nekā nebija.

Tātad grāmata bija aizmirsta Nonojamas mašīnā tieši laja dienā, kad to izmantoja Džonijs Heivards.

— Bet kāpēc grāmata vēl arvien atrodas pie jums?

— Piedodiet. Mums ir tāda kārtība, ka visas atrastās mantas jānodod policijas iecirkni reizi nedēļā, bel pārlikās produkti un visādi sīkumi var palikt pie mums. Policija uz to skatās caur pirkstiem.

Policijas iestādēm klātos grūti, ja visi precīzi ievērotu noteikumus par atrasto mantu nodošanu. Kuģniecību, taksometru parku un sabiedrisko ēku ādministrācijām vajadzēja policijas vietā pašam glabāt aizmirstās lietas, bet ar pārtikas produktiem uti citiem mazvērtīgiem priekšmetiem vadība rīkojās pec saviem ieskatiem.

— Un ko jūs teiksiet par šo grāmatu?

— Man lā likās interesanta, aiznesu to mājās, bet vēlāk aizmirsu. Taču man tiešām nebija nekāda ļauna nodoma.

Nonojama laikam nobijās, ka viņam inkriminēs sveša īpašuma piesavināšanos. Munesue pavīpsnāja.

— Šķiet, ka tas ir dzejoļu krājums?

— Jā, Saidzjo Jaso dzeja.— Šoferis godbijīgi pašķirstīja grāmatas lappuses.

— Saidzjo Jaso? Tā dziesmu teksta autora?

— Jā, viņš tiešām kļuva slavens kā populāru dziesmiņu sacerētājs, bet galvenokārt viņš ir lielisks dzejnieks romantiķis, kuram neviens cits nav spējis līdzināties. Studēdams «Vaseda» universitātē, viņš kopa ar Hinacu Konosuke izdeva literāru žurnālu, bet pēc tam mācījās Francijā, kur sadraudzējās ar Jritsu un Māterlinku un franču simbolistu ietekmē izkopa savu sapņaino dzejošanas manieri. Viņa krājumā «Sarkanais putns» ievietoti vairāki brīnišķīgi dzejoļi bērniem. Vispār viņš ir cienīgs nostāties līdzās Kitaharam Hakusju. Man patīk Saidzjo smalkais sentimentālisms.

Gluži negaidīti šoferis Nonojama izrādījās lielisks literatūras pazinējs. Tāpēc nav brīnums, ka, būdams Saidzjo Jaso cienītājs, viņš bija paturējis mājās dzejoļu krājumu kā lielu dārgumu. Ja šo grāmatu ir aizmirsis Džonijs Heivards, tad jājautā, kāpēc viņam bijuši līdzi japāņu rakstnieka dzejoļi. Munesuem radās vēl viena neatrisināta mikla.

Krājums bija izdots tūlīt pēc kara. Kopš ta laika aizritējuši vairāk neka divdesmit gadi. Un tomēr, ja šo grāmatu automašīnā atstājis tieši Džonijs Heivards,— šādu lietisku pierādījumu nedrīkst atstāt neievērotu. Munesue paturēja grāmatu.

2

Munesue neaizrāvās ne ar prozu, ne ar dzeju. V'iņš domāja, ka literatūra ir izdomu pasaule, kurā cilvēki, kam daba devusi talantu, rotaļajas ar vārdiem. Tādēļ viņam, kura pienākums bija apkarot patiesu ļaunumu un tā iemiesojumu — noziedzniekus, šādas vārdu rotaļas šķila nepieļaujama greznība.

Saņēmis no Nonojamas «Saidzjo Jaso dzejoļu krājumu», Munesue nolēma ievākt sīkākas ziņas par šo dzejnieku. Policijas iecirkņa uzziņu kabinetā bija dažādas enciklopēdijas. Sameklējis starp tām cLiteratūras rādītāju», viņš atšķīra rakstu par Saidzjo Jaso.

Saidzjo Jaso (1892—1970), dzejnieks. Dzimis Tokijā. Mācījies speciālā angļu skolā, studējis angļu literatūru «Vaseda» universitātē un japāņu literatūru Tokijas universitātē. Mācoties vidusskolā, nonācis iemīļotā angļu valodas skolotāja Josies Takamacu literārajā ietekmē, kas noteicis visu viņa turpmāko dzīvi. 1919. gadā publicējis pirmo dzejoļu grāmatu «Smilšu zelts». Viņa izsmalcinātās, romantiskās vārsmas tika augstu novērtētas. 1921. gadā viņš kļuvis par «Vaseda» universitātes pasniedzēju. 1920. gadā iznācis atdzejojumu krājums «Baltais pāvs», pēc tam viņa paša dzejoļu grāmatas «Nezināmā izredzētā» un «Vaska lelle» (1922). 1923. gadā iestājies Sorbonnas universitātē, kur studējis sešpadsmitā gadsimta un vēlāko franču dzeju. Tur viņš darbojies Malarmē literārajā pulciņā un nodibinājis draudzīgas attiecības ar dzejniekiem simbolistiem, Vale-rī piekritējiem. Atgriezies Japānā, kļūst par «Vaseda» universitātes profesoru un japāņu dzejnieku simbolistu vadoni. Iznāk viņa darbi «Saidzjo Jaso dzejoļu krājums» (1927), «Skaistais zaudējums» (1929), «Zelta pils» (1944). Viņa grāmatām «Dzejas karalis», «Baltais pāvs», «Vaska lelle» bija liela nozīme jauno dzejnieku audzināšanā. Vadoša loma bērnu dzejas attīstībā ir viņa krājumam «Sarkanais putns». 1924. gadā tiek publicēts «Saidzjo Jaso bērnu dzejoļu krājums». Sacerējis gandrīz sešus tūkstošus dzejoļu, kas kļuvuši par dziesmu tekstiem, viņš ieņem vadošo vielu dziesmu poēzijas pasaule. Pēc Otra pasaules kara viņš publicējis dzejoļu krājumu «Sauja kristālu» un «Apcerējumus par Arturu Rembo» (1967). 1961. gadā tiek ievēlēts par Mākslas akadēmijas locekli... Tā par viņu bija rakstīts enciklopēdijas *Japonica» sējumā «Literatūra».

Saidzjo Jaso un Džonijs Heivards... Munesue atrāva skatienu no enciklopēdijas un stingi raudzī jās sev priekšā. Kas varēja būt kopīgs Japānas izsmalcinātajam liriķim ar nēģeri no Ņujorkas graustiem?

Munesue sāka uzmanīgi lapu pa lapai šķirstīt grāmatu, kurā sākumā bija likai pavirši ieskatījies. Lai gan nebija tiešu pierādījumu, ka dzejoļu krājums piederējis Heivardam, tomēr Munesue nojauta, ka la las ir.

Grāmata bija izdota 1947. gadā. Izdevniecība, kas laida klajā šo krājumu, jau sen likvidēta, jo kopš tā laika pagajis vairāk nekā divdesmit gadu. Tikpat veca bija salmu cepure, ko atrada Simidzudaņi parkā, kur lika sadurts nēģeris.

Džonijs Heivards — salmu cepure — Saidzjo Jaso... Kas gan viņus vieno? Varbūt albildc paslēpta šīs grāmatas lappusēs? Vispirms pašain jāatrod šī saikne, un tikai lad var nodot grāmatu izmeklēšanas grupai.

Munesue rūpīgi šķīra lappuses. Vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, jo uz pēckara gadu rupja papīra iespiestā un pavirši brošētā grāmata varēja jebkurā brīdī pilnīgi izjukt. Nelasīto lappušu skaitam sarūkot, Munesue sāka just ko līdzīgu izmisumam. Viņš saspringti ielūkojās katrā vārdā, bet nespēja saskatīt to saikni, ko viņš tik cītīgi meklēja. Laikam grāmatu būs aizmirsis mašīnā kads cits braucējs.

Lasot* pēdējās lappuses, Munesue satrūkās. Viņa roka, kas šķirstīja grāmatu, sastinga. Inspektoram likās, ka acu priekša nozibsnī zibens.

«Māt, kas noticis ar manu cepuri,

To salmu cepuri, kas aiza iekrita,

Kad vasarā uz Kirid/.nmi gajam mēs no Usui?»

— Alradu!—Munesue neviļus iekliedzās. Saidzjo Jaso dzejoļu krājumā bija minēta salmu cepure! Munesue pārsteigumā nodrebēja.

«Māt, tā cepurīte bija man tik mīļa, l's toreiz ļoti bēdājos par tol Bet vēja brāzma uzpūta Lik spēji... v Māt, mums pretim nāca zāļu tirgotājs,

Tik jauns, ar zilām getrām, cimdiem rokā.

Viņš ļoti centās notvert cepuri, liet veltas bija viya pūles.

Tik dziļa aiza, un pāri galvai biezi krūmi...

Kas toreiz, māt, bij noticis tai cepurei?

Tie īrisi, kas ziedēja tur ceļmalā,

Jau sen kā novituši,

liet Kalnus rudeni sedz pelnukrāsas migla.

Varbūt ik vakaru zem manas cepures Tur sienāži nāk dziesmas sisināt?

Tu zini, māt, inan šķiet.

Ka šonakt aizā klusi krājas sniegs Un skumji aprok itāliešu salmu cepuri,

Kas toreiz spīdēja tik jauna,

Un izdzēš burtus Y. S., ko tajā ierakstīju es...»

Munesue vairākas reizes pārlasīja šo garo dzejoli. Kad uzbudinājums beidzot norima, viņš juta, ka sirdi pārņem prieka vilnis, jo beidzot bija atrasta tik ilgi meklēla saikne, l’rieks kļuva vēl lielāks tādēļ, ka dzejolis bija viņu ļoli aizkustinājis. Pret dzeju vienaldzīgo Munesui pārsteidza Iļrinišķīgā aina — māte ar bērnu pastaigajas vasaras saules pielietā ielejā un tērzē par salmu cepuri. Munesui, kuru māte bija pametusi jau agrā bērnībā, satrieca autora sirds dāsnums, kas veltīts matēs gadība aizvadītajām dienām.

Acīmredzot dzejolis uzrakstīts tad, kad māte bija jau mirusi, vai ari abi dzīvojuši šķirti. Jādornā, ka salmu cepure bijusi mātes dāvana.

Munesues acu priekšā pavīdēja viņi abi — māte ar dēlu roku rokā pastaigājas vasarīgā ielejā, kas pilna zaļumu un vēsuma. Mate vēl jauna un skaista, bet bērns mazs. Vasara pilnā plaukumā, visapkart miers un klusums...

Munesuem ari gribējās pabūt tajā ielejā. Interesanti, kur atrodas kmilzumi karstie avoti? Ja dotos ceļā no Usui, laikam netālu no (iiimmas un Nagano prefektūras robežas. Un te Munesue, kas jau bija sācis izteloties nezināmos karstos avotus kalnu aiza, pēkšņi satrūkās no pārsteidzošas domas. Džonijs Heivards bija teicis, ka brauc uz .Japānu palūkoties uz Kisumī». Vārdi «Kisumī» 1111 • Kiridzumi» pēc skaņām ir ļoti līdzīgi. «Kisumī» bija saklausījuši amerikāņi. Bet viņš droši vien bija teicis «Kiridzumi». Salmu cepure un Kiridzumi.

Tātad divi fakti, kas cieši saistīti ar Džoniju, pēkšņi atradušies Saidzjo Jaso dzejoļu grāmatā. Munesue devās ziņot izmeklēšanas grupai par savu atklājumu.

Viņa vēsts iedvesmoja visus grupas dalībniekus. Par salmu cepuri domstarpību nebija, loties tika apšaubīta versija, ka «Kisumī» ir tas pats, kas «Kiridzumi».

— Un tomēr es esmu pārliecināts, ka tā las ir,— Munesue nepiekāpās. Taksometra šoferis «slraiv hat» vietā taču sadzirdēja «stouha». Abos gadījumos skaņa «r» nav saklausāma. Pilnīgi iespējams, ka Heivards bija izrunājis «r» īpaši mīksti.

Arī Ņujorkas priekšpilsētās, tāpat kā Tokijā, ir savs īpatnējs dialekts. Varbūt tur mēdz izlaist skaņu «r»?

Diemžēl izmeklēšanas grupā nebija neviena, kam angļu valoda būtu stiprā puse. Šaja gadījumā bija īpaši grūti, jo bija jāsaduras ar īpatnēju Bruklinas amerikāņu izrunu.

— Nedrīkst paļauties uz minējumiem. Konsultēsimies ar speciālistiem. teica inspektors Nasu, ātrāk par pārējiem izdarījis pareizu secinājumu.

Viņi devās pie profesora Mijatakes Tosijuki—lielas autoujtātes amerikāņu valodas fonētikas jautājumos Tokijas svešvalodu institūtā. Profesors sniedza izsmeļošu paskaidrojumu.

— Ievērojot Amerikas Savienoto Vaislu teritorijas milzīgo plašumu, atkarībā no reģiona un iedzīvotāju slāņa ta, ko mēdz dēvēt par amerikaņu valodu, ļoti atšķiras gan leksikas, gan izrunas ziņā. Reģionāli to var iedalīt standartvalodā, austrumu štatu valodā 1111 dienvidu štatu valodā. Ņujorkā runā standarlvalodā, kurai piejaukti austrumu dialekta elementi. Atbildot uz jūsu jautājumu par skaņas «r izlaišanu vārdos tslraivhat» un «Kiridziuni», jāteic, ka amerikāņu valodas fonētika lāda parādība nav fiksēta.

— Nav fiksēta?—neslēpdams vilšanos, jautāja Munesue, kas ar savu atklājumu bija izpelnījies atļauju pašam konsultēties ar profesoru.

— Ir gadījumi, kad skaņa izzūd nākamās skaņas ietekmē un netiek izrunāta. Tādu parādību var novērot gan atsevišķā vārdā, gan saplūstot diviem vārdiem. Piemēram, vārdos taskedt 1111 «stopped» liaži amerikāņi neizrunā līdzskaņus «k» un «p», un mēs dzirdam likai «ast» un «stot». Gadās, ka izzūd nāseņi un dubultie līdzskaņi, bet tas, par ko jūs jautājāt, nemēdz būt.

Munesuem sāka zust drosme. Noiet tik garu meklējumu ceļu un tad pēkšņi vilties visās cerībās. Viņš tik tikko turējās kājās.

— Par skaņu «r» jāteic, ka angļu valodas amerikāņu variantā tā drīzāk pati ietekme blakus esošās skaņas. Gadās, ka vārdā vispār nav «r», bet, ja nākamais vārds sākas ar patskani, tad šo divu vārdu starpā parādās līdzskanis «r». Piemēram, «esmu redzējis to»—«sau> j7» vai arī «viņš un es»—«/ic and m«> reizēm tiek izrunāti «sorit» un «hirendmi». Atvainojiet par manu slikto izrunu! Tomēr skaņas «r» izlaišana arī ir iespējama,— profesors mierināja galīgi sašļukušo Munesui.

— Ko nozīmē «iespējama»?—Izmeklētāja sejā pavīdēja priecīgs smaids.

— Jā, iespējama, bet ne kā zinātniska norma.

— Man vienalga, kā. Gribu tikai noskaidrot, vai šāda parādība novērojama reālajā dzīvē...

— Jūs, šķiet, vēlējāties uzzināt manu zinātnieka viedokli?— profesors Mijatake likās aizvainots par Munesues nicīgo attieksmi pret zinātni.

— Nu jā, pilnīgi piekrītu jums... Redziet... vārdu sakot, es ļoti vēlos uzmanīgi ieklausīties jūsu — nepārspējama speciālista — domās, vai ir iespējama tāda izruna, pat ja tā netiek atzīta par normu zinātnieku aprindās.— Munesue centās glābt, kas vēl bija glābjams. Nednksteja zaudēt profesora atbalstu dažu aplam izteiktu vārdu dēļ.

— Savienotajās Valstīs angļu valoda, kas ir tā saucamās amerikāņu valodas pamats, fonētiski ir ļoti atšķirīga ne tikai katrā reģionā, bet ari katrā sabiedriskajā slānī. Tā angļu valoda, ko mēs mācāmies skolās, ir inteliģences standartvaloda. Cilvēks, kas ir apguvis angļu valodu skolā, nesapratīs nekā no ta, ko runā Koknijā vai Bruklinā. Bet Ņujorkas priekšpilsētās dzīvo ari īri, izceļotāji no Skandināvijas valstīm un Austrumeiropas, itālieši, spāņi, puertorikāņi, ebreji, nēģeri no dienvidu štatiem... īsts valodu sakausējums. Protams, k&!rs no viņiem pēc savas gaumes kropļo angļu valodu, norijot dažādas skaņas. Piemēram, spāņiem parasti ļoti vibrē skaņa «r», bet, cenzdamies slēpt spānisko izcelšanos, viņi apzināti klusina vai pat pavisam izlaiž šo skaņu.

•—Tātad šāds cilvēks varētu «straw hat» vietā pateikt «stouha» un «Kiridzumi» pārvērst par «Kisumī»?—Munesue sasparojās. Džonijs Heivards bija dzīvojis Austrumhārlemas spāņu kvartalā.

— Varētu gan,—profesors piekrītoši pamāja.

Tādējādi izmeklēšanas grupai radās jauns meklējumu objekts — Kiridzumi karstie avoti. «Tieši tur jāmeklē, lai varētu atrisināt Džoni ja Heivarda nogalināšanas mīklu,» nodomāja Munesue, pateicīgi atvadīdamies no profesora.

3

Gandrīz tajā pašā laikā izmeklēšanas grupa saņēma no Ņujorkas policijas jaunu informāciju. Tika izteikts pieņēmums, ka Džonija tēvs Vilšovs Heivards meties zem bagātnieka automašīnas riteņiem, lai saņemtu kompensāciju un tādā veidā iegūtu līdzekļus Džonija ceļojumam uz Japānu. Upurēdams dzīvību, tēvs bija ieguvis dēlam ceļanaudu. Bet kādēļ bija vajadzīgs šāds brauciens? Uz šo jautājumu nevarēja atbildēt ne tēvs, ne dēls — abi jau bija miruši. Skaidrs bija tikai las, ka Džonija braukšanai uz Japānu bijis kāds svarīgs mērķis. Varbūt to var atrast Kiridzumi? Izmeklēšanas grupa beidzot kļuva možāka.

Kluss lauku miestiņš Kiridzumi, izsenis slavens ar karstajiem avotiem, atrodas Usui kalnos uz Gummas un Nagano prefektūru robežas.

Tūrisma biroja izdotajā ceļvedī bija teikts: «... atrodas Kiridzumi upes augštecē, 1180 metru virs jūras līmeņa, tas ir, 200 metru augstāk nekā kūrorts Karuidzava. No visām pusēm to ieskauj kalni un ūdeņi, veidojot brīnišķīgas dabas ainavas. Sevišķi skaisti tur ir rudenī, kad kalnu nogāzēs iedegas sarkano kļavu lapotnes. Vieta sevišķi piemērota tūristu nometņu izvietošanai. Pusotras stundas laikā no avotiem kājām var aiziet līdz Hanamagarijamai — Šķībde-guna kalnam, kur ari visā krāšņumā kvēlo sarkanās kļavas...

Avotu ūdens kaļķains, ar rūgtu piegaršu. Līdzot ārējām brūcēm, aterosklerozei, nervu un sieviešu slimībām, kuņģa un zarnu kaitēm. Lai nokļūtu līdz Kiridzumi, jābrauc līdz galam ar autobusu no Jokogavas stacijas, kas atrodas uz Sinecu dzelzceļa līnijas, un tad vēl deviņi kilometri jāiet kājām pa kalnu ceļu vismaz trīs stundas.»

— Trīs stundas kājām!—Izmeklēšanas grupas dalībnieki bija pārsteigti.— Vai tiešām mūsdienās tik tālu kalnos vēl atrodas šādas mazas kūrvietas?

Kiridzumi bija divas viesnīcas. Izmeklētāji piezvanīja uz turieni un nekavējoši saņēma atbildi, ka vecajā viesnīcā «Kinto-kana»—«Zelta ūdeņu nams»—ir brīvas istabas.

Stāsta, ka Saidzjo Jaso dzīves laikā «Kintokanas» viesiem brokastis esot tītas salvetēs, uz kurām bijis iespiests viņa dzejolis par salmu cepuri, jo tas sacerēts to dienu piemiņai, kad dzejnieks atpūties Kiridzumi.

Ja šī viela kaut kādā veidā ir saistīta ar Džoniju Heivardu, tad vislabāk šo jautājumu varēja noskaidrot viesnīcā «Kintokana». Pavēli doties komandējuma uz Kiridzumi saņema divi — Munesue un Jokovatari.

Šaja laika lika saņemti traipa analīzes rezultāti uz atraslā lācēna. Tās bija cilvēka asinis ar tādu pašu grupu kā Fumiei.

Lai cik bēdīgi tas būtu, abu vīriešu minējumi apstiprinājās. Ar iegūtajiem datiem Ojamada devās uz policiju. Saņēmusi konkrētus materiālus, policija vairs nedrīkstēja kvalificēt lietu kā parasti — «pazuduša cilvēka meklēšana».

Speciālisti rūpīgi izpētīja lācēnu. Bet kopš nozieguma izdarīšanas bija aizritējis daudz dienu, tādēļ neizdevās atrast nekādus jaunus pavedienus.

NEAIZMIRSTAMĀ KALNU VIESNĪCA

1

Munesue un Jokovatari, Ueno stacijā iekāpuši vilcienā, ap vieniem dienā ieradās Jokogavā. Sarkano kļavu laiks jau bija beidzies, bet apkārtējos kalnos vēl arvien kvēloja sārtums. Uz Kiridzumi vajadzēja doties kājām. Varēja gan ar mašīnu aizbraukt līdz vielai, ko sauca par «sešstūri», bet tālāk tik un tā būtu jāsoļo vēl vismaz kilometrs.

Stacijas laukumā brīvi taksometri nebija redzami. No visām pusēm apbūvēts laukumiņš vairāk līdzinājās nelielam pagalmam un nemaz neatgādināja parastos stacijas laukumus, kas lik parasti lauku rajoniem. Virs namiņu jumtiem rēgojās televīzijas antenu mežs. Televīzija piešķīra standartizētu izskatu pat šādiem klusiem miestiņiem. Šauro zemes pleķīti stacijas priekšā aizņēma automašīnu rindas, tādēļ tas izskatījās vēl šauraks. Bija darba diena. No vilciena bez viņiem izkāpa tikai daži cilvēki, acīmredzot vietējie iedzīvotāji. Stacijas ēka atradās taksometru parka dispečers. Izmeklētāji griezās pie viņa, bet izrādījās, ka dispečera pārziņā ir tikai viena automašīna un ta, kā par spīti, tieši šajā laikā aizbraukusi uz Takasaki.

— Jāpiezvana uz Kiridzumi viesnīcu. Varbūt no turienes atsūtīs mikroautobusu,— laipni ierosināja dispečers un pats paņēma telefona aparātu. Drīz vien viņš paziņoja:—Jums, godajamie viesi, palaimējies. Autobuss jau atrodas ceļa uz šejieni. Pēc desmit minūtēm būs klāt.

Inspektori atviegloti saskatījās. Iešana kājām, protams, ietilpst viņu dienesta pienākumos, tomēr četras stundas kājām pa kalnu ceļu — tas viņiem bija par grūtu.

Drīz pienāca mikroautobuss. Uz tā sāniem bija uzraksts: «Karstie avoti Kiridzumi». No autobusa izkāpa vairāki jauni puiši un meitenes.

— Vai jus esat Munesue un Jokovatari kungi no Tokijas?—jautāja šoferis pusmūža gados. Abi piekrītoši pamāja.— Par jums zvanīts no Tokijas. Atbraucu pretī. Lūdzu, kāpiet mašīnā!—viņš aicināja un gribēja paņemt viesu ceļasomas.

— Neuztraucieties, tik vieglu bagāžu mēs paši paturēsim,— Jokovatari kautrīgi iebilda.

Pavadot darbabiedrus ceļā, inspektors Nasu bija teicis: «Pie stacijas būs mašīna.» Acīmredzot šis mikroautobuss arī bija apsolītais satiksmes līdzeklis.

Mikroautobuss ripoja jautri un raiti. Sakumā brauca pa šoseju gar dzelzceļa stigu. Pēc minūtēm piecām viņi iebrauca neliela kūrortpil-sētiņa. Māju jumti bija izvirzīti uz priekšu un it kā nokarājās virs ielas. Pie dažu namiņu logiem bija redzami gadu gaitā nomelnējuši senlaicīgi režģi. Tās bija jau Edo laikmetā (tātad vismaz pirms simt gadiem) celtas iebraucamās vietas. Tālumā pret debesīm augstu slējās milzu kalni.

— Šī ir Sakamoto pilsētiņa. Stāsta, ka senos laikos te bijuši izpriecu kvartāli,— šoferis paskaidroja.

Pilsētiņa stiepās tālu gar dzelzceļa malu, un izmeklētājus pārņēma sajuta, ka tūliņ no tumsas caur šiem režģiem jautro namu iedzīvotājās pastieps uz viņu pusi aicinošās rokas.

Autobuss apstājās pilsētiņas nomalē, lai uzņemtu vairākus skolniekus un vīrieti pusmūža gados. Bija grūti pateikt, vai viņš ir vietē jais vai iebraucējs. Mugurā viņam bija pilsētnieka tērps. Vīrietis sasveicinājās ar šoferi kā ar vecu draugu. Rokā viņš turēja nelielu, nobružātu ādas portfeli. Bērni laikam dzīvoja attālākos ciematiņos un braukāja ar autobusu uz skolu un atpakaļ.

— Vecās mājas gandrīz visas pārbūvētās, no agrākajām te palicis pavisam maz,— jaunais pasažieris draudzīgi uzrunāja Munesui, pamanījis, ka tas ar lielu interesi ielūkojas senajās ieliņās.

Tik tiešām starp vecām, laika zoba sagrauztām mājiņām varēja redzēt ne mazums jaunu ēku. Bel ari to jumti un fasādes veidoti senlaicīgā stilā, tādēļ kopējā vēsturiskā atmosfēra nebija zudusi. Šķērsieliņās izvietotās automašīnas nedūrās acīs. Koši balts ceļš, uz kura nemanīja pat cilvēku ēnas, stiepās starp divām māju rindām ar kopā saplūdušiem jumtiem.

— Senāk šajās iebraucamajās vietās dzīve kūsāt kūsāja. Tagad viss ka izmiris. No senajiem laikiem tikai atmiņas palikušas,— pasažieris skumīgi teica. Laikam viņš tomēr bija vietējais.

Iespējams, ka senatnīguma sajūtu radīja ne tik daudz ēku vecums kā izmirstošās pilsētas kapa klusums.

— Redzat, cik vienveidīgas ir visas fasādes? Pilsētiņa tika izveidota pēc valdības pavēles. Visi zeines gabali bija vienāda lieluma. Agrāk te atradās iebraucamās vietas, priekanami, pirtis, važoņu stacijas,— vīrietis turpināja skaidrot.

— Bet ar ko tagad te nodarbojas cilvēki?— Munesue izrādīja ziņkārību. Viņš ievēroja, ka uz ielām pat suņi nebija redzami. Pilsētiņa atgādināja tuksnesi.

— Tiklīdz izveidoja IJsui kalnu pāreju, visi sāka pārtikt no tās.

— Ko nozīmē — pārtikt 110 pārejas?

— Tas nozīmē — pelnīt uz dzelzce|a. Viens strādā stacijā, cils par ceļa apgaitnieku. Vārdu sakot, visi pilsētnieki kļuvuši par dzelzceļniekiem.

Autobuss, izbraucis no Sakamoto pilsētas, nogriezās no šosejas un ienira tunelī zem dzelzceļa stigas. Bērni, rādot ar pirkstiem uz logiem, sāka skaļi saukt:— Mērkaķis! Mērkaķis! — Izkaltušajā zālē kalna nogāzē tiešām bija parādījies melns punkts, bet tas nozuda, iekams izdevās to aplūkot. Izrādījās, ka šajā apkārlnē pērtiķi mēdz parādīties lielos baros—pa piecdesmit sešdesmit dzīvniekiem kopā.

Asfaltētajam ceļam beidzoties, autobuss pēkšņi sāka stipri kratīties. Pa labi parādījās diezgan augsts uzbērums.

— Kiridzumi aizsprosts,— šoferis paziņoja. Garums 320 metri, augstums 67 metri. Celtniecības darbi iesākti pirms četriem gadiem un drīz tiks pabeigti. Odens krātuve vēl nebija piepildīta, un aiz varenās betona sienas dažviet rēgojās pamestas mājas un birztalas, kurām bija lemts nogrimt ūdens dzelmē. Šajā cilvēku uzbrukumā dabai jautās kaut kas skumjš un satraucošs.

— Tālāk stipri kratīs, turieties ciešāk!—šoferis brīdināja. Viņi atradās kalnos.— Ja būtu atbraukuši agrāk, kādu skaistumu redzētu — apkārt viss kvēlotu kā milzīgs sārts,— šoferis turpināja ar tādu nožēlu, it kā ne atbraucēji, bet viņš pats būtu zaudējis iespēju baudīt dabas krāšņumu.

— Arī tagad ir ļoti»skaisti.— Jokovatari lūkojās augšup uz kalnu grēdas virsotni, kur vēl bija saglabājušās rudens krāsas. Acīm, kas pieradušas raudzīties tikai pilsētas ģeometriskajās celtnēs, jebkurš dabas stūrītis ar savām košajām krāsām šķiet kā maigs glāsts. Kalni, kas augstu slējās visapkārt, nenomāca ar savu varenību. Tieši otrādi — tie mierīgi un maigi it kā apskāva no pilsētas dzīves pārgurušos ceļiniekus.

Autobuss rausās augšup pa upes krastu. Ceļa abās pusēs vīdēja izkaisītas mazas birzis.

— Šofera kungs, vai jūs jau ilgi dzīvojat šeit?— Jokovatari sāka pamalām iztaujāt.

— Agrāk strādāju Macuidas zīds austuvē, bet izpeļņa bija pārāk maza, tādēļ pirms gada pārnācu uz šejieni.

— Tikai pirms gada?—Izmeklētāji saskatījās. Viņiem kļuva skaidrs, ka nav vērts prašņāt par seniem notikumiem.

— Agrāk te automašīnas laikam nebraukāja?—Munesue piebilda.— Redzat, ir tāds dzejolis par salmu cepuri. Tur ir teikts apmēram ta: «To nopūla vējš, kad mēs gājāin pa ceļu gar aizu.» Tiesa gan, dzejnieks domājis ceļu no Usui līdz Kiridzumi. Tas nav šis ceļš, vai ne?

— Autošoseju uzbūvēja septiņdesmitajā gadā. Bel līdz tam no Jokogavas nāca kājām. Viesnīca bija tikai viena—«Kintokana». Viesi dzīvoja tajā ilgi — mēnesi, reizēm pat divus.

— Un cik viesnīcu ir tagad?

— Tagad ir divas. Bet saimnieks — viens. Ceļa galā jaunā —«Ki-ridzumikana», bet vecā—«Kintokana».

— Kad to jauno uzoēla?

— Ari septiņdesmitajā.

— Vai līdz «Kintokanai» mašīnas nebrauc?

— Nē, tur nokļūt var tikai kājām. Pa kalnu taciņu jāiet apmēram trīsdesmit minūtes.

— Pusstundu pa kalnu ceļu?— Jokovatari saviebās.

— Agrāk no stacijas bija jāiet četras stundas. Bet tagadējiem viesiem pat pusstunda jau par daudz, tādēļ visi cenšas tikt jaunaja viesnīcā, bel uz «Kintokauu» iet likai tie, kam patīk kāpelēt pa kalniem.

Sarunājoties braucēji nebija pamanījuši, ka mašīna iebraukusi tālu kalnos. Pirmīt pa labi no autobusa burbuļoja upīte, tagad tā putoja pa kreisi, bet ceļš, mezdams cilpu pēc cilpas, vijās arvien augstāk.

Pēc kāda laika neliela laukumiņa stūri starp kļavām, ozoliem, skābaržiem, dižskābaržiem un kastaņām parādijas zaļa divstāvu māja ar sarkanu jumtu. Mikroautobuss piebrauca pie pašām durvīm. Izkāpuši ārā, Munesue un Jokovatari saprata, ka atrodas ielejā, ko no visām pusēm ielenkuši stāvi kalni.

Aiz priekštelpas atklājās skaisti iekārtota halle ar dīvāniem un suvenīru stendiem. Viesus saņēma istabene — apmēram četrdesmit gadu veca laipna sieviete.

— Jokovatari un Munesues kungi? Mēs jūs gaidām.

Istabene paņēma no šofera ceļasomas un aicināja viesus doties uz istabām. Bet Munesue aizkavēja viņu.

— Mēs labak apmetīsimies «Kintokanā».

— Labi, es jūs pavadīšu uz «Kintokanu». Bet tagad atpūtieties pēc garā ceļa,— istabene teica un ielaida viņus telpā, kas atradās gaiteņa galā.

Logā lūkojas kļavas zars ar pēdējam sarkanam lapām. Kaul gan bija dienas vidus, visapkārt valdīja apbrīnojams klusums.

— Tūlīt atnesīšu tēju, istabene sacīja, nolika somas sienas nišā un izgāja no istabas.

Viņi atvēra logu, un viņus apņēma spirdzinošs kalnu gaisa vilnis.

— Kāds klusums...

— It ka ausis būtu aizkritušas.

— Neesam pieraduši pie klusuma, tādēļ liekas tik savādi.

— Ik dienas apkārt valda viena vienīga dārdoņa. Nav brīnums, ka tagad liekas tik dīvaini.

— Bel kads sakars šim klusajam nostūrim ar Džoniju Ilcivar-du?—Jokovatari, aizdedzinot cigareti, paraustīja plecus.

Gaitenī dipēja viegli soļi, un istabene ienesa tēju.

— Esiet sveicināti mūsu Kiridzumit— Viņa vēlreiz zemu paklanījās.

Sievietes manierēs un runas veidā jautās kaut kas tāds, kas lika domāt, ka tieši viņa ir viesnīcas īpašniece, nevis istabene, kā viņi bija iedomājušies sākumā.

Pie jums ir tik labi, — Jokovatari alklati jūsmoja.

— Vismaz varēsim izvēdināt" plaušas, ko nomocījis smogs un sodrēji.

■ — Jā, pie mums tiešām ir jauki,— sieviete priecājās.— Visi viesi saka to pašu.

— Piedodiet, jūs esat šīs mājas saimniece?— Jokovalari nolēma pārliecināties.

— Jā, tiekam ar visu galā pašu ģimenes spēkiem.

— Bet kā jūs spējat pārvaldīt abas viesnīcas?

— Sezonas laikā algojam palīgus. Bel, ja pastāvīgi turētu svešus cilvēkus, viņu darbs būtu jāuzmana, un tad viesi tiktu sliktāk apkalpoti.

— Tātad pie jums ir īsts mājas serviss.

— Tā ir, paldies...

— Bet ko jums teica par mums, zvanot no Tokijas?— ar nevainīgu skatienu pajautāja Jokovatari. Viņam šķita, ka saimniece nojauš, kas viņi ir.

— Neko. Vai tad jūs neesat paši pieteikušies?

— Firma pasūtīja,— Jokovatari izvairīgi atbildēja.

Izmeklēšanas sākumā vienmēr jācenšas neatklāt sevi, citādi

sarunu biedrs nobīstas un vairs neatver muti. Ar dažiem gan, tieši otrādi, iet raitāk, ja tūlīt, nekā neslēpjot, pasaka, ka esi izmeklētājs,— tad viņi paši visu izstāsta. Vārdu sakot, viss atkarīgs no tā, kāds «partneris» gadās.

— Jūs te laikam kādās darīšanās?—saimniece jautāja.

— Kā jūs to zināt?— Jokovatari brīnījās. Likās, ka, par spīti piesardzībai, viņa tomēr nojauš abu nodarbošanos.

— Kedziet... Pie mums parasti ierodas grupas, ģimenes vai arī pārīši. Bet divi vīrieši karstajos avotos — tas ir ārkārtīgi rets gadījums.

— Skaidrs. Jā, vajadzēja paķert līdzi kādus skuķus.— Jokovatari ar nožēlu paraudzījās uz Munesues pusi.

— Gribat, es uzminēšu, kas jūs tadi esat?—saimniece piedāvājās, neslēpdama smaidu.

— Vai tiešām uzminēsiet?

— Sākumā domāju, ka avīžnieki. Bel pēc korespondentiem jūs neizskatāties... Okšķeri, vai ne?

Inspektori mulsi saskatījās.

— Precīzs trāpījums! Kā jums tas izdevās?— Jokovatari atzinās. Vairs nebija ko slēpties. Saimniece acīmredzot ir runīga. Prātīgāk būs atklāti lūgt viņas palīdzību.

— Ja ierodas korespondenti, tad viens noteikti ar fotoaparātu. Bet jūsu somas ir vieglas. Neliekas, ka tajās varētu būt aparati. Turklāt korespondentu kungi allaž ir uzcirtušies.

— Tas tik ir kompliments!—Jokovatari nosmīnēja.

Mūsdienās noziedznieki lido lidmašīnās un brauka sporta automašīnās. Līdz ar to zudis arī priekšstats par detektīvu nobružātā žaketilē un nomīdītos zābakos. Tagad starp jaunajiem izmeklētājiem sastopami tādi, kas ne ar ko neatšķiras no augstas kategorijas firmas kalpotājiem. Munesue un Jokovatari nebija tādi, bet pēc «nomīdītiem zābakiem» ari neizskatījās. Tomēr salīdzinājumā ar žurnālistiem viņu izskats bija diezgan pieticīgs. Un to viņiem atgādināja kalnu iebraucamās vietas saimniece.

— Piedodiet, es negribēju tā teikt,— saimniece centās labot neviļus izteikto aplamību.— Avīžnieki tiešām izskatās smalki un uzcirtušies, bet uzvedībā viņiem it kā pietrūkst smalkjūtības. Pat nezinu, kā to pareizāk pateikt.

— Nē, mēs nekā slikla nedomājam. Bet, ja nu jūs esat mūs atmaskojusi, tad pastāstīsim visu, kā ir. Mēs esam ieradušies šeit policijas pārvaldes uzdevumā, lai noskaidrotu kādu lietu. Tas ir izmeklētājs Jokovatari, bet mans uzvārds — Munesue. Mēs gribam uzdot jums un jūsu dzīvesbiedram dažus jautājumus. Vai jūs mums palīdzēsiet?— Munesue parādīja saimniecei savu darba apliecību.

— Centīsimies būt jums noderīgi un darīsim visu, kas mūsu spēkos. Piedodiet, ja esmu kaut ko pateikusi ne ta, kā vajag.

Pirmīt pieļautais netaktiskums acīmredzot lika viņai justies vainīgai, un viņa vēlējās kļūdu labot. Bet inspektori nekavējās izmantot izdevīgo situāciju.

— Vai pie jums bieži ierodas ārzemnieki?—Munesue sāka ar pašu galveno jautājumu.

— Kā to lai saka? Ne visai bieži. Mums te tāda nomaļa vieta.

— Bet reizēm ierodas?

— Seaonas laikā dažreiz ierodas.

— Vai pēdējā laikā nav bijusi nēģeri no Amerikas?

— Nēģeri? Nē, tādus gan neatceros.

— No trīspadsmitā lidz septiņpadsmitajam septembrim?— Munesue raudzījās saimniecei acis. Spriežot pēc dokumentiem, Džonijs Heivards bija ieradies Japānā pinno reizi. Tālad viņš varēja apmeklēt Kiridzumi tikai šo četru dienu laikā — no ierašanās brīža Japānā, tas ir, trīspadsmitā septembra, līdz bojāejas brīdini viesnīcā *Iloyah. Dzīvodams «Tokyo Business Man lloteh, viņš ik vakaru bija atgriezies savā istabā, bet varēja taču nokļūt līdz Kiridzumi un atpakaļ ari vienas dienas laikā.

— Septembri mums bija daudz viesu, bet nēģeri gan ne.

— Mas interesē šis nēģeris. Iespējams, ka viņš šeit nav bijis. Bel kaut kas viņu saista ar šīm vietām. Viņš izskatās drīzāk pēc austrumnieka nekā pēc nēģera.— Munesue paradīja nogalinātā Džonija Heivarda fotoattēlu un fotokartītes kopiju no viņa pases. Bet saimniece uz to nereaģēja.

— Ja jūs neatceraties, tad laikam arī jūsu vīrs nepazīs viņu?

— Šo nēģeri?

— Nu protams.

— Ja nēģera kungs apmestos pie mums, mēs noteikti atcerētos, jo tādi viesi šeit nekad nav bijuši. Bet kas ar viņu noticis?— saimniece satraukti jautāja.

— Nekas sevišķs. Mēs interesējamies par viņu kāda notikuma dēļ. Lūdzu, neuztraucieties!—Munesue steidzās mierināt sievieti. Ja viņa būtu lasījusi avīzes, tad droši vien zinātu, ka nēģeris Džonijs Heivards nogalināts Tokijas viesnīcā. Bet bija grūti iedomāties, ka šī labsirdīgā sieviete, kas noņēmās ar dažādām saimniecības lietam, varētu interesēties par šādiem asiņainiem notikumiem. Un, ja viņa arī būtu ziņkārīga, diez vai varētu parādītajos fotoattēlos pazīt seju, kuru viņa tikai nejauši ieraudzījusi laikrakstā.

— Vai ir bijuši gadījumi, kad jūsu vīrs palika viesnīcā viens pats?

— Kā nu ne. Kad tuvojās dzemdības, aizbraucu pie vecākiem — abas reizes uz veselu mēnesi. Bet tagad bērneļi jau iet skolā.

Varēja saprast, ka tie bijuši viņas bērni, kas atbrauca līdzi mikroautobusā.

— Vai nēģeris nevarēja ierasties šeit tieši tajā laikā?

Kas zina, varbūt kāds no Džonija Heivarda radiem senāk bijis Kiridzumi?

— Nē, laikam gan ne. Par tādu notikumu virs katrā ziņā būtu pastāstījis.

— Cik ilgi jūs glabājat viesu reģistrācijas grāmatas?

— Parasti iznīcinām tās pec gada.

Sarunādamies ar saimnieci, Munesue saprata, ka nekāda labuma no viņas nebūs. Protams, ir vel viņas vīrs. Varbūt viņš kaut ko zina par Džoniju?

— Kur pašlaik ir jūsu dzīvesbiedrs?

— Vecajā viesnīca. Ja nepieciešams, izsaukšu viņu.

— Nē, inēs paši aiziesim pie viņa. Tur ari pārnakšņosim. Atvainojiet, saimniec,— vai jūs jau sen dzīvojat šajā vietā?

Iespējams, ka Džonijs nodibinājis sakarus ar vietējiem iedzīvotājiem vai nu pirms viņas ierašanās šeit, vai viņas prombūtnes laikā.

— Izgāju pie vīra sešdesmit piektajā gadā un kopš tās dienas visu laiku esmu šeit.

— Tātad nēģeri te nekad nav bijuši?

— Domāju, ka nav bijuši.

— Un no kādam citām zemēm ieradās ārzemnieki?

— Visvairāk amerikāņu karavīri no bāzēm. Tad studenti. Vispirms galvenokārt amerikāņi, tad franči, vācieši, angļi.

— Vai starp vietējiem iedzīvotājiem ir cilvēki, kas šeit dzīvo jau no kara laikiem?

— Protams. Piemēram, vīra vecāki. Vajadzētu viņiem pajautāt.

—: Tātad vīra kunga vecāki vēl dzīvi?

— Jā, abiem jau pāri septiņdesmit, bet turas braši.

— Vai viņi šeit dzīvojuši visu laiku?

— Jā, kopš mantojuši šo saimniecību, tā nekur citur nav aizbraukuši.

— Mantojuši?

— Vīratēvam īpašumu atstājis tēvabrālis. Bet es no tām lietām neko daudz nesajēdzu. Jūs labāk pajautājiet pašam vīratēvam.

No saimnieces teiktā kļuva skaidrs, ka tagadējais viesnīcas saimnieks ir viņas dzīvesbiedrs, bet vīratēvs vairs ne ar ko nenodarbojas un klusi dzīvo «Kiridzumikanā». Diez vai divdesmit četru gadu vecumā bojā gājušajam Džonijam Heivardam varētu būt sakari ar sirmgalvi, kas jau pārsniedzis septītā gadu desmita slieksni, vai arī ar viņa. priekštečiem.

— Vai jums ir pazīstami šie dzejoļi?—Munesue mainīja sarunas tematu un parādīja sievietei Saidzjo Jaso dzejoļu krājumu, kas piederēja Džonijam Heivardam.— Šī grāmata lika atrasta starp nēģera mantām. Braucot prom no Amerikas, viņš teicis, ka dodas uz Japānu apmeklēt Kiridzumi.— Skaidrot sievietei, kā viņi no •« Kisumī» tika līdz Kiridzumi, nebija nekādas vajadzības.— Šiem dzejoļiem ir svarīgs sakars ar nēģeri Džoniju Heivardu. Tajos rakstīts par

Kiridzumi. Viņš devies uz Japānu, lai nokļūtu šeit. Bet ko viņš gribēja te darīt? Pilnīgi iespējams, ka miklas atrisinājums slēpjas šajos dzejoļos. Vai tie jums neko neizteic?

— Es zinu, ka dzejoli par salmu cepuri Saidzjo Jaso kungs atceras‘savas bērnības gadus, kad viņš kopā ar māli bija atbraucis uz Kiridzumi. Esmu dzirdējusi, ka vīratēvs sameklējis šis vārsmas un licis tās iespiest reklāmas brošiirā un uz salvetēm.

— Vai jums vēl tagad ir tāda brošūra?

— Tagad vairs nav, las bijis ļoti sen.

— Žēl, Munesue teica, neslēpdams vilšanos.— Līdz kādam laikam tās salvetes un brošūras lietoja?

— To zina tikai virs vai vīratēvs.

— Bet kā jūs domājat, kāds sakars šim dzejolim var būt ar nēģeri Dioniju Heivardu?— Munesue bikli jautāja saimniecei, kaut gan pats necerēja saņemt atbildi no cilvēka, kas visā mūžā nebija sastapis nevienu nēģeri.

— Par Kiridzumi sauc visu apkārtni, ne tikai vietu, kur mēs dzīvojam...

Šie saimnieces vārdi laikam bija piesaistījuši Jokovatari uzmanību, jo viņš klusi nočukstēja: «Pilnīgi iespējams, ka Džonijs domājis ne likai pašus karstos avotus...»

Kad izmeklēšanas grupā apsprieda vietvārdu «Kiridzumi», kas tika atrasts Saidzjo Jaso grāmatā, tad visi saistīja šo vārdu tikai ar karstajiem avotiem, bet varēja taču būt, ka runa ir par visu Kiridzumi rajonu.

— Vai cilvēki dzīvo likai šeit, Kiridzumi?— Jokovatari jautāja. Ja kaut kur tuvumā ir vel cilas vielas, kur dzīvo cilvēki, tad Džonijs Heivards varēja liekties ari uz turieni. Vai varbūt viņam nebija vajadzīgi cilvēki, bet pati Kiridzumi zeme? Tad gan neizdosies noskaidrot nenieka.

— Tas ir, vai vietējie iedzīvotāji vienmēr dzīvojuši tikai karsto avolu tuvumā?— Munesue skaidrāk pateica Jokovatari domu.

— Agrāk vēl bija Junosavas ciemats, bet tagad tur neviens vairs nedzīvo.

— Junosava? Kur tā atrodas?

— Braucot no Sakamolo, jūs laikam redzējāt aizsprostu? No tā mazliet uz augšteces pusi. Drīz to ciematu applūdinās, tādēļ gandrīz visi jau pārbraukuši uz citurieni.

— Sen aizbraukuši?

— Apmēram trīs gadi jau pagājuši. Tomēr pati Junosava nav Kiridzumi.

Nu vairs nekas nebija skaidrs. Tādēļ vajadzēja tūlīt doties uz veco viesnīcu.

— Piedodiet par traucējumu. Mēs iesim uz «Kintokanu».

— Es jus pavadīšu.

— Paldies. Nepūlieties veltīgi. Te taču ir tikai viens ceļš, vai ne?

— Jā, cita ceļa nav. Bet man tik un ta jāiet uz turieni.— Saimniece labā noskaņojumā piecēlās.

2

Līdz «Kintokanai» vijās šaura meža taciņa. Saule jau bija paslepusies aiz kalniem, debesis kvēloja sarkans riets. Uzkāpuši apmēram septiņsimt metru augstumā, viņi sasniedza kalnu pāreju, no kuras jau varēja saskatīt veco viesnīcu. Jokovatari un Munesue smagi elsa, bet saimniece jutās lieliski. «Kintokana» bija paslēpusies klusā ieleja. Virs tās virmoja viegls dūmu mākonītis, kas vairāk līdzinājās tvaikiem. Sākumā tie tiecās augšup, bet, atdevuši siltumu vēsajam gaisa slānim, izplūda plašumā, tādēļ ši kalnu aizsegā paslēpusies atpūtas vieta karsto vannu cienītājiem šķita vēl mājīgāka. Pēc brīža saule jau bija norietējusi, un tikai dziestoša rieta blāzma vēl apgaismoja ieleju ar savu liego gaismu.

Gandrīz pie pašas laika zoba sagrauztās viesnīcas čurnēja ūdens dzirnavas.

— Pilsētas viesiem tās ļoti patīk, tādēļ saglabājām, lai lik griežas,— saimniece paskaidroja.

Viņi iegāja viesnīcas priekštelpā. Mājā jau dega gaisma. Viesus sagaidīja ne visai izskatīgs vīrs pusmūža gados. Tas bija pats saimnieks. Sieva kaut ko iečukstēja viņam ausī, un viņš kā atvainodamies aicināja atbraucējus istabā.

— Esam priecīgi, ka nolēmāt apmesties tik tālā nostūrī. Droši vien esat ļoti noguruši pēc grūtā brauciena. Vispirms gribu piedāvāt jums vannu ceļa sviedru un putekļu noskalošanai.

Pēc «Kiridzumi» dūrās acīs «Kintokanas» cienījamais vecums. Nomelnējušie balsti bija sašķiebušies katrs uz savu pusi, izbīdāmajās starpsienās rēgojās caurumi plaukstas lielumā. Saliekušies gaiteņa grīdas dēļi skaļi čīkstēja.

— Te jau ir nevis lakstīgalu^10, bet īsts gaiļu grīdas segums!— Jokovatari, nesavaldījis savu aso mēli, dzēlīgi izmeta saimnieku klātbūtnē.

— Te' visu vajadzētu pārbūvēt,— saimnieks sāka taisnoties,

— bet visus mūsu līdzekļus paņēmusi «Kiridzumi».

— Nevajag. Tāpat ir ļoti labi. Saglabājies īpašs skaistums, senatnīgs gars. Šai ckai piemīt savdabīgs aromāts, kas reibina ka nostāvējies vīns.— Jokovatari paslavēja saimniekus.

Tiešām, ja kāds gribētu nozust klusā nomalē, kas pilnīgi atrauta no ārpasaules, tad neatrastu labāku vietu par šo patvērumu kalnos.

— Gandrīz neticami, ka vēl atrodamas šādas vietiņas tikai dažu stundu braucienā no Tokijas!— Munesue bija sajūsmā. Viņš jau tik sen nebija devies šādos ceļojumos, ka patlaban jutās vismaz desmit gadu jaunāks.

Viņus pavadīja uz atsevišķu namiņu krietni tālu no galvenās ēkas. Zem japāņu stilā iekārtotas istabiņas loga burbuļoja straume, kas pa reni tika vadīta uz ūdensratu. Kad viesi iegāja istabā, ārā jau bija pilnigi satumsis, vakara blazma nodzisusi un 110 ielejas dziļuma cēlās tumsa — bieza kā tuša. Saimnieks iededza uguni, un aiz durvīm palika melna nakts. Istabas vidū bija ierīkota kotacu^11.

— Sieva tulit atnesīs tēju.— Saimnieks jau gribēja atvadīties, bet Munesue viņu aizkavēja.

— Ne, mums vispirms gribētos no jums šo to uzzināt. Mēs jau esam izjautājuši jūsu dzīvesbiedri...

— Ja, sieva man teica, bet šaubos, vai es būšu jums noderīgs.

— Mūs interesē šis cilvēks. Paskatieties, lūdzu,— Munesue pasniedza saimniekam Džonija fotoattēlu.

— Nē, tāds pie mums nav bijis. Ja viņš būtu te apmeties, es viņu noteikti atcerētos. Viņam tik neparasts izskats. Iespējams, ka viņš bijis šeit ļoti sen, vēl pirms manis. Tādā gadījumā tēvam vajadzētu atcerēties. Es viņu atvedīšu, tiklīdz jūs būsiet ieturējuši vakariņas.

Bija liels vilinājums vienlaikus uzdot visus jautājumus, bet vajadzēja ņemt verā ari saimnieka vēlēšanos un ierosinājumus. Tādēļ tika nolemts vispirms izpeldēties karstaja avotā. Peldētava atradās galvenās ēkas aizmugurē. Garajā gaiteni, kas savienoja peldētavu ar galveno eku, nāsis kairinaja garšīga ēdiena smarža. Viesiem gribējās sēsties pie galda.

Ūdens temperatūra — trīsdesmit deviņi grādi. Kādreiz bijis trīsdesmit septiņi. Pēc tam izdarīts papiidurbmns, un temperatūra pacēlusies nedaudz augstāk. Baseina ielaida «sjogi»[12] spēles dēli, un viesi, baudot ūdens siltumu, iigi nodevās prāta vingrināšanai.

— Nu gan iznāca gluži negaidīta mazgāšanās,— izstiepies baseinā, teica Jokovatari. Aiz peldētavas sienām viss grima necaurredzamā tumsā, tui koku tumšā lapotne padarīja to sevišķi biezu.

— Ja nebūtu šī lieta, mēs nemūžam neko nezinātu par tādiem karstajiem avotiem.

— Tātad esam pateicību parādā nogalinātajam nēģerim?

— Jokovatari, ko jūs domājat par mūsu lietu?

— Kādā nozīmē?

— Nogalinātais ir ārzemnieks, un tādē|, man šķiet, neviens neizrāda īpašu dedzību, lai noziegumu atklātu. Liekas, ka mūsu grupa izveidota tīri formāli tikai tādēļ, ka šī lieta aizskar Japānas policijas profesionālo godu.

— Bet vai jūs citādi domājat?— Jokovatari uzmeta sarunu biedram greizu skatienu, kurā jautās ļaunums. Munesue tikko bija atkārtojis to pašu, ko jau izmeklēšanas sākumā izteica Jokovatari.

— Es? Taisnību sakot, man ir vienalga — viens nogalināts vai divi. Un nogalinātais ari mani neinteresē. Man svarīga tikai viena lieta — izrēķināties ar slepkavu. Un viss.

Šajā bridi Munesues acis iegailējās. Vai varbūt tā tikai likās tvaiku mutulī? Ne jau velti pirms izbraukšanas uz Kiridzumi Jamadzi par Munesui bija teicis: «Pārāk karstasinīgs. Kad sāks vazāt pa kalnu takām, netiksi viņam līdzi.» Un viņš savā vietā aizsūtīja Jokovatari.

Munesue slēpa sevi īpatnēju naidu pret noziedzniekiem. Pavisam dabiski, ka policijas darbinieks jūt riebumu un naidu pret likumpārkāpēju. Bet Munesue savu naidu pret neliešiem, kas nogalināja viņa tēvu, attiecināja uz visu noziedznieku pasauli. Var būt, ka tieši tādēļ viņu kaitināja izmeklēšanas grupas pasivitāte. Nebija iemesla apgalvot, ka viņa darbabiedri pavirši izturētos pret saviem pienākumiem tādēļ vien, ka nogalināts ārzemnieks. Tieši otrādi, šis apstāklis varētu būt pat papilddzinuiis nozieguma atklāšanā. Tomēr būtība nepazīstamā nēģera lieta nevienam nelikās sevišķi svarīga. Bet Munesue domāja, ka pat bez līdzjūtības pret upuri jāveltī visas pūles, lai slepkava tiktu notverts.

Jokovatari ari nepatika Munesues degsme. Nasu brigādē viņi visi bija ar lielu pieredzi. Jokovatari izceļas ar ilggadīgu darba stāžu 1111 pēc izmeklēto lietu skaita ierindojās tūlīt aiz Jamadzi. Bet pat viņu pārspēja Munesues apņēmība un neatlaidība. «Ja Munesues cītību ievirzītu pareizā gultnē, no viņa izveidotos lielisks izmeklētājs...» Jokovatari prātoja, gremdējoties karstajā ūdenī. «Citādi viņš vēl sāks izmantot savu enerģiju izmeklēšanā iesaistīto darbabiedru spīdzināšanai. Bet izmeklēšana jāveic, ievērojot stingrus noteikumus, tādēļ nedrīkst pieļaut ne mazāko varmācību.»

Jokovatari saprata, kāpēc Jamadzi sūtīja komandējumā ar Munesui tieši viņu. Gados jaunākajam būtu grūti savaldīt Munesui.

«Tā jau ir,» Jokovatari nodomāja un pēkšņi juta nogurumu, kuram vēl pievienojās izsalkums. «Pietiks plunčāties! Laiks kaut ko ieēst.»

Istabā viņus gaidīja vakariņas. Rīsi un zupa vēl bija silti. Skaisti uzklāto galdu greznoja karpu sasimi un lempura^13 ar sēnēm, papardēm, selerijām, kresēm, arālijām un citiem kalnu augiem.

Ka tik te nav!— abi reizē iesaucās.

AtSķlribā no lielo restorānu jau iepriekš sagatavotajiem ēdieniem, kuros nav jūtama ne mazākā sirsnība, šeil katrā kumosā jautās vietējais aromāts un gatavotāju roku siltums.

— Te, pie mums kalnos, nekā nav. Nezinu, vai jums garšos,— saimniece kautrīgi noteica, bet viesi, nekā nebilstot, sāka mieloties. Un likai tagad viņi beidzot aizmirsa, kāds mērķis atvedis viņus šajā klusajā kalnu nostūri.

3

Kad abi izmeklētāji, iztukšojuši visus šķīvjus, atvilka elpu, gaitenī atskanēja klusinātu soļu švīkoņa. Saimnieks bija atvedis savus vecīšus.

— Nevajadzēja pūlēties. Mēs jau gribējām paši aiziet pie jums,— atvainojas parasti paskarbais Jokovatari.

— Ko jūs, veciem večiem aprunaties ar cilvekiem ir tīrais prieks.

Večuks bija kalsns un ļoti žirgts. Viņam kā ēna sekoja maza

auguma večiņa. Iepazīstinājis viesus ar saviem vecākiem, saimnieks atvadījās un alkal aizgāja uz galveno ēku.

Visi čelri sasēdas ap kotacu, kas, kā par brīnumu, nebija elektriska, bet tika kurināta ar kokoglēm.

— Dēls jau stastija, kas jūs interesē. Ārzemnieki te bija sastopami jau pirms kara. Cilvēkiem šeit palika, tādēļ brauca katru gadu. Dažs nodzīvoja tikai dažas dienas, dažs ilgāku laiku,— vecais iesāka savu stāstījumu.

Kaut gan inspektorus interesēja tikai Džonijs Heivards, viņiem tomēr vispirms bija jānoklausās Kiridzumi vēsture.

Kā apgalvoja sirmgalvis, karstie avoti šeit atrasti jau vairāk nekā pirms tūkstoš gadiem. Tos saodis suns, kas piederējis Minainoto Jorimicu^14 vasaļa Usui Sadamicu tēvam. Tādēļ kādu laiku los saukuši par «Suņa avotiem». Pirmā kūrvieta šeit atklāta 1880. gadā. Desmit iniciatori nodibinājuši «Akciju sabiedrību Usui karstie avoti», kas ir tagadējā Kiridzumi kūrorta priekštece. Tieši tajos gados uzbūvēta vecā viesnīca, kas daudz ko pieredzējusi savā ilgajā mūžā. To desmit dibinātāju vidū bijis ari vecīša vectēvs, kurš vēlāk kļuvis par

M/iiemuma vienīgo saimnieku. 1911. gadā īpašumu pārņēmis mantinieks, un tas licis pārdēvēts par < Kiridzumi-Kintokanas karstajiem iivotiem». Bet kāpēc nosaukumā parādījies «Kiridzumi»—tas nav skaidrs vēl šodien.

— Laikam jau tādēļ, ka šeit bieži krājas migla,[15] — teica vecais, rakņādamies sen pagajušu laiku notikumos. Jautājumi izraisīja atmiņas, un viņš domās atskatījās uz vairāk nekā septiņdesmit gadu garu ceļu.

Varēja aprēķināt, ka vecais bijis saimnieks trešajā paaudzē, bet tagadējais saimnieks — ceturtajā. Kas tik te nav atgadījies šo četru p;iaudžu laikā!

— Mums ir pieraksti, ka šeit viesojušies Kacu Kaisjfr un Koda Rohans^16 . Ari Saidzjo Jaso bijis šeil. Man gan nav gadījies viņu redzēt. Tas bijis vēl mana tēva laika. Bet dzejolis man nejauši patrāpījās viena krājumā, un es liku to iespiest uz salvetēm.

— Kad tas bija?— Beidzot saruna ievirzījās īstajās sliedēs.

— Vēl pirms kara. Precīzi vairs neatceros.

— Vai tās salvetes lieto vēl tagad?

— Nē. Piecdesmitajos gados vēl bija, bet lagad vairs nav.

Džonijs Heivards ir dzimis drīz pēc kara. Tātad viņš varēja redzēt

šādas salvetes. Cits jautājums, vai viņš spēja saprast, kas tās tadas un no kurienes.

— Vai jūs neatceraties šo nēģeri?—Munesue pasniedza večukam fotoattēlu.— Varbūt jūs kaut ko zināt par viņu?

— Ārzemnieku pie imūns bijis pulka, bet nēģeri gan nav redzēti.— Vecītis pakratīja galvu, caur brillēm cieši raudzīdamies kartītē. Tad viņš to parādīja večai, kas bija iegrimusi pārdomās. Uzmetusi tai acumirklīgu skatienu, viņa klusi čukstēja, tik tikko kustinot iekritušo muti:

— Mēs neka nezinām. Varbūt O-Tane^17 var kaut ko pastāstīt?

— Tev taisnība. Viņa vienmēr apkalpoja viesus mūsu prombūtnē,— vecais sacīja.

— Kas ir šī O-Tane?—izmeklētāji saausījās.

— Istabene. Strādāja jau kopš seniem laikiem. Ja mēs aizbraucām uz Tokiju vai kur citur, viņa palika par saimnieci. Un par Kiridzumi neviens nezinās tik daudz sīkumu kā viņa.

— Kur tagad atrodama O-Tane?—Atbraucēji nojauta, ka viņiem būs jasaliekas arī ar šo veču.

— Viņa dzīvo Junosavā.

— Junosavā?—Tas bija jau kaut kur dzirdēts vārds.

— Ciematā virs aizsprosta. Tur visu drīz appludinās, tādēļ viņa viena pati palikusi.

Nu jā, par šo ciematu bija stāstījusi saimniece, kad viņi dzēra tēju «Kiridžumikana».

— Bet tagad mums saimniekot palīdz O-Tanes mazmeitiņa

— Šeit ir viņas mazmeita?

— Ļoti mīlīgs bērns. Jau agrā bērnībā palikusi bārenīte, O-Tane viņu izaudzināja. Bet, kad O-Tane kļuva veca un vairs nespēja strādāt, mēs kādu laiku pieskatījām Sidzui, tā meiteni sauc, bet vēlāk viņa pabeidza skolu un lagad, strādājot pie mums, uztur vecomāti. Mēs teicām, lai iet tālāk mācīties, gan jau parūpēsimies par O-Tani, bet viņa neparko nepiekrita. Saka — nedrīkstot pamest vecmāmiņu. Tāpēc turpina strādāt te pie mums. Tūlīt pasauksim viņu...

Vecais vēl nebija paguvis visu izstāstīt, kad večiņa ar viņas gadiem nepierastu veiklumu un žirgtumu piecēlās, atvēra izbīdāmo starpsienu «sjodzi» un izgāja no istabas. Drīz viņa atgriezās kopā ar veselīgu, apmēram astoņpadsmit gadu vecu meiteni. Ieradās arī saimniece ar svaigu tēju.

— Tā ir mūsu Sidzue. Ļoti dūšīgi strādā, mēs bez viņas kā bez rokām. Bet nedrīkst viņu visu laiku turēt tik talu kalnos...— saimniece it ka taisnojās, lejot tēju tasītēs.

Sārtvaidze Sidzue vēl vairāk nosarka un kautrīgi paklanījās izmeklētājiem.

— Patīkami iepazīties. Redziet, mēs gribam aprunāties ar jūsu vecmāmiņu par kādu ļoti svarīgu lietu... Sakiet, lūdzu,— kā viņai ar atmiņu?— Munesue runāja ļoti sirsnīgi, lai nesatrauktu meiteni.

— Vecmāmiņai ļoti patīk parunāties par seniem laikiem, un viņa bieži stāsta, kadi cilvēki agrāk braukuši pie mums atpūsties. Un atceras visu tik sīki, ka cs varu tikai brīnīties.— Sidzui laikam ļoti iepriecināja saruna par viņas mīļo vecomāti.

— Tas ir lieliski. Bet vai vecmāmiņa nav stāstījusi par kādu nēģeri ?

— Par nēģeri?

— Nu jā, no Amerikas.

— Stāstīja gan, ka reiz ļoti sen atpakaļ atbraucis melus zaldāts ar bērnu.

— Melnādains karavīrs ar dēlu?—neviļus iesaucās abi policisti.

— Jā. Bet viņa par to stāstīja tik sen. Varbūt es kaut ko jaucu.

— Mēs gribētu tikties ar jūsu vecmāmiņu...

— Ļoti labi. Rīt Sidzuei brīvdiena, viņa varēs jūs pavadīt uz Junosavu.— Saimniece smaidīja, pievērsusies meitenei.

Viss, ko varējām noskaidrot Kiridzumi, bija jau noskaidrots.

Atlika gaidīt rītdienu. Izmeklētāji izgāja svaigā gaisa. Virs viņiem pletās spoža, zvaigžņota debess. Viņi jau sen nebija vērojuši tādu dabas krāšņumu. Pilsētā debesu jums likās blāvs, zvaigznes skumjas, gandrīz nesaskatāmas. Uet šeit tām it kā pietrūka vietas, tas drūzmējās, zaigoja, zibsnīja. Debesu spīdekļi, izstarojot vienaldzīgu, metālisku spīdumu, kurā nebija jūtams ne mazākais siltums, līdzinājās šķēpu smailēm. Šķita, ka, ieraudzījušas cilvēkus, zvaigznes gluži kā plēsoņu bars atņirdz zobus, lai tūdaļ mestos virsū jebkurai dzīvai radībai.

— Cik draudīgas var būt debesis!—Jokovatari sarāvās un steidzās atgriezties istabā. Munesue viņam sekoja, jo baidījās palikt viens.

4

Rīts bija skaidrs kā jau rudenī. Viesnīcas dārzā skanēja jautras balsis. Paraudzījušies pa logu, inspektori ieraudzīja jauniešu pulciņu, kas posās pārgājienam.

— Tatad ne jau mēs vieni te pārnakšņojām?—Munesue sacīja Jokovatari.

— Laikam labi atpūtušies, ja tik jautri čalo.

— Šeit sākas tūristu maršruts uz kaut kādu Šķībnabas kalnu un tālāk līdz Asamas plakankalnei.

— Ne uz Šķībnabas, bet Šķibdeguna kalnu.— Aizmugurē atskanēja meitenes smiekli. Tā bija Sidzue. Viņa bija atnesusi brokastis.

— A, Sidzues jaunkundze!

— Vai labi izgulējāties?

— Jā, sen nav ta gulēts. Atmodos tikai tādēļ, ka ēst sagribējis.

— Es arī saku to pašu. Svaigā gaisā ir sevišķi laba ēstgriba,— Jokovatari, raugoties uz uzklāto galdu, piebiedrojās Munesues domām.

— Sidzue, kad jūs dosieties ceļā?

— Viss atkarīgs no jums. Tiklīdz būsiet gatavi, varēsim iet.

— Ko tad mēs tik ilgi sēžam!—Jokovatari skubinaja.— Tikai laiku tērējam. Jums taču šodien brīvdiena.

— Lūdzu, nesteidzieties, ēdiet mierīgi!—Sidzue apsēdās blakus viesiem.

N aktsmītne viesnīcā, smalkās, bagātīgās vakariņas un brokastis izmaksāja tikai trīstūkstoš jenu. Dodoties prom, viesi samaksāja rēķinu un nobrīnījās par zemajām cenām. Saimnieku paris viņus pavadīja. Bija kaut kas ļoti aizkustinošs, kā viņi divatā tur stāvēja, kamēr izmeklētāji vēl nebija nozuduši pārejas otrā pusē. Rīta saules gaišajos staros vecīšu stāvi kļuva arvien mazāki un mazāki, līdz pārvērtās divās tumšās ēnās, kas beidzot saplūda vienā punktā uz vecās ēkas fona ielejas dziļuma.

— Vel arvien pavada mūs ar skatienu,— Munesue neizpratnē teica.

— Viņi- allaž tā pavada viesus,— Sidzue paskaidroja.

— Tā ari visu milžu nodzīvos šajā kalnu viesnīcas klusumā,— Jokovatari skumji sacīja.

— Skaista, mierīga dzīve.

— Ta tik liekas no ārpuses. Kas zina, ko viņiem nācies pārciest savā mūŽS?— Jokovatari piebilda.

Sarunādamies viņi sasniedza kalnu pāreju, no kurienes viesnīca vairs nebija redzama. Munesue pamāja ar roku un, nevienam nedzirdot, klusi nočukstēja: «Palieciet sveiki!» Sidzue gāja pa priekšu un jau bija viņpus kalnu pārejas, no kurienes pavērās skats uz jauno viesnīcu.

— Laikam jau vairs uz šejieni nekad netiksim...

— Tā šķiet...

Abi vēl labu laiku jutās aizkustināti, jo saprata, ka viņi tiešām vairs nekad te neatgriezīsies.

Atceļā no jaunās viesnīcas viņi atkal brauca mikroautobusā. Šoferis bija tas pats. Un arī vakardienas ceļabiedrs, vīrietis pusmūža gados, brauca kopā ar viņiem. Viņš laikam bija pārnakšņojis «Kiridzumikanā». Reklāmas lapiņā, ko atvadoties viņiem pasniedza saimniece, bija teikts: «Mūsu viesnīca visu gadu ir brīvas vietas.» Neparasts gadījums!

— Tā, protams, nav mūsu darīšana,— nez kāpēc pēkšņi noraizējies teica Jokovatari,— bet kā viņiem izdodas savilkt galus kopā?

— Laikam netiecas pēc lielas peļņas. Iespējams, ka labi ienākumi ir atvaļinājumu laikā un svētku dienās.

Tiešām — reklāmā bija paskaidrots, ka šajos karstajos avotos daudz cilvēku uzturas lielajos pavasara un rudens svētkos, vasaras plaukumā un ari Jaungada dienas. Bet nebija teikts, kad uz viesnīcas durvīm parāclas plāksnīte ar uzrakstu: «Vietu nav».

— Cik labi būtu, ja šādas viesnīcas saglabātos vēl ilgi!

— Tiešām žēl, ja tās izzustu.

Abi saprotoši pamāja.

Vecā O-Tane dzīvoja vienīgaja mājā, kas vēl bija saglabājusies Junosavas ciemā. Viņai jau sen piedāvāja pārcelties uz jaunu dzīvokli, ko bija ieradījusi mazpilsētiņas valde, bet večiņa atrunājās, ka gribot pēc iespējas ilgāk palikt savas mazmeitas tuvumā, un tādēļ vel arvien turpināja mitināties pussagruvušajā būdiņā.

O-Tane pavadīja Junosava mūža nogali, un viņas vienīgais prieks bija Sidzue, kas brīvdienās apciemoja viņu. O-Tanei bija skumji bez Sidzues, bet citādi viņai neklājās slikti, jo par viņas iztiku rūpējās Kiridzumi saimnieki.

Sidzue bija jauka meitene, un viņa nemaz nepārdzīvoja to, ka viņas skolasbiedri turpina mācīties vai iestājušies darbā Takasaki un Tokijā. Viņa nevēlējas pamest vecmāmiņu un palika strādāt tepat Kiridzumi. Tas nekas, ka viņai — tik jaunai un jaukai — lemts skumt un garlaikoties kalnu miestiņā. Jaunības sapņi un cerības nekur nepazudīs, bet tagad galvenais bija rūpes par vecmāmiņu.

— Vai jums nav garlaicīgi kalnos?—Munesue jautāja.

Meitene mulsi pacēla acis.

— Ja paklausās, ko stāsta draudzenes, kuras strādā Tokijā vai kur citur, liekas, ka viņam viss iet kā pa diegu. Tikai nekādi nevaru saprast, kāpēc viņas allaž atgriežas no turienes tādas bālas un izkāmējušas? Pie mums reizēm apmetas mana vecuma viešņas un tad stāsta, ka nopelnot mazāk nekā es šeit, Kiridzumi. Bet pašas ir tievas kā skali un ko tik nedara, lai saglabātu figūru! Bet man vairāk patīk kalnos. Apkārt tāds skaistums, gaiss tīrs un svaigs, un arī saimnieki ir ļoti sirsnīgi cilvēki. Un pats galvenais — vecmāmiņa blakus.

Sidzue runāja vienkārši un atklāti.

— Pilnīgi pareizi,— Jokovatari atsaucās.— Neka laba tajā Tokijā nav. Un tadai meitenei kā tu tur vispār nav ko meklēt.

— Kad reizēm atbrauc studenti piepelnīties, tad gan jabūt piesardzīgai.

— Kāpēc piesardzīgai?

— Tādēļ, ka tūlīt piedāvā palikt divatā. Bet paši tādi garlaicīgi un darbā slinki.— Sidzue bija loti acīga novērotāja.

Mikroautobuss brauca lejup pa kalnu ceļu, un tagad ieplaka vairs nepletās tik dziļi lejup, bet atradās pavisam blakus.

— Kad es braucu mājās, vecmāmiņa vienmēr nāk man pretī līdz pašam aizsprostam,— teica aiz prieka sasarkusī Sidzue.

Parādījās aizsprosts. Tā pakājē drūzmējās cilvēku pūlis.

— Kaut kas ir noticis,— teica šoferis un nobremzēja.

— Vai kāda avārija?—Sidzue nemierīgi sarauca uzacis.

— Liekas, cilvēks nokritis.

— Nokritis no aizsprosta? Tad ir beigas!— Izmeklētāji saskatījās.

— Neredzu vecmāmiņu!— Meitene satraucās, raugoties uz to vietu, kur vecenīte viņu parasti sagaidīja.

— Laikam būs nogājusi lejā palūkoties, kas noticis,— Munesue teica, nevis lai mierinātu meiteni, bet gan lai apklusinātu bažas savā sirdī.

Autobuss piebrauca pie ai/sprosta.

— Kas tur nokritis?—šoferis skaļi jautāja tiem, kas bija sapulcējušies augstajā krastā un raudzījās lejup uz notikuma vietu.

— It kā vietējā veča,— kāds atbildēja.

— Un ja nu tā ir inana vecmāmiņa?— Sidzue gandrīz vai raudāja.

— Nevar bfit. Vai tad mazums te vecenīšu... Neraizējies veltīgi un skrien žigli inājāsl— šoferis uzmundrināja meiteni un pasniedza viņai dāvanu sainīti, ko tā bija aizmirsusi autobusā.

— Pareizi. Varbūt viņai atgadījies kaut kas svarīgs un viņa nav varējusi jūs sagaidīt,— Munesue pievienojās šoferim.

— Stacijas priekšnieka kungs, vai es drīkstu noiet lejā palūkoties?— šoferis vērsās pie pasažiera, kas brauca no jaunās viesnīcas. Tā nebija ziņkārība, bet patiess satraukums.

— Ej, Cune-san. Un cs ari iešu tev līdzi,— teica vīrietis, kas tika dēvēts par stacijas priekšnieku, un izkāpa no autobusa. Abi sekoja Sidzuei, jo labi zināja, ka bez O-Tanes citas večas Junosavā nav. Pie kāpnēm, kas veda lejup no aizsprosta, ceļu aizšķērsoja cilvēks aizsargķiverē, acīmredzot kāds strādnieks.

— Ceļš slēgts.

— Sakiet — kas tur nosities?—šoferis jautāja strādniekam.

— Nezinu, nezinu. Ejiet visi prom, visi prom,— tas māja ar rokām, it kā atgaiņādams suņus.

— Laidiet šo meiteni! Viņa ir no Junosavas, tur dzīvo viņas vecmāmiņa...

— No Junosavas?—strādnieka seja pārmainījās, un tas nevēstīja nekā laba.

— Kāpēc jūs tā jautājat? Vai Junosavā kas noticis?

— Tātad meitenes vecmāmiņa?

— Nu jā. Bet vai tiešām...— Cunes seja sadrūma.

Sidzue bija bāla un tik tikko turējās kājās. Ja Munesue neatbalstītu meiteni, viņa jau sen būtu noģībusi.

— Nu tad ejiet. Es te esmu nolikts par dežurantu,— strādnieks paskaidroja, ar roku norādot uz aizsprosta pakāji.

— Man bail!— Sidzue sastinga.

— Ko tu runā, Sidzue! Ar tavu vecmāmiņu viss kārtībā. Ej ātrāk mājās!— Cune mierināja meiteni.

Bet, lai nokļūtu Junosavā, tik un tā bija jānoiet lejā pa kāpnēm. Dzeltenbrūnajā ielejā rēgojās pamesto māju drupas un nokaltuši koki. Kaut kur vajadzēja būt arī vecās O-Tanes mājai.

Lai gan strādnieks izvairījās no tiešas atbildes, viņi vēl nebija nonākuši galīgā izmisumā. O-Tane ir sieviete krietni gados, un var taču gadīties, ka viņa šodien slikti jutusies un tādēļ nav varējusi atnākt sagaidīt mazmeitu.

Viņi nokāpa līdz aizsprosta pakājei, kur trokšņoja ļaužu pūlis un bija redzami policistu stāvi.

— Kas nolicis?—jautāja Cune, cenzdamies izlauzties caurs pūlim.

Viņu apturēja policista griezīgā balss:

— Kas jūs tadi?

— Mēs no Kiridzumi. Dzirdējām, ka nokritis kāds cilvēks no Junosavas.

— Kas jūs izlaida cauri?

— Šī meitene dzīvo Junosavā, ir ļoti uztraukusies, ka...

— Ak Junosavā?

— Un šis kungs ir stacijas priekšnieks...

Kāds policists laikam bija pazinis dzelzceļnieku. Sarunas tonis un kārtībnieku nostāja tūlīt mainījās.

Pūlis izklīda, un viņu priekšā slejās sešdesmit septiņus metrus augstais betona aizsprosts. Tā pakājē zem nevīžīgi uzmestas salmu mašas gulēja līķis. Visapkārt zeme un akmeņi bija notraipīti asinīm.

Kads policists pacēla mašu, kas sedza līķi. Tas bija drausmīgi sašķaidīts. No pirmā acu uzmetiena pat nojaust nevarēja, ka tas bijis cilvēks.

— Vecmārniņ!—palūkojusies uz līķi, Sidzue skaļi iekliedzās un apskāva māšu.— Es jau to nojautu.

— Vai ši meitene ir boja gājušās radiniece?— sapulcējušies cilvēki līdzjūtīgi taujāja.

— Vecmārniņ, kā tad tā? Tu taču zināji, ka es šodien atbraukšu pie tevis!— Sidzue rūgti raudāja. Apkārt stāvošie pat necentās meiteni mierināt. Viņai vajadzēja ļaut izraudāties.

— Kā viņa varēja nokrist?— stacijas priekšnieks vaicāja.

— Paši nezinām. Aizsprosta abās malās ir margas. Pat gribēdams nenokritīsi, ja pats nemetīsies pāri vai kāds nenogrūdīs,— atbildēja policists, pēc formas tērpa un uzšuvēm — inspektora palīgs. Parasti notikuma vietu apseko pats inspektors, bet provincē bieži vien iztiek ar palīgu.

— Ja nenogrūdīs?— Munesue atkārtoja, un viņa acīs iedegās uguntiņas.— Vai ir kadas aizdomas?

— Nē, nekā tāda nav. Kam vajadzētu izrēķināties ar tik vecu cilvēku? Droši vien kāja paslīdēja — paskatījās lejup, galva apreiba, nu, un... Būvdarbi nav pabeigti, staigāt pa aizsprostu aizliegts, bet vai tad visus var uzraudzīt? Bet kas jūs tādi esat?

Inspektora palīgs jau labu brīdi nojautā, ka Jokovatari un Munesue nav vietejie. Sākumā, ieraudzījis viņus kopā ar stacijas priekšnieku, bija nodomājis, ka tie ir viņa draugi, bet tagad kļuva piesardzīgāks.

— Atvainojiet, ka neesam stādījušies priekšā. Abi esam atbraukuši no Tokijas policijas pārvaldes: Tas ir inspektors Jokovatari no pirmās izmeklēšanas daļas, bet es esmu Munesue no Kodzimači iecirkņa.

— No policijas pārvaldes? Laipni lūdzam. Sibue, mans iecirknis ir Macpīda,— inspektora palīgs runāja jau gluži draudzīgi.— Ko lad policijas pārvalde meklē šajos kalnos?

— Mums vajadzēja tikties ar šo večiņu, kas nokritusi no aizsprosta.

— Kā? Tikties ar nelaiķi? Laikam sakarā ar kādas lietas izmeklēšanu?— Sibue, tukls vidēja vecuma vīrietis ar olveidīgu seju, kas stipri atgādināja regbija bumbu, saspringa.

Viņa dienesta pakāpe bija augstāka nekā atbraucējiem, bet, uzzinājis, ka tie atsūtīti no centra, nolēma izturēties pret viņiem pēc iespējas uzmanīgāk.

— Iespējams, ka vecenīte zināja kaut ko svarīgu par lietu, ko mēs pašreiz izmeklējam.

— Zināja ko svarīgu?— Sibue laikam saprata, cik liela nozīme ir šim nelaimes gadījumam.

— Jā, mēs gribētu noskaidrot visus sīkumus kā pirms, tā arī pēc viņas kritiena,— Munesue sausi noskaldīja, ar vienu aci palūkojies uz Sidzui, kas raudāja, noliekusies par vecmāmiņas līķi. Viņam bija ļoti žēl meitenes, bet līdzēt nebija iespējams. Turklāt viņa domas bija jau tālu prom no sērojošās Sidzues...

5

Kā liecināja inspektora palīgs Sibue, sirmgalves Nakajamas Tanes hķis bija ieraudzīts šodien, ‘22. oktobri, ap astoņiem no rīta. To atradis kāds strādnieks, kas pamanījis pie aizsprosta margām pamestu vecu salmu sandali. Tas viņam licies aizdomīgi. Viņš pārliecies pār margām un ieraudzījis lejā līķi. Pārbiedētais strādnieks par to tūlīt paziņojis celtniecības kantorim, un pēc brīža policija jau ieradušie# notikuma vietā. Pēc līķa apskates konstatēts, ka nāve iestājusies ap pulksten sešiem no rīta un las cēlonis bijis galvaskausa lūzums pēc kritiena no liela augstuma. Policija nespēja saprast, kā veča varējusi nokrist no aizsprosta, un nezināja, ko darīt tālāk. Bet tad ieradās Sidzue un Jokovatari ar Munesui.

Izmeklētāji bija izmisuši. Pazudušas pēdas, kas bija sadzītas ar tik lielām pūlēm. Bija ļoti sāpīgi atzīt, ka Nakajama Tanc ir nogalināta. Noziedznieks bija neatlaidīgi sekojis policijas darbībai un, noskaidrojis, ka policija interesējas par Kiridzumi, apsteidzis izmeklētājus un izrēķinājies ar veco O-Tani, kuras rokās acīmredzot bijis mīklas atminējums. Jā, šādā situācijā var nonākt izmisuma.

Bel večas noslepkavošana pierāda, ka mes esam gājuši pa pareizu ceļu,— pēc ilgām pārdomām Munesue pēkšņi teica.

— Pareizu vai nepareizu, kada tam nozīme, ja tagad mēs atkal grābstīsimies pilnīgā neziņā,— Jokovatari īgni atsaucās.

— Sešos jau ir pavisam gaišs. Ja noziedznieks uzdrošinājies kārtot rēķinus viņam tik bīstamā laikā, tas nozīmē, kā viņam vajadzējis steigties. Iespējams, ka viņš nedrīkstēja kavēties. Tādēļ arī riskēja.

— Un tomēr — kādēļ tik aplama rīcība?

— Nezinu. Bet domāju, ka noziedzniekam nebija nekādas vajadzības slepkavot veču tieši pirms mūsu ierašanas. To viņš varēja izdarīt jebkurā laika. Taču izvēlējās visbīstamāko brīdi. Tātad te tas suns aprakts. Noziedznieks acīmredzot nedomaja, ka inēs aizraksimies līdz večai. Bet, pamanījis, cik atri mēs sameklējām viņu, nobijās un novāca veču no ceļa.

— Pilnīgi iespējams, ka, rīkojoties tik lielā steigā, viņš pieļāvis kādu aplamību vai paviršību...

— Tāda varbūtība nav izslēgta. Tā kā vecenīte gāja līdzi noziedzniekam, tad viņš bijis viņai pazīstams.

— Jāsecina, ka vecā O-Tane pazinusi Džonija Heivarda slepkavu?

— Jā, var pieņemt, ka viņa pazinusi slepkavu pēc izskata. Un jau tas vien bija noziedzniekam ārkārtīgi bīstams faktors.

— Tu esi pārliecināts, ka Džoniju un veču ir nogalinājis viens un tas pats cilvēks?— Jokovatari kļuva mundrāks.

— Apgalvot nevaru, bet, ja noziedznieks nolēma aizbāzt večai muti, lai sajauktu Džonija .slepkavības pēdas, tad jauni līdzzinātāji viņam bija pilnīgi lieki.

— Ja šajā lietā iejaukts tikai viens slepkava, tad viņš, protams, ir japānis.

— Kādēļ tāda pārliecība?

— Tu taču pats teici, ka viņš bijis pazīstams večai.

— Bet arī ārzemnieks varēja būt pazīstams ar viņu.

— Ja veča viņu pazinusi, tad iepazīties viņi varēja vienīgi Kiridzumi un laikam ļoti sen. Diez vai viņa pazītu ārzemnieku pēc tik daudziem gadiem.

— Jā...

— Turklāt, ja noziedznieks ir ārzemnieks, viņam risks bijis vēl lielāks. Kads noteikti būtu pievērsis viņam uzmanību.

— Tev taisnība. Un tomēr slepkava, pat ja viņš nav ārzemnieks, rīkojies ļoti bīstami. Jāmeklē! Nevar būt, ka nav palikušas nekādas pēdas.

Izmeklētāji beidzot atjēdzas no saņemtā trieciena. Lieta vairs nelikās tik bezcerīga. Kāds policists piegāja pie Sidzues, kas vēl «vien raudāja pie vecmāmiņas līķa, paņēma viņu aiz rokas un aizveda prom. Neviens nespēja palīdzēt viņas lielajās bēdās.

Maeuidas policijas iecirkni izcēlās satraukums. Līdz ar Tokijas policijas pārvaldes atsūtīto izmeklētāju ierašanos izgaisa pārliecībā, ka tas-bijis nelaimes gadījums. Jokovatari un Munesue piezvanīja uz Tokiju, pagarināja komandējumus un saņēma norādījumus sadarbībā ar vietējo policiju ievākt ziņas par Nakajarnu Tani.

DARBARĪKU DUMPIS 1

— Vai drīkstu šonakt beidzot apmeklēt tevi?—Johejs vaicāja sievai pēc vakariņām, kuras viņi pirmo reizi pēdējā pusmēneša laikā ēda kopā.

— Tu nopietni?—Kjoko uzspēlēti jautāja un pavērās uz loga pusi.— Vai nav uzsnidzis sniegs?

— Varbūt es tevi traucēšu?

— Ko tu, ko tu! Nerunā muļķības!— Kjoko piesarka un viegli iesita vīram. Par spīti saviem gadiem, viņa vēl spēja but koķeta.

— Ja neslauka putekļus, tad rodas tīmekļi...— Johejs ciniski pasmīnēja.

— Pietaupi savas asprātības.

— Nu, protams, jūs taču esat visu cienītā Jasugi Kjoko, plaši pazīstama komentētāja ģimenes dzīves jautājumos. Drīz jau pašas vīrs vairs netiks tik vienkārši ielaists guļamistabā.

— Liecies mierā! Vai esmu tev kādreiz liegusi? Ko lai dara, ja mēs abi esam pārāk noslogoti un netiekamies ilgu laiku, lai gan es allaž cenšos izkārtot savas lietas tā, lai tev būtu ērtāk. Un par komentētāju es arī kļuvu pēc tava ierosinājuma.

— Nedusmojies. Es to saku aiz lepnuma, ka man ir tik skaista sieva, kas vēl turklāt ir plaši pazīstama kohientētāja. Visi vīrieši gandrīz vai plīst ai^ skaudības. Nu pasaki pati — vai tā nav tāda laime, par kādu vīrietis var tikai sapņot?

— Tu vērtē mani pārāk augstu. Es esmu parasta sieviete. Novilkusi komentētājas tērpu, es kļūstu par parastu namamāti. Toties tu esi Tautas draugu partijas jaunais vadonis un galvenā persona starp kandidātiem nākamai valdībai. Es, protams, saprotu, ka sieva vēl nav viss, kas vajadzīgs vīrietim, bet man ļoli žēl, ka es nespēju, tā sakot, monopolizēt tevi.

— Bet vai tu kā sieva neesi monopoliste?

— Diezgan. Es visu saprotu. Man netīk runāt muļķības. Tu esi jauns un enerģijas pilns, bet tomēr tev nevajadzētu nu jau veselu mēnesi izturēties tā, it kā tu mani vispār neredzētu.

— Paklau, kāpēc lu lik dīvaini runa?— Johejs neizpratnē novilka ar delnu pār seju, un šis žests il kā izteica: «Kas viņai pēkšņi

lēcies? »

— Es ļoti lūdzu tevi. Esi kaut vienu nakti pilnīgi mans. Es tūlīt...

Kjoko piecēlās. Traukus lai mazgā kalpone. Viņai jāuzpošas, lai

pienācīgā izskatā varētu mesties vīra apkampienos. Mīlas rotaļās viņa negribēja līdzināties vienkāršai namamātei.

Prātodama, kādu naktskreklu izvēlēties, Kjoko centās atcerēties, kad viņi pēdējoreiz kopā pavadījuši nakti. Gulēt atsevišķās istabās viņi sāka jau driz pēc kāzām.

Kjoko apprecējās ar Joheju divdesmit trīs gadu vecumā. Viņam toreiz bija trīsdesmit un viņš jau pārvaldīja diezgan lielu tēraudlietu-vi. Pēc četriem gadiem, ieguvis kāda ievērojama finansista atbalstu, viņš izvirzīja savu kandidatūru parlamenta vēlēšanām un sāka pievērsties politikai. Kopš tā laika viņš bija (ik aizņemts, ka vajadzēja ierobežot pat gulēšanai nepieciešamo laiku. Lai varētu labāk atpūsties īsajās nakts stundās, viņš iekārtoja sev atsevišķu guļamistabu.

Laulātie draugi norunāja, ka apmeklēs viens otru, kad viņiem labpatiks, bet patiesībā šo norunu izmantoja vienīgi vīrs. Laulības dzīves pirmajos gados viņš apciemoja Kjoko gandrīz katru nakti, palika pie viņas līdz rītam un bija visai nesaprotami, kādēļ viņiem vajadzīgas atsevišķas guļamistabas. Bet, jo lielāku lomu Johejs ieguva politiskajā arēnā, jo retāk viņš apmeklēja sievu. Un varēja nojaust, ka viņam ir mīļākā.

Sākumā Kjoko ļoti skuma par to, bet tad piedzima bērni — dēls Kjohejs un meita Joko. Un, kļuvusi par televīzijas studijas komentētāju, viņa visai ātri apjauta, ka vairs nav laika nodoties skumjām.

Laulātie draugi likās arvien retāk. Pat būdami mājās, viņi nodarbojās katrs ar savām darīšanām un tikai ļoli retos gadījumos atlicināja laiku kopīgiem priekiem. Tomēr viņi nebija arī pilnīgi atsvešinājušies, tādēļ reizēm tika izteikti tādi aicinājumi kā šovakar, un gandrīz katru reizi tos izteica vīrs.

Pēc ilgstošas atturības laulātie draugi izturējās sevišķi maigi viens pret otru.

— Kas ticēs, ka tā ir četrdesmit astoņus gadus veca divu bērnu māte?— teica Johejs, noguris no sievas skāvieniem un apreibis no viņas viegli sasarkušās kailās miesas. Ilgajos kopdzīves gados bija zudis kauns vienam no otra. Tā vietā bija radusies pašvērtības sajūta un pieredzējušu laulātu draugu atraisītība. Varētu teikt, ka par panākumiem sabiedrībā' Kjoko jāpateicas tieši šai nobriedušas sievietes atraisītībai, kuras dēļ viņa vēl arvien šķita vīram ļoti pievilcīga.

— Neatgādini man vecumu. Man tas nepatīk.

— Kas tur nepatīkams. Tu taču nemaz neatpaliec no jaunām sievietēm. Bet dažās lietās pat pārspēj tās.

— Ar kādu sievieti tu gribi mani salīdzināt? Cik nepatīkami kaut ko tādu dzirdēt. Būtu labāk mazāk glaimojis, bet biežāk iegriezies pie manis,— Kjoko pārmeta vīram.

— Darītu to ar lielāko prieku. Bet tevis jau nekad nav mājās. Vai tik tev nav uzradies kāds brašs skaistulis?

— Nespried par citiem pēc sevis. Un ņem vēra, ka mans darbs veicina tavus panākumus.

— Zinu. Tādēļ jau paciešu mūsu tā saucamo ģimenes dzīvi. Mīlu tevi un tikai tevi vienīgo.

— Kaut arī liekas neticami, tomēr prieks to dzirdēt. Tu man ari esi vismīļākais un vienīgais.

— Nu, ja tā, tad vēl viss nav zaudēts.

— Cik patīkami! Mes tomēr esam vīrs un sieva.

— Bet kur ir musu bērni?—Johejs pēkšņi atcerējās delu un meitu.

— Joko ir savā istabā, bet Kjoheju pēdējā laikā gandrīz nemaz neredz. Esmu noraizējusies.

— Bet tu taču pati nopirki viņam atsevišķu māju.

— Un tu ari tam piekriti. Teici, ka viņš vairs nav nekāds maziņais un viņu jāradina pie patstāvības...

— Nu ja...

— Patstāvība ir laba lieta, bet kā tēvs tu pret viņu izturies ļoti bezatbildīgi.

— Un kādai jābīīt tai atbildībai? Es šos jaunekļus neizprotu. Man šķiet, ka viņi ieradušies no kādas citas pasaules.

— Ta nerima. Mūsu ģimenē nevar būt nekādas vecāku un bērnu atsvešināšanās.

— Šaubu nav. Jo mūsu bērni ir darbarīki tavā biznesā.

— Ko tu atkal mels! Kas par darbarīkiem! Bērni būs dusmīgi, dzirdot šādus vārdus...

— Bet vai man nav taisnība? Cilvēki tie paši darbarīki vien ir, un tādēļ viņiem jāpakļaujas meistaram... Mūsu bērai ir ievērojamo Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēls un meita. Un tādēļ viņiem jāuzvedas tā, lai būtu savu vecāku vārda cienīgi.

— To viņi ļoti labi saprot.

— Šajā jautājumā es pilnīgi paļaujos uz tevi. Nepalaid tikai grožus vaļīgāk.

Laulāto draugu saruna aprāvās. Guļamistabā bija dzirdama likai Joheja veselīgā krākšana. Viss liecināja, ka šonakt viņš netaisās atstāt sievas istabu.

Tajā laikā Kori Joko stāvēja savas istabas vidū un bezcerīgi raudzījās vienā punktā. No viņas plaši ieplestajām acīm ritēja lielas asaras. Laiku pa laikam viņa kaut ko čukstēja trīsošām lūpām. Keizēm čukstēšana pārvērtās nesaka līgā murmināšanā, gandrīz

vaidos.

— Ak šausmas! Kādas šausmas! Nekrietnība!— viņa centās savaldīt raudas, lai aiz sienas to nedzirdētu, bet tieši tādēļ šņuksti skanēja vēl skaļāk. Uz viņas galdiņa stavēja portatīvs radiouztvērējs, l>a kuru viņa tikko bija dzirdējusi šo šausmīgo sarunu. Joko noklausījās vecāku domu apmaiņā gluži nejauši. Grozot radioapara-ta pārslēdzējus, viņa pēkšņi uztvēra vilni no mikroraidītāja, ko Kjohejs bija slepus ierīkojis mātes guļamistabā.

Ultrajutīgā noklausīšanās ierīce bija atklājusi meitenei patiesību par viņas vecākiem, tādējādi apliecinot visu, ko viņai bija stāstījis brālis.

Ai, cik ļoti Joko lūdza viņu neiet prom no mājām. Bet viņš nepaklausīja, tikai rūgti nosmīnēja.

«Joko, tev arī būtu laiks pazust no šejienes. Tēvs un māte izturas pret mums kā pret klēpja sunīšiem.»

«Kāpēc tu ta runā? Viņi taču ļoti mīl mūs.»

«Kas tā par mīlestību? Vai vari atcerēties, kad tevi pēdējo reizi tēvs apskava? Vai varbūt rnāte? Ak neatceries? Kopš dzimšanas mēs bijām pamesli aukļu varā, un tēvs ar māti pat pirkstu nepakustināja, lai mūs audzinātu. Vienīgais, ko tie ir darījuši — tērējuši par mums «audzināšanas maksu».»

«Papus un mamma nav nekādi «tie». Nedrīkst tā apsaukat!» Joko gandrīz vai raudāja.

«Kā lai citādi viņus nosauc? «Tic» viņiem ir vispiemērotākais apzīmējums.»

«Bet, brāl, kāpēc tu tādā gadījumā uzstājies kopā ar mammu televīzijas un radiopārraidēs un diskutē ar viņu žurnālu slejās?»

«Palīdzu viņai darboties viņas «biznesā». Lai cik skaistas būtu runas, šinī pasaulē bez naudas nekur netiksi. Mīlestības tiem nav, toties naudu par mums maksājuši pamatīgu. Tagad dzīvot nabadzībā arī nevienam nav vēlēšanās. Tādēļ jāpiepalīdz pelnīt naudiņu. Tu taču arī viņiem palīdzi ar savu piedalīšanos labi atalgotajā spēlē «mamma un meita». Vai saprati?»

«Spēle «mamma un meita»! Nu kā tu, brāl, vari tā runāt?»

«Es jau sen esmu izpratis, kādi viņi ir īstenībā. Viņi nav nekādi vecāki, tikai izlikšanās meistari. Vienīgā vecāku pazīme ir tā, ka viņi dzīvo kopā, bet, taisnību sakot, arī kopdzīves tikpat kā nav.»

«Tu tikai tīšām tā runā, bet pats viņus ļoti mīli.»

«Tīšām? .Jasinejas! Man tie biīlu mīļi?» Kjohejs smējās līdz asarām, tā jau bija īsta smieklu lēkme. Viņš norima tikai pēc krietna laika.— «Labi, ja netici, es tev parādīšu, kādi tie ir īstenībā.»

«Ko tu esi sadomājis?»

«Ielikšu viņu istabās mazus aparātiņus. Klausīties varēsi ar parasto ultraīsviļņu uztvērēju. Noklausīsies un sapratīsi, kas tie ir par tipiem.»

«Lūdzu, neesi tik zemisks!» Joko izmisusi iekliedzās.

«Vai es esmu zemisks? Māte pirmā iesāka. Bet tu jau pati to zini. Tas bestsellers, kas padarīja viņu slavenu, taču uzrakstīts pēc manas dienasgrāmatas. Māte lasīja to slepus, man nezinot. Lasīja veselu gadu un tad uzrakstīja savu grāmatiņu. Tā vārds vārdā ir mana dienasgrāmata. Māte ieguva slavu, bet mani noslēpumi kļuva zināmi visai pasaulei. Tas ir tāpat kā —ja es sēdētu tualetē, domādams, ka neviens mani neredz,— tieši tajā laikā mani rādītu pa televizoru. Tagad es saprotu, kāda mūsu māte ir īstenībā. Visas Japānas māšu elks, mīlošā māte, uzticīgā sieva, gudrā, skaistā un cēlā, bet, ja norautu ārējo čaulu, atklātos īsts vilkatis, kas, tiekdamies pēc ārišķīga skaistuma un personiskas slavas, kā darbarīkus izmanto savas bērnus. Kad viņa vēl nebija plaši pazīstama, tad centās it kā tēva labā, bet īstenībā darīja visu, lai izceltu pali sevi. Starp citu, vai arī tavās vēstulēs un dienasgrāmatā viņa zagšus neiebāž degunu?»

Brāļa teiktais lika Joko padomāt par savu dzīvi. Viņa nerakstīja dienasgrāmatu, bet tagad atcerējās, ka māte ne vienu reizi vien bija skubinājusi to darīt:

«Kad būsi pieradusi, dienasgrāmatas rakstīšana neliksies apgrūtinoša. Tieši otrādi, tiklīdz izlaidīsi vienu dienu, sirdī jau radīsies nemiers. Tas būs tavas dzīves atspulgs, tajā nekas nemēdz atkārtoties...» Lūk, kādā nolūkā tas viss tika teikts!

Joko vēl kaut ko atcerējās. Viņai bija paradums vispirms uzrakstīt vēstules melnrakstā un tad tās pārrakstīt. Vairākkārt viņai bija nepieciešams ieskatīties melnrakstos. Viņa meklēja tos papīrgrozā, bet neatrada, kaut gan labi atcerējās, ka bija iesviedusi lapas tieši tur. Kalpone apgalvoja, ka no papīrgroza nekā nav izbērusi. Varbūt melnrakstus zaga māte? Tad kļūst saprotams, kāpēc mātes darbos reizēm pavīdēja arī meitas iemīļotie vārdi un izteicieni, par ko Joko vienmēr bija ļoti pārsteigta.

«Vārdu sakot, esi piesardzīga, par ļaunu nenāks,» brālis brīdināja. «Ja iemīlēsies, vari būt pārliecināta, ka māte to izmantos savā kārtējā grāmatiņā par nepilngadīgo dzimumdzīvi. Ik brīdi jāatceras, ka mājās ir spiegs. Bet es vairs nevarēju paciest, ka mani izspiego. Māte, protams, pārbijās, ka tāds svarīgs materiāls izslīd viņai no rokām, un tad mēs noslēdzām darījumu.»

«Darījumu?»

«Jā. Apsolīju ari turpmāk rādīt viņai savas dienasgrāmatas. Būtu tu redzējusi viņas seju tajā brīdi, kad cs to pateicu! Bet galu galā viņa bija spiesta piekrist, jo pati nekad neizdomātu to, ko es tur rakstu. Vēlāk man tas viss apnika. Nodomāju — vai nav gluži vienalga, kas raksta šo dienasgrāmatu, ja reiz tā ir viltota. Sāku ņemt no draugiem labākos gabalus, ko viņi uzskribelējuši, un uzdot tos par saviem. Draugi piepelnās un priecājas. Bet es arī nepalieku bešā un pie tain pat pirkstu nepakustinu. Vienīgais zaudējums — mātei vairs nav novērošanas materiāla. Tu vēl esi palikusi. Tādēļ bēdz prom pēc iespējas ātrāk.»

Kjohejs aizgāja. Joko ilgi nespēja aizmirst viņa vārdus, bet pagāja laiks, un viņa nomierinājās. Taču šodien gluži negaidīti noklausījās vecāku sarunu.

Jau ciniskums vien, kas valdīja guļamistabā pirms sarunas par bērniem, bija pietiekami spēcīgs, lai sagrautu vecāku autoritāti un iecirstu dziļu rēlu jaunās meitenes sirdi. Un tad satriecošā saruna! Brālim bija taisnība. Viņi tiešām bija «darbarīki» vecāku darījumos.

Joko izmisīgi elsoja. Bet, kad asaras nožuva, iestājās miers, un meitene saprata — kaut kas uz visiem laikiem zudis viņas dvēselē, atstājot tajā biedējošu tukšumu.

3

Lai gan ekspertīzē apstiprinājās, ka uz lācēna atrastajām asinīm ir tada pati grupa kā Ojainadai Fuiniei, visi turpmākie meklējumi K. pilsētā nedeva nekādus rezultātus. Varēja tikai minēt, ka viņu notriekusi automašīna, bet līķis kaut kur aizvests un izmests, taču nekādu pierādījumu tam nebija un neviens nezināja, kur tos meklēt. Ojamada ar Ņīmi palika vieni un nezināja, kā rīkoties tālāk.

— Ojamadas kungs, ko mēs turpmāk darīsim?— Ņimi vaicāja.

— Nezinu,— Ojamada atbildēja, bezcerigi raugoties tukšumā.

— Nedrīkstam padoties.

— Bet ko mēs vei varētu iesākt?

Ņīmi nezināja, ko atbildēt.

— Lai nu kā, tagad galvenais ir nepadoties. Kas gan meklēs jūsu sievu, ja ne mēs? Man visu laiku liekas, ka viņa sauc mani kaut kur no tālienes.

— Varbūt jūs viņa sauc. Bet cs tādu balsi nedzirdu,— Ojamada

izmisis atcirta.

— Es jūs labi saprolu, bet nevajadzētu tagad tā runāt. Naomi sauc arī jūs. Tikai mēģiniet saklausīt viņas saucienus,— Ņīmi mierināja un uzmundrināja Ojamadu. Bet ari pašam Ņimi bija vajadzīgs mierinājums. Zaudējis Fumii, savu Naomi, viņš bija it kā šķiries no dvēseles.

Bet Ojamada nedrīkstēja to zināt. Ņīmi nebija tiesību alklati skumt par Fumies zaudējumu. Tādē| viņa bēdas bija neremdināmas. Sabiedrības acis viņa mīlestība bija grēcīga un uo visiem slēpjama. Nekad agrāk Ņīmi nebija mīlējis sievieti tik aizrautīgi. Tikai iepazinis Fumii, viņš pirmo reizi izjuta, kas ir īsta mīlestība. To pašu viņam bija teikusi ari Fumie.

Ņimi apprecējās aiz aprēķina, kas izrādījās ļoti precīzs, un viņš bez mazākās piepūles sasniedza savu tagadējo sabiedrisko stāvokli. Bel par to viņam vajadzēja dārgi maksāt. Ģimenē viņš jūtās nepatīkami un nemājīgi. Ar sievu viņi dzivoja vienā māja, bet tas arī bija viss, kas viņus vienoja. Pat laulībā dzimušie bērni nebija viņu mīlestības auglis, bet likai veselīga vīrieša un sievietes fiziskas tuvības sekas.

Un tad parādījās Fumie. Viņa bija kā radīta Ņīmi. Šķita, kāda neredzama, bet neapturama straume turēja viņus savā vara un nesa uz priekšu nezināmā virzienā. Sākumā viņi mēģināja pretoties šai straumei, jo apzinājās, ka drīz vien tā iesviedīs abus ūdenskrituma mutuli. Jo stiprāk viņi viens pēc otra tiecas, jo smagaka šķita neizbēgamā šķiršanās. Doma, ka viņi nevar palikt kopā, noveda abus gandrīz līdz ārprātam.

Un nu Fumie ir pazudusi. Laikam viņas vairs nav starp dzīvajiem. Ja viņa būtu dzīva, noteikti dotu Ņīmi kādu ziņu par sevi.

«Naomi, uz kurieni tu esi aizgājusi?» Ņīmi bez mitas atkārtoja, kad tuvumā neviena nebija. Bet viņa nepārtraukti sauca no tālienes. «Atnāc, izglāb mani!» viņš skaidri dzirdēja mīļākās balsi.«Kur tu esi, Naomi, pasaki jel man!» viņš vērsās pie noslēpumainas balss, kas tik neatlaidīgi sauca palīgā. Naktī šī balss cauri spilvenam skanēja vēl nevarīgāk un skumjaķ. «Naomi, ja tu vairs neesi šaja pasaulē, tad lai tava dvēsele pasaka, kur tevi meklēt. Es atnākšu, apskaušu tevi, un tu varēsi mierīgi aizmigt,» Ņīmi čukstēja, piespiedis ausi spilvenam, līdz iegrima smagā miegā. Likās, ari viņam vairs nebūs lemts mierīgi aizmigt, ieķams netiks atrasta viņa mīļotā.

4

Kādā svētdienā Ņīmi apciemoja viņa jaunākā māsa Čijoko ar viru. Pirms pieciem gadiem viņa bija apprecējusies ar celtniecības firmas darbinieku — Uodzaki. Aizbraukusi reiz atpūsties kalnu nometnē, viņa tur bija iepazinusies ar Uodzaki, kas strādāja netālā aizsprosta būvdarbos, un drīz vien abi svinēja kāzas. Tagad viņi audzināja trīs gadus vecu delu, kuram šogad vajadzēja sākt iet bērnudārzā. Viņi bija atnākuši atvadīties, jo Uodzaki devās ilgstošā komandējumā uz Hiuziliju, lai piedalītos hidroelektrostacijas celtniecībā.

Vai, cik grūti gāja ar to bērnudārzu! Mēs ar vīru uz maiņām nīkām rindās trīs diennaktis, iai dabūtu visus nepieciešamos dokumentus,- Čijoko lepodamās stāstīja Ņīmi sievai tajā brīdī, kad viesistabā ienāca pats Ņuni.

Ko tu te stāsti?—Ņīmi jautāja.

Čijoko atkal atsāka savu stāstu — šoreiz speciāli brālim — par to, ka viņi abi pulējušies, lai iekārtotu savu dēlu Tadasi bērnudārzā, kas piederēja universitātei tSaint-Felicia». Ja kāds reiz bija ticis šajā dārziņā, tad tālāk viņš virzījās līdz pat augstskolas solam ka pa eskalatoru. Tādēļ gribētāju skaits gan no Tokijas, gan tuvākajām prefektūrām desmitkārtīgi pārsniedza vietu skaitu.

— Tātad tu arī vīru iepini šajā muļķīgajā pasākumā?—Ņīmi

neapmierināts ņurdēja.

— Nav nekādas muļķības. Tas ir ļoti svarīgs jautājums, no kura var būt atkarīga visa Tadasi dzīve.— Čijoko jutās apvainota.

— Kaut kāds bērnudārzs un visa dzīve. Kāds tain sakars? liērnudārzi visur ir vienādi. Redzu, ka mammām tagad nav ko darīt.— Pēdējie vārdi acīmredzot bija domāti ari viņa sievai.

— Brālīt, tu visu redzi pārāk brīnišķīga gaismā. Bet būtu laiks saprast, ka mūsdienās cilvēka vieta sabiedrībā veidojas jau 110 bērnudārza gadiem. Kādu tevi izveidos bērnudārzā, tads tu ari nodzīvosi visu mūžu. Tagad nedrīkst dzīvot tik bezrūpīgi kā tolaik, kad mēs vēl bijām mazi.

— Piekrītu, ka mūsu dienās konkurence kļūst arvien sīvāka. Bet gan bērnudārzā, gan arī pamatskolā vēl pārak agri spriest, ko cilvēks darīs tālāk — uzvarēs vai zaudēs. Tagadējās mammas saceļ pārāk lielu kņadu ap saviem lolojumiem. Vēl nemaz nav zināms, kad un kur viņiem parādīsies talants. Var jau bērnībā pērt viņus, cik tīk, taču viņi tik un tā ies pa savu izvēlēto ceļu. Bieži jo bieži bērniem liek sacensties likai vecāku egoisms un godkārība. Jau bērnudārzā un pamatskolā piespiež viņus dzīties pēc labām atzīmēm. Man tas viss šķiet tāds mērkaķu dresētāju konkurss.

— Vai tu apjēdz, ko runā!— Čijoko saknieba lūpas, lai nesāktu raudāt.

— Tiešām, kā nav kauna! Uodzaki kungs var apvainoties,— sieva aizstāvēja vīramāšu.

Tad saimniekam piebiedrojās Uodzaki, kas līdz šim bija klusējis.

— Es pilnīgi piekrītu svainim. Man arī nav pa prātam tagadējā tiekšanās pēc izglītības, lai tā maksātu ko maksādama. Ja vecāku sapņi nav piepildījušies, tad vismaz lai bērniem labi veicas. Šāda brīnumbērnu veidošana, manuprāt, ir visīstākā nejēdzība.

— Ak tu arī tā runā!—Čijoko uzbruka vīram.— Tu taču pats

piekriti, ka vajag jau tagad iekārtot Tadasi labā vieta, lai vēlāk nebūtu jāmokās, un nu, redz, ko samelsi.

— Dēla audzināšana ir tavā pārziņā. Kā izlemsi, tā arī būs.

— Ko nozīmē «tavā pārziņā»? Kāpēc tāda bezatbildība? Bērns taču ir mūsu abu.

— Jā, tas ir mūsu kopējo pūliņu auglis.— Uodzaki pasmaidīja, redzot, ka jaunā sieviņa ne pa jokam sadusmojusies.

— Ko tu smejies? Pretīgi skatīties!

— Bet man pretīgi tevī klausīties!— Laulāto draugu strīds k|uva arvien asāks.

— Vai, cik jūs abi esat karstasinīgi!—skaudīgi teica Ņimi sieva. Viņas vārdos skanēja patiesas skumjas par pašas neizdevušos ģimenes dzīvi.

Pēkšņi istabā ieskrēja Tadasi kopā ar Ņimi jaunāko dēlu, kuri līdz šim bija rotaļājušies citā telpā.

— Atdod, tūlīt atdod,— klaigāja Tadasi, dzenoties pakaļ Ņimi dēlam, kurš bija atņēmis Tadasi rotaļlietu, ko mazulis bija atnesis sev līdzi.

— Rjūiči, nedrīkst kaitināt maziņo!— Ņīmi stingri aizrādīja dēlam.

Uzmetis skatienu rotaļlietai dēla rokās, Ņīmi sastinga. Viņš ieraudzīja lācēnu, kas pēc formas, izmēriem, materiāla un krasas bija pilnīgi tāds pats kā TAS, tikai pavisam jauns.

— Šis... šis lācis... no kurienes tas tev?

Bērni nobijās no Ņīmi kliedziena. Tadasi mulsi palūkojās uz tēvoci, pieskrēja pie mātes un sāka raudāt. Viņš laikam domāja, ka tēvocis noskaities uz viņu.

— Ko tu tā kliedz? Tadasi nobijis,— sieva pārmetoši aizrādīja.

— Man tas lācēns likās tāds dīvains.

— Nekā dīvaina. Visparastākā rotaļlieta.

— Kur jūs to nopirkāt?—Ņīmi jautāja māsai.

— Neesam pirkuši. Tā ir dāvana.

— Dāvana. No kā?

— Piemiņas velffe sakarā ar uzņemšanu tFelicia». Bērnudārzs uzdāvināja šādus lācēnus visiem jaunajiem audzēkņiem. Ne jau par velti. Cena ir ierēķināta maksā par bērnudārzu.

—'Piemiņas velte? Visiem bērniem?

— Itin visiem. tFelicia» ir slavens ar saviem rotaļzvēriem. Vai tu zini, cik irmammu, kas vēlētos dabūt savam bērnam tādu talismanu?

— Vai katru gadu dāvina tikai lācēnus?

— Nē, bija gadi, kad pasniedza sunīšus, pērtiķus, zaķus. Bet šogad dāvināja lācēnus. Nez kāpēc vislielākā piekrišana ir lācēniem.

— Vai agrāk arī ir bijuši gadi, kad dāvināja lācēnus?

— Laikam ik pēc pieciem gadiem. Bet kāpēc tas tevi tā interesē?

Ļoti jocīgs lācēns. Tadeļ tāda ziņkāre. Vai tādus dāvina tikai bērnudārzā * Felicia» ?

— Stāsta, ka tikai tur. Veikalos pārdošanā tādu nav. Citādi visi skrietu pirkt, jo tie nesot bērniem laimi.

— Un cik tādu lāču uzdāvina katru gadu?

— Tik, cik bērnu uzņem. Ne vairak par piecdesmit. Brāl, kas tev lēcies, tu taču nekad neos'; interesējies par šādām mantiņām!

Bet māsu acīmredzot nodarbināja tikai tās.

Jau nākamajā dienā Ņimi devās uz universitātes *Saint-Felicia > bērnudārzu. Augstskolas rīcībā bija liels zemes gabals klusā Tokijas nostūri. Tur vienotā kompleksā bija izveidotas pirmšķirīgas mācību iestādes, sākot ar bērnudārzu un beidzot ar augstskolu, kas n<xlroši-nāja saviem absolventiem iespeju izvēlēties dzīvē elitei paredzēto ce|u.

Universitātes pilsētiņa slīga zaļumos, un mācību korpusi gandrīz pazuda tajos. Ap ēkām pletās palielas pļaviņas, kas bija nodotas studentu rīcībā. Tur kā koši ziedi ņirbēja studenšu kleitas.

Studentu automašīnu stāvvieta bija ne mazums sporta un ārzemju mašīnu. Šīs universitātes audzēkņi neģērbās tā ka parasti studenti, šeit valdīja augsti inteliģenta atmosfēra, 1111 te pulcējās labi situētu ģimeņu atvases. Varēja manīt, ka tās nepazīst naudas trūkumu. Tikpat nesaprotami viņiem bija konflikti jautājumā par mācību maksas paaugstināšanu un ideoloģiskas domstarpības. Nekada maksas palielināšana nespēja nopietni satraukt turīgos studentus, bet par politiku un ideoloģiju viņi vispār nedomāja. Viņus interesēja tikai viens jautājums — ka pēc iespējas jaulrak pavadīt jaunību, kas vairs nekad neatgriezīsies.

Ja reizēm konflikti tomēr izcēlās bet, taisnību sakot, tie bija ārkārtīgi reti gadījumi , los izraisīja nejauši šeit ieklīduši studenti. Ārējo spēku atbalstīti, viņi izvērsa vētrainu aģitāciju, bet sekotāji tomēr neradās. Cīņas un pasaules pārkārtošanas idejas *Saint-Feli-cia bija svešas. Zelta jaunatne te krāja zinības un attīstīja savas intelektuālās spējas augstākās sabiedrības salonu atmosfērā, un nebūtu pārspīlēts, ja teiktu, ka visa «Saint-Felicin» bija šāds salons. Vecāku stāvoklis sabiedrībā pilnīgi nodrošināja audzēkņiem komfortabli! apkārtējo vidi. Viņiem vajadzēja tikai traukties uz priekšu pa sliedēm, ko bija ierīkojuši vecāki, nekur no tam nenovirzoties, lai netiktu izjaukta ieviestā kārtība. Tādēļ svešie nespēja ilgu laiku noturēties universitātē. Studentu nemieri reizēm uzbangoja visā Japānā, bet šeit ari tad valdīja miers un klusums.

Universitātes teritorijas attālākajā stūrī bija iekārtots bērnudārzs. Lai cik tas bija dīvaini, bet ari šeil nebija varējuši iztikt bez autostāvvietas, kas bija pieblīvēta ar dārgu mārku automašīnām. Tajās atveda un aizveda bērnus. Šajā lepnajā bērnudārzā uzturējās bērni ne tikai no Tokijas un tās piepilsētām, bet ari no apkārtējām prefektūrām. Tādē|, protams, bija nepieciešama autostāvvieta.

Ņīmi bija gandrīz aizmirsis, kādēļ te ieradies. Viņu ļoti satrauca doma — vai tikai viņa māsa ar savu vīru spēs ar viņu rīcībā esošajiem līdzekļiem nodrošināt dēlam pilnu mācību kursu?

Apmeklētāju pieņemšanas istabā viņš tikās ar lietu pārvaldnieku, kas nesaprašanā nolūkojas uz lācēnu Ņīmi rokās un apliecināja, ka tā tiešām ir «Saint-Felicia* bērnudārza rotaļlieta.

— Kāpēc jums ir līdzi šis lācis?— lietu pārvaldnieks piesardzīgi jautaja.

— Redzat, pēc visa spriežot, šā lācēna īpašnieks pakļuvis zem automašīnas?

— Nu un tad?

— Taisnību sakot, pēc nolikušās nelaimes cietušais kaut kur aizvests un līdz šim laikam nav vel atrasts...— Ņīmi paskaidroja, ka gluži negaidīti nokļuvis notikuma vietā drīz pēc avārijas un pacēlis tur šo lācēnu. Nekādu pierādījumu par nelaimes gadījumu viņam nav, tādēļ policija nevēlas šaja lietā pat pirkstu pakustināt. Traips uz lācēna muguras acīmredzot radies no cietušā asinīm. Ja arī neizdotos nekā izdarīt šīs lietas labad, vismaz vajadzētu atdot lācēnu cietušā piederīgajiem, bel vispirms tie ir jāsaineklē.

Šķita, ka lietu pārvaldnieks noticēja Ņīmi.

— Šī piemiņas velte tika pasniegta jaunpieņemtajiem audzēkņiem piecdesmit astotajā gadā.

— Kā jus varat lo pateikt?

Mums ir piecu veidu rotaļlietas: lacis, vāvere-, zaķis, pērtiķis un suns. Pēc katriem pieciem gadiem tie atkārtojas. Lāčus bērni saņem lajos gados, kas beidzas ar trīs un astoņi. Trijnieka lāčiem deguni balti, bel astoņnieka — melni.

— Bel kāpēc jūs esat pārliecināts, ka šis lācēns ir 110 piecdesmitajiem gadiem?

— Viņam uz kakla ir piecas baltas iezīmes. Tātad piecdesmitie gadi. Turklāt katrai šo rotaļzvēriņu paaudzei ir sava veida nagi, zobi, ausis un tā talak.

— Skaidrs. Vai jūs nevarētu parādīt man lo bērnu sarakstu, kas uzņemti dārziņā piecdesmit astotajā gadā?

— Redziet...

— Ja cietušā ģimene iesniegs nopietnu prasību par lietas izmeklēšanu, varbūt šis lācēns būs noderīgs.

— Tāda gadījumā es neiebilstu,— lietu pārvaldnieks piekrita. Ņīmi veikli sadomātā versija iedarbojās. Tas bija viņa stratēģiskais gājiens — iztēlot lācēna īpašnieku par cietušo. Ja Ņīmi būtu teicis, ka mantiņa pieder noziedzniekam, viņam ne tikai liegtu ieskatīties audzēkņu sarakstā, bet tūlīt parādītu durvis. Nevainojamo īSaint-Fe-licia» absolventu vidu nevar būt nelietīgi cilvēki.

1958. gadā bērnudārzs uzņēmis četrdesmit trīs audzēkņus. Tagad viņi sasnieguši deviņpadsmit divdesmit gadu vecumu. Ka jau varēja domāt, sarakstā bija minētas tikai augsti stāvošu personu atvases. V'iņu vecāki bija galvenokārt uzņēmēji, ārsti, advokāti, rakstnieki, ievērojami mākslinieki un aktieri. Šo bērnu pulciņā bija divdesmit sešas meitenes. Mācības * Saint-F elicia* universitātē ka pa eskalatoru turpināja trīsdesmit viens cilvēks.

Tātad aizdomās pagaidām tika turēti .šie četrdesmit trīs audzēkņi. Iespējams, ka kāds no tiem uzdāvinājis lācēnu citam cilvēkam. Bet, ja tFelicia» absolventi visu mūžu glaba šīs mantiņas kā laimes talismanus, tad liekas ticami, ka lācēna īpašnieks ir arī meklējamais noziedznieks.

Lai nu kā, bet turpmāk vajadzēs meklēt ne vairs bezgalīgā cilvēku jiirā, bet stingri norobežotā personu lokā, un jau las vien bija milzīgs panakums. Ņīmi visu laiku .šķita, ka Fumies dvēsele norāda viņam pareizo ceļu.

— Visgrūtākais vēl priekšā,— viņš teica, tiekoties ar Ojamadu.— Mēs taču nevaram katram no šiem četrdesmit trim jautāt, kur atrodas viņa lācis.

Pat ja izdotos atrast noziedznieku, tas gluži vienkārši kaut kā atrunāsies, un lieta būs izbeigta. Viņiem nav tiesību nodarboties ar izmeklēšanu, un nevienam nav pienākums sniegt paskaidrojumus.

— Ko lai darām?— Ojamada paļāvās likai uz Ņīmi.

— Vajadzētu slepeni ievākt ziņas par viņu mašīnām. Ja mašīna notriekusi cilvēku, uz tās noteikti jāpaliek pēdām.

— V'ai griezīsimies policijā?

— Par lācēna īpašnieka meklēšanu un las rezultātiem mēs, protams, ziņosim policijai. Bet, tā ka notikuma vietā sadursmes pēdas nav atrastas, policija, jādomā, neko neuzsāks. Galu galā mums nav nekādu pierādījumu, ka starp mašīnu un lācēnu ir kāda saikne.

— Uet ir taču asins traips?

— Nav zināms, kā las radies. Var būt, ka pēc sadursmes ar mašīnu, bet iespējams, ka gluži citādi. Asinsgrupa ari vēl ne par ko neliecina. Var taču būt vienkārša sagadīšanās. Tātad nav pamata kategoriski apgalvot, ka tās ir jūsu sievas asinis.

— Tatad mēs nekad nenotversim noziedznieku...

— Mūsu rokās ir lācēns. Slepkavas talismans tagad pārvērties mūsu laimes nesējā. Spriežot pēc tā, ka mantiņa mētājās notikuma vielā un ir ļoti nobružāta, īpašnieks vienmēr vadājis to sev līdzi. Mums jaievāc ziņas par katru no četrdesmit trim audzēkņiem un jauzzina, kurš no tiem nesen pazaudējis lācēnu.

— Četrdesmit trīs un vēl viņu paziņas. Šausmas...

— Nekas, man ir slepens ierocis.

— Kas (as tāds?

— Morito no firmas «Tolo Kigjo».

— K-ā lad tā?

— Viņam ir brīnišķīga oža. Taisni žēl, ka viņš strādā par tirdzniecības aģentu un aprok savas īstās okšķera spējas'. Esmu pārliecināts, ka viņš mums palīdzēs.

— Bet vai viņš gribēs uzņemties?

— Ja es palūgšu, viņš būs ar mieru. Tas, ko es jums tagad pastāstīšu, lai paliek starp mums. Morilo strādā manā uzdevuma — ievāc man nepieciešamo rūpniecisko informāciju. Bel es kā atlīdzību iepērku vairumā viņa firmas ražotās iekārtas. Tātad ziņu iegūšanai Morito ir vispiemērotākais cilvēks. Es viņam pilnīgi uzticos.

9

— Kjohej, tu dzirdi, Kjohej?— Mičiko neatlaidīgi sauca. Kjohejs satrūkās un pamodās. Viņš bija vienos sviedros.— Kas noticis? Kāpēc tu kliedzi?

— Redzēju visādas šausmas.

— Tev pārāk bieži rādās tādi sapņi...

— Visu laiku man kāds dzenas pakaļ. Pēdējiem spēkiem bēgu kaut kādā ala. Es skrienu, skrienu, man seko, bet neķer, likai biedē. Vel arvien ausīs skan soļu dimdoņa, it ka nemaz nebūtu pamodies. Bet kājas kaut kur stieg, tik likko spēju pakustēties...

— Kāpēc tā jāuztraucas?

— Nekādi nevaru savaldīties.

—• Jāizbeidz šī nervozēšana. Citādi novedīsi sevi kapa. Vai negribi doties ceļojumā?

— Ceļojumā?

— Ja. Uz ārzemēm. Aizbrauksi prom no Japānas, un visas neirozes būs kā ar roku atņemtas.

— Tu domā — uz ārzemēm?

— Protams! Kas tur tik sevišķs? Dosimies divatā uz kādu tālu zemi. Es vēl nekad neesmu bijusi ārzemēs.

— Es arī.

— Nu, redzi. Varbūt tur aizmirsīsim to muļķīgo lietu, un murgi vairs nerādīsies.— Mičiko sasparojās.

— Bel ja nu tēvs ar māti pēkšņi neļauj?

— Ko vēl neizdomāsi? Tu lāču neesi atkarīgs no vecākiem. Pats esi saimnieks savā mājā.

— Lai brauktu uz ārzemēm, vajadzīga nauda.

— Palūdz i-ammai! Vai tad tu neuzrakstīji grāmatu, kuras dēļ viņa kļuvusi slavena? Tātad tev ir pilnīgas tiesības pieprasīt no viņas vismaz pusi honorāra.

— Tā ir laba doma...

— Neesi mikstpCdiņS. Ja nedos, tad pārdod māju. Tā taču norakstīta uz tava vārda.

— Pārdot māju?—Kjohejs nebija gaidījis no Mičiko tādu priekšlikumu.

— Protams. Maja ir lieliska. Cenas pēdējā laikā tā cēlušās, ka saņemsi liela žūksni naudas. Un par lādu summiņu varēsim braukt, kur vien sirds vēlas.

— Bet, ja es aizbraukšu, māte nonāks neapskaužamā stāvokli. Kas viņa būs bez manis? Es taču vēl arvien esmu viņas darbarīks.

— Tu atkal dīc veco dziesmu! Kad tev reiz beigsies šis mammiņas komplekss? Visu laiku melsi, ka esi patstāvīgs, bet patiesībā par to vien sapņo kā ielīst vecāku paspārnē.

— Nekā tamlīdzīga.

— Tad izbeidz šis nejēdzīgās runas! Tavai māmiņai jau paliks vēl viens rīks — lava māsiņa. Laiks nodot stafeti viņai. Un pie tam...— Mičiko pēkšņi sastomījās.

— Nu, kas vēl par «pie tam»?

— Un pie tam, ja arī policija nokļūs uz mūsu pēdām, ārzemēs mēs būsim nenotverami.

— Tu domā, ka mūs izsekos?— Kjohejs nobijās.

— Pats taču visu laiku par to vien prāto. Tādēļ jau sapņos rādās visādi murgi.

— Kā tad policija varēs mūs sameklēt?— Kjohejs aiz bailēm spalgi spiedza.

— Nekliedz, neesmu kurla. Vai lācēnu esi jau aizmirsis? Tas taču vēl arvien nav atradies.

— Ko tu visu laiku bubini par to lāci!

— Runāju par to, ka jābrauc tur, kur viņš mūs nevarēs aizsniegt.

— Tev taisnība. Jūru pārpeldēt lācis nevarēs,— Kjohejs beidzot izlēma.

6

Morito rīkojās ātri. Jau pēc nedēļas viņš ziņoja Ņimi pirmos rezultātus.

— Vai tiešām jau kaut kas atradies?— Ņimi brīnījās.

— Pašreiz vēl tikai iepriekšēja informācija.— Morito lepni smaidīja.

— Ja jau kaut kas kļuvis zināms, tad laikam kāds ir uzķēries uz āķa?

— Var tcikl, ka tā ir noticis.

— Nevelc garumā! Stāsti visu, ko zini!

— Šīs lietas dēļ esmu atstājis novārtā visus firmas darbus. Ar jūsu uzdevumu vien noņemos.

— Saprotu. Neskumsti. Nokārtošu pie jums veselu kaudzi pasūtījumu. lai gan tagad tie man nemaz nav vajadzīgi.— Ņimi rūgti pasmīnēja. «Slepenais ierocis» maksāja dārgi.

— Esmu nolēmis sievietes kādu laiku likt mierā. Vispirms ķēros pie vīriešiem. Diez vai sieviete spētu ievilkt līķi mašīnā, turklāt vēl vest to kaut kur prom un noslēpt.

— Aizspriedumaini viedokļi nav pieņemami.

— Zinu. Tādēļ vispirms noskaidrošu visu par vīriešiem un tad ķeršos pie sievietēm.

— Vai starp vīriešiem jau ir kāds aizdomīgs?

— Nē, visi ir uzvedīgi un gūst panākumus. Bel viens no tiem nesen ne 110 ša, ne no tā pēkšņi aizbraucis uz ārzemēm.

— Par ko tas iiecina?

— Mūsu dienas ārzemju ceļojums, protams, nav nekāds retums. Tomēr liekas savādi, ka cilvēks bez kāda mērķa skrien, kur deguns rāda.

— Kas viņš tāds ir? Uz kurieni aizbraucis?

— Netraucējiet ar jautājumiem! Pastāstīšu visu pēc karta.s. Šo cilvēku sauc Kori Kjohejs. Deviņpadsmit gadu vecs. Studē universitātē *Saint-Felicia*. Pirms nedē|as aizbraucis kopa ar kādu meiteni. Brīvdienas vēl nav sākušas, bet viņš, ka jau turīgs lekciju kavēlajs, par to nelikās ne zinis.

— Kori Kjohejs? Tas taču ir Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēls!— Ņīmi atcerējās sarakstu, kas viņam bija rādīts bērnudārza.

— Jums taisnība. Jasugi Kjoko lepnums. Liels aktieris. Brīnišķīgi tēlo paraugdēlu, bet būtībā ir īsts delveris. Viņš ir no tiem «mežonīgajiem*. Izdiedelējis no mātes savrupmāju un dara tajā visu, kas ienāk prātā. Bet tagad ar lādu pašu «mežonīgo» devies uz ārzemēm. »

— Vai mašīna viņam ir?

— Braukā ar «GT-6»[18] otro modeli. Pirms kada laika bija iesaistījies motociklistu sacīkšu grupa tCrazy Messengers»— mūsu valodā tas laikam nozīmē «trakie ziņneši».

— Vai tagad ir atvadījies no viņiem?

— Māte lūgusi. Bet, tiklīdz pārstājis joņot ar mašīnu, tūlīt aizdrāzies uz Ameriku. Lidmašīnas biļetes nopircis līdz Ņujorkai. Savādi, vai ne?

Morito raudzījās Ņimi acīs kā suns, kam zobos medījums. Ko saimnieks teiks? Vai uzslavēs?

— Kas zināms par lācēnu? Vai viņam tāds ir?

- Šis Kori Kjohejs, lai gan viņam drīz būs divdesmit, vienmēr vazājis līdzi savu lāci. Tādēļ drauģeļi iesaukuši viņu par Kumahcju^19.

— Bet kur tagad atrodas lācis?

— Nezinu. Kjohejs ir aizbraucis uz Ameriku. Var būt, ka paņēmis līdzi. Pārbaudīt nav iespējams.

— Mašīna ir bijusi nodota remontā?

— Laikam ne.

— Kur tā novietota?

— Droši vien stāvvietā. Bet varbūt vecāku mājas garāžā.

— Jānoskaidro, vai uz mašīnas nav kādas pēdas. Varēsi?

— Ja šis puisis ar savu mašīnu ir notriecis cilvēku, tad diez vai bus novietojis braucamo stāvvietā, bet, ja viņiem ir sava garāža, tad man klāsies grūti. Ap tēvu nepārtraukti grozās miesassargi.

— Bet varbūt tomēr pamēģināsi?

— Tikai jūsu — nodaļas vadītāja — dēļ.

— Lūdzu, pacenties!

Iespējams, ka šis brauciens ir vienīgi izlutināta kundzēna untums. Bet uzmanību piesaista tas, ka tas noticis tūlīt pēc Ojamadas Fumies pazušanas. «Ja būs nepieciešams,» nodomāja Ņīmi, «aizbraukšu pēc puiša kaut vai uz Ņujorku».

MĀTI NEVAR AIZMIRST

1

Vilšovs Heivards meties zem automašīnas riteņiem, cerot saņemt apdrošināšanas prēmiju un kompensāciju, lai viņa dēls varētu aizbraukt uz Japānu. Tāds bija Kena Šeftena galīgais un negrozāmais secinājums. Vecais Heivards noteikta iemesla dēļ par katru cenu gribējis aizsūtīt dēlu tieši uz šo zemi.

Kads viņam bijis iemesls?

Kens pēkšņi juta personisku interesi par šo lietu, kaut gan sākumā tā viņam nemaz nelikās aizraujoša un viņš izmeklēja to tikai pēc priekšniecības pavēles.

«Uz Japānu...» Kens iegrima pārdomās. Tā zeme Kenam nebija sveša. Viņš pavadījis tur savu trakulīgo jaunību. Ja viņam būtu nauda, viņš labprāt vēlreiz aizbrauktu uz turieni. Tā Japāna, kuru viņš pazina, bija izpostīta krāsmatu zeme, kas vēl nebija paguvusi

atjēgties pēc zaudētā kara, bet tajā bija jūtama cilvēcība — tieši tas, kas galīgi izzudis mūsdienu Amerikā.

Kopš tā laika Kens vairs nebija redzējis Japānu un nezināja, kā tā izmainījusies. Strādīgie un saliedētie japāņi īsā laikā bija atdzimuši no gruvešiem un pārsteiguši pasauli. Kādreiz Kenam un viņa draugiem šo «dzelteno mērkaķu» skudru čaklums un vienotība bija iedvesusi mistiskas bailes, jo šīs tautas spēkā slēpās kas līdzīgs kodot reakcijai. Ja viņu rīcībā toreiz būtu tāda materialā varenība kā Amerikai, tie laikam būtu neuzvarami. Viņu galvenais spēks, šķiet, bija šai nācijai raksturīgās īpašības — radniecības apziņa, pārliecība, ka vienotu valsti veido tikai viena tauliba un spēcīga apgaroūba. Ja esi japānis, tad ari zināms, kāds tu esi un no kurienes cēlies. Starp japāņiem nav «tumšu zirdziņu». Un tieši tas padara viņus tik stiprus un bīstamus.

Amerikā viss ir citādi. Šajā tautību sajaukumā, kompozītvalstī, kas veidota kā visu pasaules rasu mozaīka, cilvēki cits citam ir sveši un katrs no tiem var būt «tumšs zirdziņš». Šeit starp cilvēkiem ātri rodas neuzticība. Te vairāk uzticas lietām nekā cilvēkiem. No pasaules zemēm tieši Amerikā visvairāk ieviesti tirdzniecības automāti. Te visdažādākās lietas — dzērienus, ēdienus, žurnālus, biļetes, it visu, kas nepieciešams ikdienas dzīvē,— pārdod automāti. Ja tev ir skumji, ja tev klājas grūti, ja esi zaudējis mīlestību, iesvied automāta spraugā naudas gabalu, un magnetofona lentē ierakstīta attiecīgas nozares eksperta balss remdēs tavas bēdas. Vajag tikai izvēlēties attiecīgu podziņu, un par vienu monētu tūdaļ saņemsi visu, ko sirds vēlas,— no dievvārdiem līdz telefoniskam seksam vecpuišiem. Automāti ir viegli pieejami, ērti un droši — preces visur vienādas. Un sabiedrībā, kas pieradusi uzticēties tikai materiālām vērtībām, cilvēki labprāt izmanto automātu pakalpojumus. Automāti ļauj atbrīvot no darba liekos cilvēkus, samazināt liekus izdevumus, un tieši to dēļ nauda kļūst par vienīgo saiti starp cilvēkiem un mantām. Arī vietās, kur vēl nav automātu, bet kur vienmēr pulcējas daudz cilvēku,— stacijās, teātros, viesnīcās un moteļos — naudu atdod un saņem, neskatoties cits citam sejā. Ir pat vietas, kas speciāli iekārtotas tā, lai būtu redzamas tikai rokas. Nauda apgrozās starp cilvēkiem, bet pašu cilvēku it kā nemaz nav. Un tas vairs nevienu nepārsteidz.

Augsti attīstītā civilizācija jau sen ir atbrīvojusies no cilvēcības kā no liekas nastas. Uz priekšu traucas tikai manta. Amerikas Savienotās Valstis izrādījās vispiemērotākā augsne mantu kulta sātanam. Uz Ameriku no malu malām sabrauc cilvēki, has meklē dzīvē laimi un panākumus vai arī bēg no nabadzības un posta dzimtajā zemē. Viņi kļūst par sāncenšiem, kuriem dzīvē vadošais princips ir pārliecība, ka matērija valda pār garu,— pārliecība, kas dzimusi reizē ar Amerikas Savienotajām Valstīm. Pavisam citāda ir Japāna. Tur cilvēks kopš senseniem laikiem ir saliedēts kopā ar valsti. Un. lai cik liela tajā būtu mantu pārbagātība, tā nekad negūs virsroku pār cilvēku. Šajā tēzē Kens saskatīja kaut ko pievilcīgu. Viņš pārak labi zināja, kas ir Ņ ujorka. Zināja gan no darba viedokļa, gan ka iedzīvotājs, kas ar sirdi un dvēseli jūt dzimtās pilsētas postu.

Jādoinā, ka noziedzība pastāvējusi visos laikos. Tā pastāv arī tagad, pastāv visās valstīs. Bet noziedzība Amerikā ir pavisam savdabīga. Pat slepkavībai, kas ir visneģēlīgākais noziegums, ir jābūt kādam motīvam. Bel Ņujorkā itin bieži nogalina un sakropļo bez kāda nolūka. Tāpat — garāmejot. Aplaupīs cilvēku un iedurs tam nazi ribās. Izvaros un, acis nemirkšķinot, nogalēs. Bet vienlaikus nogalinās arī nejaušus garāmgājējus. Stāsta, ka Ņujorkā jāstaigā gar pašu ietves malu. Ja iesi pa ietvi tajā pusē, kur mājas, tevi ievilks šķērsielā un izģērbs gluži pliku.

Pavisam nesen Centrālajā parkā piekāva un gandrīz nožņaudza japāņu studentu. Viņš sauca palīgā, bet garāmgājēji izturējās tā, it kā neko nebūtu manījuši. Japani izglāba policijas patruļa, kas gluži nejauši gadījās tuvumā. Jaunietis likko bija iestājies augstskolā, bet pēc nolikušā tūlīt pameta mācības un aizbrauca atpakaļ uz Japānu. Pirms izbraukšanas no Savienotajām Valstīm viņš teica: «Man kļuva bail ne tādēļ, ka mani gribēja aplaupīt un nogalināt, bet gan tādēļ, ka brīdī, kad es saucu palīgā garāmejošos inteliģentus — vecus laulātos draugus, sieva neļāva vīram iejaukties un aiz piedurknes vilka viņu prom. Viņi aizbēga, un tas man likās Amerikā visbīstamākais.» Pēc Kena domām, šis notikums visai precīzi atspoguļoja amerikāņu nacionālās slimības būtību.

Ja kādu grib nogalināt, lai galē, bet tu neiejaucies, jo tā nav tava darīšana. Galvenais, lai tev pašam būtu ērti un labi. Tādēļ nekad negriez krūtis pretī nazim. Cīņu par taisnību var uzsākt vienīgi tad, ja pats esi drošībā. Būt nozieguma aculieciniekam un izlikties, ka nekas nav noticisI Tik prātīgu sabiedrības locekļu uzvedību ir panākusi milzīgā mašinizētās civilizācijas iedarbība, kas apspiež un iznīdē cilvēkos visu cilvēcisko.

Lai cik tas būtu savādi, bet arī policistu vidū ir manāma tieksme norobežoties no cilvēku bedam. Policisti sargā cilvēku un rūpējas par kārtību tikai savā darbalaikā. Pārējā laikā viņi ir parasti pilsoņi. Tad cilvēks var nokļūt briesmās kaut vai viņu acu priekšā — viņi pat pirkstu nepakustinās viņa labā, ja pašu drošība kaut nedaudz būs apdraudēta. Ari Kens nebija nekāds izņēmums. Darba stundās viņš drosmīgi gāja pretī slepkavam, bet, ja pēc ilgas un saspringtas dežūras ceļā uz mājām redzēja, ka paklīdeņu bars piesienas kādam pilsonim,viņš vienaldzīgi aizslīdēja tiem garām. Policisti arī ir cilvēki. Arī viņiem ir tiesības atpūsties pēc darba.

Un tomēr reizēm Kens ļoti ļ»ārdzIvoja, ka bija pakļāvies šādam noskaņojumam. «Ari mani ir saindējusi Ņujorka,» viņš šādos brīžos domāja.

Miglainās atmiņās Kens redzēja Japānu kā zemi, kur dzīvo cilvēki. Tādēļ viņu satrauca jautājums, kas vēl arvien palika bez atbildes: kas vecajam Vilšovam Heivardam bijusi Japāna, ja viņš upurēja sevi, lai sūtītu uz turieni savu dēlu?

2

Kens nolēma vēlreiz apmeklēt dzīvokli, kurā bija dzīvojuši abi Heivardi. Uz ielas, ka parasti, bija atkritumi, smirdoņa un alkoholiķi. Visvairāk pārsteidza, ka tieši ierastajās vietās, kā vienmēr, māju sienas stutēja vieni un tie paši dīkdieņi. Un vēl pavisam nesen viens no tiem bija Vilšovs Heivards.

Heivardu mājas tuvumā ari stāvēja vīriešu pulciņš. Tie likās par kaut ko bēdājamies. Uzburbušas sejas, mitri un spīdīgi vaigi. Vīri raudaja.

— Kas noticis?— Kens jautāja, piegājis tuvāk.

— Paskatieties, policista kungs, kāda liksta!

Kāds klaidonis, sakņupis pret mūri, tupēja, paslēpis seju starp ceļiem. Viņam priekšā rindā bija noliktas vairākas lēta viskija pudeles. Visas pustukšas. Kens tūlīt saprata, kas nolicis. Viņam jau agrāk bija gadījies vērot šādas ainas.

— Kad?

— Šorīt. Atnācām, bet nabaga Sardijs savā parastajā vieta jau pavisam auksts. Ak, Sardij, kāpēc tu aizsteidzies mums priekšā!

— Vai paziņojāt?

— Jā, līķrati drīz būšot klāt...

Tā bija skumja atvadīšanās. Uz ielas bija nomiris vēl viens alkoholiķis. Cilvēki, kurus sakropļojusi dzīve, meklē glābiņu reibinošos dzērienos, bet agri vai vēlu alkohols tos nogalina. Izgaisušas visas vēlmes, palikusi likai viena vienīga tieksme — kārtējo reizi piedzerties. Viņi pārvērtušies dzīvos miroņos un truli gaida savu pēdējo stundu, slīcinot sevi vīnā, kas pirkts par garāmgājēju žēlastības dāvanām.

Uet ari šiem jau gandrīz mirušajiem cilvēkiem ir sāpīgi šķirties no sava biedra. Viņš nodzīvojis grūtu, nejēdzīgu dzīvi un beidzot kā zvērs, kas jūt nāves tuvošanos, atvilcies nomirt ierastajā vietā.

Jāteic, ka viņam tomēr paveicies, jo ir, kas viņu izvada,— sanākuši tādi paši bēdubrāļi un svecīšu vietā salikuši apkārt pudeles ar viskiju.

— Sardijs tā gribēja vēl pirms nāves nokļūt savā dzimtajā zemē.

— No kurienes viņš atbraucis?

— Teica, ka no Sardīnijas salas, it kā no Itālijas, es lāgā nezinu, kur tā atrodas.

Laikam jau tādēļ viņu iesaukuši par Sardiju. Un dzīve viņš tā pieradis pie šis iesaukas, ka aizmirsis savu īsto vārdu. Bet iespējams, ka viņš nemaz neatcerējās isto vardu 1111 uzvārdu. Vismaz daži no šiem cilvēkiem pat nezina, kur ir viņu dzimtā puse.

Visi šie klaidoņi, kas sanfikuši atvadīties 110 sava drauģeļa, ļoti labi saprot, ka an viņus gaida tāds pats liktenis. 'I’ikai viņi negribētu mirt pēdējie, .lo tad nebūtu neviena, kas atnāktu pavadīt viņus.

Piebrauca līķu mašīna. Ņujorkas ielas ik dienas atrod vairakus mirušos. Nomirst uz ietvēm, metro stacijās, uz parku soliem, publiskaj&s tualetēs, reizēm pat telefonu būdās. Līķu savākšanai tādēļ ir iekārtotas speciālas automašīnas.

Mašīnai aizbraucot, dzērāji atgriezās ierastajās vietas un atkal sāka sūkt viskiju.

— Priekšniek, vienu malciņu, ko?— kāds no dzērājiem, kas bija aizkavējies uz ietves, sniedza Kenam pudeli.

Atgrūdis cienastu, Kens iegāja mājā un pa kāpnēm devās uz augšējo stāvu. Mario dzīvoklī, tāpat kā iepriekšējā reizē, pilna spēka auroja televizors. Ieraudzījusi policistu, viņa paraustīja plecus, it ka sacīdama: re, kur atkal uzradies,— un paskaidroja:

— Kā kungs lika, tas dzīvoklis stāv tukšs.

— Vai lad kads gribētu apmesties lajā atkritumu kastē?

— Kā to ņem. Silta gulta nav nemaz tik viegli atrodama. Katru dienu gribētāji stāv rindā. Nedodu nevienam, jo policija neļauj. Bet zaudējumus gan palūgšu samaksāt.

— Kas par zaudējumiem? Pats saimnieks šo māju pametis uz visiem laikiem. Šāda cūku laidara remonts viņam izmaksātu dārgāk nekā visa īres maksa.

— Labi, labi. Kas šodien lēcies? Neesmu taču izdarījusi nekā tada, lai policisti pie manis staigātu,-— Mario sāka runāt mierīgāk.

— Vispirms apklusini televizoru!

Mario druknais stāvs sakustējās, un iestājās klusums.

Es atkal par tiem Heivardicm. Vai jums nav viņu fotoattēli?

— Jums vajadzīgas bildītes?

— Jā, mani īpaši interesē levs.

— Kur lai es tās ņemu?

— Jūs dzīvojāt blakus tik daudz gadu. Varbūt kādreiz kopā fotografējāties?

— Neesam lik bagati šādām izpriecām. Bet kartītēm taču jābut pie jums policijā. Autovadītāju tiesībās vai jau sodīto sarakstos.

— Viņi nebija tiesāti.

— Citur nav ko meklēt.

— Mantas viņu istabā neviens nav aizticis?

— Tās grabažas tu dēvē par inantam? Pat zaglis tur nelīdis iekšā.

— Gribu vēlreiz tās apskatīt.

— Ņemiet tos kramus sev līdzi uz j>oliciju, un visiem būs miers...

Kens .iegāja Heivardu mitekli. Aiz viņa uz putekļainās grīdas

palika pēdas. Citu pēdu nebija. Tātad kopš pirmā apmeklējuma tiešām neviens nebija spēris kāju šajā istabā. Mantas novietotas tāpat kā toreiz.

Kratīšana izrādījās veltīga. Viss jau toreiz bija pārmeklēts. Vilšovs Heivards ir dienējis armijā. Vai nevajadzētu paprasīt armijas vīriem viņa fotogrāfiju? Bet tad vajadzīga oficiāla atļauja, taču Kens turpināja izmeklēt Heivarda lietu aiz ziņkārības, un viņam negribējās vērsties pie inspektora O’Braiena ar šādu lūgumu. Viņš jau tā sagādājis inspektoram daudz rūpju. «Izmeklēšanai prieka pēc» bija stingras robežas.

Pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Mario pabāza galvu istabā.

— Es jau eju prom,— Kens teica, sapratis, ka sieviete nespēj sagaidīt viņa aiziešanu.

Acīmredzot pēc Kena sejas nojautusi, ka pārmeklēšana bijusi nesekmīga, sieviete saka runāt:

— Es !»jut ko atcerējos. Laikam zinu, pie kā var meklēt tēvoča Villija fotokartīti.

— Tiešām? Kā sauc to cilvēku? Vārds, uzvārds?

— Netaisi tik zvērīgu seju. Pati atnācu, lai pastāstītu. Tā ir japāniete. •

— Japāniete?

— Tāda savādniece. Apmetusies šeit pat tuvumā un to vien dara kā fotografē Hārlemu. Var būt, ka tēvocis Villijs ari kļuvis par viņas fotomodeli.

— Viņa? Tātad sieviete?

— Nūja, ka sieviete. Jau divus gadus dzīvo šeit.

— Kur tieši?

— Simt trīsdesmit sestajā ielā. Mājas numurs divdesmit divi. Blakus slimnīcai. Viņu šeil visi pazīst, tūlīt atradīsi.

Kens izskrēja no Mario mājas, pat neatvadījies un paldies nepateicis. Viņš zināja, ka ārzemju tūristiem patīk fotografēt Hārlemu,— no garām braucošu aiitobusu logiem allaž rēgojās fotoaparātu baterijas. Bet ne jau katram ir dūša darboties pašā Hārlemā. Pat visdrosmīgākie spēj aiziet tikai uz galveno — simt divdesmit piekto ielu un gandrīz vai ģībst aiz bailēm, kad uzrīko savu ierīci. Bet te japāniete, sieviete, bija apmetusies uz dzīvi Hārlemā, lai iemūžinātu to kinofilmā. Un Kenam, kurš pārzināja vietējos notikumus līdz pēdējam sīkumam, tā ir pirmā dzirdēšana!

Japāniete dzīvoja uz pašas robežas starp nēģeru Hārlemu un

Austrumhārlemu. Dīkdieņi, kas pulcējās ceļmalā, bez vilcināšanas paskaidroja, kur viņa meklējama. Laikam ari liem bija gadījies kļūt par ārzemnieces fotoobjektiem.

Fotogrāfes māja bija tikpat veca, nolaista un netīra kā tā, kura dzīvoja Mario. Četrstāvu ēkas sarkano' ķieģeļu sienas, kas gaidīt gaidīja savu bēdīgo likteni — nojaukšanu, bija izraibinātas ar pretkara saukļiem un neķītriem uzrakstiem. Blakus ieejas durvīm mētājās apgāzta atkritumu kaste, kurā rakņājās suņi. Blakus saulītē sildījās dzērājs vecis. Bet, kā par brīnumu, nekur neredzēja bērnus. Parasti viņi sastopami uz katra soļa. Pēcpusdiena Hārlemā bez apkārt skraidelējošiem bērneļiem, kuru galvas klatas ar strutainiem izsitumiem, izskatījās baismīga, kā pēe pārciestas sērgas.

Tādas sardzes kā Mario te nebija. Namīpašnieks laikam pats mēdza ierasties pec īres maksas. Atrast japānietes dzīvokli nebija grūti. Otrajā stāvā uz kādām durvīm Kens ieraudzīja plāksnīti ar uzvārdu. Viņš pieklauvēja.

— Kas tur ir?— atskanēja balss viņpus durvīm.

— Policija.— Kens nosauca savu uzvārdu un ieņemamo amatu Vārds «policija» iedarbojās, jo durvis tūlīt tika atvērtas. Kena priekšā stāvēja ne visai gara, slaida sieviete. Policists mazliet apjuka. Viņš bija sagatavojies ieraudzīt fūriju, kas ickundzejusies Hārlemā, bet izrādījās, ka tā bija skaista, jauna būtne, kas laikam nesen pārkāpusi otra gadu desmita slieksnim.

— Jūs esat Misiina Jukio?— Kens pārbaudīja uz plāksnītes

minētā uzraksta pareizību.

— Nē, es esmu Misima Jukiko.— Sieviete pasmīnēja, jo atnācējs bija piedēvējis viņai populāra japāņu rakstnieka vārdu.

— Mani sauc Kens Šeftens. Neiesaku tadā steiga vērt vaļā durvis pat tad, ja jums saka «te policija». Ņujorkā ir daudz viltus policistu. Bet ari īstajiem ne vienmēr var uzticēties.

— Ko jus! Es jau sen esmu llārlema, un visu šo laiku nav noticis nekas ļauns. No malas raugoties, šķiet bīstami, bet patiesībā ļaudis šeit ir ļoti sirsnīgi. Kāpēc visi ta baidās 110 Hārlemas? Es, piemēram, jutos droši tieši šeit un nekur citur.

— Tas tādēļ, ka jūs vēl labi nepazīstat Hārlemu. Ari Ņujorku vēl ne. Par laimi, Hārlemā uzņēmusi jūs kā viešņu, tadeļ viss ļaunais iet jums secen.

— Es pilnībā uzticos Ilārlemai, Ņujorkai un visai Amerikai.

Pateicos jums amerikāņu vārdā. Esmu šodien ieradies, lai

pajautātu, vai jums nav gadījies fotografēt kādu vecu cilvēku— Vil-šovu Heivardu?

— Vilšovu?

- Nēģeri, kas dzīvoja simt divdesmit trešajā ielā. Jūnijā viņu notrieca mašīna, un no savainojumiem viņš nomira. Vilšovs dzīvoja kopā ar dēlu Džoniju.

— Esmu fotografējusi daudzus hārlemiešus... Vai nav kādas īpašas pazīmes?

— To cs gribēju uzzināt no jums...

— Apmēram cik vecs viņš bija?

— Sešdesmit viens gads. Alkoholiķis. Jaunībā bijis Japānā karadienestā.

— Japānā? Simt divdesmit trešā iela... Varbūt tas ir «Džapan-pa» ?

— Ko nozīmē «Džapan-pa»?

— Jā, tajā ielā bija viens savāds vecis. Liels Japānas cienītājs. Allaž atcerējās, kā viņš jaunībā tur nokļuvis. Tādēļ viņu iesaucu par «Džapan-pa».

— Tas būs viņš. Nedomāju, ka Hārlemā ir daudz tādu, kas tikuši līdz Japānai.

— Ja tas ir Džapan-pa, tad esmu bieži viņu fotografējusi. Tūlīt parādīšu. Lūdzu, nāciet iekšā!

Līdz šim brīdim saruna bija noritējusi, viņiem stāvot durvis. Lai gan tnaja, kurā dzīvoja fotografē, bija tipiska Hārlemas celtne, viņas dzīvokli izskatījās pavisam citādi nekā pie Mario vai Heivardicm. Tas bija uzposts, mājīgs un varēja piederēt likai jaunai sievietei.

Istabā, skaisti izvietoti, atradās galds, krēsli, gulta, naktsgaldiņš, dīvāns, skapis, televizors, spogulis un grāmatplaukts, kurā bija redzamas grāmatas arī japāņu valodā. Telpā valdīja kārtība, kas liecināja par tas saimnieces raksturu. Sārtie loga aizkari radīja istabā siltu mājīgumu. Likās, ka Jukiko dzīvo šeit jau labi sen.

Daļu istabas noslēpa biezs aizkars, aiz kura acīmredzot bija salikti fotomateriāli un aparāti. Blakus istabiņā laikam bija iekārtota fotolaboratorija, jo tieši no turienes Jukiko iznesa vairakus fotoattēlus.

— Izvēlējos pašus raksturīgākos. Lūk, te viņš ir — tas Džapan-pa.

No kabineta formāta uzņēmumiem raudzījās vecs nēģeris biezām

lupām. Dziļas, rētān*līdzīgas krunkas. Padzīvojuša cilvēka uzblīdušajā sejā vienaldzīgas acis. Nepārtrauktās dzeršanas dēļ Vilšovs izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņam bija stipri panīkuša veča seja, kas līdz ar gadiem zaudējusi visas vēlmes, likai atmiņas par tam vēl mazliet jaulas zem krunkainās adas. Uzņemts tuvplāna dažādos rakursos.

— Tātad šis ir Vilšovs Heivards?

— Es nezinu, kā sauc šo cilvēku. Bet, ja jūs meklējat simt divdesmit trešās ielas nēģeri, kas bijis Japānā, tad tas ir Džapan-pa. Cita tāda tur nav.

Kens vērīgi lūkojās fotoattēlos, it kā gribēdams tos apēst.

— Viņš ir jūsu paziņa?— Jukiko izbrīnījusies jautāja, jo Kena aizrautīgais skatiens bija pārāk uzkrītošs.

Nē... Vai jūs nevarētu atdot man šis fotogrāfijas?

— Lūdzu, ņemiet! Man taču paliek negatīvi.

— Ļoti pateicos. Un iesaku turēt istabu mazliet lielākā nekārtībā.

— Kāpēc?

— Pārāk pievilcīga.

— Un izaicinoša?

— Neteiksim, ka izaicinoša, bet, lūdzu, neaizmirstiet, ka te tomēr ir Hārlemā.

Paldies par brīdinājumu. Bet es tomēr atstāšu visu, kā ir. Līdz šim taču nekas nav noticis.

Un nelaidiet nevienu iekšā, pat ja tas uzdotos par policistu. Ar mani, protams, ir cita liela...— Kens pasmaidīja un izgāja no Jukiko dzīvokļa.

3

Jau uzmetot skatienu Vilšova Heivarda fotoattēliem, Kens nespēja atgūties no pārsteiguma, kas driz vien pārvērtās aizdomās.

Agrāk viņam šāda doma nebija ienākusi prātā. Lai izkliedētu savas šaubas, Kens vēlreiz devās uz Centrālo uzskaites biroju. Tur viņš parbaudīja metriku dokumentos ierakstus par Terēzas Norvudas, Vilšova Heivarda sievas, ģimeni. Terēzas vecāmāte un vectēvs no mātes puses bijuši neģeri, kas pārcēlušies no dienvidiem uz Ņujorku mūsu gadsimta divdesmitajos gados. Viņas vecāki ari bijuši nēģeri. Dzīvojuši Hārlemā kopš 1943. gada.

Ari Vilšovs Heivards bijis īsts nēģeris. Seno dokumentu pētīšana pierādīja, ka viņa tuvākajiem senčiem nav bijušas nedz eiropiešu, nedz aziatu asinis. Ziņas par vēl senākiem radiem — pirms trim paaudzēm — vajadzētu meklēt dienvidu štatos, bet diez vai tur būs saglabājušies ieraksti par nēģeru ģimeni, kas tik sen izceļojusi uz ziemeļiem. It sevišķi tādēļ, ka dienvidos nēģerus vispār neuzskata par cilvēkiem. Amerikā atšķirībā 110 Japānas iedzīvotājus uzskaita ne ģimeņu stāvokļa reģistrēšanas grāmatās, bet individuāli. Tiek gan uzrādīts, ar ko cilvēks ir precējies, bet vecāku vārdus un uzvārdus nemēdz pierakstīt. Tādēļ ļoti grūti izsekot radnieciskām saitēm. Iespējams, ka dati par Terēzas un Vilšova piedzimšanu bija pusspai-du kārtā pierakstīti tautas skaitīšanas laikā. Laikam jau viņi paši ne visai labi zināja savus radurakstus.

Bet no iepriekšējām iztaujāšanām Kenam bija zināms, ka Džonijs Heivards neizskatījās pēc īsta neģera. Viņa pēdējā darbavietā, transporta uzņēmumā, Kens bija redzējis Džonija fotogrāfiju — uz tās viņš likās daudz gaišāks par nēģeri, bel sejas pantos bija kaul kas austrumniecisks.

Ir daudz visādu jaukteņu — nēģeri sajaukušies ar baltajiem, puertorikāņi ar itāliešiem. Bet nēģera un a/.iāta sajaukums ir retums. «Džonija tēvs ir dienējis Japānā. Un ja nu Džonijs?...» Acu priekšā pavērās jauns redzes lauks. Taču Džonijs piedzimis 1950. gada oktobrī, tas ir, apmēram desmit mēnešus pēc vecāku laulībām. Tātad tēvs nevarēja atvesl Džoniju n"' Japānas.

Bet ja nu Vilšovs bija iesniedzis viltus ziņas par bērna piedzimšanas laiku? Arī šādu varbūtību nedrīkstēja neņemt vērā. Tagad dzimšanas apliecības tiek izsniegtas, pamatojoties uz ārsta izziņu, kuru izraksta pēc dzemdībām, bet graustos, kur dzemdības bieži notiek bez ārsta palīdzības, itin labi iztiek arī bez šādas izziņas.

Un tūlīt pēc kara. pirms divdesmit gadiem, kad dokumentus droši vien kārtoja paviršāk, nemaz nebija tik sarežģīti uzrādīt vēlāku dzimšanas dalumu. Vārdu sakot, ja ieraksti izdarīti pēc vecāku mutiskam liecībām, tad šaubu ir atliku likām.

Iedomāsimies, ka Džonijs Heivards piedzimis Japānā. Kaut kādu iemeslu dēļ viņa tēvs šķiries no bērna mātes un paņēmis dēlu sev līdzi uz Ameriku. Atgriezies dzimtajā puse, apprecējās un, lai uzdotu Džoniju par likumīgās sievas bērnu, uzrādīja viltotus dzimšanas datus. «Visai ticami, .la tā. tad Džonija māte dzīvo Japānā!

Šāds pieņēmums bija vilinošs. Tas palīdzēja izprast Džonija Japānas ceļojuma mērķi. Pilnīgi iespējams, ka viņš devās uz turieni, lai saliktos ar māti. Varbūt pagrimušais alkoholiķis Vilšovs, juzdams tuvo galu. atklajis dēlam, kas ir viņa īstā māte. Un vai Džonijs to nevarēja zināt jau no agras bērnības? Vilšova dienas bija skaitītas. Viņa veselību bija sabeidzis alkohols. Nevienam nevajadzīgs viņš tikai traucēja dēlam dzīvot. Varbūt tādēļ arī bija nolēmis nodot sevi utilī un tādā veidā iegūt naudu, lai dēls varētu aizbraukt uz Japānu un satikties ar māti. Kens bija pārliecināts, ka viņa pieņēmums ir pareizs. «Aizbrauca uz Japānu tikties ar māti, bel tur tika nogalināts. Kāds bēdīgs liktenis!» viņš nodomāja, un pirmo reizi viņam kļuva žēl nepazīstamā nēģeru puiša, kas gājis bojā svešā zemē. Nē, Džonijam Japāna nebija sveša zeme. Tā viņam bija «mātes zeme». Bet tieši tur viņu noslepkavoja.

Vai viņš paguva tikties ar māti? Laikam gan gājis bojā jau pirms sastapšanās. Ja māte uzzinās par viņa nāvi, las viņai būs smags trieciens. Bel visticamāk, ka viņa neka nav zinājusi par dela atbraukšanu.

Izveidojis il ka tillu no saviem minējumiem, Kens satrūkās, kā saņēmis spēcīgu strāvas triecienu. Tilta pretējais gals atduras pret šausmīgu ainu.

— Vai tiešām?...— Kens mulsi raudzījas tukšumā.

TĀLĀS NOMALES MAZPILSĒTA

• 1

Kiridzumi apkaimes izpēte beidzas tikpat nesekmīgi kā plaša apjoma izmeklēšana, ko vadīja prefektūras policija. Valdīja uzskats, ka Nakajamai Tanei paslīdējusi kūja un tādē| viņa nokritusi 110 aizsprosta. Vietējie policisti necentās slēpt īgnumu—ja policijas pārvalde nebūtu bāzusi šaja lielā savu degunu, tad nevajadzētu veltīgi pūlēties un šķiest laiku.

Arī Tokijā sāka saprast, ka pamazām zūd viņu autoritāte. Bet tur vismaz vēl valdīja stingra pārliecība, ka Nakajainas Tanes bojāeja nav negadījums. Uzskatīja, ka noziedznieks, apsteidzot policijas ierašanos, aizvilinājis savu upuri uz aizsprostu, lai nogrūstu viņu lejā. Citādi nevarēja izskaidrot, kāpēc septiņdesmit gadu veca sieviete tik agrā rīta stunda atradusies uz aizsprosta. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka slepkava apvārdojis viņu un aizvilinājis uz nozieguma vietu. Turklāt upuris noteikti pazinis varmāku pretējā gadījumā taču nebūtu gājis viņam līdzi. Vecenīti un noziedznieku acīmredzot kaut kas saistījis.

Atgriezies no neveiksmīgā komandējuma. Munesue vēl ilgi nespēja nomierināties. Viņa acu priekšā bieži parādījās sakropļotais vecenītes līķis un par to pārliekusies raudošā Sidzue.

«Veču noteikti ir nogalinājis tas pats cilvēks, kas nodūra Džoniju, vai ari ta līdzdalībnieks, > Munesue prātoja. Vecā varēja iepazīties ar slepkavu, kad tas kopā ar Džoniju Heivardu bija ieradies Kiridzumi. Viņa noteikti ir zinājusi, ka šis cilvēks saistīts ar Džoniju. Un, ja veča pastāstītu policijai par šiem sakariem, tad viņš būtu pagalam. Bel izmeklēšana bija ievirzījusies tieši tadā gultnē, no kādas noziedznieks visvairāk baidījies.

Ļoti iespējams, ka O-Tane iepazinusies ar noziedznieku jau toreiz, kad vēl strādāja, bet viņš, kā jau viesis, bija apmeties Kiridzumi viesnīcā. Taču večiņa jau tik sen beigusi darba gailas. Vai ilga mflža nogurdinātā vecā sieviete varēja paturēt atmiņā tik senu viesi'’ Vienīgi lati, ja viņi tikušies arī velak, kad viņa vairs nestrādāja Kiridzumi viesnīcā...

Munesue pievērsa uzmanību kādam svarīgam apstāklim, kas līdz šim bija palicis neievērots.

Nakajama Tane daudzus gadus bija strādājusi Kiridzumi karsta jos avotos. Arī pec tam viņa lurpinaja dzīvot netālu no Kiridzumi Un lādē| visi viņu uzskatīja par vietējo. Bet varbūt tā nemaz nav? .1 > nu viņa šeit ieradusies no citurienes? l.'n ja nu noziedznieks ir viņa-novadnieks, protams, ne jau no Kiridzumi? Versija par varmācīgo nāvi lika policijai uzsākt izmeklēšanu arī šajā virziena.

Munesue tūlīt griezās Macuīdas policijas iecirknī 1111 uzzināja, ka Nakajama Tane apprecējusies ar Nakajamu Sakudzo no Macuīdas ciemata un ierakstīta viņa ģimenes grāmatā 1924. gada martā, bet pirms tam viņa bijusi pierakstīta Tojamas prefektūras Jacuo pilsētiņā.

— Jacuo, Jacuo...— Munesue domīgi atkārtoja viņam pavisam svešo vietvārdu. Varbūt noziedznieks ieradies no turienes? Veča, kuru visi uzskatīja par vietējo, bija pārcēlusies uz šejieni 110 Jacuo vairāk nekā pirms pusgadsimta. Neviens tagad nepateiks, kādā veidā liktenis savedis viņu kopā ar Nakajamu Sakudzo. Munesue centās iztēloties, kadas cerības tajās senajās dienās bija atvedušas jauno meiču svešā ģimenē uz tik tālu vietu.

Pārcelties no Tojamas prefektūras uz Gumtnas prefektūru pirms piecdesmit gadiem laikam bija tas pats. !.as mūsu dienas brauciens uz ārzemēm. Bet viņa brauca, labi zinot, ka vienīgais atbalsts tur būs likai viņas vīrs. Nav grūti iedomāties, cik skumji viņai bija, līdz iejutās jaunajā dzīvē. Tomēr viņa pārvarēja visas likstas, dzemdēja bērnus, sagaidīja mazbērnus, nodzīvoja ilgu mūžu, 1111 tagad kada ļauna roka pēkšņi aprāvusi šīs sirmgalves dzīves pavedienu. Ja slepkava tiešām ir vecenītes novadnieks, tad viņam ar vienu nāvi būtu par maz.

Munesue nolēma izteikt savas pārdomas izmeklēšanas grupas apspriedē.

Apspriedē tika pieņemts lēmums sākt meklēšanu Nakajamas Tanes dzimtajā pusē, Jacuo pilsētiņā. Ja Tane tiešām ir nogalināta, tad tur visdrīzāk varēs sameklēt pavedienu nozieguma atklāšanai. Varbūt tieši šajā pilsētiņā radušies slepkavības motīvi. Bet Nakajama Tane bija aizbraukusi 110 turienes jau 1924. gadā, 1111 pati aizbraukšana taču nevarēja kļūt par iemeslu slepkavībai. Kāds galu galā ir motīvs, kas briedis veselus piecdesmit gadus?

Kiridzumi un tās apkārtnē visa informācija jau bija savākta, tādē| tālāka izmeklēšana bulu veltīga laika šķiešana. Braukt uz Jacuo atkal tika uzticēts Jokovatari un Munesuem. Viņi jau agrak bija devušies kopīgos komandējumos, un ari doma par Jacuo radusies, pateicoties abu pūlēm. Labākas kandidatūras nav ko meklēt.

Lūk, ko par Jacuo vēstīja ceļveži:

«Atrodas Tojamas prefektūras dienviddaļā, robežojas ar Gifu prefektūru. Apmēram 23 tūkstoši iedzīvotāju. Uz dienvidiem no pilsētiņas stiepjas viena no Hidas kalnu grēdas atradzēm ar galveno virsotni Kongodo (1638 metri virs jūras līmeņa), kur sākas Muroka-mi, Nodzumi un Beso upes. Vijoties pa kalnu aizām un veidojot ielejas, tās tiecas uz ziemeļiem, bet Jacuo pilsētas vidū saplūst kopā, dodot dzīvību Idas upei.

Jacuo pilsētai ir sena vēsture, kuras pirmsākumi meklējami leģendās un teikās. Arheoloģiskajos izrakumos pilsētiņas teritorijā tika atrasts daudz akmens un māla senlietu, kas liecina, ka tā sauktā < Jacuo kultūra» izveidojusies jau Asukas laikmetā, tas ir, piektajā un sestajā gadsimtā. Pilsēta veidojusies ap cietoksni, ko Sirogaja-mas kalnā uzcēlis Kirijamas pils valdnieks Suva Sakons. Pilsēta k|uva par svarīgu punktu sakaros starp Elčjū un Hidas apgabaliem, kas sekmēja tās uzplaukumu. Vēlākos gados te atradies Tojamas klana klaušu un nodevu norēķinu nams, attīstījusies zīdkopība un papīra ražošana. Vairāki Edo laikmeta (16.—17. gadsimts) plaukstošas pilsētas kultūras pieminekli līdz pat mūsu dienam tiek glabāti kā izcils kultūras mantojums, pie kura, protams, pieder arī visā mūsu zemē slavenie vietējie tautas svētki «Ovarasecu».»

Nok(ūt uz Jacuo varēja ar lidmašīnu vai ar vilcienu. Rija trīs dzelzceļa maršruti, bet visos bija jāparsēžas. Policisti izvēlējās nakts vilcienu, kas atgāja no Ueno stacijas. Brauciens nesolīja neko īpašu, tādēļ vajadzēja izpildīt uzdevumu pec iespējas lēti un atri. Un tomēr, gatavojoties paredzētajam darbam, viņi nopirka biļetes guļamvagonā. Vilciens izgāja no Tokijas pīkst. 21.18 un pienāca Tojamā pīkst. 5.10 no rīta. Guļamvietas jau bija sakārtotas, taču viņi negaja tūlīt gulēt, bet vēl labu laiku stāvēja pie vagona loga.

— Ja nebūtu šīs lietas, mēs laikam nekad nenokļūtu Jacuo,— Jokovatari satraukts ieminējās, kad zvans pavēstīja par atiešanu un vilciens lēni izkustējās.

— Joko, to jūs sacījāt jau par Kiridzumi,— Munesue aizrādīja.

— Ak! Vai tiešām?— Jokovatari brīdi klusēja, tad, it kā kaut ko atcerēdamies, izgrūda:— Man nupat iešāvās prātā doma, ka vecā Tane paliktu dzīva, ja mēs nebūtu braukuši uz Kiridzumi.

— Kas to lai zina? Iespējams, ka šajā gadījumā Džonija slepkava nemaz nav. vainojams. Nav taču nekādu pierādījumu par viņu sakariem.

— Bet tu pats tomēr tici, ka tādiem jābūt.

— Ne jā, ne nē...

— Tātad mēs aizbraucām uz turieni, kur citādi nemūžam nenokļūtu, un tādēļ tika nogalināta sirmgalve. Dārga maksa...

— Nevajag pārāk aizdomāties.

— Esmu ļoti nobažījies par viņas mazmeitu Sidzui.

Munesue ari raizējās par šo meiteni. Viņa bija zaudējusi vienīgo tuvo cilvēku. Un jāalzīsl, ka tieši viņas nelaimes deļ radās doma braukt uz Jacuo.

— Noziedznieku mēs varbūt notversim, bet remdināt meitenes skumjas tomēr nespēsim,— Jokovatari turpināja. Agrāk tāds jutīgums viņam nepiemita.

Vecenīte jau bija krietni gados. Ja nenomirtu lagad, lik un tā ilga dzīvotāja nebūtu.

Apskaužu tavu saprātīgumu.

— Man nav ne radu, ne īstu draugu. Esmu pieradis pie vientulības. Un ari skumjas par zaudētiem tuviniekiem ir pārejošas. Cilvēki būtībā ir vientuļi.

— Vai tu nedomā precēties?

Viņi viens par otru nekā daudz nezināja, bet Jokovatari bija dzirdējis, ka Munesue ir vecpuisis.

— Varbūt kādreiz apprecēšos, bet pašreiz neesmu noskaņots.

— Apņemsi sievu, piedzims bērni, un domāsi citādi.

Labi. Apņemšu sievu, būs bērni, bet arī viņi dzīvos katrs savu dzivi. Es taču nevarēšu visu mūžu būt kopa ar viņiem.

— Jā, cilvēki, protams, agri vai vēlu šķiras. Toties lielāko dzīves daļu tev blakus būs lava ģimene.

— Tieši la — blakus. Bet es kā esmu, tā arī palikšu viens pats ar sevi. Radi un draugi ir kā lidmašīnu eskadriļa lidojumā.

Lidmašīnu eskadriļa?

— Protams. Ja ar lidmašīnu kas atgadās vai arī pilots tiek savainots, lidojums vairs nevar notikt. Pie stūres cits nevar sēsties. Var tikai sēdēt blakus un uzmundrināt.

— Kaut vai tik daudz — arī tā ir labi!

— Uzmundrināt — tas vel nav nekas. Lai kā censtos, tomēr kļūmi motorā ar to nenovērsīsi un lidotājā brūci nesadziedēsi. Ja viņš novaldīs lidmašīnu, tad likai pats ar saviem spēkiem.

— Ļoti bargs slēdziens.

— Dzīve ir lidojums vienvietīgā lidmašīnā. Ja ar to kaut kas notiek, cita nepārsēdīsies un arī palīgā neviens nenāks...

Kamēr viņi vagona gaitenī sarunājās, uguntiņas aiz vilciena logiem 21bēja arvien blāvāk 1111 retāk. Laikam jau sākusies Saitamas prefektūra, un visi pārējie pasažieri sen ieņēmuši savas vietas.

— Dosimies arī mēs pie miera. Rīt agri jāceļas.— Jokovatari nožāvājās, un līdz ar to saruna beidzās.

2

Vilciens pienāca Tojainā ar piecu minūšu nokavēšanos. Vēl bija tumšs. Šeit viņiem vajadzēja sagaidīt vilcienu uz Jacuo.

— Tojamā ir aukstāks nekā Tokijā. Bet tā tam jābūt,— Jokova tari sarāvies teica.

Pēc siltā vilciena ziemeļu rajona gaiss likās ipaši stindzinošs.

— Līdz mūsu vilciena atiešanai vēl ir četrdesmit minūtes. Pasēdēsim kaut kur, atpūtīsimies.

Stacijas ēkā viņi sameklēja tējnīcu, bet tik agrā stundā tā vēl bija slēgta. Iet meklēt vēl kiir citur ārpus stacijas neatlika laika. Noskalojuši seju un rokas tualetes istabā, viņi apsedas uzgaidāmā telpā un. aukstajā rīta gaisa drebinādamies, sāka gaidīt vilcienu.

Vietējais lēngaitnieks krasi atšķīrās no galvaspilsētas ekspreša. Vilcienam bija tikai četri vai pieci vagoni un ari tic pustukši. Nedaudzie braucēji, kas nez kāpēc un nez uz kurieni devās rīta agrumā, snauda solos.

— Bet man miegs nemaz vairs nenāk,— Jokovatari mundri teica

Pēc mazgāšanās aukstaja ūdenī un pastaigas svaigā gaisā abi

jutās lieliski.

— Vai labi atpūtāties?— Munesue jautāja ceļabiedram.

— Ne visai. Es reti braucu nakts vilcienos, neesmu pieradis.

— Es ari. Bet jūtos labi.

— Un ja mums vajadzētu visu nakti kratīties sēdvietā? Kā tad mēs strādātu pēc tādas braukšanas?

— Vilciens pienāks Jacuo sešos un deviņpadsmit minūtēs. Mazliet par agru. Ko darīsim?

— Patiešām. Šajā laikā visas iestādes būs vēl slēgtas. Varbūt labāk vajadzēja mierīgi pasēdēt Tojamā?

— Ielūkosimies iecirknī.

— Dežurants tur, protams, būs, bet neērti bez vajadzības uztraukt cilvēku. Nav taču nekādas steigas.— Jokovatari iztēlojās klusu, kalnos iegrimušu pilsētiņu, necilu policijas iecirkni un dežurantu, kurš vel saldi dus un pat nenojauš, ka drīz vien viņa miegu iztraucēs izmeklētāji no Tokijas, kas ieradīsies mazā gaismiņā, atnesot sev līdzi asins dvaku. Parādīties tur tomēr vajadzēs, bet labāk mazliet vēlāk.

— Piekrītu.

Kamēr viņi sarunājās, vilciens izkustējās. Pustumsā aiz loga pletās līdzenums, līdz pašam apvārsnim balts, kā ar sniega segu pārklāts. Pilsētiņas ielas palika aizmugurē, un tikai kaut kur tālumā skumji mirgoja vientuļu māju uguntiņas.

Reizēm vilciens pieturēja stacijās. Daži pasažieri izkāpa, to vielā ieradās citi. Sastāvs, riteņiem klaudzot, ripoja pāri līdzenumam 117. kalnu pusi. Cita pēc citas izdzisa retās uguntiņas. Pamazām arvien skaidrāks atausa rīts, un līdz ar lo labāk saskatāma bija ari ainava aiz vilciena logiem. Smagu mākoņu klāta, sākās pelēcīga ziemeļu diena.

— Mums jāizkāpj nākamajā,— Jokovatari tcica, izlasījis stacijas nosaukumu, no kuras nupat bija atgājis vilciens.

Tuvojās kalni. Biežāk bija redzamas mājas. Vairāki pasažieri gatavojās izkāpt. Pēc Tojamas tā bija pirmā pilsēta. Beidzot vilciens apstājās pie platformas ar uzrakstu <Etčjū-.lacuo». Atbraucēji izkāpa uz īsa perona, kas nebija piemērots pat nelielam vilcienam, jo arī ša sastāva aste palika aiz platformas.

— Beidzot esam atbraukuši.— Jokovatari atviegloti uzelpoja, pārlaižot acis līdzbraucējiem, kas, pēc visām pazīmēm spriežot, bija vietējie iedzīvotāji. No tālienes bija ieradušies tikai viņš un Munesue.

Sekojot pārējiem pasažieriem, viņi šķērsoja gaisa tiltu pār dzelzceļa sliedēm, izgāja no stacijas un pēkšņi pamanīja, ka palikuši vieni. Vienā acumirklī atbraucēju bariņš bija i/.klidis. Salīgi sabozušies, visi steidzās savās darīšanās.

Sagaidījis un tūlīt izvadījis nedaudzos pasažierus, stacijas lau kūms atkal iegrima klusumā. Mazpilsētiņa vel nebija atmodusies. Un pavisam lieka šķila arka ar uzrakstu—«Esiet sveicināti!». Veikali stacijas laukumā bija slēgti, un uz ielas, kas šeit sākās, nebija nevienas dzīvas dvēseles, l ikai tālumā rēgojās kads vecis ar suni, kas vēl vairāk radīja iespaidu, ka pilsēta ir pilnīgi neapdzīvota.

j— Ja, esam ieradušies pārāk agri, smagi nopūtās Jokovatari, raugoties tukšajā ielā, kuru ieskāva divas pie zemes pieplakušu mājiņu rindas.

— Ne ēdnīcas, ne kas cils tām līdzīgs vel nav atvērts. Varbūt iegriezīsimies viesnīcā, lai pacienā mūs ar brokastīm?

— Var jau...

Viņi pieklauvēja pie viesnīcas durvīm. Izkārtne liecināja, ka tās nosaukums ir «Mijata». Tā nebija peļama doma pabrokastot un vienlaikus izprašņāt apmeklētājus par Jacuo.

Pēc viņu izstrādātā operācijas plana vispirms vajadzēja ierasties vietējā mērijā, pieprasīt Nakajamas Tanes ģimenes reģistrācijas grāmatu un mēģināt sameklēt taja viņas radurakstus. Ja neviens no radiem vairs nebūs palicis, varbūt izdosies atrast kādu, kas vel atceras viņu. Lielu cerību, protams, nebija. Tane taču bija aizbrauku si 110 šejienes jau pirms piecdesmit gadiem.

Arī pirms komandējuma izmeklētāji neko lielu necerēja atrast šajā pilsētiņā, bet, tagad, redzot tukšo stacijas laukumu, viņiem neviļus radās iespaids, ka visas pūles būs veltīgas.

Brokastis viņiem atteica, jo tas vel neesot pagatavotas, bel viņi bija uzstājīgi un beidzot panāca savu. Ēdamtelpā viņus ielaida pēc stundu ilgas gaidīšanas.

— Kāpēc cienījamiem viesiem labpaticies ierasties tik agrā stundā?— Atbraucējus ziņkārīgi vēroja jauna kalpone, klājot galdu.

— Vilciens no Tokijas pienāk tikai šaja laika.

— Tātad jūs no pašas Tokijas!— Meitenes acis iezibējās.

Munesue nespēja iedomāties, ka televīzijas laikmetā Tokijas

pieminēšana var izraisīt tik naivu reakciju. Pateicoties televīzijai, pat visattālākos Japānas nostūros modes taču izplatās tikpat ātri kā lielpilsētās, provincē tas pat tiek ieviestas vēl straujāk nekā metropolē. Palūkojoties kaut vai uz šo kalponi — pēc izskata viņa taču ne ar ko neatšķiras no meitenēm Tokijas ielās.

— Kāds tur brīnums?— Munesue pavīpsnāja.

— Man ļoti gribētos tikt uz Tokiju. Vai arī kiir citur, tikai prom no šejienes.

— Kāpēc? Te ir tik klusi un skaisti. Es gan būtu ļoti laimīgs, ja varētu apmesties šādā mājīgā pilsētiņā.

— Jūs tā runājat tādēļ, ka nekad neesat šeit dzīvojis. Bet es vēlētos pārcelties uz tādu vietu, kur mani itin neviens nepazītu. Turpretī šeit, tiklīdz izej uz ielas, tev apkart tikai paziņas vien. Un tā visu mūžu jānodzīvo starp vieniem un tiem pašiem cilvēkiem. Pat domāt negribas...

— Aizbrauksi uz lielu pilsētu, dzīvosi lielā mājā, un, kad saslimsi, neviens nenāks tevi apraudzīt. Nomirsi, un nevienam par to nebūs nekādas daļas. Tu tiecies pēc tādas dzīves?

— Man šeit nepatīk. Pilsētiņa ir maza kā kaķa piere, lavas privātās lietas katram zināmas. Kas par to, ka te ir klusi un mierīgi? Toties nekad nav nekā jauna. Garlaicība. Labāk mirstu kaut kur uz lielceļa, toties pirms tam būšu pasauli redzējusi. Ja kāds būtu ar mieru aizvest mani no šejienes, es tūlīt dotos viņam līdzi.

Meitene runaja lik aizrautīgi, ka Munesuem likās — pasauksi viņu, un viņa tiešām bez liekas domāšanas posīsies ceļā.

«Tāda domāšana ir bīstama, ļoti bīstama,» Munesue gribēja teikl, bet noklusēja. Sacīt jau var, bet vai viņa uzklausīs. Tāda jau ir jaunatne — sapņo par nepazīstamām lielpilsētām un, kamēr neizbauda uz savas adas, tikmēr nesaprot, cik jauki ir dzimtajā pusē. Bet maksa par jaunības sapņiem ir pašu dzīve. Lūk, Sidzue, Nakajamas Tanes mazmeita, domāja pavisam citādi. Bet vai viņas vecāmāte, aizejot no dzimtā ciemata, arī nebija spriedusi tāpat kā šī apkalpotāja?

— Vai, aizpļāpājos, brokastis atdzisīs! Lūdzu piedošanu!— Meitene apmulsusi sāka likt lāsītēs rīsus. Nāsis kairinoši kutināja sojas pupu vira.— Jūs no Tokijas kādā lietā?— viņa pēkšņi jautāja.

— Šis tas jānoskaidro,— Munesue atbildēja.— Vai tu neesi kaut ko dzirdējusi par Taņī Tani? Viņa dzimusi šajā pilsētiņā, bet jau pirms piecdesmit gadiem aizbraukusi prom. Tas bijis vēl pirms tevis, bet varbūt esi par viņu dzirdējusi no vecākiem, vectēva vai vecāsmātes?

Taņī bija vecās Tanes meitas uzvārds.

Munesue vaicāja, nemaz necerot saņemt atbildi, bet viņam par pārsteigumu meitene pēkšņi pasmaidīja.

— Tu viņu pazīsti?

— Mans uzvārds taču ari ir Taņī.

— Tu ari esi Taņī?

— Mūsu pilsētiņā daudziem ir tāds uzvārds.

— Varbūt viņa ir tava radiniece?

— Mēs te visi esam cits citam radinieki. Tādēļ jau gribsts bēgt prom no šejienes.

— Tātad tev nekas nav zināms par Taņī Tani?

— Laikam gan ne.

Munesue un Jokovatari saskatījās. Nekā darīt, būs jāiet uz mēriju.

Kad viņi beidza brokastot, stacijas laukums manāmi atdzīvojās. Tuvojas maksimumstunda, ļaužu skaits krasi pieauga. Stacijā aizbraucēju bija daudz vairāk nekā atbraucēju. Skolu jaunatne un kalpotāji pa lielākai daļai devās uz Tojamu. Bija, protams, ari atbraucēji, jo ne jau visi tiecās tikt prom. Cits pec cita pienāca vairāki autobusi, ieliņās pavīdēja braucošas automašīnas.

Pilsēta bija atmodusies. Varēja doties uz mēriju. Pajautājuši viesnīcas kalponei ceļu, viņi gāja pa Stacijas ielu, gar kuru stiepās zemu namiņu rindas, sasniedza T veida krustojumu un pagriezās pa labi — uz upes pusi. Te ceļš sazarojās divos virzienos. Kreisais atzarojums veda uz tiltu. Upe likās diezgan plata. Ddens dzidrs — pat akmentiņus upes dibenā varēja saskatīt. Tā bija Idas upe. Betona tiltu greznoja plāksne ar uzrakstu «Trīspadsmit akmeņu tilts».

Mākoņi izklīda, uzspīdēja saule. Tās spilgtie stari, atspoguļodamies ūdenī, žilbināja miegainos ceļiniekus. Policisti apstājās pie tilta, lai aplūkotu upi un pilsētiņu tās krastos. Šeit beidzās Tojamas līdzenums un sakās kalni. Pilsēla, izveidojusies uz līdzenuma un kalnu robežas, pamazām pletās talak pa nogāzēm, bet Idas upe, sadalījusi to divas daļās, turpināja plūst uz ziemeļiem līdz Tojamas līcim.

Ar dakstiņu jumtiem klātu zemu mājiņu ciešās rindas, kuras tikai vietumis izjauca moderni daudzstāvu nami, piešķīra pilsētiņai burvīgu senlaicīgu izskatu. Beigsies rīta kņada, un viss atkal būs kā miegā iegrimis. Vecā, labā province, aizmirstais Japānas nomales stūrītis!

— Taisni neticami, ka mūsu zemē vēl ir šādas vietiņas,— Jokovatari ieteicās, miedzot acis spilgtajā saulē.

— Nu jau visur iesakņojusies mašīnu civilizācija, bet šim miestiņam tā vēl apmetusi līkumu. Arī autobusu nav pārāk daudz.

— Gan jau tā mašīnu civilizācija nepaies garām arī šai vietai. Nešaubos, ka braucamo skaits te pieaug no dienas dienā. No pašu iedzīvotāju apziņas būs atkarīgs, vai viņi nosargās ūdeņu dzidrumu un pilsētiņas savdabīgo skaistumu vai ari atdos to visu iznīcībai.

Šajā brīdī tiltu šķērsoja vairākas kravas automašīnas, aiz kurām stiepās izplūdes gāzu mutu|i. Šī aina lika vērotājiem atgriezties īstenībā. Iet uz mēriju vajadzēja pāri tiltam, tad pa labi un augšup pa kalna nogāzi. Mērija atradās gaumīgi celtā dzelzsbetona ēkā. Kcti gadās, ka moderna celtne pilnīgi saskaņojas ar apkārtējo vidi. Iespējams, ka tā būvēta pēc speciāla projekta. Zema, tikai divu slāvu augstumā — mērija neizskatījās pēc valsts iestādes, tā vairāk atgādināja savrupmāju vai sanatoriju.

Viņi iegāja priekštelpā un devās pie lodziņa ar uzrakstu «Vietējo iedzīvotāju reģistrācijas nodaļa». Tur sēdēja jauna darbiniece vecmodīgā, platā virsvalka, kas vairāk būtu piemērots grūtniecēm. Tokijā šādi tērpi jau sen izzuduši. Munesue uzradīja darba apliecību un izklāstīja noskaidrojamās lietas būtību.

— Taņī Tane?—sieviete brīnījās. Viņu laikam bija pārsteigusi policista apliecība un nosauktais divdesmit ceturtais gads. Bet visvairāk droši vien tieši šī apliecība, jo veco ģimeņu grāmatu pārbaude pati par sevi nav nekāds retums.

— Lūdzu, pagaidiet.— Sieviete pagriezās pret skapi un izvilka no plaukta biezu foliantu.

— Tātad... Taņī Tane... Bijusi pierakstīta Kacuvas ielā, mājas numurs divdesmit septiņi... Bet 1924. gada 18. martā apprecējusies un aizbraukusi uz Gunmas prefektūru.

Šī izziņa pilnīgi atbilda tiem datiem, ko viņi bija saņēmuši Macuīdas ciematā. Tanes vecāki sen miruši. Viņa bijusi ģimenē vienīgais bērns — reta parādība tajos laikos. Tanes vecākais brālis septiņu gadu vecumā saslimis un nomiris. Viņas tēvs ari ir dzimis Jacuo. Kā liecināja ieraksti, viņa brāļi un māsas, protams, sen vairs nav starp dzīvajiem. Tomēr viņi noskaidroja, ka Fukudzimas kvartālā vēl joprojām dzīvo Tanes tēva jaunākā brāļa meita, tātad Tanes māsīca. Viņu sauc Josino, uzvārds pēc apprecēšanās —Omuro. Vai nevajadzētu griezties pie viņas? Varbūt viņa zina par Tani ko ļoti svarīgu? Katram gadījumam palūguši reģistrācijas nodaļā kopiju no Tanes ģimenes saraksta, iztaujājuši, kā nokļūt līdz Kacuvas ielai, kur dzīvojusi Tane, un uzzinājuši, kā var sameklēt Omuro Josino, Munesue un Jokovatari devās prom no mērijas.

Kacuvas iela bija tirdzniecības centrs. Tanes dzimtā māja jau sen nojaukta, un tagad tur bija ierīkota automašīnu stāvvieta. Izmeklētāji mēģināja aprunāties par Taņī ģimeni ar šīs stāvvietas īpašniekiem, kuriem piederēja arī blakus esošais zivju veikaliņš, bet tie nekā nezināja pastāstīt. Pirms viņu ierašanās bija nomainījušies jau vairaki īpašnieki, kas apsaimniekoja zemes gabalu, uz kura kādreiz bija atradusies māja. Tagad tur izveidojies visdzīvākais kvartāls Jacuo pilsētiņā, bet cilvēki, kas pirms piecdesmit gadiem dzīvojuši agrākajā klusajā ieliņā, pilnīgi izzuduši no |aužu atmiņas. Mazajā, snaudulīgajā pilsētiņā, tāpat kā visur citur, d/īve ritēja, mainījās paaudzes, mainījās cilvēki, un viņu dzīve un darbība bez žēlastības iznīcināja priekšteču dzīves un darbības pēdas. Tagad šeit dzīvojošiem neatlika laika prātot par tiem, kas savu mūžu jau nodzīvojuši.

Jokovatari un Munesue pēkšņi ļoti asi juta, cik nežēlīga ir dzīve. Viņi devās meklēt Omuro Josino, vienīgo cilvēku, kas varbūt vēl atcerejās Tani. Fukudzimas kvartālā bija jaunu dzīvojamo namu masīvs dzel/.ce|a stacijas tuvumā. Pēc mājas numura varēja saprast, ka Tanes māsīca dzīvoja kaut kur blakus viesnīcai, kurā abi bija brokastojuši. Ieraudzījuši tuvuma policijas posteni, izmeklētāji pajautāja, kurp jāiet, un uzzināja, ka maja, kuru viņi meklē, ir tā pati viesnīca.

— Viesnīcas «Mijata» īpašnieka uzvārds ir Omuro,— policists paskaidroja. Viesi no Tokijas atstāja uz viņu tik dziļu iespaidu, ka viņš pats pieteicas pavadīt ciemiņus līdz viesnīcai.

— Vai jau visu noskaidrojāt?— kalpone brīnījās, ieraudzījusi viņus. Ejot prom, iebraucēji bija brīdinājuši, ka varbūt pārnakšņos viesnīcā, bet patlaban vēl nebija pat pusdienu laiks.

— Vel ne. Pasaki labāk — vai te dzīvo tāda Omuro Josino?

— Josino? Jūs runājat par manu vecomāti?

— Pilnīgi iespējams.

Pēc vecuma Tanes māsīca varēja būt šīs meitenes vecāmāte. Tātad meitene nebija kalpone, bet viesnīcas īpašnieku radiniece.

— Jums pie vecāsmātes ir kādas darīšanas?

— (iribētos ar viņu aprunāties.

— Viņa dzīvo istabā mājas pagalma pusē. Bet kas jums vajadzīgs no viņas?

— Tic ir izmeklētāji no Tokijas. Ej pasauc ātrāk saimnieci!— vietējais policists deva rīkojumu.

Meitene, aiz pārsteiguma un ziņkārības iepletusi acis, aizskrēja pēc saimnieces, un tā nelika sevi ilgi gaidīt.

— Vai mūsu vecāmāte tiešām ir ko izdarījusi?—saimniece nobijusies jautāja. Izmeklētāju ierašanās šādā nomales pilsētiņa, protams, bija ārkārtējs notikums.

— Nē, nekas nav noticis. Mēs gribam uzdot viņai dažus jautājumus.

— Lūdzu, neuztraucieties!— Munesue mierināja viņu.

— Un tomēr ta laikam ir ļoti svarīga lieta, ja tās dēļ jūs esat mērojuši tik tālu ceļu no pašas Tokijas?— Saimnieces balsī vēl arvien jautās piesardzība.

— Nav nekā sevišķa. Mērijā mēs uzzinājām, ka šeit dzīvojošā sirmgalve ir Taņī Tanes māsīca,— Munesue teica, uzmanīgi vērojot saimnieces seju. Bet tajā neatspoguļojās nekāds satraukums.

— Vecāmāte ir mazliet pakurla, bet vispār žirgta,— saimniece teica, pavadot apmeklētājus pie vecenītes. Munesues draudzīgā izturēšanas laikam palīdzēja sievietei galīgi atbrīvoties no saspringuma.

Josino ar kaķi klēpī sildījās saulītē. Viņa likās klusa, labsirdīga vecenīte. Plašā, japāņu gaumē iekārtotā istaba bija tīra un gaiša. Varēja manīt, ka Josino tiek ļoti aprūpēta.

— Vecomāt, pie jums ciemiņi no Tokijas,— arī saimnieces teiktajā izpaudās vēlēšanas nesalraukt veču, jo viņa neminēja aso vārdu «izmeklētāji».

Varēja redzēt, ka veca sieviete sagaida sava mūža pēdējās dienas mierā un laimē. Izmeklētājiem ienāca prātā, cik ļoti viņas liktenis atšķiras 110 Tanes likteņa, kas jau no jaunības dienam bija dzīvojusi starp svešiem ļaudīm un gājusi bojā tādā šausmīga nāvē. Tik tuvi cilvēki, bet tik dažādi likteņi... Kāpēc?

— No Tokijas? Pie manis? Kads pagodinājums!— Josino sarosījās.

Inspektori sasveicinājās un ļoti piesardzīgi, lai neuzbudinātu večiņu, pastaslija viņai par lietu.

— Ak jUs par O-Tani? Prieks dzirdēt šo vārdu!—Večas sejā atplauka sirsnīgs smaids.

— Jūs pazīstat O-Tani?—Munesue vaicāja.

— Kā lai nepazīstu. Bērnībā abas kopā augām un gājām rotaļās gluži kā māsas. Bet nu jau labu laiku no viņas nav nekādu ziņu. Vai viņa ir sveika un vesela?

Josino nezināja, ka Tane gājusi bojā, bet Munesue nolēma, ka nav nekādas vajadzības stāstīt par Tanes traģisko likteni.

— Mes gribam jums pajautāt — kā tas gadījās, ka O-Tane aizbrauca uz Gummu?

— Tane bija ļoti uzņēmīga. Viņai patika viss jaunais. Tādēļ laikam arī aizbrauca. Ne jau tāpēc, ka šeit viņai nepatika, bet gribēja jaunas vietas redzēt.

— Kā viņa iepazinās ar savu vīru Nakajamu Sakudzo?

— To es gan labi nezinu. Viņa iestājās darba Tojamas zaļu fabrikā, tur arī iepazinās.

— Vai Nakajamas kungs strādāja tajā fabrikā?

— Nūja. Kad abi sagaja kopā, onkulis ar tanti varen dusmīgi bija. Viņš taču pavisam svešs cilvēks, nevienam nepazīstams, kā tā var... Un tad viņi aizmuka...

— Aizmuka?

— Vēl nebija precējušies, bet bērniņš jau tuliņās klāt! Kā lai saka mātei un tēvam? Saks iztaujāt, kas un kāpēc. Tādēļ, ka bija grūta, tad ari aizbēga ar to Nakajamu.

Šis bērniņš vēlāk laikam kļuva Sidzues tēvs vai māte.

— Tātad viņi aizbrauca uz Gummu un tur apprecējās, vai tā?

— No sākuma vecāki bija ļoti dusmīgi, pat gribēja mantu citiem norakstīt, bet, kad uzzināja, ka meiiai bērniņš piedzimis, viņu mazbērns tomēr,— pamazām samierinājās un grēku piedeva. Taču izrakstījās viņa no šejienes ne tūlīt pec aizbēgšanas, bet pāris gadu vēlāk. Tagadējā jaunatne jau ir uz visu ko spējīga, bet toreiz bija vajadzīga liela drosme...

Josino nevarēja zināt, kāds liktenis piemeklējis šo mīlas dēkas varoni. Viņas balsī bija jaušama skaudība pret māsīcu, kas bija visu upurējusi kvēlas mīlestības dēļ.

— Jūs teicāt, ka no O-Tanes sen nav nekādu ziņu. Bet vai agrak viņa jums rakstīja?

— Reizēm. Kad atcerējās, uzrakstīja vēstulīti.

— Vai bieži rakstīja?

— Pēdējo reizi saņēmu vēstuli pirms desmit gadiem. Varbūt pat pirms divdesmit...— Josino gremdējās atmiņās, šķetinot savu mūžu, kas bija garš, bet ne notikumiem bagāts.

— Kas bija rakstīts taja vēstulē?

;— Kā lai pasaka. Ka viņai pa dzīvi iet un vēl kaut kas. Tagad lāgā neatceros, viss aizmirsies.

— Vēstule laikam nav saglabājusies?— Munesue jautāja, necerot uz labvēlīgu atbildi. Aizritējuši taču desmit gadi. Varbūt pat vairāk. Bet šāds jautājums nepārsteidza vecenīti.

— Iespējams, ka ir saglabājusies. Jāpameklē kumodes atvilktnēs. Kopš palieku veca, neko nesviežu ārā, visu cenšos saglabāt.

— Esiet tik laipna, pameklējiet, ļoti lūdzam.

— Vai tiešām var noderēt tik veca vēstule?

— Un kā vēl! Tādēļ jau mēs atbraucām pie jums.

— Pagaidiet, es tfilīt.— Josino aizdzina kaķi un negaidīti veikli piecēlās kājas. Sēdot viņa izskatījās sakumpusi, bet tagad šķita, ka gadu nasta nemaz nav viņu saliekusi.

— O-Sina, palīdzi man!—veča pasauca meiteni. Tā visu laiku bija sēdējusi vecītei aiz muguras, ziņkārīgi ieklausoties sarunā. Acīmredzot viesu profesija ne vien neatbaidīja viņu, bet, tieši otrādi, satrauca meitenes iztēli.

— Ļaujiet man pameklēt,— atsaucās O-Sina, kas bija ļoti apmierināta par Josino lūgumu, jo līdz ar to it kā tika atzīta viņas klātbūtne.

Abas izgāja blakus istabā, kur kaut kas sāka čabēt un čaukstēt, un drīz vien Josino atgriezās ar vecu vēstuļu paciņu rokās.

— Re, tomēr atradās.— Viņa priecīgi smaidīja.

— Vai tiešām atradās?— Abiem vīriešiem neviļus aizrāvās elpa. Ja nu pēkšņi šajās vēstulēs atklājas kaut kas par Džoniju Heivardu vai viņa slepkavu?

— Te man ir tās svarīgākās vēstules. Es tās ļoti glabāju. Arī Tanes rakstītajam jābūt. Bet tagad acis slikti rāda, sīkus rokrakstus nemaz vairs nevaru saburtot.

Vēstuļu papīrs bija nodzeltējis, un šķita, ka tas sairs pēc pirmā oieskāriena.

— Vai drīkst ielūkoties?

— Lūd/.u, lasiet vien, lasiet...

Munesue sadalīja vēstuļu paciņu divās da|ās, vienu atdeva Jokovatari, un abi sāka meklēt.

— Tās bija vēstules vai atklātnes?

— Viņa biežāk sūtīja atklātnītes.

— Vai nosūtītājas uzvārds ari bija uzrādīts?

— Jā. O-Tane rakstīja ļoti skaidri. Jūs tūlīt pamanīsiet.

— Cik viņas vēstuļu te var būt?

— Trīs vai četras. Bija vēl, bet pārējās pazudušas.

Pec datumiem varēja redzēt, ka vēstules bija rakstītas pirms divdesmit trīsdesmit gadiem.

— Kad jauna biju, puiši man bieži sūtīja mīlestības depešas, bet, kad pie vīra izgāju, visas sadedzināju,— vecenīte gremdējas atmiņas.

— Vecomāt, kas ir depeša?—jautāja O-Sina.

— Tad nu ir gan brīnumu lietas. Šis bērns nezina, kas ir mīlestības depeša,— Josino brīnījās.— Vai tev puiši nekad neko nav rakstījuši?

— Ahā, sapratu — mīlestības vēstule! Kas tagad tā pūlēsies. Mūsdienās daudz ērtāk pa telefonu.

Kamēr Josino sarunājās ar O-Sinu. izmeklētāji rūpīgi citu pēc cilas pārbaudīja atpakaļadreses uz vecajām aploksnēm. Paciņas viņu rokās kļuva arvien plānākas un plānākas...

3

— Te tā ir!— Jokovatari iekliedzās, kad viņa paciņā bija atlikušas vairs tikai dažas aploksnes.

— Vai tiešām atradās? - Munesue jau bija zaudējis cerību un vairs neticēja savām ausīm. Jokovatari rādīja nodzeltējušu atklātni.

— No Nakajamas Tanes. Zīmogs — pasta nodaļa Macuīoa.

— Kāda datuma?

— Četrdesmit devītā gada astoņpadsmitā jūlija. Cik sen!— Jokovatari balsī jautās izbrīns. Abi ielūkojās tekstā. Tinte bija krietni padzisusi, tomēr sievietēm raksturīgais apaļīgais rokraksts bija viegli salasāms.

«Ludzu, atvaino par ilgo klusēšanu. Kā tev klājas? Pie mums viss iel pa vecam, bet Jacuo gan laikam daudz jaunumu. Pirms neilga laika šeil viesojās īpatnēja persona — pēc izrunas man šķila, ka no Jacuo. Tik patīkami bija atkal dzirdēt mūsu runas veidu. Atcerējos dzimtās vietas...»

Tālāk vietēja izloksnē bija aprakstīti visādi mazsvarīgi sīkumi. Citu Tanes vēstuļu nebija.

—: Kas varētu būt tā persona no Jacuo?— Munesue vaicāja Josino.— O-Tane jums nav neko vairāk rakstījusi par šo ciemiņu?

— Vairāk neko.

— Tu domā, ka šim cilvēkam varētu but kāds sakars ar mūsu lietu?— Jokovatari jautāja Munesuem.

— Pašreiz grūti pateikt... Bet ir viens interesants moments.

— Kāds tieši?

— O-Tane ziņo, ka atbraukusi «īpatnēja persona», kura pēc izrunas viņai atgādinājusi cilvēku no Jacuo.

— Un kas par to?

— Tatad vecā Tane, kas toreiz vēl nemaz nebija tik veca, pinno reizi ieraudzījusi šo svešinieku, nez kāpēc uzskatījusi viņu par īpatnēju personu.

— Bet viņa uzsver, ka tā bijusi no Jacuo. Varbūt tādēļ likās īpatnēja?

— Neticami. Domāju, ka viesis jau pirmajā tikšanās brīdī atstājis īpatnēju iespaidu.

— Iespaids pēc pirmās tikšanās?

— Jā. Ne velti par lo rakstīts atklātnītē.

— Uz karstajiem avotiem brauc dažnedažādi atpūtnieki. Ar ko tas cilvēks tik ļoti pārsteidzis?

-— Varbūt tā bijusi kāda slavenība?

— Tad parasta kalpone nevarētu tik vienkārši sarunāties ar viņu.

— Nevaru saprast, kur tas suns aprakts.

— Džonija Heivardā!

— Tu gribi teikt, ka toreiz Kiridzumi atpūtās pats Džonijs Heivards?

— Bet jau sen ir noskaidrots, ka Džonijs nekad nav bijis Japānā un laja laikā vēl nemaz nebija piedzimis.

— Protams, ne. Bet iespējams, ka tas bijis kāds ar viņu saistīts cilvēks. Varbūt kads ārzemnieks?

— O Tane skaidri rakstījusi, ka tas bijis viesis no Jacuo. Nevar taču ārzemnieks būt cilvēks 110 Jacuo.

— Pareizi, bet tāds cilvēks varēja būt ārzemnieka ceļabiedrs.

Jokovatari šķita, il ka no acīm nokristu plīvurs. Līdz šim viņš bija

domājis par Džonijam tuvu cilvēku tikai vicnskaitli. Bet nebija taču nekāda teorētiska pamala domāt tikai vienskaitli.

— Tātad no Kiridzumi reizē atbraukuši ārzemnieks un japanis no Jacuo?

Laikam tieši tādēļ O-Tanci tas licies tik savādi.

Kāds Džonijam tuvs cilvēks un persona no Jacuo...

Nav drošas pārliecības, bet vēstules saturs it kā pieļauj šādu izskaidrojumu.

Jā, pieļauj. Un tad kļ iist skaidrs, kāpēc vecenītei aizbāza muti.

Vai tas nozīmē, ka, sīki izpētot Jacuo, mēs atklāsim, kas ir slepkava ?

Bel nav taču nekādu pierādījumu, ka tieši šī «īpatnējā persona» ir slepkava vai ir ar to saistīta. Neaizmirsti, ka mums ir likai divdesmit gadu veca atklātne.

Jokovatari nepatika pārsteidzīgi secinājumi. Ko viņi bija ieguvuši, atbraucot uz Jacuo? Vienu vecu pastkartiti! Vai tā kaut ka atklāj noziedznieku? Un vai dzīšanās pa pēdām cilvēkam, kas kādreiz atstājis Jacuo, nelīdzinās tieksmei satvert mākoni? Atkal radas sajūta, ka tūlīt pārtrūks pavediens, ko viņi bija atraduši ar tik lielām grūtībām. Cik reižu tas jau nebija izslīdējis no pirkstiem, bet ik reizi atkal tika satverts ta gals un vilkts un vilkts gaisma. Bet šoreiz gan viņi laikam būs nonākuši strupceļā. Nav nekādu cerību, ka varētu atkal laimēties sasiet pavediena galus.

— Ar kādām ziņām mēs atgriezīsimies Tokijā?

— Neko darīt. Izmeklēšana paliek izmeklēšana,— Jokovatari mierināja kolēģi, bet varēja redzēt, ka pats bija satraukts vel vairāk neka Munesue.

Viņi būtu varējuši braukt mājās jau ar pēcpusdienas vai nakts vilcienu, bet, kaut ari nebija guvuši nekādas sekmes, viņi juta tadu nogurumu, ka nebija nedz noskaņojuma, nedz spēka visu nakti kratīties vagonā.

Nolēmuši pārnakšņot viesnīcā «Mijata», izmeklētāji pēcpusdienā apmeklēja Jacuo policijas iecirkni. Vietējais policists pirmīt bija tik laipni viņus pavadījis, ka bulu nepieklājīgi, ja viņi neiegrieztos iecirkni. Kas zina, varbūt vietējās policijas pakalpojumi var būt visai noderīgi?

Policijas iecirknis atradās blakus mērijai. Pabeiguši sarunu ar policistiem, tokijieši devas uz parku Sirogajamas kalna, lai no ta virsotnes vēlreiz uzmestu skatienu pilsētiņai. Parkā bija saglabājušās cietokšņa drupas; to sava laikā bija uzcēlis Suva Sakons..Rudens saule aizslīdēja aiz kalniem rietumu pusē. Acu priekšā pavērās vakarīga ainava.

Kā vakara migla no zemo mājiņu skursteņiem vijās dūmu strūklas, kas šaurās ieliņas darīja vēl mājīgākas.

Mājiņas mijās ar koku puduriem. Starp namiem kā čūska līkumoja rieta saules staros sārtojošā Idas upe, un šur tur kā spoguļi zaigoja kaut kas līdzīgs dīķīšiem vai ūdens peļķēm. Aizrāvušies ar šo burvīgo ainu, viņi nemaz nepamanīja, kā norietēja saule. Tikai tad kļuva skaidrs, ka, visai apkārtnei iegrimstot tumsa, zaigojuši namiņu jumti.

Virs galvas pletās pēdējo rudens dienu dzidrās debesis, kas .šajā ziemeļu novada jau vēstīja, ka tuvojas bargs karavadonis — ziema. Dienas gaismas atblāzma lēni ka lipīgs sīrups tecēja lejup rietumpusē, bet zenītā uz tumšzilā debesu audekla kā maigi rozā triepieni vēl arvien sārtoja vairāki spalvu mākonīši. Bija mierīgs bezvēja vakars.

Uz Sirogajamas kalna virsotni veda lēzenas akmens kāpnes, kuras no abām pusēm ieskāva nokaltušu sakuras koku rindas. Pakāpienus klāja nobirušas koku lapas, kuru dēļ kaļas, atduroties pret akme ņiem, nejuta to cietumu. Starp kokiem plīida tīkama dūmu smarža — laikam kaut kur tuvumā dedzināja nobirušas lapas.

Pa kāpnēm, sadevušies rokās, lejup soļoja tēvs ar delu. Tēvs bija vidējos gados, bērnam trīs četri gadiņi. Viņi pagāja garām. Uz puisīša galviņas dzeltēja uzkritusi tapiņa. Tēvs ar dēlu soļoja skumja klusumā. «Laikam sieva un māte pametusi abus,» Munesue nodomāja. Viņš vēl ilgi raudzījās tiem nopakaļ, līdz Jokovatari iztraucēja viņu no pārdomām:

— Kas tev noticis?

— Nē, nekas,— Munesue samulsis atrunājās.

Pakāpieni beidzās. Viņi bija sasnieguši kalna virsotni. No šejienes pavērās plašs skats tālumā. Kamēr viņi kapa kalnā, vakara blāzma bija pavisam izdzisusi, un pilsētiņa viņu priekšā atklājās kā uguntiņu punktiņi uz biezas tumsas l'ona. Oranžkrāsas uguntiņas maigi mirgoja, un gribējās iztēloties, ka pie katras gaismiņas tagad kāds mierīgi atpūšas pēc dienas raizēm. No šejienes varēja labi saskatīt sniega segas klātās ne visai augstās kalnu virsotnes. Ti< laikam bija Tatejamas un Sirajamas kalni, kas ielenca Tojaina-līdzenumu. No kalniem ka jūras paisums plūda zilgi krēslam-gaišums, sūtot cilvēkiem norieta pēdējo sveicienu.

— Šādas pilsētiņas izraisa juteklību...

— Jā, šķiet, ka «tā ir lava lāla dzimtā puse»...

— Munesue, bet kur ir tava dzimtā puse?

— Mana ir Tokijtt.

— Es arī esmu dzimis Tokijā.

Tātad mums abiem nav «tālās dzimtās puses»...'

— Patiešām nav. Bet jaunieši bēg no šādam dzimtām pusēm Viņi vēlas aizlidot prom no mammu paspārnēm.

— Kamēr neaizbrauks no dzimtā ciema, tikmēr neapjēgs un neizpratis tā pievilcību.

— Ja aizbrauks un nenožēlos, ka aizbraukuši, tad tā arī nodzīvos,

lo neapjēguši. Bet. ja aizbrauks un dzīve sniegs ne tikai glāstus, tad nonāks pie šīs atziņas.

— Negribētos, ka ta meitene O-Sina tik viegli aizspurgti» prom.—Munesue atcerējās lielacaino apaļvaidzi— viesnīcas «Mi-jata kalponi.

Nenāktu par ļaunu doties atpakaļ. Esmu nosalis un izsalcis,— Jokovatari teica, raustot plecus. Sacēlās vējš.

Nākamajā dienā Jokovatari un Munesue ar rīta vilcienu aizhrau-

i a no Tojamas. Piecos vakarā viņi iebrauca Ueno stacijā. Sliktā oma izmeklētāji devās uz pārvaldi un ziņoja inspektoram Nasu. ka nekādu dāvanu no komandējuma nav atveduši.

Kas lai zina, varbūt ta būs vislabākā dāvana. viņus mierināja Nasu, no abām pusēm aplūkodams Omuro Josino alklatni. Bet negrozāms tomēr palika lakts, ka līdz šim brīdim tā nebija palīdzējusi izmeklēšanai pavirzīties uz priekšu ne par mata tiesu.

PĀRDROŠA IELAUŠANĀS 1 -

Morito Kuņio izdevās bez lielām grūtībām noskaidrot, ka Kori Kjohejs aizbraucis uz Ameriku. Tad meklēšana apstājās. Bet Ņimi neatlaidīgi skubināja un pieprasīja rezultātus. Viņš it kā nevēlējās saprast, ka nav taču lik viegli ielīst svešā garāža un pārmeklēt automašīnu. Vispirms nebija nemaz zināms, vai Kjohejs savu «GT-6» tur tēva garāžā. Diemžēl Ņimi savās prasībās bija nežēlīgs.

— Morito, ko tu tik ilgi minstinies?

— Tā taču būs ielaušanas!

— Ceru, ka lu lo zināji jau agrāk. Bet tu taču netaisies neka zagt. Pal ja tevi pieķers nozieguma vietā, lielas brēkas nebūs. Teiksi, ka dzērumā esi apmaldījies. Un cauri!

— Bet notvertais būšu es...

— Tu pats piekriti. Un puse darba jau ir padarīta.

— To es saprotu.

— Kāpēc tad nekā nedari, ja labi saproti? Nevar būt, ka ne no šā, ne no tā Kjohejs pēkšņi aizbraucis uz Ameriku. Nu, ja lu negribi nekā darīt, es meklēšu kādu cilu.

Tas bija mājiens, ka Ņimi vairs nebūs Morilo aizbildnis komerc-I ietās.

— Nodaļas vadītāj, neesiet lik nežēlīgs! Sakiet — vai cs kaut reizi esmu pievīlis jūsu cerības?

— Nu tad nepievil ari turpmāk.

Morito vairs nebija izvēles. Viņam jau agrāk bija gadījies piedalīties diezgan nepatīkamos darījumos. Bet kā laupītājam ielauzties svešā mājā... Nē, tādas operācijas viņam vēl nav bijis.

Ņimi viņam ļoti vajadzīgs kā drošs aizbildnis. Par lieliskajiem panākumiem darbā Morilo jāpateicas ^mii labvēlībai. Ja IS'īmi ieviesīs sistēmu «uz katra galda pa aparātam», firma, kurā strādā Morito, gus milzīgu peļņu. Un tad, protams, notiks aizmirsts nedz pats Morito, nedz viņa atalgojums.

Lai kāds bulu Ķlmi lūgums, nedrīkst to neizpildīt, jo pretējā gadījumā var zaudēt viņa labvēlību. Morito beidzot sadūšojās. Jālien iekšā, citādi nekā neuzzināšu.

eja mani noķers garāžā, vaina tomēr būs mazāka, nekā ielaužoties dzīvoklī,» Morito sevi mierināja.

Kori Joheja savrupmāja atradās Čijodas rajona otrajā kvartālā, netālu no imperatora pils, bet visapkārt tai bija ārvalstu vēstniecības, greznas savrupmājas un daudzstāvu nami ar dārgiem dzīvokļiem. Bel pat šajā lepno namu parādes ierindā krasi izdalījās Kori ģimenes īpašums. Johejs uzbūvēja to par ienākumiem, ko ieguva no tēraudlietuves, ņemot par paraugu viduslaiku angļu arhitektūru. Kolonnas un sijas skaisti izdalījās uz balto sienu fona, bet jumta stāvā slīpne un augstais čukurs īpaši izcēla mūsdienīgās dzīvojamās mājas savdabīgo skaistumu. Tas bija ta sauktais «zeimerēto zāģmateriālu stils». Dzelzsbetona bloku žogs un dzelzs plāksnēm apkaltie vārti izskatījās sevišķi iespaidīgi. Blakus lielajiem bija redzami šauri vārtiņi. Lielos vārtus laikam atvēra tikai oficiālu pieņemšanu laika vai ari tad, kad vajadzēja izbraukt vai iebraukt automašīnu.

Garaža atradās mājas pirmajā slavā. Tās durvis bija nolaižamas. Lai tiktu tai klat, vajadzēja ieiet pagalmā pa vārtiem vai rāpties pāri mūrim. C'.itas iespējas nebija. Morito bija apjucis. Par laimi, pagalmā neredzēja suni.

Tātad kadā vēlā naktī Morito sāka darboties. Baidoties iekrist, viņš ietērpās parastās drēbēs. Kas noticēs, ka viņš «vienkārši apmaldījies», ja viņš uzmauks galvā zeķi un uzvilks mugurā melnas drānas? Morito paķēra līdzi laternu un fotoaparātu, lai nofotografētu pierādījumus. Pulksten trijos nakti viņš nostājās iepretī Kori mājai. Apgaismojums pie mājas bija izslēgts. Viss kvartāls gulēja dziļā miegā. Pat suņļ nerēja. Bija tumša bezmēness nakts.

Morito jau dienā bija nolūkojis mūri vietu, kur betons izdrupis. Iedobumā varēja ērti atbalstīt kāju. Kā jau viņš bija paredzējis, šī bedrīte viņam lieti noderēja. Izmantodams to kā atbalstu, Morito pārrāpās pār mūri tā, ka viņa galva atradās vienā līmenī ar tā augšējo malu. Morito ieklausījās — mājā valdīja pilnīgs klusums, visi gulēja. Tad viņš pavilkās augšup un bez kādiem starpgadījumiem pārlēca pāri sētai. Pa zālāja celiņu viņš nokļuva tieši pie garāžas. Durvis bija nolaistas. Morito uzmanīgi pataustīja un, pārliecinājies, ka tās nav aizslēgtas, pašapmierināti pasmaidīja. Nekas un neviens netraucēs viņam iekjūl garāžā. Viņš pacēla durvis tik augstu, lai varētu ielīst spraugā, ierāpās iekšā un aiz sevis durvis atkal nolaida, lai gaisma nebutu redzama no ārpuses.

Lūk, kur tā ir!— Morito nevi|us iekliedzās un nobijies pats sev aizspieda ar roku muti.

Blakus Kori Joheja lielgabarīta mašīnai stāvēja «GT-G MK 2», kas izcēlās ar spilgti izteiktām plūdlīniju formām. Talad braucamrīks nav izjaukts. Morilo nostājās automašīnas priekšpusē un saka rūpīgi aplūkot tās detaļas. Nekāda skrupuloza pētīšana nebija nepieciešama, jo priekšēja bamperā un radiatora režģī bija skaidri redzami ieliekumi. Beidzot pretinieks ir viņu rokās! Meklēšanas ceļš, ko bija izvēlējies Morito, izrādījās pareizs. Tik tikko valdot uzvaras prieka vilni, viņš noregulēja fotoaparatu un noklakšķināja slēdzi. Zibspuldzes uzliesmojums bija kā salūls Morito uzvarai.

Taņī Sinko pa miegam likās, ka dzird dīvainu čabēšanu. Viņa atvēra acis un ielūkojās uz naktsgaldiņa noliklā rokas pulksteņa l'osforcscējošaja ciparnīcā. Vēl tikai mazliet pāri trijiem. Kas varēja uzmodināt viņu tik agrā stundā?

Sinko gulēja tumsā un uzmanīgi ieklausījās. Mājā valdīja pilnīgs klusums. Nc mazākās skaņas. Saimniece izbraukusi lekciju turnejā, mājās palikuši likai saimnieks ar jaunkundzi, bet arī tie acīmredzot guļ ciešā miegā.

«Laikam ausīs džinkstēja,» Sinko nodomāja un jau gribēja mierīgi laisties miega, kad tumsā atkal visai skaidri kļuva dzirdams kluss troksnis. Šķita, ka šaurā telpā šaudās kāds dzīvnieciņš.

— Ak jūs tādas!— Sinko miegs pilnīgi pazuda. Skaņas bija dzirdamas no krātiņa ar vāverītēm, kuras turēja mājā prieka pēc. Tas laikam nodevās «nakts izpriecām». Tomēr dīvaini, ka tās trokšņo pašā nakts vidū. Vai tik nav ielīdis kāds klaiņojošs kaķis? Tas būs izbiedējis vāveres. Jāizdzen ārā, kamēr nav par vēlu. Rūpēties par dzīvnieciņiem bija Sinko pienākums.

Meitene izkāpa no gultas un uzģērba halātiņu. Vāveru krātiņš atradās blakus Sinko istabai trīsstūrainā laukumiņā zem kāpnēm. Pirmajā stāvā bija ēdamistaba, virtuve, halle, viesistaba, garaža. Otrajā stāvā — mājnicku guļamistabas.

Sinko iededzināja kāpņu telpā gaismu un ielūkojās krātiņā. Vāveres bija izlīdušas no plastmasas mājiņas un skraidelēja pa visu krātiņu.

— Ei, Romeo un Džuljeta, kas jums lēcies?—Sinko uzsauca vāverēm. Dzīvnieki likās ļoti uzbudināti. Kopš meitene bija iestājusies šeil darbā, viņa pirmo reizi redzēja, ka vāveres draiskuļojas nakts vidū. Sinko apskatījās visapkārt, bet nevarēja ieraudzīt nekā tāda, kas varētu satraukt krātiņā iemītnieces.— Žigli miga un sust!

Nav miera jusu deļ.— Meitene pastiepa roku uz krātiņa pusi, un Romeo skaļi iespiedzās.— Kas ar jums galu galā notiek?

«Varbūt viņām sācies meklēšanās laiks?» Sinko iedomājas un neviļus nosarka. Šajā bridi atskanēja jauns troksnis. Tas nc ar ko neatgādināja vāverišu kņadu. Sprakšķis, tad vēl vairāki sprakšķi pēc kārtas. Vāveres alkal sāka šaudīties pa krātiņu.

— Kas tas varētu būt?— Sinko atgāja nost 110 krātiņā 1111 uzmanīgi ieklausījās noslēpumaino skaņu virzienā. Acīmredzot troksnis skanēja no garāžas blakus vannas istabai. Diezgan neticami, ka tur būtu ielauzušies zagļi. Vai tiešām kādam varētu ienākt prāta doma aizbraukt automašīnu tieši 110 garāžas?

Sinko bija ziņkārīga un turklāt bezbailīga. Tādēļ jau viņa uzdrošinājās atbraukt uz Tokiju viena pati, paļaujoties vienīgi uz tālu radu atbalstu. Tik un tā nevarēs aizmigt, līdz nebūs noskaidrots, kas tie par trokšņiem. Modināt sargu negribējās. Ja vēlāk noskaidrosies, ka tīrais nieks vien bijis, aiz kauna būs vai zemē jālien.

■ Nokļūt garāža varēja, tikai izejot ārpus mājas. Sinko, izmantojot aizmugures durvis, pielīda pie pašas garāžas. Caur tās durvju spraugu plūda savādās skaņas, kurām sekoja gaismas uzliesmojums. Turklāt durvis, kas vakarā bija cieši aizvērtas, tagad likās mazliet pavērtas. No turienes reizēm atspīdēja īpatnēji spilgta gaisma. Garažā tāda gaismas avota nebija.

Sinko ielūkojas spraugā un tika apžilbināta. Meitene saprata, ka tā ir zibspuldze. Kāds bija ielavījies garāžā un tur fotografēja.

— Zagļi!— Sinko skaļi iekliedzas.

Morito satrūkās. Dzi|ā miegā iegrimušās mājas klusums bija devis viņam drošības sajūtu, tādēļ viņš aizrāvās ar pierādījumu fotografēšanu. Bet te pēkšņi kāds it kā iedūra viņam mugurā. Viņš satraukumā sāka mīņāties uz vietas, līdz aizķēra ar kāju tukšu benzīna kannu. Tā apgāzās ar tik drausmīgu troksni, kas laikam spētu sacelt kājās visu kvartālu. Troksnis vēl vairāk sadūšoja Sinko.

— Zagļi! Laupītāji! Slepkavas!

Morito bailēs skraidīja pa garāžu šurp un turp. Visļaunākais bija tas, ka Sinko aizšķērsoja atkāpšanās ccļu. Nebija kur bēgt. Iedzīts strupceļā, Morito paslēpās zem automašīnas. Sinko kliedzienu uzmodināti, 110 augšējā stava nokāpa saimnieks ar meitu. Atskrēja ari sargs ar zobenu.

— Kas noticis?— Saimnieks pietūkušām acīm raudzījās uz Sinko.

— Garāžā zaglis!

— Ko tad zaglis grib zagt 110 garāžas?

— Nezinu. Bet tur tiešām kāds ložņā.

Sargs metas garāža, un drīz vien viņa spēcīgas rokas izvilka

Morito no automašīnas apakšas. Pa to laiku jaunkundze piezvanīja uz. Kodzimači i>olicijas iecirkni, kas atradās paris soļu attālumā no Kori mājas, un Morito tika nodots atskrējušajam policistam.

2

Morito Kuņio apcietināja kā noziedznieku, kas aizturēts nozieguma vietā. Pratināšana viņš sniedza policijai visai dīvainas liecības. Morito paziņoja, ka viņam esot iemesls nopietnām aizdomām, ka mājas īpašnieka Kori Joheja dēls Kjohejs ar savu automašīnu notriecis cilvēku. Lai gūlu apstiprinājumu savām aizdomām, viņam bijis jāielavās Kori garažā. Un vel Morito piebilda, ka noziegums pastrādāts K. pilsētā, tempļa vārtu tuvumā, iespējams, pustrijos naktī divdesmit sestajā augusta un cietušo sauc Ojamada Fumie. Beigās Morilo apgalvoja, ka tajā policijas iecirkni, kura teritorijā atrodas nozieguma vieta, jābūt materiāliem, kas var apliecināt viņa liecību pareizību.

Morito teiktais, protams, nevarēja attaisnot viņa rīcību, bet nedrīkstēja arī neievērot viņa paziņojumu, tādēļ lika pieņemts lēmums sazināties ar policijas iecirkni K. pilsētā. No turienes atbildēja, ka Ojamadas Fumies vīrs tiešām ziņojis par sievas iespējamo bojāeju un tempļa vārtu apkaime rūpīgi pārmeklēla, bet nekādas pēdas, kas liecinātu par to, ka te sabraukts cilvēks, nav atrastas.

Tomēr no Morito liecībām nevarēja tik viegli atkratīties. Policisti jau sākumā nojauta, ka aiz Morito muguras stāv kāda prominenta persona. Tādēļ policijas attieksme pret viņu bija samērā iecietīga. Bet, tā kā policijas iecirknim K. pilsētā bez cietušas puses ziņojuma nekādu citu konkrētu datu par notikumu nebija, tad nekas neliecināja, ka noziegums patiešām noticis. Pat būdams pilnīgi pārliecināts par Kori Kjoheja vainu, Morito tomēr nedrīkstēja patvaļīgi ielauzties garažā. Tas bija tiešs likuma pārkāpums. Jo vairāk tādēļ, ka no viņa apgalvojumiem nevarēja nekā izsecināt.

Pat noticot visam, ko stastija Morito, policijai nebija tiesību pieprasīt Kori Kjoheja automašīnas apsekošanu. Fotofilmu, ko uzrādīja Morito, attīstīja, un uz mašīnas tiešām varēja redzēt ieliekumus. Bet kas uzdrošinātos apgalvot, ka tic radušies no uzbraukšanas cilvēkam? Kjoheja tēvs bija ievērojams vīrs politiskajā arēnā, un policija, protams, nedrīkstēja to neievērot.

Ojamadas Fumies atrašanās vieta tiešām vēl arvien nebija zināma. Morito apgalvoja, ka tieši tas'ir vissvarīgākais pierādījums. Bet nebija nekāda pamata saistīt Ojamadas Fumies pazušanu ar Kori Kjoheja vārdu. Kas zina, varbūt kādi personiska rakstura apsvērumi liek viņai bēguļot un slēpties? Kori Kjohejs pašlaik bija devies ārzemju ceļojuma, un viņa tēvs Johejs izteica vēlēšanos nokārtot šo lietu [>ec iespējas klusi, jo pret Morito viņam nekādu pretenziju un iebildumu neesot.

Policija, dažādi izprātojusies, ko darīt ar Morilo, galu gala nolēma nolasīt* viņam stingru pamācību un atlaist brivibā. Uet uzņemta fotofilma tika konfiscēta.

Morito lielas izmeklēšanas laikā uz policijas iecirkni vairākas reizes tika saukta Taņī Sinko — Kori mājas kalpone. Meitene nemaz neapjuka policistu klātbūtnē, pat pati pieteicās sniegi liecības. Likās, ka visa ši jezga sagāda viņai prieku.

Kādu dienu, kārtējo reizi ieradusies policijas iecirkni. Sinko gaiteni saskrējās ar Munesui.

— Vai, policista kungs!

Munesue, kas bija pārsteigts, ieraugot pustumšajā telpā grezni tērptu meiteni, nodomāja, ka viņa uzrunājusi kādu citu, un paraudzījās apkārt.

— Policista kungs, tā esmu es. Vai jūs jau esat mani aizmirsis?— Meitene uzsmaidīja tieši viņam — Munesuem.

Ak tā esi tu!- Munesue beidzot atcerējās meiteni. Patiesi, viņš taču bija redzējis viņu Stacijas laukuma viesnīcā Jacuo pilsētiņā.— Esi gan pārvērtusies. Es tevi nemaz nepazinu.

Izmeklētājs vērīgi aplūkoja savu sarunu biedreni. Bieza kosmētikas kārta. Jauna frizūra. Agrāk Sinko mati brīvi krita pār pleciem, tagad tic bija sakartoli pakausi, atgadinol augstu saldējuma turziņu. Tādēļ meitenes izskats pārmainījies līdz nepazīšanai. Moderna blūzīte krievu krekla stila un gari svārki, kas gandrīz vilkās pa grīdu. Jā, tā vairs nebija viesnīcas kalpone, bet viena no tām daudzajām jaunietēm, kuras mēdz dēvēt par «jaunajiem talantiem».

— Ko jūs tā pētāt mani? Kļūst neērti.— Meitene palocījās labi ietrenelā veidā. Arī runas maniere citāda — ka jau galvaspilsētā Tokijā.

— Vai tu tiešām esi O-Sina?

— Sinko! Mani safic Taņī Sinko.

— Kad lu pārcēlies uz Tokiju?

— Tūlīt pēc jūsu aizbraukšanas. Sazinājos ar attalicm radiem un atspurdzu.

— Kādēļ tev ievajadzējās nokļūt Tokijā?

— Jocīgs jautājums. Varbūt gribu sadarboties ar policiju. Nemaz nezināju, ka jusu «kantoris» atrodas šaja iecirknī.

— Kāpēc jocīgs jautājums? Esi atspurgusi uz Tokiju bez noteikta mērķa. Ja ar tevi kas notiks, tad nebūs neviena, pie ka griezties pec palīdzības.

— Ta nemaz nav! Dzīvoju parlamenta deputāta Kori Joheja kunga mājā. Taisnību sakot, ta ir skolotājas Jasugi Kjoko māja.

— Tu dzīvo pie Jasugi Kjoko?

Pie skolotājas Jasugi Kjoko. Pie pasaulē vienīgās Jasugi Kjoko kundzes! Un pie tam viņa ir mana radiniece.

— Tu esi rados ar Jasugi Kjoko?... Ar skolotāju Jasugi?

— Tā man stāstīja mamma. Viņa it kā esot mūsu attāla radiniece. Viņas dzimta puse arī esot Jacuo. Tādēļ ierados ne saukta, ne aicināta.

— Te runā par ielaušanos Kori Joheja mājā. Tātad pie jums.

Munesue nebija saistīts ar Morito lietu, bet, strādājot Kodzimači

iecirknī, pa ausu galam bija par to dzirdējis.

— Nūja. Es to noziedznieku noķēru,— Sinko lepni paziņoja.

— Apsveicu par varoņdarbu. Lūk, ka mēs gluži negaidīti satikāmies.

— Toreiz ar jums kopa bija vēl viens policists. Tāds pērtiķim līdzīgs. Viņš arī šeil strādā?

— Ja Jokovatari kungs dzirdētu tavus vārdus, viņš noteikti sadusmotos.— Munesue pasmaidīja, dzirdot Sinko vientiesīgo pļāpāšanu, bet jau pec šīs sarunas varēja konstatēt, ka meitenes valoda vairs nav ne vēsts no laucinieciskuma.

— Mēs tagad esam kaimiņi. Nāciet ciemos! Pacienāšu ar kafiju,— Sinko teica un koķetīgā gaitā devās uz izeju.

Noraudzījies meitenei pakaļ, Munesue atgriežas savā darba istabā un pēkšņi apstulba. Jasugi Kjoko ir Taņī Sinko radiniece. Meitene pati teica: «Viņa it kā esot mūsu attāla radiniece. Viņas dzimtā puse arī ir Jacuo.» Tātad Jasugi Kjoko dzimusi Jacuo, interesanti...

Lūk, kā būs bijis. 1949. gada jūlijā Nakajama Tane bija tikusies Kiridzumi ar kādu X no Jacuo. Viņi pazinuši viens otru, Jacuo lāču dzimuši daudzi. Bet Munesue nezin kāpēc tūdaļ iztēlojās, ka šis X ir Jasugi Kjoko. Džonijs Heivards ierodas Tokija un tūdaļ dodas uz « Tokyo Business Man Holeh. Bet tur tajā brīdi atrodas Jasugi Kjoko. Pareizāk sakot, tur ir viņas vīra Kori Joheja politiskās darbības stabs.

Vai to var uzskatīt likai par nejaušu sagadīšanos? Kāpēc nevarētu būt tā, ka Džonijs gājis salikties ar Jasugi Kjoko, bet Džonija ierašanas bijusi viņai neveļama. Un, ja nu vecā Nakajama Tane labi zināja, ko Jasugi Kjoko nozīmē Heivarda atbraukšana, tad... Mune-suc drudžaini domāja, salīdzināja, secinaja.

— Munesue, ko tu tāds ka sastindzis? Kādas domas tevi nomāc? aiz muguras atskanēja balss.

Munesue atskatījās. Viņa priekšā stāvēja inspektors Nasu, kas laikam tikko bija ieradies darba. Stāstīt inspektoram par jauno

pieņēmumu vēl bija pāragri. Vispirms vajadzētu pakļausities, ko par to saka Jokovatari.

Tas, kā jau varēja iedomāties, bija ļoti pārsteigts, uzzinot, ka Taņī Sinko dzīvo pie Jasugi Kjoko.

— Kā jums liekas, vai tā ir tikai nejaušība, ka Džonijs Heivards tūlīt devas uz «Tokyo Business Man flotei»!—viņam jautāja Munesue.

Jokovatari nomurmināja kaut ko nesakarīgu un arī iegrima dziļas pārdomās.

— Un ja nu viņš gribēja tikties ar Jasugi Kjoko?

— Tieši ar Jasugi?

— Jā, tieši ar viņu. Vajadzētu viņai pajautāt, vai viņa kaut kad nav bijusi Kiridzumi.

— Kas tur sevišķs, ja viņa arī būtu tur bijusi?

— Ja viņai būs kas uz sirds, tad jau dzirdot vārdu Kiridzumi, viņa kaut kādā veidā reaģēs.

— Diezin vai. Ja Kjoko patiešām ir noziedzniece, tad viņa jau sen sagatavojusies atbildēt uz jebkuru jautājumu.

— Vēl pāragri uzskatīt Kjoko par noziedznieci, bet, ja mēs tā domāsim, tad būs jāsecina, ka viņa ir nogalinājusi Nakajamu Tani tādēļ, ka vecenīte bija vienīgais cilvēks, kas zināja, kādē| viņa ieradusies Kiridzumi. Ja mūsu pieņēmums ir pareizs, Kjoko visādi centīsies noliegt, ka bijusi Kiridzumi.

— Tu gribi teikt, ka viņa tomēr bijusi tajos karstajos avotos, bet negribēs šo faktu atzīt?

— Padomājiet pats. Vai būs daudz tādu cilvēku, kas dzimuši Jacuo un pēc daudziem gadiem atkal apmeklējuši Kiridzumi? Ja Jasugi kaut kādā veidā ir saistīta ar vecenītes slepkavību, tad skaidrs, ka viņai ļoti gribēsies noslēpt pēdas, kas liecinātu par viņas uzturēšanos Kiridzumi. Tā būtu gluži dabiska vēlēšanās.

— Bet kāpēc Jasugi vajadzēja pieņemt savā mājā Taņī Sinko?

— Ko jūs gribat ar to teikt?

— Ja Jasugi pastrādājusi noziegumu, tad viens no tā motīviem acīmredzot bija vēlēšanās noslēpt savu ar Jacuo saistīto pagātni. Un nu viņa pēkšņi ne no šā, ne no tā lūdz apmesties savās mājas radinieci no Jacuo. Te ir kaut kāda pretruna.

— Jasugi nav lūgusi Sinko to darīt. Meitene pati uzbāzusies, izmantojot radnieciskās saites. Man ir pamatotas aizdomas, ka Nakajamas Tanes bojāeja ir cieši saistīta ar Džonija slepkavību. Šķiet, ka veča ir kaut ko zinājusi par šo noziegumu, un noziedznieka rīcības vadmotīvs bijis ļoti vienkāršs — aizbāzt vecenei muti. Bet vēlēšanās noslēpt ar Jacuo saistīto pagātni, manuprāt, nekādi neiekļaujas nozieguma norisē. Padomājiet pats: ja nebūtu nekas zināms par sirmgalvi Tani, ko mēs varētu secināt no tā fakta, ka slepkavas dzimtā puse ir Jacuo? Bet tie, protams, ir tikai mani pieņēmumi, kas savukārt dibināti uz cila pieņēmuma — ka Džonija slepkava vai šā nozieguma līdzdalībnieks ir tas pats X, kuru vecā Tane salikusi Kiridzumi, un las nav neviens cits kā pati Jasugi Kjoko.

— Tagad jau kļūst saprotamāks, kāpēc Jasugi neatraidīja meiteni, kas, aizmukusi no mājām, uzmācās radiniecei galvaspilsētā.

— Ar tiem datiem, kas pašreiz ir mūsu rīcībā, mēs nevaram nekā iesākt pret Jasugi. Šajā lietā vēl pārāk daudz neskaidrību.

— Un ja nu mēs tiktos ar Jasugi un pavērotu viņas attieksmi?

— Nebūtu slikti,— Munesue piekrita Jokovatari priekšlikumam un piebilda:— Manuprāt, vajadzētu vēlreiz aizbraukt uz Kiridzumi un, kaut gan ir maz cerību, atrast vecās viesu grāmatas; tomēr jātnēģma noskaidrot, vai nav saglabājusies tieši ta grāmata, kurā ierakstīts X, kas tur ieradās četrdesmit devītā gada jūlijā.

— Vai Jasugi ir literārs pseidonīms vai mcitasvārds?

— Man šķiet — lasīju kadā žurnālā, ka tas ir viņas meitasvārds, kuru viņa tagad izmanto kā pseidonīmu.

— Arī to vajadzētu pārbaudīt. Vārdu sakot, darba ir līdz kaklam,— teica Jokovatari, kuram jau sen bija skaidrs, ka ap Jasugi Kjoko saradies pārak daudz tumšu mākoņu.

Bieži vien pieredzējis izmeklētājs, vairāk uzticēdamies intuīcijai nekā objektīviem datiem, precīzi saskata noziedznieku un nekļūdīgi iet tam pa pēdām kā īsts medību suns. Šajā ziņa viņš atgādina daudz pieredzējušu klīnicistu, kas pat bez precīziem analīžu datiem, kuru iegūšanai izmantota vismodernākā aparatūra, pareizi nosaka slimnieka stāvokli pēc viņa sejas krāsas, ķermeņa uzbūves, palpācijas un citām pazīmēm.

— Man ir tāda nojauta, ka Džonija Heivarda nogalināšana kaut kādā veidā ir saistīta ar to Morilo, kurš ielauzās Kori Joheja garāžā.

— Viņš apgalvoja, ka Kori dēls ir sabraucis cilvēku.

— Šķiet, ka tā nav tukša pļāpāšana. Uz fotoattēliem skaidri redzami ieliekumi. Automašīna noteikti ir kaut kam uztriekusies.

■— Nedomāju, ka tam ir sakars ar Džonija slepkavību, bet mēs to varētu izmantot kā ieganstu, lai tiktos ar Jasugi. Kas zina, varbūt viņas dēliņš tiešām ir kaut ko pastrādājis ar savu lepno braucamo.

3

Jasugi Kjoko zvēroja svētās dusmās. Viņa no visas sirds nožēloja, ka bija devusi patvērumu Taņī Sinko. Kad meitene ieradās viņas mājā un uzdevās par tālu radinieci, Jasugi pirmajā acumirklī bija vēlēšanās parādīt tai durvis. Taču tieši tolaik vecā kalpone pieprasīja sev brīvdienas, bet Sinko likās atjautīga un izveicīga, tādēļ saimniece nolēma viņu paturēt. Un lūk, kādas tam tagad sekas!

— Nebija nekādās vajadzības skriet uz policiju,— Kjoko dusmās bāra Sinko. Saimnieci visvairāk kaitināja tas, ka meitene neslēpti lepojās ar savu «varoņdarbu».

— Uz policiju piezvanīja Joko jaunkundze,— Sinko uzpūtusies taisnojās. Viņa jutās aizvainota: noķērusi zagli, bet tiek bārta un strostēta, it kā viņa būtu izdarījusi ko sliktu.

— Noziedznieks tika nodots policijas rokas, un ar to pietika. Kas tev lika skraidīt uz turieni un melst visādus niekus?

— Bet vajadzēja taču visu noskaidrot...

— Viss jau tapat bija skaidrs. Tu ieraudzīji noziedznieku un palīdzēji viņu notvert. Vai ar to nepietiek? Būtu pašai jāsaprot, ka manam darbam nenāk par labu nekādas darīšanas ar policiju.

— Pieliks dusmoties,— iejaucās Kori Johejs, ienācis istabā, lai nomierinātu saērcināto sievu.

— Bet tu biji tur klāt un pat pirkstu nepakustināji, lai novērstu policijas iejaukšanos,— Kjoko uzbruka vīram.— Tas cilvēks nebija nekā zadzis, tādē| varēja visu noklusēt.

— Bet neviens nezināja, kādā nolūka viņš ielīdis mūsu mājā. Un gluži dabiski, ka tika izsaukta policija.

— Pašiem vajadzēja tūlīt uz vietas izjautai noziedznieku. Bet iecirknī viņš jau samelsis, ka Kjohejs esot uzbraucis cilvēkam, un gan jau vēl kaut ko safabricēs. Meli vien būs, bet baumas paklīdīs... Vai jūs esat padomājuši, kā šī jezga kaites man?

— Tas satrauc arī mani. Vai tu apjēdz to, ka uz Kjoheja mašīnas tiešām redzami ieliekumi? Tam Morito laikam tomēr ir taisnība.

— Un tu tici tam, ko sastāstījis šis tēvainis?

— Neticu, bet la liela man ļoti nepatīk. Viņam bija fotoaparāts ar zibspuldzi. Nemaz neizskatījās pēc parasta zagļa.

— Acīmredzot viņš rīkojies kada laikraksta vai izdevniecības uzdevumā. Būs sadomājis zagšus uzfilmēt kadrus no mūsu ģimenes dzīves. Ieraudzījis, ka mašīna saskrambāta, tūdaļ izdomāja sev attaisnojumu.

— Pārāk daudz sagadīšanos. Esmu uzzinājis, ka K. pilsētas policijā saņemts ziņdjums par to, ka automašīna sabraukusi kādu sievieti, vārdā Ojamada Fumie. Izmeklētāji jau apsekojuši notikuma vietu.

— Bet kāds tam sakars ar Kjoheju? Pilnīgi iespējams, ka tā Ojamada pakļuvusi zem automašīnas riteņiem, bet kādēļ gan tas jāsaista ar skrambām uz Kjoheja mašīnas? Policija par to vien sapņo kā izsludināt par noziedznieku Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēlu. Kāds izmeklētāju panakums! Lai padarītu mūs par likumpārkāpējiem, viņi gatavi mums piedēvēt velns zina ko.

— Bet tas Morito nav no avīžnieku aprindām. Esot parasts preču piegādātājs.

Nē, tie tik primitīvi nestrādā. Esmu pārliecināta, ka viņš tomēr

ii saistīts ar presi. Kāde| gan viņš būtu sācis nodarboties ar Ojamadas lielu?

— Morito esol viņas vira draugs un rīkojoties viņa uzdevumā.

— Nu kads tam sakars ar Kjoheju?

— Policisti jau neko noteiktu nav teikuši par viņu.

- Spried pats. Viņiem nav nekādu pierādījumu. Tev vajadzētu vairāk uzticēties saviem bērniem. Vai tad mūsu Kjohejs spētu pastrādāt kaut ko tādu?

Saruna novirzījās no temata, un Sinko strostēšana tika aizmirsta.

MILZU CIETUMS

1

Munesue un Jokovatari nolēma tikties ar Jasugi Kjoko. Bez pietiekošiem pierādījumiem nav ieteicams sastapties ar personu, kas tiek turēta aizdomās. Jo tad tā var uzminēt pretējās puses nodomus un darīt visu, lai nosargātu savu drošību.

Bet pašreizējos apstakļos nebija nekāda pamata uzskatīt Kjoko par aizdomīgu personu. Vienkārši tā sagadījies, ka viena no izmeklēšanas versijām rada nepieciešamību griezties pie viņas. Taču nebija viegli sastapt mājas šo televīzijas ekrāna zvaigzni. Pie tam salikties vajadzēja it ka nejauši, lai viņa nepagūtu apdomāt savu izturēšanos.

Kjoko bieži uzstājās kādas privātas televīzijas kompānijas rīta raidījumos. Šo apstākli izmeklētāji izmantoja savā labā. Munesue uzrunāja Kjoko tieši laja brīdī, kad viņa pēc pārraides iznāca no studijas.

— Vai jūs esat Jasugi Kjoko kundze?

— Jā gan,— Kjoko atbildēja, veltījusi Munesuem televīzijas zvaigznēm raksturīgo smaidu. Bet viņas acis raudzījās salti un caururbjoši.

— Es gribētu ar jums mazliet aprunāties. Ceru, ka neatņemšu jums daudz laika. Munesue iesāka, negaidot dāmas piekrišanu.

— Kas jūs...- Laipnais smaids nozuda no Kjoko sejas, un lo nomainīja piesardzība.

— Esmu no policijas.— Munesue uzradīja apliecību. Viņam nepatika uzsākt sarunu tādā veidā, un šādu paņēmienu viņš izmantoja tikai tajos gadījumos, kad sarunu biedrs, sūdzēdamies par laika trukuinu, mēģināja izvairīties no tikšanās.

— Kas policijai būtu vajadzīgs 110 manis?— Kjoko likās nedaudz satraukta.

— Nekas sevišķs. Gribētu parunāt par jūsu delu.

Ja Morito liecībās ir kaut maza daļiņa patiesības, Kjoko nepārprotami nodos sevi. Cita iemesla sākt sarunu nebija, un Morito ziņojums tika izmantots tikai kā iegansts.

— Kjohejs pašreiz atrodas ārzemju ceļojumā.— Piesardzību Kjoko^sejā nomainīja neizpratne. Kas tas bija — veikla spēle vai dabiska izturēšanās?

— Bet mēs gribētu aprunāties tieši ar jums.

— Man nav visai daudz laika. Nu, varbūt desmit minūtes...

Kjoko negribīgi, it ka pakļaujoties Munesues uzmācībai, apsēdās

pie galdiņa studijas restorāna kaktā. Pašapkalpošanās sistēma bija īpaši piemērota šādai sarunai.

— Nu, kas tā ir par lietu?— Kjoko palūkojās rokas pulkstenī. Viņa nepārprotami gribēja parādīt, ka viņai tiešām ir tikai desmit minūtes laika.

— Centīšos jūs neaizkavēt. Vai jums ir zināms miestiņš Kiridzu-mi?— Munesuem šis jautājums bija ļoti nozīmīgs, tftdē| viņš cieši raudzījās uz Kjoko.

— Kiridzumi?— Kjoko seja nekā nepauda.

— Tie ir karstie avoti Gummas prefektūrā. Vai kundzei nav gadījies būt tajā vietā?

— Nē, tādu vietvārdu cs dzirdu pirmoreiz. Kurā Gummas prefektūras pusē tie atrodas?

Raugoties Kjoko sejā, nevarēja apgalvot, ka viņa censtos kaut kādā veidā apvaldīt savas jūtas. Bet, pastāvīgi uzstājoties televīzijas pārraidēs, viņa, protams, bija iemācījusies neatspoguļot seja savas jūtas.

— Netālu no Jokogavas upes, pa ceļam uz Karuidzavu. Gandrīz pie Nagano prefektūras robežas.

— Nē, nezinu. Bet kas par lietu?

— Vai jums nav gadījies tur būt četrdesmit devītā gada jūlijā?

— Kā es varēju būt tādā vietā, kuras nosaukumu dzirdu pirmo reizi?— Kjoko nicinoši piemiedza acis.

— Jūsu dzimšanas vieta ir Jacuo pilsētiņa Tojamas prefektūrā?— Munesue uzdeva cita veida jautājumu.

— Jums ir labas zināšanas.

— Esmu lasījis kādā apraksta. Varbūt jūs pazināt lādu Nakajamu Tani. kas strādājusi Kiridzumi par istabeni. Viņa ari ir dzimusi Jacuo.

— Kāpēc man viņa jāpazīst? Es jau paskaidroju, ka tajā vietā neesmu bijusi un šo nosaukumu pirmo reizi dzirdu no jums. Kads sakars man ar to sievieti, un vai nav vienalga, kur viņa dzimusi?— Kjoko parādīja savu raksturu. Bet varbūt viņa domāja, ka pienācis brīdis ļaut vaļu uzbudinājumam?— Lūdzu piedodiet, man ir svarīga tikšanās. Un Kjoko piecēlās no galda, tādējādi atklāti parādot, ka viņai apnikusi šī mu|ķīgā saruna. Munesue vairs nespēja viņu aizkavēt.

— Jasugi kundze,— sarunā pēkšņi iejaucās Jokovatari, kas visu laiku bija sēdējis klusēdams,— vai jūs zināt dzejoli par saliņu cepuri ?

— Par salmu cepuri?— Kjoko izbrīnījusies pievērsās Jonovatari -«Māt, kas noticis ar manu cepuri?

To salmu cepuri, kas aizā iekrita.

Kad vasarā uz Kiridzumi gājām mēs 110 Isui? —Jokovatari skandēja vārsmas no Saidzjo Jaso plaši pazīstama dzejo|a.

Kjoko seja pēkšņi pārmainījās. Kā sastingusi viņa stāvēja pie galda un ieplestām acīm raudzījās uz Jokovatari, it kā būtu saskatījusi viņā kaut ko negaidītu. Bet jau pēc dažiem mirk|icm viņa alkal paslēpās zem ierastas profesionālās maskas.

— Nē, šādu dzejoli es nezinu. Piedodiet, uz redzēšanos...— viņa izmeta un aizsteidzās.

Bet Munesue un Jokovatari joprojām sēdēja pie galdiņa, stīvi raugoties uz durvīm, aiz kurām nozuda Kjoko. Pēc brīža viņi atguvās

— Munesue, vai lu redzēji?

— Redzēju.

— Jasugi Kjoko tomēr uzķērās uz šo dzejoli.

— Pat ļoti. Šķiet, ka viņai las labi zināms.

— Zina, bet apgalvo, ka nezina.

— Dzejolī ari ir minēta Kiridzumi. Tātad viņai tomēr pazīstama šī vieta.

— Bet kāda viņai jēga to noliegt?

— Tc kaut kas nav skaidrs.

— Pal pārāk aizdomīgi. Tu sāki sarunu ar to, ka gribi aprunāties par dēlu, bet viņa pal nepajautaja, kāpēc. Tikai visu laiku grasījās pēc iespējas ātrāk nozust. Ļoti savadi.

— Likās, it ka gribēja aizbēgt no mums.

— Viņa tiešam gribēja aizbēgt. U11 aizmuka arī.

Izmeklētāji it kā saliņa visus atsevišķi atšķetinātos pavedienus, un beidzot viņu acu priekšā pavīdēja īstais mērķis. Bet vēl viņiem trūka bultu, lai varētu tajā trāpīt.

Izmeklēšanas grupas apspriedē Munesue 1111 Jokovatari ierosināja pievērst uzmanību Jasugi Kjoko.

— Tātad, pēc jūsu domām, Jasugi Kjoko ir iejaukta Džonija un vecīlcs noslepkavošanā?— Nasu piemiedza acis.

— Mums ir ļoti lielas aizdomas.

- Labi. Pieņemsim, ka Jasugi Kjoko ir slepkava. Kādi ir nozieguma motīvi?

Tādu jautājumu varēja gaidīt.

— Viņa nogalināja Nakajamu Tani tādē|, ka veča kaut ko zināja par Džonija slepkavību.

— Tātad, lai aizbāztu viņai muti, vai ne tā? Bet kāpēc viņai vajadzēja novākt Džoniju? Šķiet, ka nekas nesaista Džoniju ar Jasugi.

— Šeit biitu jāparok dziļāk. Iespējams, ka atrodas kāds apslēpts pavediens. Tikai. . .— Munesue pēkšņi apklusa.

— Kas par «tikai»?

— Nakajama Tane atklātnītē, kas tika nosūtīta Omuro Josino, rakstījusi, ka četrdesmit devītā gada jūlijā satikusi Kiridzumi kādu X, kura dzimtā vieta ir Jacuo.

— Gribi teikt, ka tas X ir Jasugi Kjoko?

.— Nevaru apgalvot, bet man šķiet, ka starp Jacuo dzimušajiem nav daudz tādu, kas apmeklējuši Kiridzumi — kalnos paslēpušos, maz pazīstamu miestiņu, kur ir karstie avoti.

— Nu, un kas par lo?

— Pieņemsim, ka X tiešam ir Jasugi Kjoko. Kādēļ viņai vajadzēja tolaik doties uz Kiridzumi? Laikam taču tādēļ, lai paslēptos.

— Bet kādēļ viņa gribēja slēpties?

— Pēc atklātnltes satura var spriest, ka X nav bijis viens, bet kopā ar kādu citu personu. Varbūt vajadzēja noslēpt šo nepazīstamo ceļab iedru?

— Ja ceļabiedrs nav bijis Kori Johejs, bet X bijusi Jasugi Kjoko, tātad viņa nevēlas, lai tas kļūtu zināms viņas virām?

— Labi, iedomāsimies, ka tā patiešām ir.

— Šaubos, vai viņa nogalētu veču vienīgi tādēļ, lai slēptu to, kas, gadiem ritot, jau sen aizmirsts.

— Nakajama Tane par šo ceļabiedru raksta, ka tas bijis ļoti neparasts cilvēks. Varbūt kāds ārzemnieks?

— Ārzemnieks? Bet kāds tam sakars ar Džoniju Heivardu? Četrdesmit devītajā gadā Džonijs vēl nebija nācis pasaulē.

— Man šķiet, ka šis mīklas atminējums jāineklē Saidzjo Jaso dzejā,— Munesue t?ica un nesteidzīgi izvilka «Dzejoļa par salmu cepuri» kopiju. Visu klātesošo skatieni pievērsās viņam.

2

Pēc atbrīvošanas Morito steidzās pie Ņimi ziņot par notikušo.

— Liekas, ka biji pamatīgi iekritis.— Ņīmi apsveica viņu.

— Jā, nošāvu buku.— Morito pakratīja galvu.— Policiju visvairāk interesēja, kas mani pierunājis tēlot laupitaju, bet es neparko neizpaudu nodaļas vadītāja vārdu.

Nekas nenoliktu, ja tu atsauktos uz mani. Bija atnākuši 110 policijas pie Ojamadas kunga, šo to pajautajuši. Saruna noritējusi pavisam mierīgi.

— Es biju aizrāvies ar fotografēšanu un aizmirsu, kur atrodos.

I ur mani ari pieķēra. Un tomēr pierādījumi ir man kabatā. Uz automašīnas skaidri redzami ieliekumi.

— Filmiņu tev, protams, atņēma?

— Kad sakās tā jezga, es jau domāju, ka filma tiks konfiscēta, tādēļ- pirmo kaseti paslēpu.

— Tiešām? Un filmiņa ir tev līdzi?

— Ka aklai vistai grauds. Firmā filmiņa ātri izbeidzās. Es izņēmu to, un tadeļ tā palika pie manis, jo policisti laikam domāja, ka es esmu knipsējis tikai ar to filmu, kas bija ielikta aparātā. Viņiem pietika ar to pašu.

— Badi šurp!

— Atnesu gan negatīvus, gan bildes.— Morito pašapmierināts pasniedza Ņīniim attīstītu filmiņu un fotoattēlus, kas bija palielinati līdz puskabineta formātam. Ņīmi ļoti vērīgi apskatīja visus uzņēmumus.

— Nu, kā ir?— Morito jautāja, nepacietīgi gaidot, kad Ņīmi beigs pētīšanu.

— Mašīna tiešām ir iedauzīta.

— Labāku pierādījumu nevar vēlēties.

— Vai esi pārliecināts, ka tas ir pierādījums?

— Ko jūs gribat teikt?— Morito, klusībā gaidījis uzslavu par paveikto darbu, skumji nopūtās.

— Tādi ieliekumi var rasties no daudz kā. Tādcļ šādu pierādījumu nedrīkst uzskatīt par neapgāžamu.

— Bet cs tā centos fotografēt...

— Tu esi izdarījis visu, kas bija lavos spēkos. Vairāk cs no tevis nedrīkstu prasīt,— Ņīmi beidzot uzslavēja Morito. Pēc viņa sejas nepārprotami varēja redzēt, ka viņš neaizmirsis izdarīlo pakalpojumu. U11 Morito saprata, ka viņa pūles un ciešanas nav bijušas veltīgas.

Aizvadījis Morito, Ņīmi pēc tam satikās ar Ojamadu.

— Tagad man ir precīzi zināms, ka jūsu sievai ir uzbraucis Kori Kjohejs.

— Tad tūlīt jāiet uz policiju,— Ojamada gribēja rīkoties noteikti.

— To mēs nedrīkstam darīt,— Ņīmi atbildēja un paskaidroja:

— Mēs nespēsim pierādīt sakarību slarp notraipīto lācēnu un ieliekumiem uz Kori Kjoheja automašīnas. Un vēl viens apstāklis — šie fotoattēli ir iegūti nelikumigi, tādēļ tos nedrīkst uzradīt tiesā.

— Bet kāpēc policija nekā nedara, lai gan tās rīcībā ir pieliekoši daudz aizdomīgu datu? Būtu paši apskatījuši Kjoheja mašīnu. Ja uz las atrastu Fumies asinis vai matus, kas tad uzdrīkstētos apstrīdēt vai noraidīt šādus pierādījumus?

— Ta lieta nav lik vienkārša. Vispirms vēl arvien nav noskaidrots, vai mašīna patiešām ir uzbraukusi Fumiei. Tikai mēs abi apgalvojam. ka tas noticis. Bez pietiekama pamatojuma policija nedrīkst pārmeklēt privātu automašīnu. Turklāt neaizmirstiet, ka Kjoheja tēvs ir ievērojams politisks darbinieks. Policijai jārīkojas ļoti piesardzīgi.

Mums ir pierādījums. Lācēns!

— Kā var pierādīt, ka las pieder Kjohejam?

Ojamada apklusa. Tatad viņu privalmcklēšanai lemts izbeigties? Bet kaut kas tomēr ir noskaidrots. Boz Ņimi viņš neko nebūtu uzzinājis. Ak. cik grūti atkāpties šada brīdi, kad rokas ir jau taustāmi pavedieni!

Ņīmi kungs, vai tiešām vairs nav iespējams neko darīt? Esmu pilnīgi pārliecināts, ka sievu sabraucis Kori Kjohejs. Mēs esam tik daudz pūlējušies, lai to noskaidrotu. Un tagad viss jāpamet pusceļā?

— Es pats esmu satriekts. Bel pašreizēja .situācijā mēs nedrīkstam traucēt policiju. Un arī Morito — mans slepenais ierocis — turpmāk nav izmantojams.

Vīrieši apmainījās nožēlas pilniem skatieniem.

— Mums ir palikusi vēl viena iespēja...— Ņimi pēkšņi paziņoja.

— Kāda?— Ojamada satrūkās.

— Tikties vaigu vaigā ar pašu Kori Kjoheju.

— Ar Kjoheju? Bet viņš tafu patlaban ir Ņujorkā...

— Līdz Ņujorkai viens pūtiens. Lidmašīnas lido katru dienu.

— Bet...— Par spīli «vienam pūtienam» un katras dienas lidmašīnu reisiem, Ojamadam Ņujorka šķita nesasniedzamā tālumā.

— Kas zina, varbūt mums nāks par labu tieši las, ka viņš atrodas ārzemēs. Savējo, tas ir, japāņu, tur nebūs, pabāzīsim viņam zem deguna lācēnu, iztaujāsim, varbūt pavisam negaidīti atzīsies?

— Iespējams, ka jums ir taisnība. Bel cs gan uz Ameriku nevaru aizbraukt.

Ojamada nespēji iedomāties, ka viņam būtu jābrauc meklēt noziedznieku citā zemē, kur viss ir svešs un nepazīstams. Un ari ceļanaudas viņam nebija.

— Ja jus, Ojamadas kungs, man atļausiet, cs došos uz Ņujorku viens pats.

— Jūs?

— Esmu daudzreiz bijis Amerikā. Ņujorka man ir paziņas, tur atrodas mūsu firmas filiāle. Sestdiena, svētdiena, vēl paris dienu, un lieta būs nokārtota.

— Ņīmi kungs, jūs to domājat nopietni?

— Ar tādām lietām nejoko.

Mana sieva bija jums lik...

lulos vainīgs viņas priekšā.— I z tādu rīcību Ņimi mudināja protams, ne likai pienākuma sajūta, bet vīram lo nevajadzēja lieku reizi atgādināt. Vajag nevis sēdēt un gaidīt Kjoheju, kas vel nezin kad atgriezīsies Japānā, bet gan pašam aizlidot pie viņa. Un, jo ātrāk, jo labak. Ja Kjohejs atzīsies, varēsim pēc automašīnas apskates iegūt papildu pierādījumus.

Esmu virs, bel nespēju nekā viņas labā darīt. Ojamada'-balsi skanēja sarūgtinājums. Viņš ļoti pārdzīvoja..šo bezspēcību.

Kāpēc jus tā runājat! Šaja gadījuma cs rīkošos jusu vielā likni tādēļ, ka pazīstu turienes apstākļus. Turklāt man ir ilgtermiņa lidmašīnas biļete un apliecība, ka man izdarītas visas vajadzīgās potes. Ja brauktu jūs, formalitātes vien bulu jākārto vismaz divas nedējas. Tādēļ neņemiet visu tik ļoti pie sirds, Ņimi centi'; mierināt Ojamadu.

3

Atbraukuši uz Ņujorku, viņi jau pēc neilga laika sāka garlaikoties. Ši pilsēta gandrīz ne ar ko neatšķiras no Tokijas. Kontrasti gan bi ja vēl izteiktāki nekā Tokijā, bet viss pārējais tāpat bija mašinizētas civilizācijas produkts. Prakticisms, visizsmalcinātākā greznība un bezgalīga nabadzība, neuzticība cilvēkam, automašīnu plūsma, netīrība un smirdoņa, pārapdzīvotība, uzspodrinātas fasādes un pagrimums aiz tām... Ta vien šķita, ka visas šis parādības, kas tik jūtamas Tokijā, nokļuvušas ari aiz okeāna.

Drīz viņiem apnika viss, ko mēdza dēvēt par «vienīgo pasaulē». Vajag tikai pierast, un tad debesskrāpju augstums vairs nepārsteidz, jo šajās celtnēs nav ne mākslas, ne skaistuma. Kjoheja uzmanību piesaistīja tikai veikaliņš Times Stjuare» tuvumā, kur pārdeva pornogrāfiskas bildītes, un pornofilmu teātrītis, bet Mičiko nevarēja tos ciest.

Tokijā izklaidēšanās vietas bija izkaisītas pa visu pilsētu, bet Ņujorkā tās visas atrodas Manhatanā. Var būt, ka nemaz nav slikti, ja uzdzīve notiek vienā rajonā, bel šie iestādījumi nudien ir visi vienādi. Brīžiem liekas, ka visu laiku atrodies vienā un taja pašā vietā. Iespējams, ka ari Ņujorkā ir interesantākas vietiņas, bet svešā pilsētā tās uzost nav tik viegli. Un tādēļ viņiem bija jāapmierinās ar slaveniem un visādā ziņa drošiem restorāniem. Valodu viņi arī nezināja, un las viņus vēl vairāk ierobežoja.

— Nekad nebūtu domājis, ka Ņujorka ir tik garlaicīga.— Kjo-hejs skaļi žāvājās, vārtīdamies pa viesnīcas gultu. Negribējās iel ne uz Brodveju, ne uz Piekto avēniju. No rīla piecelies — un nav kur dēties. Labi, ka vēl ir naudas žūksnltis. Arī vārtīties gultā var tikai līdz zināmam laikam. Nevar taču caurām dienam nodoties mīlas rola|am. Novārties trīs diennaktis, un pec tam pat skatīties uz draudzeni vairs negribas. Nav jau nu tā, ka viņa vairs nepatiktu, bet ir tāda«ajūta, it kā abi butu ieslodzīti vienā cietuma kamerā un jau pārklājušies ar pelējumu. Tik ļoti gribējās nobaudīt ko jaunu un svaigu. Ņujorka — šis dzelzs un betona milzis — kļuva viņiem īsts cietums.

Ņujorka ir saplānota pārāk ģeometriski. Tā sastāv no taisnām ielām un asiem leņķiem. Kvartali ir ka šaha dēļa laukumi. No dienvidiem uz ziemeļiem stiepjas avēnijas, no rietumiem uz austru-iniem — ielas. Un gandrīz visas ir numurētas.

Bel māju numerācija sniedzas simtos. Katra kvartāla ziemeļu pusē ir nepāra numuri, dienvidu pusē — pāra numuri. Kjohejam saka rēgoties, ka milzu cielumpilsētā Ņujorkā nami ir numurēti līdzīgi kamerām un arī cilvēkiem, tāpat kā cietumniekiem, jābūt numurētiem.

Ak, cik sirdij mīļi bija Setagajas un Suginami ieliņu labirinti, kur māju numerācijā nav nekādas secības vai kartības un kur lik viegli nomaldīties! Un kā viņ.š ilgojas pēc drauģeļiem, kuri allaž sastopami Dzjodzi vai Sindzjuku tējnīcās un bāriņos. Bet Ņujorka likās ka īsta bedre, kur pat pazīstamu cilvēku neatrast.

— Es tev teicu — aizbrauksim vēl kur citur. Amerika ir liela. Varējām pabūt arī Eiropā. Kāpēc ieslēgties šaja Ņujorkā?— Mičiko žāvādamās aizsedza muti ar roku. ,1ā, šāda Mičiko viņam bija apriebusies līdz kaklam.

— Lai kur mēs brauktu, visur tā pati apnicība. Ciest vairs nevaru šis taukainās sejas un ēdienus! Gribu atpakaļ uz Japānu.

— Mēs esam tikko atbraukuši. Bet, aizbraucis mājās, lu pat sapņos atkal trīcēsi un drebēsi bailēs, ka tevi kāds izseko.

— Un tomēr es vēlos būt Japānā!

Kjohejs bija pavisam sašļucis. Izgājis no viesnīcas istabas, viņš jutās gluži ka kurlmēmais. Nedaudzie angļu vārdi, ko viņš bija iemācījies skolā, neEo nelīdzēja. Viņš nekad nebija izcelies ar īpašām valodnieciskām spējām. Un tagad, nespēdams sazināties ar apkārtējiem cilvēkiem, viņš jutās apmulsis un bikls.

Kjohejs bija domājis, ka lielpilsētā cilvēkam ar biezu maku ir atvērtas visas durvis, bet, ieradies Ņujorkā, visai drīz pārliecinājās par savu domu aplamību. Protams, ka par samaksu viņš varēja dabūt visu, ko vien sirds vēlas. Un tomēr pirkšana te notiek it ka no aiitomata. Te nav tā kā Tokijā, kur katrs cenšas izturēties pret klientu pec iespējas sirsnīgāk. Šeit, iegājis slavenā klubā, restorānā vai teātrī, viņš tūda| apjuka, Kjohejs nespēja atbrīvoties no pārliecības, ka visi boji un oficiantes nicina viņu un skatās kā uz dzeltenu pērtiķi.

IJn tiešām — Ņujorkā attieksme pret krāsainajiem ir citāda neka pret baltajiem cilvēkiem. Tu maksā to pašu naudu, bet labakās vietas tomēr tiek baltajiem, un apkalpošana viņiem arī ir visādas privilēģijas. Kam un par ko lu iebildīsi? Tokijā lādas situācijas ir pilnīgi neiespējamas. Tiklīdz apkalpojošais personāls pic|auj kaut mazāko paviršību, tūlīt tiek izsaukts pārvaldnieks vai kāds cits pārzinis.

Viņa vecākus —«pasaulē vienīgos Kori Joheju un Jasugi Kjoko»— šeit, Ņujorkā, neviens nepazīst. Lūk, cik tālu var nonākt,— viņš, pircējs un klients, dreb darbinieku un apkalpotāju priekšā. Šādas situācijas bojaja Kjoheja nervus, bet savaldīšanas viņam maksāja dārgi. Un, kamēr viņš uzturēsies valstī, kur vadošā loma pieder baltajiem, tikt vajā no šī stresa nebūs iespējams. Tādēļ, lai kur viņš brauktu, visur būs tā pati garlaicība, un tikai Japāna var dzīvot pilnvērtīgu dzīvi. Uet te neatliek nekas cils kā nodoties seksam. Vismaz nenāk prātā muļķīgas domas un reizēm var japāniski dažiem vārdiem apmainīties.

Kjohejs nav ziņkārīgs kā citi jaunieši. Viņu nekas neinteresē. Viņu nespēj aizkustināt nekada māksla. Viņš ir audzis tāda atmosfērā, kur valda krasi izteikta disproporcija starp materiālām un garīgām vērtībām, tādēļ viņa jūtas ir samaitātas. Arī Mičiko mazliet līdzinās Kjohejam, tikai viņai nav gadījies baudīt ievērojamu vecāku slavas atspulgu, un varbiit tādēļ meitene ir iecietīgākā nekā viņas ceļabiedrs.

— Tik un tā nav ko darīt. Aiziesim kaut kur,— Mičiko aicināja. Viņai likās, ka šajā viesnīcas istabā, kurā neielaužas saules stari un kuras logs nav atverams, viņa gandrīz vai smok.

— Aiziesim kaut kur... Bet kur?

— Iziesim ārā — un tad jau redzēsim.

— Mums nav kur iet.

— Es nesgēju te nīkt caurām dienām.

— Nu tad nāc šurp, pagulēsim divatā...

— Pietiekami daudz esmu gulējusi!

— Šorīt vēl nav gana.

— Apnicis... Visu nakti 110 vakara līdz rītam... Apnicis!

— Bet cik vajag, lai neapniktu?

— Paklausies, liecies mierā! Man vairs negribas.

— Tad ej viena pati, kur acis rāda.

— Lai mani ievilktu pavārtē kādi zaļknābji un cs pazustu bez vēsts?

— Nu atkal sākas gaušanās!

Pēc šādas jau pierastas ķildas viņi beidzot pieceļas, iziet no viesnīcas un bezmērķīgi klīst pa Ņujorkas ielām.

Lidmašīnas no Tokijas uz Ņujorku un atpakaļ lido ik dienas. Ņīmi pasūtīja biļeti uz tiešo reisu caur Ankoridžu un devās ccļa ar Japānas aviokompānijas «JAL» lidmašīnu piektdien, pulksten desmitos 110 rīta. Līdz Ankoridžai bija jālido septiņas stundas, tur pusotru stundu*uzpildīja degvielu un veica lidmašīnas tehnisko apskati, tad vel sešas stundas gaisā, un beidzot klāt Ņujorka. Laika starpība ir četrpadsmit stundu, tādēļ iznāk, ka lidmašīna ierodas galapunktā tajā pašā dienā ap vienpadsmitiem 110 rīta.

Kori Kjoheja apmešanās vietu Ņujorkā bija uzzinājis Morito. Ceļojumu birojā, kas organizēja Kjoheja braucienu, viņš noskaidroja viesnīcas nosaukumu. Netērējot veltīgi laiku, Morito pieteica starptautisku telefona sarunu ar šo viesnīcu un uzzināja, ka Kori Kjohejs dzīvo tur jau divas nedēļas.

Tādēļ Ņimi tā steidzās. Ja Kjohejs aizbrauks no viesnīcas, sadzīt viņa pēdas nebūs tik viegli. Bel, ja Kjoheju varēs noķert Ņujorkā, tad varbūt izdosies panākt viņa apcietināšanu.

Sarunāt ar sievu bija daudz grūtāk nekā ar firmas vadību. Vai tad varēja teikl viņai, ka jābrauc uz ārzemēm meklēt pazudušo mīļāko? Ņīmi gan bieži devās komandējumos, un šāds negaidīts brauciens nespēja pārsteigt sievu. Bet, ja viņa sadomā piezvanīt viņam uz darbu, tad viss atklāsies. Bija jāsaka sievai, ka viņš brauc ievākt informāciju sevišķi svarīgos jautājumos un tādēļ par viņa komandē jumu ir zināms tikai dažiem cilvēkiem. Kā viņam šoreiz īUKlerēja profesionālās iemaņas!

Lidojot uz Ņujorku, Ņīmi vairākkārt pieķēra sevi pie domas, ka pals apbrīno savu neparasto uzņēmību. Kaut arī viņš 1111 Fumie ļoti mīlēja viens otru, viņu attiecības nevarēja ilgt mūžīgi. Viņš nespētu viņas deļ upurēt ģimeni, sievu, bērnus, un ari Fumie nevēlējās pamest viru. Tomēr abiem lās bija īstas, kvēlas jūtas, kadas viņi pārdzīvoja pirmo reizi. Bet sabiedrībā tas tika uzskatīts par amorālu uzvedību, tādēļ bija rūpīgi jāslēpj no svešām acīm.

Patiesību sakot, šādas attiecības neprasīja no Ņīmi nekādu upuri*. Viņš bija zadzis svešu sievu un baudījis tās skaisto miesu. Tik vien! Viņa un Fumies attiecības, protams, varēja dēvēt par amorālam, bet viņi bija pieauguši cilvēki un rīkojās pēc savstarpējas vienošanās. Viņi vienkārši darīja to, kas viņiem patika. Un vēl jāņem vērā tas, ka Fumie strādaja bārā, bet tur koķetēšana ar viesiem bija profesionāls pienākums. Ja vīrs atļauj sievai strādāt tādā darbā, viņam jābūt gatavam uz visu.

Ojamada viņam nekā nebija lūdzis, bel viņš tagad aizkūlies līdz pašai Amerikai, lai kaut ko uzzinātu par Fumii. Risks bija liels Ja sievai kļutu zināms viņa ceļojuma mērķis, ģimene saceltos īsta vētra un firmas direktora uzticība arī būtu zaudēta. Vardu sakot, nekas labs nebija gaidāms. Un tomēr viņš devās šajā tālajā ceļojumā. Ņīmi pats nespēja saprast, kas viņam lēcies. Taču vienlaikus viņš bija pārliecināts, ka tieši tagad viņa rīcībā visvairāk izpaužas uzticība

sev.

Ņimi piedzima materiāli nodrošinātā ģimene, kas piederēja pie sabiedrības vidējā slāņa. Viņam pavērās tā sauktais «elites ceļš», bel ar laiku radās sajūta, ka viņš zaudē pats sevi. Viņš allaž bijis ģimenes lepnums, vecāki lika uz viņu lielas cerības. Un dēls pārspēja visu iecerēto — pirmšķirīga augstskola, pirmklasīga firma, ievērojams postenis darbā,' direkcijas īpaša labvēlība... Bet, ja lab; padomāja, visa viņa dzīve bija nepārtraukta cīņa par to, lai attaisnotu uz viņu liktās cerības. Līdz šim brīdim las viņam bija izdevies. Vai tā būs arī turpmāk? Bet tā taču ir eksistēšana citu labad, nevis viņa paša dzīve. Iegūt kāda labvēlību, attaisnot citu uzticību, nepievilt svešas cerības un visu šo laiku rāpties arvien augstāk un augstāk... Bet kas viņu gaida ceļa galā? Par to Ņimi nekad nebija domājis. Viņš bija pārliecināts, ka iet pa paša izvēlēto ce|u. Šo pārliecību satricinaja Fumie. Ņīmi negribēja pilnīgi atdoties viņas mīlestībai. Un vai viņš, visādiem pienākumiem un rūpēm pārslogots cilvēks, vispār drīkstēja nodoties mīlestībai?

Bet šī visu uzvarošā sirds un miesas bauda, kādu viņš izjuta kopā ar Fumii, un dvēseles tukšums viņas prombūtnē jauca četrdesmit gadus vecā vīrieša prātu. Viņam šķita, ka visu mūžu dzīvojis tikai citu labad un likai tagad pirmo reizi dzīvo pats savu — īstu dzīvi. Taču, mīlot Fumii, viņš nebija zaudējis nedz apdomību, nedz piesardzību. Kas zina, vai viņam vēl kādreiz laimēsies sastapt tādu mīlestību?,..

Laime nevar būt pilnīga, ja cilvēks pilnīgi nenokļūst savū jūtu varā. To viņš saprata, tikai iepazinis Fumii. Viņa dāvāja Ņlmim gan mīlestības priekus, gan bēdas. Un, par spīti tam. ka vajadzēja ievērot dažadus ierobežojumus, Fumie atklāja Ņīmiin īstas dzīves prieku, sajūsmu par dzīvi un arī sevi pašu. Bet tagad viņa ir pazudusi. Jādara viss, kas ir viņa spēkos, lai atrastu šo sievieti. Šķita, ka Ņīmi mantojis no viņas kaismi un neatlaidību.

Lidmašīna ielidoja Ņujorkā pusvienpadsmitos. Kenedija lidosta bija pārslogota, un gandrīz pusstundu viņiem nedeva atļauju nolaisties. Lidmašīna riņķoja virs pilsētas. Caur miglu un dūmiem debesskrāpju izplūdušās kontūras atgādinaja milzu dzīvnieka skeletu, kas iet bojā mašinizetās civilizācijas iztvpikojumos. Jura bija melna, netīra. Tāds pats skals no putna lidojuma paveras virs Tokijas līča un Tokijas—Jokohamas rūpnieciskās zonas, kas mūžīgi tinas dūmu un sodrēju dūmakā.

Beidzot pienāca arī viņu kārta un lidmašīna sāka nolaisties. Pēc ilgās nīkšanas gaisā nosēšanās šķita neticami ātra.

Visas formalitātes bija nokārtotas jau Ankoridžā. Ņīmi nekādas bagāžas nebija. Liekām mantām neapkrāvies, viņš iznāca no lidostas un ar taksometru aizbrauca uz pilsētu. Vispirms vajadzēja piebraukt pie Kjoheja viesnīcas un pārliecināties, vai viņš vēl dzīvo turpat. No tā būs atkarīga Ņīmi tālākā nctba. Viņam nav laika ilgi gaidīt. Kjoheja lieta jānokārto paris dienās.

Izklaiņojušies ielu burzmā, Kjohejs un Mičiko atgriezās viesnīcā. Pārak daudz viņi nestaigāja, bet nogurums bija drausmīgs. Istaba vēl nebija sakopta.

•—Lopi tādi! Kjohejs dusmojas, bet pacelt klausuli, lai stīdzētos, viņš tomēr neuzdrošinājās.

— Mums kaut kāds ziņojums.— Mičiko ieraudzīja mirgojošu sarkanu spuldzīti telefona aparātā uz naktsgaldiņa. Tas bija signāls, ka administratoram lejas halle ir kaut kas sakāms. Izejot no viesnīcas, viņiem vienmēr bija slinkums nodot dežurantam istabas atslēgu. Ta palika kabatā, tādēļ atgriežoties nebija vajadzības iet pie administratora un ziņojums netika saņemts.

— Savādi, mums Ņujorkā nav neviena pazīstama.— Mičiko domīgi nogrozīja galvu.

— Laikam būs izrakstīts rēķins.

— Nevar but. Mes samaksājām krietni uz priekšu.

— Tu doma, ka pie mums kāds būtu atnācis?

— Es neka nedomāju. Pašam jāliek skaidrībā, kas las varētu būt.

— Varbūt kāds no mūsu kompānijas atbraucis ciemos?

— Vai tu esi kadam nosaucis mūsu viesnīcu?

— Ilin nevienam.

— Kas tadā gadījumā varētu atbraukt?

— Nu tad aizej un noskaidro, kas par lietu.

— Es? Ne, es gan neiešu. Nav noskaņojuma.

— Lūdzu, aizej. Tev angļu valoda padodas labāk nekā man. Un vispār sievietei izdodas vieglāk sarunāt ar vīrieti.

— Labi, aizčāpošu Neka darīt. Dzīvoju taču tava maizē.

Kopš ierašanās Amerikā Kjohejam dūša bija pavisam sašļukusi. Sarunāties viņš nespēja un tādēļ ccntas izvairīties 110 jebkādiem sakariem ar apkārtējiem. Est viņi gāja uz pašapkalpošanās kafetērijām, bet iepirkās supermārketos. Ja bez sarunām nekādi nevarēja izlikt, Kjohejs vienmēr lika to darīt Mičiko. Meitenes angļu valodas zināšanas nebija labākas kā Kjohejam, bel viņa nekautrējās runāt, ņēma palīgā arī žestus un galu galā sapratās. Mičiko ātri iedzīvojās jaunajos apstākļos un nezaudēja možumu, bet, jo brīvāk jutās Mičiko, jo neveiklāks kļuva Kjohejs. Jau bija tik tālu, ka viņš nespēja pat pateikt taksometra šoferim, kur jabrauc.

«Es tev esmu ka pavadone aklajam,» Mičiko smējās pali par sevi.

Zinot, ka sutil Kjoheju ir bezcerīgi, Mičiko nekavēdamās devās pie administratora. Bet Kjohejs nolēma pa to laiku nomazgāties dušā. Viņš nepievērsa uzmanību izsaukumam, jo domāja, ka tā ir k|ūdišanās vai kads aizrādījums no viesnīcas direkcijas. Tieši tajā brīdī, kad viņš iznāca no vannas istabas, atgriezās Mičiko. Meitene bija gluži bāla.

— Kas tev noticis? Tev tāda seja, it kā tu būtu satikusies ar spoku.— Kjohejs nobijās, jo meitene tiešām drebēja ka drudzi.

— Jā, es likos ar spoku, ar īstu spoku...

—: Nemels niekus! Stāsti — kas nolicis? Un netrīci kā receklis...— Kjohejs uzkliedza draudzenei.

— Še, skaties pats.

Mičiko pastiepa Kjohejam to, ko visu laiku bija turējusi rokās.

— Šis te?

— Jā, jā, tas pats! Varbūt esi aizmirsis? Lācītis, tavs mīļais lācītis...

Tiešām, tas bija lācēns, Kjoheja talismans, kas bija pazudis bez vēsts taja naktī, kad viņš sabrauca sievieti. Kjohejs pazina to no pirmā acu uzmetiena.

— Kur tu viņu dabūji?

— Pie administratora.

— Kas to atnesis?

— Nezinu. Pirms stundas esot atnācis kāds japānis, palūdzis lo nodot tev un atvadījies.

— Tā arī teicis — nodot man? Varbūt kādam citam?

— Vai tu saproti, ko tu runā? Tas taču ir tavs lācis. Kam cilam var to atnest?

— Kas tas bijis par japāni? Cik vecs, kā viņš izskatījies?

— Administrators neatceras. Viesnīca esot liela, apmeklētāju daudz. Visus paturēt prātā neesol iespējams. Pie tam amerikāņiem visi japāņi šķiet cits citam līdzīgi.

— Kas un kādēļ to atnesis?

— Ka lai es lo zinu?

— Mičiko, saki jel — ko lai es tagad daru?

— Nejautā man, es nekā nezinu.

— Mičiko, man bail. Skaidrs, ka mūs izseko.

Kjohejs trīcēja lāpai kā pirms brīža Mičiko. Viņš tik tikko turējās kājās.

— Kjohej, savaldies! Liela brēka, ka tev kāds atsūtījis lāci! Kas lur sevišķs?

— Nu ka tu nespēj to aptvert! Tas ir smalks aprēķins. Nav šaubu, ka kāds ir visu redzējis, pacēlis lāci un tagad mēģinās mani šantažēt.

— Kads tu esi jocīgs, Kjohej! Šeit lāču ir Ņujorka... Kam gan ienāks prātā doma speciāli doties pāri Klusajam okeānam, lai pabiedētu tevi. Labi, pieņemsim, ka tev ir taisnība. Bet nav taču zināms, ka lu esi pazaudējis lācēnu tieši tur. Varbūt viņš lika atrasts kaut kur pavisam citur.

— Nē, tieši tur! Viss ir skaidrs. Kāds ir bijis tur un visu redzējis. Man.ir beigas. Ko lai daru?— Kjohejs bija pilnīgi zaudējis galvu. Viņš aiz bailēm tā trīcēja, it kā vajātājs jau stāvētu istabā un stieptu viņam pretī roku dzelžus.— Lai kā tas bulu, mēs nedrīkstam šeit ilgāk palikt.

— Nedrīkstam! Bet uz kurieni lai dodamies?

— Kur acis rāda. Tikai prom no Ņujorkas.

— Es vēlreiz saku — bailēm ir lielas acis. Vispirms uzzināsim, kas atnesis šo lācēnu.

— Tad jau būs par vēlu. Ja tu gribi palikt, es braukšu viens.

— Nē, viens tu nekur tālu netiksi.

— Es tevi lūdzu, brauksim abi kopā! Tu taču mani nepametīsi, vai ne?— Kjohejs žēlabaini vaimanāja.

— Ja jau tā, tad mūs abus saņems aiz apkakles. Nekā darīt, būs jāmūk kopā ar tevi,— Mičiko drūmi noteica.

Viņi sāka steidzīgi kravāties. Kjohejs nezināja, ko lai iesāk ar lācēnu — izsviest ārā nespēja, bet ņemt līdzi bija bail. Nobraukuši lejā ar mantām, abi devās pie administratora un paziņoja par aizbraukšanu. Kasieris ievadīja istabas numuru elektronu skaitļojamā mašīnā, kas acumirkli aprēķināja maksu. Kjohejs gaidīja atlikumu no iemaksātās depozitārās summas, kad pēkšņi kāds viegli uzsita viņam uz pleca.

Kjoheja priekšā stāvēja spēcīgs pusmūža japānis ar vērīgu skatieni!.

— Pēkšņi iepatikās braukt prom?— atskanēja dobja balss, kas it kā nāca no krūšu dziļumiem. Acis stingri vēroja Kjoheju un Mičiko.

— Kas t-tu t-tāds esi?— Kjohejs stostījās.

— Mani sauc ŅUni-

— Es tevi nepazīstu...

— Bet man viss ir labi zināms!

— Ko tev vajag? Esmu aizņemts. Es gatavojos...— Kjohejs apmulsa, jo saprata, ka pašam nav ne mazākās jausmas, kurp un kāpēc viņš gatavojas.

— Gribat kaut kur braukt, vai ne?— Ņīmi pateica viņam priekšā.

- Braukšu vai nebraukšu, kāda tev daļa!

Kāpēc tā jāuztraucas? Gribu jums pakalpot un neko vairāk.

— Es tevi nepazīstu, ko tu uzbāzies ar savu runāšanu!

— Toties cs jūs pazīstu labāk nekā daudzus citus. Pirmīt es atļāvos pasniegt jiuns mazu dāvaniņu — samta lācīti. Vai tas jums patika?

Kjohejs paraudzījās uz savu koferi. Vai tik lācis nav iebāzts starp mantām...

— T-tu t-tas biji, kas atnesa... Kāda velna pēc jālēlo šī komēdija?

— Tas tev pašam būtu labak jāzina.

— Ak tu t-tāds, tāds...

— Vai lācītis pieder tev?

— Nē!

— Es biju blakus istabā un noklausījos jūsu sarunu no sākuma līdz beigām. Sienas ir plāniņas, dzirdamība lieliska. Ierakstīju visu magnetofona lentē. Vai, cik Amerikā ir ērtas viesnīcas! Iespied, kam pienākas, sauja dzeramnaudu, un lu dabū jebkuru istabu, kādu vien vēlies. Jā, tev gan nelaimējās, ka blakus istaba bija brīva.

— Tu esi īsts lops!

— Kori Kjohej! Beidz ākstīties! Viss liecina pret tevi!— Ņīmi nosvērtajā balsī ieskanējās draudīgs tonis.

NOZIEGUMA VADMOTĪVS

1

Džonija Heivarda tēvs uzturējās Japānā kā amerikāņu armijas karavīrs. Tur viņš iemīlējās japanietē, un nebija nekāds brīnums, ka tai piedzima bērns. Parasti amerikāņu karavīri, atgriežoties dzimtenē, pameta savas japāņu mīļākās. Un, ja uzradās bērns, arī tas lika pamests. Gandrīz visas šīs sievietes bija prostitūtas. Pēc Savienoto Valstu armijas izvešanas šie vecāku pamestie nelaimīgie jaukteņi kļuva Japānai par sociālu problēmu.

Tikai nedaudziem laimes lutekļiem izdevās aizbraukt līdzi tēviem uz viņu dzimto zemi. Varbūt Džonijs bija viens no tiem? Kaut kādu apstākļu dēļ māte nav varējusi braukt. Viņa palikūsi Japānā, un tādēļ ģimene izira.

Iespējams, ka, atgriezies Amerikā, Džonija tēvs kādu laiku netika ziņojis, ka viņam ir bērns, un tikai pēc laulībām ar Terēžu Norvudu pieteica Džoniju reģistrēšanai kā viņa un Terēzas dēlu, viltojot bērna dzimšanas datumu. Vēlāk, kad Terēza nomira, Vilšovs Heivards, nemitīgā dzeršanā sabendējis savu veselību, būs sapratis, ka viņa dienas ir skaitītas, un laikam ierosinājis Džoniju, kas varbūt jau sen zināja, ka Japānā dzīvo viņa īstā māte, aizbraukt uz turieni un apciemot viņu. Lai dabūtu ceļanaudu, Vilšovs metas zem bagātnieka mašīnas riteņiem, un par saņemto kompensāciju Džonijs devās uz Japānu. Bel lēva pašuzupurēšanās izrādījās veltīga. Džonijs Japānā tika nogalināts. Kas to izdarījis? Kādēļ?

Kenam Šeftenam pēkšņi iešāvās prātā šausmīga doma. Vai «japāņu mamma» bija priecīga, tiekoties ar tādu necerētu un negaidītu viesi? Ja iedomājas parastas vecāku un bērnu jutās, viņai gan būtu vajadzējis priecāties. Viņas puisītis, kas bija pazudis bez, vēsts kopš tā laika, kad tēvs aizveda viņu uz Ameriku, atgriezies pie mātes jau kā stalts, pieaudzis cilvēks! Kura mate gan nebūtu laimīga un prieka pārņemta? Šis bērns, kas tika viņai atrauts un pazuda kaut kur aiz okeāna, droši vien uz miīžu palicis viņas sirdī un domās un allaž vīdējis viņas acu priekšā. Kas zina, var būt, ka viņi, cieši apskāvušies, kādu bridi nebija spējīgi izteikt ne vārda.

Bet ja pa šo laiku māte bija izgājusi pie vira un viņai ir cita ģimene? Ko tad? Jaunajā ģimenē laikam arī ir bērni. Un dzīvesbiedram nekas nav zināms par viņas pagātni. Virs mīl sievu, bērni dievina māti. Dzīve rit klusi un mierīgi. Vidēji pārtikusi un vispār kārtīga japāņu ģimene. Un tad pēkšņi ierodas melns dēliņš. Viņa, protams, zina, ka tas ir viņas dēls, kuru pirms divdesmit gadiem tēvs aizveda uz savu zemi. Zina, bet lajā pašā laikā arī nevēlas nekā zināt...

Tāda dēla ierašanās vīram būtu īsts trieciens. Arī viņas «japāņu bērni» būs satriekti. Ģimenes locck|u iztēlē rādīsies ainas no mātes pagātnes. Un tad līdz izmisumam novestā māte... «Bet vai tiešām māte, kaut ari viņa censtos nosargāt savu drošību, būtu spējīga pacelt roku pret pašas bērnu?»

Šis jautājums darīja galu Kena šaubām.

2

Izmeklēšanas grupas dalībnieki ar saspringtu uzmanību klausījās Munesues ziņojumu. Viņš domāja, ka ir pienācis laiks galīgi formulēt savu versiju.

— Saidzjo Jaso dzejoli caurstrāvo mīlestības jūtas pret māti. Cilvēks atceras, kā bērnībā viņš kopā ar māti devies pastaigā kalnos, un šis atmiņas izraisa viņā ilgas pēc mātes. Vārsmās dziļi un izjusti atainotas mātes un’bēma jūtas. Mēģināsim iedomāties, ka mate ir Jasugi Kjoko, bet bērns — Džonijs Heivards.

— Ko?— Munesues paziņojums pārsteidza visus klausītājus.

— Vārdu sakot, Džonijs ir Jasugi Kjoko ārlaulības bērns un tādā gadījumā...

— Bet tajā laika Džonijs vel nebija nācis pasaulē!

Inspektors Nasu skaļi izteica domu, kas laikam mulsināja visus

grupas dalībniekus.

— Mēs spriežam par Džonija vecumu likai pēc tā, kas ierakstīts viņa pase. Bet pilnīgi iespējams, ka Džonija tēvs ir viltojis bērna dzimšanas datumu vai arī daudz velak to reģistrējis.

— Tad jau Jasugi Kjoko, kurai tagad ir četrdesmit, dzemdējusi D/oniju gandrīz nepilnu sešpadsmit gadu vecumā...

— Domāju, ka Jasugi patiesais vecums nav sevišķi pārliecinošs lakts.

-— Tātad ārzemnieks, kas pavadīja Jasugi, bijis...

— Džonija tēvs un viņas toreizējais vīrs...

—...kas nezināmu iemeslu deļ aizvedis uz Ameriku tikai Džoniju...

Laikam gan. Un pēc vairāk nekā divdesmit gadiem Džonijs ieradās Japānā, lai apmekletu savu īsto māti.

— Varu iedomāties, kāds pārsteigums tas bija Jasugi Kjoko!

Nedomāju, ka viņa bija likai pārsteigta. Kori Johejs, protams,

neka nezina par sievas pagātni. Ja viss atklātos, piedošanas nebūtu. Padomājiet paši — visu cienījamā, vienreizējā Jasugi Kjoko kundze jaunība sapinusies ar nēģeri un dzemdējusi jaukteni. Turklāt pēc dokumentiem viņa nav bijusi precējusies. Tātad viņas toreizējais dzīves veids ir pilnīgi noskaidrots. Bet slavenajai komentētājai Jasugi Kjoko daudz bīstamāks liktos viņas karjeras sabrukums neka vīra dusmas. Ja atklātos, ka viņa ir ārlaulības melnādaina zēna māte, televīzija droši vien ar kaunu padzītu savu mīluli un šaustītu viņu no tiem pašiem ekrāniem.

— Tātad Džoniju nogalinājusi Jasugi Kjoko?— Nasu acis iezibējās.

Aizdomas ir ļoti lielas 1111 pamatotas.

— Bet tad jau māte ir nogalinājusi savu dēlu.

— Ko nozīmē «savu dēlu»? Bērns tika šķirts no viņas jau agrā bērnībā. Turklāt Džonijam ir melna āda, un vispār nav zināms, vai viņai bijušas pret zēnu mātes jūtas. Un nu pēkšņi Džonijs ierodas gluži negaidīti, stādās priekšā kā viņas dēls, tādējādi liekot Jasugi saprast, ka viņa ierašanās nozīmē visas ģimenes sabrukumu un viņas pašas bojāeju. Līdz ar to atbraucējs kļūst par nīstamu personu.

— Kāds sakars ir starp Saidzjo Jaso dzejoļiem un Jasugi attieksmi pret dēlu?

— Man staslīja, ka jau pirms kara Kiridzumi karstajos avotos «Dzejolis par salmu cepuri» bijis iespiests uz salvetēm un reklāmas izdevumiem. Kad Jasugi ar viru un dēlu ieradās Kiridzumi, viņa varēja izlasīt šo dzejoli, tas viņai būs iepaticies, un viņa būs iztulkojusi tā saturu vīram un dēlam. Tas iespiedās Vilšova atmiņā, un, kad zēns paaugās, tēvs pastāstīja viņam, kā visa ģimene trijata reiz braukusi uz Kiridzumi. Viņš atcerejas arī dzejoli, kura aprakstītas šis vietas. Džonija agrās bērnības atmiņās būs saglabājies mātes tēls no tā laika, kad viņi uzturējās Kiridzumi. Tēva atstāstītās vārsmas dēlam bija tas pats. kas mātes glāsti un apskavieni, un galu galā šī dzeja ataicināja Džoniju uz Japānu.

— Nu, bel ka īsti ir ar to dzejoju krājumu? Laikam las tiešām bijis Džonijs, kas aizmirsis grāmatiņu taksometrā.

— Acīmredzot Jasugi Kjoko, atgriežoties 110 Kiridzumi, bija nopirkusi un uzdāvinājusi lo bērnam. Tādejādi šīs vārsmas patiešām kļuva zēnam par mātes simbolu.

— Tas ir tāds saldi sērīgs stāsts, ka dels atbraucis 110 Amerikas, lai satiktos ar neaizmirstamo mainiņu, bet māmiņa paņem nazīti — un šņāks... Nudien jauki!

— Jasugi ir divi bērni japāņi. Kas tas viņiem būtu par triecienu, ja viņi uzzinātu par mīļās mātes apšaubāmo pagātni un tnclnadaina brāļa esamību! Lai nosargātu šos abus bērnus, viņa nogalināja dēlu jaukteni.

Visus klātesošos nomāca Munesues uzburtā gandrīz vai fantastiska aina.

— Nudien, par Jasugi Kjoko radies ne mazums aizdomu, tikai pierādījumu nav.— Nasu smagi nopūtās.— Visas ģimenes brauciens uz Kiridzumi ir tikai pieņēmums. Nevienam nav skaidri zināms, vai Jasugi Kjoko tiešām tur bijusi. Munesues versijai par labu nak tikai Jasugi apgalvojums, ka viņa nekad un neka nav dzirdējusi par Kiridzumi, lai gan pali atklāti satraucās par Saidzjo Jaso dzejoli, kurā pieminēts šis ciematiņš. Tas ir ļoti aizdomīgi. Bet iespējams ari, ka viņa nezina visu dzejoli. Gadās taču, ka cilvēks atceras tikai kādu rindiņu vai pantiņu. Atklātnītē, kas adresēta Omuro Josino, ar Nakajamas Tanes roku bija rakstīts par cilvēku «no mūsu dzimtās vietas», bel nav nekāda pamata domāt, ka te minēta tieši Jasugi Kjoko. Visi Munesues pieņēmumi balstās uz to, ka X ir Jasugi. Uz šādiem pieņēmumiem dibinātā Munesues versija tiešām apvieno daudzus atsevišķus faktus, un tādejādi rodas iespaids, ka Jasugi tiešām ir vainīga. Bet, atklāti runājot, tas nav nekas cits kā izmeklēšanas grupas subjektīvs viedoklis.

— Vajadzētu izpētīt Jasugi pagatni un pierādīt viņas alibi,— Jamadzi meklēja atbalstu pie Nasu.

— Protams.

— Bet, ja arī pārliecināsimies, ka Jasugi nav droša alibi, tas mums tik un tā neko nelīdzēs,— iebilda Kavaņisi.

Parasti alibi jānoskaidro tajos gadījumos, kad rodas pārāk daudz aizdomu. Ja alibi nevar pierādīt cilvēks, kuram ar izmeklējamo lietu nav nekāda sakara, tas vēl ne par ko neliecina. Izmeklēšanas orgāni var celt apsūdzību tikai tad, ja ir uzkrāts pietiekami daudz materiāla, kas apstiprina aizdomās turamās personas vainu. Pašreizējā stadijā policijai vajadzēja domāt par nopietnu tālāko izmeklēšanu, un drīz vien jauni fakti atklājās tur, kur nevienam nenāca ne prātā los meklēt.

Tikko Munesue bija ieradies darba, dežurants ziņoja, ka viņu Haida apmeklētājs. Parasti policijā daudz apmeklētāju ierodas tādos brīžos, kad tiek izmeklēta kāda svarīga lieta. Bet kas gan varētu nākt lik agri? Iecirknī vēl neviena darbinieka nebija.

— Jus meklē jauna meitene. Nedod viņas jums mieru!— Dežurants pasmīnēja. Munesuem nebija ne jausmas, kam viņš būtu vajadzīgs. Iegājis uzgaidāmā telpa un ieraudzījis meiteni, kas nāca viņam pretim, Munesue nespēja apvaldīt izbrīnu:

— Ak tu tā esi!

Taņī Šinko 110 Jacuo veikli paklanījās un aplaizīja apkaltušās lūpas.

— Kāpēc tik agri? Vai tevi vēl arvien vazā las lietas dēļ?

— Lūdzu, piedodiet. Es laikam traucēju jums strādāt. Bet, ziniet, mani padzina...

— Padzina?

— Ja. protams. Jasugi kundze atbrīvoja mani 110 darba.

— Tad nu gan. U11 par ko viņa tevi atbrīvoja?

Pati nezinu. Saimniecei laikam nepatika, ka es toreiz iejaucos.

— Kāpēc tu saki — iejaucos? Tu taču neizdarīji neka slikta. Tieši otrādi, palīdzēji policijai. Aizturēji noziedznieku.

— Lūk, tieši to es laikam nedrīkstēju darīt. Rīkojos pēc policijas norādījumiem, bet saimniece saērcinājās. Apgalvo, ka viņas vardu nekādā gadījumā nedrīkstot iejaukt policijas darīšanās.

— Saimnieks taču pats izsauca policistus?

— Bel viņa saka — nav ko bizot uz policiju un melst, ko nevajag.

— Un tādēļ tevi padzina?

— Jā. Turklāt — es it kā nemaz neesot pieņemta darbā. Esot pati atbraukusi un palikusi. U11 tagad, kad man parādīja durvis, es nedrīkstu iebilst ne vārda.

— Ko tu turpmāk darīsi? Vai tev ir kur palikt?

Munesue aplūkoja Sinko. Viņai mugurā bija lā pali blūzīte krievu krekla slilā un tie paši svārki. Tikai tagad viņa turēja rokās divus koferīšus. Toreiz Munesue brīnījās, cik ātri meitene piesavinājusies lielpilsētas manieres, bet tagad viņa izskatījās nožēlojama. Laikam tādēļ, ka bija zaudējusi darbavietu.

Atsūtīt šādu bezpalīdzīgu meitēnu Tokijas burzmā ir tas pats, kas iedzīt pliku aitiņu vilku barā.

— Kori kungs mani pažēloja. Teica, ka es varot strādāt viņa kantorī.

— Tas atrodas kādā viesnīcā Sindzjuku, vai ne?

— Jā. Saimnieks ir noīrējis man istabu tajā pašā viesnīcā. Tas ir ļoti labi. Tādēļ esmu atnakusi atvadīties no jums. Tagad dzīvošu tālu prom, im laikam vairs negadīsies būt šajā pusē...

— Paldies par uzmanību. Patīkami dzirdēt, ka tev ir laimējies iekārtoties cita darbā.

— Jums taisnība. Kad viņa mani padzina, es tiešām nezināju, ko iesākt. Atgriezties Jacuo nav jēgas. Esmu nolēmusi — atgriezīšos tikai tad, ja nevarēšu neko iemācīties vai būšu nomirusi.

— Lieliska apņēmība. L'n ko tu gribi iemācīties?

— Ir daudz dažādu lietu. Vispirms iepazīšos ar pasauli, paplašināšu savu redzesloku. Esmu vēl jauna, gribētos vēl daudz ko pamēģina!.

— Pareizi. Jaunībā vajag mācīties. Bet tikai neaizmirsti, ka sevi arī jasargā. Jaunība otrreiz vairs neatgriezīsies.

Munesue apzinājās, ka viņa vārdi skan pārāk pamācoši, un viņam kļuva neērti. Varēja nodomāt, ka viņš šaubās par meitenes godīgumu.

— Es jūs saprotu. Sargāšu to, kas mūžā dots tikai vienu reizi.

Taņī Sinko balss intonācija liecināja, ka meitene nojautusi viņa

vārdos apslēpto domu.

Tad Munesue pēkšņi atskārta, kas neliek viņu mierā visu sarunas laiku. Vai tikai Jasugi Kjoko nav padzinusi Taņī Sinko tādēļ, lai dabūtu viņu prom no Kodzimači iecirkņa, kur tiek izmeklēta Džonija slepkavība? Jasugi droši vien ir dzirdējusi, ka Sinko pazīst policistus, kas bija ieradušies Jacuo, un nu ir nobažījusies, ka kalpone neizpļāpā ko lieku. Tādēļ Jasugi pasteigusies nosūtīt meiteni uz vīra biroju Sindzjuku rajonā. Ja būtu viņas spēkos, viņa droši vien aizsūtītu Sinko atpakaļ uz Jacuo.

«Jasugi Kjoko nepatīk, ka Taņī Sinko sapinusies ar policiju. Tātad kundzei ir kas slēpjams,» Munesue nodomāja.

— Izmeklētāja kungs, kas jums lēcies? Kāpēc tik barga seja?

Sinko balss iztraucēja Munesues pārdomas.

— O-Sina, man ir viens lūgums.

— Lūgums? Kads lūgums?— Sinko naivi jautaja, šķielējot uz

t

Munesui.

— Vai tu nevarētu man palīdzēt noskaidrot vienu lietu par Jasugi kundzi? »

— Ko viņa tādu savārījusi?— Sinko acis iezibējās ziņkāres uguntiņas.

— Neko sevišķu. Bet, lūdzu, pārāk neiekarsti.

— Nu, ja neko sevišķu, tad nav ko runāt.

— Bet, pēc tavām domām, viņa ir spējīga...

— Protams. Saimnieces ārējais izskats nemaz neatbilst viņas apslēptajai būtībai. Televīzijā un žurnālos viņa parādīta kā skaista, gudra, laba sieva, gādīga māte—īsts paraugs visiem. Bet mājās rūpējas tikai par sevi. Vīrs un bērni ir pamesli kalpoņu ziņā. Dēls un meita viņu vispār neinteresē jau no dzimšanas. Ne reizi pati nav «'dienu gatavojusi vai kādam veļu izmazgājusi. Toties prot sevi paradīt visai Japānai kā paraugsievu un māti. Jocīga padarīšana...

Ko tu viņai tā uzbrūc?

Nelikās, ka Sinko tādā veidā censtos atmaksāt par izraidīšanu. Acīmredzot nepatika pret Jasugi Kjoko meitenei bija radusies jau pašā sākumā. Vēl jo labāk.

Ko jūs vēlējāties noskaidrot?— Sinko ieinteresēta raudzījās uz. Munesui.

— Man jānoskaidro, kur Jasugi Kjoko... tas ir, Jasugi kundze... bijusi septiņpadsmitajā septembri un divdesmit otrajā oktobrī.

— Septiņpadsmitaja septembri un divdesmit otrajā oktobrī? Bet kas tajās dienās noticis?

— Šie dati vajadzīgi, lai noskaidrotu kādu lietu. Vārdu sakot, mani interesē, ko viņa darījusi laikā no astoņiem līdz deviņiem vakarā septiņpadsmitajā septembri un ap sešiem no rīta divdesmit otrajā oktobrī.

— Tādēļ jus bijāt atbraucis uz Jacuo?

— Iespējams, ka tādēļ...— Munesuem bija jāpiekrīt meitenes minējumam.

— Saprotu. Jāpierāda alibi, vai ne?— Sinko acis kvēloja ziņkārē, un, kamēr Munesue vilcinājās ar atbildi, Sinko turpināja čalot:

- Ja ko uzzināšu, tūlīt paziņošu jums. Gan jau es noraušu no viņas sejas to viltus masku!

— Esi mierīga, Sinko, neaizraujies! Jasugi kundze nav neko...

— Labi, labi. Man viss ir skaidrs. Aiziešu uz kādu lasītavu un pašķirstīšu vecas avīzes. Gan jau pati noskaidrošu, kas noticis septiņpadsmitajā septembri un divdesmit otrajā oktobrī. Un ne tikai to vien. Jau pēc uzraksta uz plāksnītes pie durvīm var nojaust, ko jūs te izmeklējat.— Sinko ar zodu pamāja uz izmeklēšanas nodaļas pusi. Jā, šī meiča bija daudz atjautīgāka, nekā likās sākumā, kad vispirms dūrās acīs viņas šķietamā vieglprātībā.

— Tikai, lūdzu, nestāsti nevienam par manu lūgumu!

— Esiet mierīgs! Citādi iznāks, ka nododu savu saimnieci. Labāk jau klusēt.

— Nu tad man vairs nav ko piebilst. Tikai rīkojies tā, lai Jasugi kundze nekā nenojauš.

Munesue daudz necerēja uz Sinko palīdzību, bet jau pēc divām dienām atskanēja telefona zvans.

— Noskaidroju,— meitene teica, smagi elsdama klausulē.

— Jau noskaidroji?— Munesue nebija gaidījis tik ātru atbildi.

— Septiņpadsmitajā septembrī viņa it kā bijusi mājās. Bet tas nav visai precīzi.

— Bijusi mājās?

— Par šo datumu nav nekādu piezīmju.

— Vai tad viņai viss ir pierakstīts?

— Ja viņai jādodas kaut kur ārpus mājas, tad tas tiek atzīmēts Uet. ja nekādu pierakstu nav, tad viņa bijusi mājas.

Un kas notika divdesmit otrajā oktobrī?

— Par šo dienu ir ierakstīts.

Patiesi? Un uz kurieni viņa devusies?

Iepriekšējā dienā, divdesmit pirmajā oktobrī, Takasaki pilsētā notikusi sapulce, kurā piedalījies pats Kori kungs. Viņa braukusi kungam līdzi.

Ko tu saki? Vai tiešam uz Takasaki?— Munesue iekliedzās.

Kas tur tik savāds? Kāpēc jus tā kliedzat? Gandrīz vai nobijos.

Piedod. Tā ir ta pati Takasaki, kas atrodas Gummas prefektūrā? '

— Vai ir vel ari cita Takasaki?

— Nav, nav. Saki —vai tavas ziņas ir pavisam drošas?

— Ziņas ir pavisam precīzas. Tas ir ierakstītas Kori kunga kalendārajā plānā.

— Ak jā, tu taču strādā Kori Joheja kantorī.— Munesue kļuva domīgs. No Takasaki līdz Jokogavai nav pat trīsdesmit kilometru. Tātad tās dienas priekšvakarā, kad Nakajama Tane gaja bojā pie Kiridzumi aizsprosta, Jasugi Kjoko atradusies Takasaki, tas ir, trīsdesmit kilometru attālumā 110 nolikuma vietas.

Paklau, Sinko! Vai saimnieki divdesmit pirmajā oktobri palika pa nakti Takasaki? Vai varbūt viņi atgriezās Tokijā jau taja pašā dienā ?

Nē, pārnakšņojuši Takasaki. Sapulce notikusi pilsētas kluba trijos dienā un tad, pēc pārtraukuma, septiņos vakara. Pēc sapulces vēl bijušas pārrunas ar pilsētas iedzīvotājiem, un nakti viņi palikuši viesnīcā «Karasugava*. Tas viss ierakstīts piezīmju blokā.

— Tu man esi ļoti palīdzējusi, paldies!

— Nav par ko. Man šī lieta šausmīgi patīk. Varbūt es ari kļūšu par izmeklētāju?-»- Sinko teica un daudznozīmīgi piebilda: Bet es zinu vel kaut ko...

— N11. ko tad tu zini?

— Tajā pašā diena no aizsprosta Macuīdas ciematā nokritusi un nositusies vecenīte Nakajama Tane. Bet viņa ir tā pati Nakajama Tane, par kuru uzzināt jus bijāt atbraucis uz Jacuo. Vai nav taisnība?

— Tu nu gan esi...

— Un no Takasaki Macuīdu var ar roku aizsniegt...

— Tu nu gan esi īsts detektīvs. Tikai nejaucies tālāk šaja lietā!

— Ja jums būs vel kas vajadzīgs, lūdzu, ziņojiet. Palīdzēšu ar lielāko prieku,— atvadoties satraukti teica Taņī Sinko.

TRŪKSTOŠAIS PIERĀDĪJUMS

1

Jo tuvāk nāca ciemats kalna pakājē, jo mazāk iespēju atlika. Viņam visu laiku likās, ka varbūt tālāk radīsies kāda piemērotāka vietiņa, tādēļ viņš jau vairākkārt bija atlicis savu nodomu. Bet ceļš, kā par spiti, veda lejup, un apvidus kļuva arvien klajāks.

— Žēl, ka ceļš ved lejup. Te ir tik skaisti!— vientiesīgi teica Arai Masajo, kurai nebija ne jausmas par Kavamuras slepenajiem nodomiem.

— Apstāsimies šeit, atvilksim elpu,— Kavamura piedāvāja, vēlīgi lūkodamies apkārt.

Priekšā pletās ne visai bieza kriptomēriju birzs. Diezin cik ideāla ši vieta nebija. Bet, ejot tālāk, aizvien tuvāk būs ciemats, un tad šāda iespēja zudis uz visiem laikiem.

Bet kādas pūles bija jāpicliek, lai atvilinātu meiteni līdz šejienei! Diezin vai vēl kādreiz radīsies iespēja divatā doties šādā pārgājienā. Nākamgad abi beigs augstskolu. Kavamura zina, ka viņam būs jāstrādā otršķirīgā firmā. Bet Masajo izies pie vīra. Līgavas lūkošana jau notikusi, viss jau ir norunāts, un kāzas būs tūlīt pēc izlaiduma.

Kavamura negribēja, lai citi zinātu par šo «ekskursiju», tādēļ nosauca to par grupas pārgājienu. Kavamura un Masajo bija privātas Tokijas universitātes studenti. Abi mācījās vienā grupā un visus četrus gadus aktīvi darbojās «Zinātniski pētnieciskajā tūrisma sekcijā».

Šis sekcijas zinātniskais nosaukums nebūt nenozīmēja, ka tā veiktu speciālus pētījumus. Pulciņā bija apvienojušies tūrisma cienītāji, kas laiku pa laikam devās pārgājienos. Reizēm viņi izdomāja saviem izbraucieniem skanīgus nosaukumus, piemēram, «Jaunas tendences ceļotāju aprindās masu tūrisma laikmetā» vai arī «Pārgājiens pārdomām, kāds tu esi», bet aiz šīm skaistajām devīzēm slēpās vienkārša vēlēšanās pavadīt laiku jautrā sabiedrībā.

Kā gan citādi varētu ceļot kopā ar kursa biedrenēm, ja nebūtu šāda kluba? Arī meitenes neiebilda pret braucieniem kopā ar puišiem ceļotāju pulciņa ietvaros. Un vecākiem bija mierīgs prāts — tomēr sabiedrisks pasākums.

Arai Masajo, kas izcēlās ar mūsdienīgu skaistumu un staltu, samērīgu augumu, bija šā ceļotāju pulciņa elks. Pārgājienus organizēja dažādus — gan viss pulciņš kopā, gan individuāli, gan nelielās grupiņās. Un ikreiz, kad pieteicās Arai Masajo, arī daudzi puiši labprāt piebiedrojās. Bet, ja viņa ceļoja individuāli, tad gandrīz izcēlās kautiņš par tiesībām braukt kopā ar šo meiteni.

Stacijā, lai viņus pavadītu, ierādās gaiulnz visi puiši. Viņu starpā norisinājās slēpta sacensība — kuram biežāk izdosies ce|ot kopā ar Masajo.

Tomēr vistuvākais viņai bija Kavamura. Viņi taču mācījās vienā grupā. Ja nesatikās kluba, tad auditorijā vienmēr bija kopā. Arī audito'rijā Masajo uzskatīja par elku, kuru pielūdza visi studenti, 1111 Kavamuram arī šeit bija priekšrocība — viņi taču nodarbojās viena sporta pulciņā.

Masajo laikam to neapzinājās, toties Kavamura pilnā mēra izmantoja savu «dubulto saikni» ar meiteni.

Gan tūristu pulciņa dalībnieki, gan kursa biedri atzina Kavamuras pirmtiesības šajā joma. Taisnību sakot, tas nebut nenozīmēja, ka meitene izturētos pret viņu labvēlīgāk nekā pret citiem. Bet visi domaja, ka Kavamura stiprāk iemīlējies Masajo nekā pārējie.

Visus četrus gadus viņš pilnībā izmantoja savas privilēģijas. Ja Masajo devās pārgājienā, līdzi gaja arī Kavamura. Ja ceļojumu organizēja Kavamura, viņš par katru cenu panāca, lai dalībnieku vidu būtu Masajo; nevienam citam pulciņa dalībniekam nebija tiesību «monopolizēt» šo elku. Vienīgais izņēmums bija Kavamura. Meitene pati laikam gan nekad nebija nopietni novērtējusi savas jūtas pret Kavamuru, tomēr allaž izturējās ļoti sirsnīgi un nekad nevairījās no viņa sabiedrības. Viņi bija labi draugi. Bet draudzība starp vīrieti un sievieti neuzliek nekādus pienākumus. Kad Kavamuras draudzīgās jūtas parauga mīlestībā, meitene lo vienkārši nepamanīja.

Masajo labprāt devf.s pārgājienos kopā ar Kavamuru un pilnīgi uzticējās viņam, jo nesaskatīja viņā vīrieti. Četrus gadus, kopš viņi draudzējās, Kavamura ne reizi nepalaida rokas. Tas neliktos savādi, ja meitene būtu viņam vienaldzīga. Bet viņš bija iemīlējies viņā līdz neprātam. Un viņa slēpto, vienpusējo mīlu nedrīkstēja pamanīt. Viņš nekad nerunāja ar Masajo par savām jūtām. Viņi bija pārāk labi draugi, lai par io runātu. Bet, ja cilvēki ir labi draugi, tad atzīšanās nav iespējama.

Kavamura saprata, ka Masajo izmanto viņu tikai kā miesassargu. Kad viņš bija blifkus, cili vīrieši savaldījās un izturējās pret meiteni vienīgi kā pret «ceļojumu princesi», tādejādi viņa bija pasargata no briesmām, kādas reizēm rada pargalvīgi jaunības prieki. Viņa pilnībā baudīja dzīvi un tagad gatavojās jaunam posmam. Viņas līgavainis bija beidzis Tokijas universitāti un piederēja pie vadošas tirdzniecības firmas elites. Pēc kāzām viņa drīz vien aizmirsīs gari Kavamuru, gan pārējos jaunības draugus.

«Tātad mēs esam sargājuši Masajo viņas nākamajam vīram!» — tāda doma laikam nodarbināja visu meitenes draugu prātus. Viņi ar dziļu nožēlu uzņēma vēsti par Masajo gaidāmajām kāzām. «Tā jau ir liegšana no rēķina samaksasl» teica viens no studentiem, kas bija iemīlējies Masajo, un viņa vārdi ļoti labi atklāja ari visu pārējo puišu noskaņojumu.

Masajo bija tūristu pulciņa karaliene, un gandrīz visi tā dalībnieki klusībā sapņoja par viņu. Bet karaliene mierīgi un vienaldzīgi uztvēra viņu dažādās uzmanības izpausmes un tagad jau bija ar mieru šķirties no visiem draugiem. Šie jaunieši, kas lidinājās viņai npkārt, var ilgoties pēc viņas, cik tīk, bet neviens no viņiem nav materiāli nodrošināts. Neviens no viņiem, iestājies darbā, nespēs nodrošināt viņai karalisku dzīvi. Vai viņiem ir tiesības sapņot par laulībām ar tādu meiteni kā viņa? Un meitenes izvēle skaidri pierādīja, ka karaliene nedomā saistīt savu likteni ar zemu atalgotu kalpotāju iesācēju. Tādēļ viņa pievērsa uzmanību Tokijas universitātes absolventam. Karaliene vēsu prātu nosprieda, ka studiju biedri, ar kuriem viņai palika kopā doties pārgājienos, ir viens, bet dzīvesbiedrs jau pavisam kas cits.

«Nekas viņai neiznāks!» Kavamura klusībā nolēma. Ja Masajo būtu izvēlējusies kadu no viņu kopejiem draugiem, viņš, protams, to smagi pārdzīvotu, bet galu galā tomēr samierinātos. Bet ar viņas vēso aprēķinu viņš nespēja samierināties. Tik viegli pamest jaunības draugus, kas visu laiku viņu sargājuSi, un aizskriet pie kaut kāda izlēcēja! Protams, var jau viņu saprast. Tomēr viņai gan vajadzēja iedomāties, ka viņas rīcība apvaino draugus, kas visus šos gadus tik uzticīgi bija viņu mīlējuši. Tik nicinoši atraidīt mīļus biedrus, kas dalījušies ar viņu visos studentu dzīves priekos un bēdās, tikai tādēļ, lai varētu apprecēties ar karjeristu, kuru viņa pat lāgā nepazīst! Atdoties vīrietim tikai tāpēc, ka viņš var nodrošināt pārticīgu dzīvi! Kavamura nespēja samierināties ar tik zemisku rīcību.

«Kas gan tur liels, ka viņš beidzis Tokijas universitāti? Maks laikam biezs. Visiem šiem elites pārstāvjiem prālā ir viena vienīga doma — kā taisīt karjeru. Bet patiesībā viņi ir garlaicīgi cilvēki. Ļaut sevi savaldzināt ar skaistas dzīves solījumiem un pārdoties kā īstai staigulei... Bet, lai gan Masajo ir pa prātam tāds darījums, pirmais tomēr būšu es!» Kavamura nolēma. Bija sāpīgi apzināties, ka viņš uzticīgi sargājis Masajo tikai tādēļ, lai viņa kļūtu par sievu nožēlojamam karjeristam. Un, cenšoties neizrādīt savu aizvainojumu, viņš uzaicināja Masajo doties pārgājienā divatā.

Sākumā viņa svārstījās, bet pēc tam piekrita aicinajumam: «Labi, lai tas ir mans pēdējais pārgājiens, lai paliek piemiņa no studentu dzīves!»

Viņa šaubījās ne jau tādēļ, ka baidītos doties ekskursijā divatā ar Kavamuru. Viņa bažījās par līgavaini. Biis neērti, ja viņš uzzinās, ka

Masajo bijusi kalnos divatā ar vīrieti, kaut ari tas ir tikai »nekatras dzimtes» studiju biedrs.

Kavamura ierosināja doties uz Okutamu, kur stiepjas astoņsimt metru augsta kalnu grēda, un uzkāpt Sengena virsotnē. Maršruts nebija grūts, bel satiksme ar'šo rajonu bija neērta, tādēļ tiiristi sevišķi necienīja šos kalnus. Darbdienās tur vispār nebija nevienas dzīvas dvēselēs. Vārdu sakot, ideāla vietiņa Kavamuras plāna īstenošanai.

Šis plāns bija Joti vienkāršs — ievilināt Masajo tālāk kalnos un iegūt viņu ar varu. Lai raud un sauc — tik un tā neviens nedzirdēs. Sūdzēties pēc tam neskries, jo nav tik dumja, lai nesaprastu, ka no tā pašai būs vēl lielāks ļaunums. Redzot, ka nav kur sprukt, droši vien neko daudz nepretosies. Tas būs viņu abu noslēpums, un lai tad pēc tam precas. Varen smalki izdomājusi to precēšanos, ladēļ visai iespējams, ka šāds jaunības noslēpums arī viņai sagādās prieku. Lai nu kā, bet aizmukt viņai neizdosies, un būs pieredze visam mūžam.

Kā jau varēja paredzēt, darbdienā kalnos neredzēja neviena ceļotāja. No Sengena virsotnes pavērās brīnišķīgs skats uz Okutamu. Masajo bezrūpīgi priecājās par dabas skaistumu, pat neiedomājoties, ka viņai varētu kas draudēt kalnu krūmājos vai kriptomēriju biezokni, kur Kavamura pacentīsies izmantot savu spēku. Un, lai gan medījums jau pats bija ielidojis tiklā, Kavamura vēl arvien neuzdrošinājās ļaut vaļu saviem instinktiem. Kamēr viņš vilcinājās, ceļojums jau tuvojās beigām.

«Vairs nav ko gaidīt,» Kavamura nolēma un aicinaja meiteni uz kriptomēriju birzi kalna nogāzē.

— Dzirdi, tur burbuļo strautiņš,— viņš teica un aiz rokas ieveda Masajo birzī.

— Bet man nemaz negribas dzert,— meitene atbildēja.

— Noinazgasimies avota ūdenī.

— Jā, tā ir laba doma. Esmu ļoti nosvīdusi.— Masajo gaja līdzi Kavamuram.— Cik te ir vēsi un patīkami!

Masajo, apsēdusies pie strautiņa, pievēra acis saules staros, kas lauzās cauri koku zariem. Saule cepināja spēcīgi, un meitenes vaigi bija jau krietni iedeguši.

«Tagad vai nekad!» Kavamura centās apvaldīt satraukumu.

— Masajo!— viņš vērsās pie meitenes, un viņa balss griezīgi skanēja birzs klusumā.

— Kas ir?— Viņa pagriezās pret Kavamuru.

— Es tevi mīlu.

— Es arī tevi mīlu.

Masajo acīmredzot nebija sapratusi, kādu nozīmi Kavamura ielicis vārdā «milu».

— Es jau sen gribu tevi iegūt.

Ko lu runā?— Meitene iesmējās, un viņas smiekli liecināja, l>:i viņa neuztver teikto nopietni.

Atdodies man!

Kas tie par jokiem?

- Es nemaz nejokoju!— Puisis strauji pielēca kājās.

Kavamura, kas tev lecies?

No meitenes sejas nozuda smaids, bet viņa nebija izbijusies. Tikai apjukusi. Viņas draugs, kuru viņa visu laiku bija uzskatījusi par nckatras dzimtes būtni, tagad parādīja sevi gluži citādu. Kavamura metās viņai virsū. Viņš centās nogāzt Masajo zeme.

— Liecies mierā, es tevi lūdzu!— Meitenes acis iezibējās bailes.

— Ja klusēsi, neviens nekā neuzzinās. Atdodies...

— Ne par ko! Tu esi īsts lops... Palīgā!...

Masajo izmisīgi pretojās. Kavamura, kas nebija gaidījis tādu pretsparu, apjuka. Viņš bija domājis, ka meuene tikai sākumā mazliet patielēsies un tad draudzības vārdā padosies. Bet, šķiet, viņš bija smagi kļūdījies.

— Nu ko tu māžojies? Pateiksi, ka esi pāris reižu pārgulējusi ar citu. Kas tur sevišķs?

Masajo pretošanās satracināja Kavamuru. Kam viņa taupa savu nevainību? Lai izdevīgāk varēlu sevi pārdot? Cik neķītri ir šadi aprēķini!

Viņš juta gandrīz vai naidu pret meiteni, un dusmu uzplūdi vairoja viņa apņēmību. Nav vairs ko žēlot. Spēks it kā dubultojās. Upura pretošanās pamazam apsīka. Tad Kavamura pēkšņi iekliedzās. Masajo bija iekodusi viņam rokā. Sāka tecēt asinis. Aiz sāpem Kavamura palaida meiteni vaļā, un Masajo netērēja laiku veltīgi. Ar spēku atgrūdusi Kavamuru, viņa metās bēgt. Lejup pa kalna nogāzi, nemeklējot ne cc|u, ne taciņu. Viņa nebaidījās nomaldīties, jo te taču nebija nekāds aizlaists nostūris. Kaut kur kalna pakājē jābūt ciematiņam. Masajo lauzās cauri biezoknim. Zari šaustīja seju, bet viņa nejuta sāpes. Priekšā knimos kaut kas sakustējās. Trokšņa izbiedēti, augšup ka melnas ēnas uz visām pusēm šāvās putni. Bet nākošajā mirklī meitene apstājās kā sastingusi, lai gan aizmugurē bija dzirdama vajātāja soju dunoņa. Masajo pašķira krūmus un, griezīgi iekliegusies, metās atpaka) — pretim varmākam.

Tokijas pievārte, Ņisilamas apriņķī, Hinoharas ciemata tuvumā, divdesmit trešajā novembrī ap pulksten trijiem dienā jauniešu pāris, pastaigājoties mežā, uzgāja satrūdējušu sievietes līķi.

Izbiedētie jaunie cilvēki aizskrēja uz ciematu, kura iedzīvotāji tūlīt sazinājās ar tuvāko policijas iecirkni. Dežurējošais policists paziņoja uz lcukaiči pilsētiņu, bet pats kopā ar puisi devās uz notikuma vielu. Meitene, kas vēl arvien nespēja atjēgties no satraukuma, palika ciema ļaužu aizgādnība.

Līķis, liekas, bijis aprakts, bet klejojoši suņi un meža zvēri izkārpījusi to no bedres. Putnu saknābātais līķis izskatījis šausmīgi. No policijas pārvaldes ieradās izmeklētājs un eksperti. Pēc notikuma vietas apskates liķis tika nogādāts uz Icukaiči morgu.

Diena jau gāja uz vakarpusi, tādēļ izmeklēšanu allilca līdz nākamās dienas rītam, bel nolikuma vietā atstāja sargposteni.

Līdz ar līķi iika atrakta sieviešu rokassomiņa, pēc kuras satura izdevās noskaidrot bojā gājušās sievietes personību. Tā bija divdesmit sešus gadus vecā Ojamada Fumie. Viņas adrese — K. pilsētā, Mijamaes ielā Nr. 48. Bez vēsts pazudusi ap divdesmit sesto septembri, par ko liecināju vīra iesniegums policijā ar lūgumu par viņas meklēšanu.

Policija sazinājās ar piederīgajiem un sarīkoja līķa identificēšanu. Ieraudzījis līdz nepazīšanai sakropļoto sievas līķi, virs spēja nesakarīgi nomurmināt tikai vienu vārdu—«tomēr»—un palika stāvot kā sastindzis.

Sekcijā tika konstatēts, ka pēc nāves pagājušas četrdesmit vai sešdesmit dienas un nāves cēlonis ir smagas brūces, kādas parasti ir ceļu negadījumos cietušajiem. Tādējādi apstiprinājās vira iesniegumā teiktais, ka sievu sabraukusi un nezināmā virzienā aizvedusi kāda automašīna. Policija, ņemot vērā šo iesniegumu, vēlreiz apsekoja apkārtni K. pilsētas tempļa vārtu priekšā, jo uzskatīja, ka tieši te noticis nelaimes gadījums. Atkārtoti pārmeklēja arī apkartni, kur atrada līķi, bel nekādi papildu dati netika iegūti.

Meklējumu loku paplašinot, kāds policists nezālēs atrada mazu samta futrāli. Sarūsējušais slēdzis ilgi nepadevās. Futrālis vērās vaļ^ tāpat kā cigarešu etvija, un tā iekšpuse bija izldāta ar mīkstu audumu, kadu parasti lieto briļļu stiklu tīrīšanai.

Policisti bija nesaprašanā, ko var glabal tik mazā futrālītī. Neraduši atbildi uz šo jautājumu, viņi nogādāja atradumu augstākajai priekšniecībai. Ari tai nebija skaidrs, kam var kalpot šāda manta. Beidzot kāds policists izteica domu, vai tik las nav kontaktlēcu futrālis.

— Varbūt tev ari ir ieliktas kontaktlēcas? Priekšnieks ar izbrīnu raudzījās policista, kurš nekad nebija sūdzējies par vāju redzi.

— Nē, man acis ir pilnīgā kārtībā. Mierīgi iztieku bez tik smalkām mantām. Bet esmu redzējis lādu kastīti kādai jaunai radiniecei.

Iespējams, ka atradums ir piederējis noziedzniekam. Spriežot pēc futrāļa ārienes, tas nogulējis zalē tikpat ilgi, cik pagājis kopš Ojamadas Fuinies nāves. Uz futrālīša vāciņa vēl varēja -linirlot firmas nosaukumu: «Kinrjūdo. Tokija, Gindza». Ja šī mantiņa liesām piederējusi noziedzniekam, tā var kļiil par svarīgu lielisku pierādījumu. Izmeklētāji ar visu futrālīti tūlīt devās uz Gindzu.

2

«Viss liecina pret tevi!-* Šiem draudīgajiem vārdiem atskanot, Kjoheja acis satumsa. Apkārtejie priekšmeti izplūda, bet ausīs dārdēja Ņīmi balss. l’aša spēkiem izjaukt automašīnu nebija viegli, un viņš dienu pēc dienas bija šo darbu atlicis, un nu, lūk, kas iznācis. Ja viņu pat šeil ir atraduši, tad vairs nav kur bēgt. Vai varēja iedomāties, ka viņu izsekos pat Ņujorkā?

«Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēls sabrauc gājēju un noslēpj tā līķi kalnos», «Slēpta slimība paraugģimenē»... Kjoheja prātā cits pec cila pazibēja šadi un līdzīgi virsraksti avīžu slejas. Tagad ir beigas ne vien viņam, bet sagrauta arī mātes reputācija. Tāpat cietīs ari tēva politiskā karjera. Kjohejs nicināja savus vecākus, tomēr labi saprata, ka ārpus viņu paspārnes viņš pats ir niecība.

Ak, cik grūti ir sākt dzīvi, kad viss zaudēts, bet pašam nav itin nekā! Nevarētu apgalvot, ka Kjoheju nabadzība atbaidītu. Viņš taču to nekad nebija izjutis. Kopš dzimšanas viņam neka netrūka. Ja viņš ko vēlējās, jebkurš untums tika tūlīt izpildīts. Viņa rīcībā bija visādas materiālas vērlības. Un tagad viņš visu zaudēs. Viņam tiks atņemta ierastā vide, bet pats viņš liks saukts pie atbildības par izdarīto noziegumu un droši vien nokļūs ieslodzījuma.

Viņam liks liegts viss skaistais, priecīgais, garšīgais 1111 patīkamais, kas ir pasaulē, un viņu iespundēs tumšā, smirdošā cietuma kamerā, kur viņam nebūs nekādu tiesību. Jau iedomājoties vien par (ādu likteni, saltas tirpas skrēja pa muguru.

Cietums — las vēl nav tik šausmīgi. Bet ja nu par šādu noziegumu draud nāves sods?

Nāves sods... Kinofilmās viņš bija redzējis gan elektrisko krēslu, gan karātavas. Šausmu ainas iznira Kjoheja apziņā, un viņam likās, ka viņš tiešām redz tās īstenībā.

— Ejam!— Ņīmi noteikti teica.

«Ne, las jums neizdosies,» Kjohejs pēkšņi izlēma. «Te nav Japāna, bet Amerika. Šķiet, ka šis viens pats atbraucis vajat mani. Jābēg. Bēgšu, kamēr vien būšu dzīvs un pieliks speķa.» Viņš strauji pagriezās un melas uz durvīm. Ņīmi šāda rīcība nepārsteidza, tikai viņš nebija gaidījis, ka puisis pamelīs meiteni un mēģinās aizbēgt viens pats.

Ņīmi apmulsa tikai īsu mirkli. Bet pa to laiku Kjohejam izdevās

šķērsot viesnīcas plašo halli un nokļūt līdz durvīm. Dubultdurvis bija izveidotas ta, lai āra gaiss neieplūstu telpā, kur darbojās gaisa kondicionētājs,— ārjAisē virpuļdurvis, iekšpusē — automātiski izbīdāma stikla starpsiena. Bēgot Kjohejs redzēja tikai ārdurvis. Tieši tajā bridi pa tām nāca iekšā cilvēki. Visu uzmanību pievērsis sarežģītajām virpuļdurvīm, viņš laikam nepamanīja stikla starpsienu. Domājot tikai, kā ātrāk izkļūt no viesnīcas, viņš ar visu spēku ietriecās biezajā starpsienas stiklā.

Atskanēja dobjš troksnis. Kā elastīgas atsperes mests, Kjohejs lika atsviests atpakaļ un nokrita uz grīdas.

Visi halle esošie pārsteigti vērās Kjoheja. Viņam likās, ka no visām pusēm pie viņa skrien viesnīcas darbinieki. Šausmu pārņemts, viņš mēģināja piecelties, bet zaļš vien gar acīm nošķīda, un, pirms galīgi zaudēja samaņu, viņš vēl izjuta griezīgu sapīkumu — ak, kā vajadzēja nozaudēto lēcu vietā tūlīt ielikt jaunas!

Kjohejs bija ļoti tuvredzīgs, bel viņš necieta brilles un tādēļ lietoja kontaktlēcas. Apmēram pirtns trim mēnešiem viņš bija tās izņēmis un nezin kur nolicis. Kjohejs jau gribēja pasūtīt jaunas, bet tad notika tā avarija. Ja viņam toreiz būtu lēcas, varbūt ari tā sieviete paliktu dzīva. Pats pie visa vainīgs. Pazaudēja lēcas, ietriecās durvis, nespeja aizbēgt. Caurspīdīgā telpa it kā pēkšņi sacēiās piet viņu un rupji atgrūda. Un tās trieciens līdzinājās viņa izraidīšanai no dzīves...

«Kinrjūdo» bija slavens briļ|u veikals Gindzas sestajā kvartālā. Tur varēja iegādāties ne tikai speciālas brilles un lēcas, bet ari dārgus rokas pulksteņus. Veikala darbinieki apliecināja, ka futrālis, kas bija piesaistījis izmeklētāju uzmanību, paredzēts kontaktlēcu glabašanai un ir izgatavots pēc jauna parauga, ko izstrādājuši firmas dizaineri.

Veikala klientu sarakstā bija arī Kori Kjoheja vārds. Tieši šo cilvēku Ojamada bija savā ziņojuma uzrādījis kā iespējamo noziedznieku. Bet vēl pavisam nesen pret Ojamadas iesniegumu visi izturējās pat pārāk skeptiski — pierādījumi neskaidri, nekādu noteiktu datu nebija, labak jānogaida. Tagad kriminālmeklēšana ķērās pie šīs lielas visā nopietnībā. Sākuši interesēties par Kori Kjoheja gaitām, izmeklētāji bez lielām grūtībām konstatēja, ka viņš jau ilgāku laiku atrodas Amerikā. Apmēram tajā laikā uz Kori Joheja adresi no Ņujorkas pienāca paziņojums, ka viņa dēls Kjohejs ir ievainots un ievietots slimnīcā. Bet Ojamada un K. pilsētas policijas pārvalde saņēma Ņīmi vēstuli, kurā viņš apgalvoja, ka viņa rokas nonācis neapstrīdams Kjoheja vainas pierādījums.

CILVĒCĪBAS APLIECINĀJUMS

1

Kaut kas bija noskaidrots ari par Jasugi Kjoko. Vēl vajadzēja rūpīgi pārbaudīt, ko viņa darījusi divdesmit pirmajā oktobri, kad, kā liecināja Taņī Sinko; pavadīja savu vīru Kori Joheju uz Takasaki.

Uz turieni devās Munesue un Jokovatari. Iepriekšējā komandējuma uz Kiridzumi viņi jau bija tai cauri braukuši.

Viesnīca, kurā apmetās izmeklētāji, atradās pilsētas parkā, Takasa-ki pilsdrupu dienvidu pusp. No Karasugavas upes krasta paveras brīnišķīgs skats uz Dzjosinetsu kalniem. Bel viesnīcā policisti alklaja savādu faktu. Viņi bija pārliecināti, ka tādai slavenībai, kāda ir Jasugi Kjoko, vajadzēja atslāt uz visiem viesnīcas darbiniekiem neizdzēšamu iespaidu, bet, kā par brīnumu, neviens viņu neatcerējās. Pat vēl vairāk — visi izbrīnījušies jautāja izmeklētājiem, vai tiešām bija atbraukusi pali Jasugi Kjoko. Beidzot viņi sameklēja kalponi, kas strādāja taja stāvā, kurā Jasugi kundzei bija rezervēta istaba. Uz jautājumu, vai viņa dežurējusi divdesmit pirmajā oktobrī, kalpone atbildēja apstiprinoši:

— Jā. Es pazinu viešņā Jasugi Kjoko un lūdzu autogrāfu, bel viņa atcirta, ka esmu pārskatījusies, un tūlīt aizgāja, gandrīz vai aizskrēja. Lai gan viņai bija tiunšas brilles un citāds matu sakārtojums, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka ta tomēr bija Jasugi Kjoko. Es toreiz vēl nobrīnījos, kāpēc tāda maskarāde. It kā viņai bulu jāslēpjas.

— Tatad viņa netika ierakstīta viesu grāmatā?

— Nē. Piereģistrējās tikai parlamenta deputāts. Viņa uzvārds laikam bija Kori. Viņš ierakstīja: «Deputāts Kori un personas, kas viņu pavada». Bet, kas tās bija,— nav zināms. Uzvārdus nenosauca.

— Tātad Jasugi Kjoko ierašanās nekur nav atzīmēta?

— Jā. Kad es lūdzu autogrāfu, viņa lik strupi mani atraidīja, ka man gandrīz sāka likties — cs tiešam esmu pārskatījusies.

Kāpēc Jasugi Kjoko vajadzēja braukt vīram līdzi? Izmeklētāji saskatījās. Ja kalpone runā taisnību, Jasugi pavadījusi dzīvesbiedru ne jau tādēļ, lai ar savu autoritāti atbalstītu viņu pirmsvēlēšanu kampaņas braucienā. Un tomēr — kāpēc viņa brauca līdzi, ja gribēja slēpt savu uzvārdu? Vēlāk noskaidrojās, ka par Jasugi Kjoko ierašanos neviens nezināja ne tikai viesnīcā vien, bet ari pilsēta. Tātad nekādās sapulcēs viņa nebija piedalījusies.

Runājot ar Kori Joheja uzstāšanās organizatoriem, atklājās, ka Jasugi kundzes ierašanās Takasaki nebija paredzēta. Visi bijuši (oli pārsteigti, ieraugot viņu kopā ar Kori Joheju. Bet Jasugi steigusies paziņot, ka viņa likai pavada vīru, bet sapulcēs neuzstāsies.

—- Tātad privātbrauciens sievas lomā, lūk, kā...— Jokovatari mulsi berzēja zodu. Tik populāra persona kā Jasugi Kjoko devusies kopā ar viru braucienā, kas |oti nozīmīgs viņa darbā, bet apkārtējiem tas paliek nezināms... Province, protams, nav galvaspilsēta, un šeil nav daudz tādu. kas zina, kj> Jasugi ir Kori Joheja sieva. Ja viņa bija vēlējusies palikt neievērota, tas viņai pilnīgi izdevies.

Ir noskaidrots, ka Jasugi Kjoko bijusi Takasaki, bet palika nezināms, ko viņa tur darījusi. Pilnīgi iespējams, ka viņa bija iegriezusies Kiridzumi. Vardu sakot, nevarēja noskaidrot neko noteiktu par viņas gailam Takasaki.

Vajadzēja ielūkoties Jasugi pagatnē. Dzimusi 1927. gada 3. oktobri dižciltīgā Jacuo pilsētas ģimenē. Ļoti sekmīgi mācījusies pamatskolā, un pēc skolotāju ieteikuma vecāki aizsūtījuši meiteni pie radiniekiem uz Tokiju, kur viņa iestājusies *Saint-Felicia» universitātes (loreiz tā saucās «Seisin*) meiteņu ģimnāzijā. Kad pretinieka aviācijas uzlidojumi kļuva pārāk bieži, Kjoko atgriezās dzimtajā pusē, bet pēc kara atkal aizbrauca uz galvaspilsētu, lai turpinātu mācības. Bet līdz 1949. gada oktobrim, kad viņa otrreiz atgriezās mājas, viņa vēl aizvien nebija atsākusi mācības ģimnāzijā. Ģimenei viņa rakstīja, ka iestājusies darbā, bet, kas las par darbu, tā ari nepaziņoja. Drīz vien nomira abi vecāki, māju mantoja jaunākais dēls, un kopš tā laika par meiteni vairs nebija nekādū ziņu. Bet, dzīvi būdami, vecāki acīmredzot bija ticējuši katram meitas vā rdam.

Pēckara Tokija, pārvērsta krāsmatu kaudzē, nebija piemērota dzīves vieta vientuļai meitenei. Viņai laikam bija daudz kas jāpar-cieš. Tagadējā publikas mīlule Jasugi Kjoko staigā slavas apstarota, bet ceļš uz šo slavu, bez šaubām, bijis ērkšķains un mokpilns.

1951. gada jūlijā Jasugi bija apprecējusies ar Kori Joheju. Vairāk neko noskaidrot neizdevās. Viņas sakari ar Vilšovu Heivardu, ja tādi vispār bijuši, attiecās uz tiem četriem pēckara gadiem, kad viņa dzīvojusi galvaspilsētā. Bet nekādas ziņas par tiem nav saglabājušās. Pēc apprecēšanās Kjoko vairs ne reizi nav bijusi dzimtajā pusē. Pēc vecāku nāves visas s&ites ar pārejiein radiem pārtrūkušas.

Pēc Munesues un Jokovatari komandējuma uz Takasaki izmeklēšanas grupa saņēma divus interesantus paziņojumus. Pirmkārt, ka Okutamas kalnos kopā ar sabrauktās sievietes līķi atrasts kontaktlēcu futrālis un, otrkārt, Ņujorka aizturētais Kori Kjohejs atzinies, ka sabraucis sievieti un tās līķi apracis mežā. Bet tieši lo pašu bija apgalvojis preču piegādātājs Morito, kas bija ielauzies Kori mājā, kur viņu aizturējusi Taņī Sinko.

Vel vajadzēja noskaidrot, vai Kori Kjohejs tiešām ir kontaktlēcu futrāļa īpašnieks, un tad viņa vaina vairs nebūs noliedzama.

— Jasugi Kjoko tas būs smags Irieciens...

— Tātad dēls, kuru televīzijas pārraidēs rādija kā paraugu visai pasaulei, ir nežēlīgs noziedznieks.

— Nu Jasugi Kjoko karjerai ir beigas.

— Ko jūs runājat par kaul kādu karjeru. Ari uz viņu knl aizdomas par Džoni ja Heivarda un Nakajamas Tanes noslepkavošanu. Pašreiz mēs vēl nedrīkstam viņu apcietināt, bet nekur jau viņa neaizbēgs. Es nepie|aušu, lai dēliņa izdarību aizsegā tiklu paslēpts viss pārējais!— pēkšņi iesvilās Munesue, kas visu laiku bija mierīgi klausij'es darbabiedru sarunās. Viņa parasti vienaldzīgajā seja atspoguļojas dziļš satraukums. Kad es sapratu, kāpēc Džonijs ar nazi krūtis, jau mirstot, tomēr saņēmis visus speķus, lai uzbrauktu *Ilo\al liotel» pēdējā stāvā, man sažņaudzās sirds. Viņš taču visu mūžu atcerējies savu braucienu bērnībā kopā ar māti un tēvu uz Kiridzūini.

Tās laikam viņa visdārgākās un skaistākās atmiņas, kas gaiši apmirdzējušas šo īso, nelaimīgo dzīvi. No mātes puisītis bija dzirdējis uz salvetes iespiesto «Dzejoli par salmu cepuri». Iespējams, ka bērnībā viņš ari pats bija pralis japāniski. Šis dzejolis par Kiridzumi uz visiem laikiem palicis Džonija sirdi kā darga piemiņa no mātes, ka viņas labestības apliecinājums. Viņš gribēja tikties ar mati. Gribēja velreiz uzmest viņai kaut vienu skatienu. Pastaiga Kiridzumi gar zaļumos slīgstošo aizu nekad netika aizmirsta. Visus šos ilgos gadus viņš bija tiecies pēc mātes. Un, jo tālākā pagātnē palika bērnība, jo kvēlāka kļuva vēlme tikties ar māti. Nav grūti iedomāties, kāda bija Džoni ja dzīve Ņujorkā kopa ar tēvu. Jo grulak viņam klajās, jo kvēlākas bija ilgas pēc mātes. Viņš visus gadus krāja naudu, lai varētu aizbraukt uz Japānu. Bet, kad sakrato līdzekļu tomēr nepietika, tēvs upurēja vdzlvibu, lai dels iegūtu trūkstošo summu. Lai tikai Džonijs varētu aizbraukt paskatīties uz savu māli. Bet viņa cietsirdīgi ietrieca dēlam krūtīs nazi... Jā, ši sieviete rūpējās likai par sevi...

Kads gan bezgalīgs izmisums lad pārņēma' Džonija sirdi! Un pēkšņi viņa acu priekšā iezaigojās restorāna logi *lloyal Holel» augšējā stāvā. Ugunis spīdoša salmu cepure! Luk, kur viņu gaida īstā māte. Un, saņēmis pēdējos spēkus, Džonijs devās uz turieni. Viņam acu priekšā bija vienīgi mātes tēls. Jau nāvīgi ievainots, viņš tomēr nokļuva līdz restorānam viesnīcas pēdēja stāva. Vai tas neliecina par viņa jutu spēku?

Un cik gan zemu bija kritusi Jasugi Kjoko, ja karjera viņai bija dārgākā par cilvēka dzīvību! Nogalinat bērnu, kuru pati iznēsājusi zem savas sirds! Es ienīstu šo sievieti. Viņa nav cilvēks, bet plēsoņa, kas slēpjas zem mātes maskas. Cilvēciskas jūtas šai sievietei ir svešas.

Munesue smagi elpoja. Likās, ka viņš runā pats ar sevi. Acu priekšā atausa tālās pagātnes ainas, kad amerikāņu karavīri izrēķinās ar viņa tēvu. Sit, spārda kājām, apspļauj. Tēvs nepretojas, un kareivjf mīda viņu ar saviem apkaltajiem zābakiem. Apkārt stāv daudz japāņu, bet neviens pat nedomā nakt palīgā.

«Glābiet, nāciet taču kāds...»

Mazais Munesue izmisis kliedz. Bet visi stav un ar neslēptu interesi vēro notiekošo kā ugunsgrēku upes pretējā krastā. Viņus tas neskar. Un kas var būt pievilcīgāks par cietsirdīgu skatu, ja tu pats tur nepiedalies un tev nekas nedraud?

Tēvs iztraucēja amerikāņus brīdī, kad viņi gribēja izvarot jaunu meiteni, tādēļ karavīru dusmas vērsās pret viņu. Tie nikni sita tēvu kā satracināti zvēri, jo to iekāre bija palikusi neapmierināta. Ko lai dara — viņi ir uzvarētāji, dievišķais karapulks, kas ir varenāks par pašu Japānas imperatoru. Palīdzību nebija no kā gaidīt.

...Pa zemi izbārstīti plācenīši, kurus tēvs bija nopircis Munesuern atceļā no darba. Annijas zābaki mīda tos kā zirgu mēslus. Turpat mētājas sīkas druskās sašķaidītās tēva brilles. Tēvs nekustas, viņš guļ pie karavīru kājām kā saplēstu lupatu kaudze. Viņš vairs nespēj pakustēties...

Amerikāņu barā īpaši izceļas kāds ruds gara auguma puisis. Viņa rokā redzama vēl neaizdzijusi brūce. Laikam pavisam nesen bijis kaujā. Āda klāta rudiem sariem. Rudmatis atver bikšu priekšu un laiž par tēvu garu strūklu. Pārējie karavīri seko viņa piemēram. Urīns tek pār nekustīgo ķermeni, bet amerikāņi skaļi zviedz. Smejas arī dīkie japāņi, kas aiz ziņkārības sastājušies apkārt. Tēvs nomira no smagajiem sitieniem...

Šī aina uz visu mūžu palikusi Munesues atmiņā, tāpēc jau bērnībā viņš nozvērējās atriebties. Viņa ienaidnieki bija visi — ne tikai cilvēki, kuri ziņkārīgi vēroja piekaušanu, bet visa sabiedrība un arī pati dzīve, kas pieļāva tēva apgānīšanu. Lai varētu atriebties, Munesue kļuva par ^policistu. Tagad viņa ienaidnieka tēls bija iemiesojies Jasugi Kjoko. Ja Munesuem būtu māte, tēvu nepiemeklētu tik šausmīgs liktenis. Un viņš būtu palicis dzīvs. Bet māte pameta viņus, kad Munesue vēl bija mazs zēns.

Arī Jasugi Kjoko personisku interešu dēļ pameta savu bērnu. Nē, ne tikai pameta. Viņa nogalināja viņu, savu dēlu, kurš bija atbraucis no talas zemes vienīgi tādēļ, lai kaut reizi saliktos ar mati. Kas var būt drausmīgāks par mātes nodevību?

Munesuem likās, ka Jasugi ir viņa paša māte, kas atraidījusi tēvu un pametusi viņu vienu. Neciešamās atmiņas, kas visu laiku it kā snaudušas viņa dvēseles dziļumos, pēkšņi pamodās. Plīvurs nokrita no acīm. Aiz pierastā televīzijas zvaigznes teļa viņš saskatīja īslo, slēpto sejn. Munesue beidzot atcerējās, kas bija Jasugi Kjoko. «Luk, ka... tā meitene...»

Munesue it kā sastinga. Viņa iztēlē pavīdēja tās meitenes seja, kuru vairāk nekā pirms divdesmit gadiem viņa tēvs pašaizliedzīgi bija izglābis no amerikāņu karavīru ķetnām. Tagadējai Jasugi Kjoko - ietekmīgajai, pieaugušajai sievietei no augstākajām aprindām — vairs nav itin neka kopēja ar lo nožēlojamo meitenīti, kurai uzmācās jauno amerikāņu karavīru bars. Bet, ja neievērotu laika zoba atstātās pēdas, kas izmainījušas viņas sejas pantus, un notīrītu to no kosmētikas kārtas, tad kļūtu skaidri redzams, ka viņa tiešām ir tā pati skuķe, kura aizskrēja, nepametot ne skatienu atpakaļ un ļaujot viņa tēvam kļūt par vienīgo upuri.

Pirmo reizi ieraudzījis Jasugi Kjoko <Tokyo Business Man IloteU vestibilā, Munesue juta, ka zemapziņa sarosās neskaidras atmiņas, bet. tā kā mūždien bija pieradis redzēt šo sievieti televizora ekrānā, tad nespēja to iedomāties citādu un tas traucēja viņain saprast, ko slēpj šis atmiņas. Ja viņa negadītos ceļā, tēvs būtu palicis dzīvs! Tieši Kjoko dēļ Munesue bija zaudējis tēvu. Bet viņa, glābjot sevi, aizbēga, nemaz nepadomājot par glābēja likteni. Varbūt viņa arī Džoniju Heivardu pametusi tādēļ, lai glābtu sevi? Munesue kvēloja dusmās. Nē, no viņa Jasugi Kjoko nesodīta neaizies. Vai viņā tiešām nav saglabājušās vairs cilvēciskas jūtas? Pat plēsīgiem zvēriem ir mātes instinkts. Nu, pārliecināsimies...

Munesue, kā pamodies no ļauna sapņa, pacēla galvu un teica:

— Gribu pārbaudīt, vai viņā ir vel kas palicis 110 cilvēciskuma.

— Tu ceri uz viņas sirdsapziņu?— Inspektors Nasu pagriezās uz Munesues pusi.

— Es nostādīšu viņu tādā situācijā, ka viņa būs spiesta atzīties, ja vien viņā vēl ir kaut kas cilvēcisks.

— Kādā veidā?

— Tincināšu viņu par lo salmu cepuri.

— Ka tu to izdarīsi?

Pats vēl nezinu. Pašreiz nav prātā nevienas noteiktas domas. Bel es gribu ietekmēt viņas jūtas un piespiest atzīties.

— Ak lā...

— Vadītāja kungs, atļaujiet man to izdarīt!—Munesue cieši raudzījās Nasu acīs.

— Ceri gul panākumus?

— Nezinu... Mēģināšu...

— Izmeklēšanā tada zīlēšana nav pieļaujama.

— Ari mani mate pameta pavisam mazu. Tādēļ es ienīstu viņu. Bel aiz mana naida vēl arvien slēpjas ticība mātei. Pareizāk sakot, es vēl arvien gribu viņai ticēt. Jasugi Kjoko mātes jūtas nevar būt svešas. TSs ir mana vienīgā cerība. Viņa nav tikai cilvēks, viņa ir māte, un tādē| viņa nevarēs neatzīties. Es gribu aprunāties ar Jasugi Kjoko tā, it kā viņa būtu mana īstā māte, kas mani pameta.

— Patiesi...

— Vadītāja kungs, atļaujiet man to izdarīt!

— Labi.— Nasu pamāja.— Rīkojies, ka atzīsti par labāku.

2

Saņēmusi paziņojumu, ka Kjohejs ievainots, satrauktā Jasugi Kjoko pati piezvanīja uz Ņujorku. Viņai paskaidroja, ka trauma nav bijusi smaga, slimnīcā izdarīts viss, kas nepieciešams, un Kjohejs jau ir atceļā uz dzimteni.

Bet tad pienāca otrs paziņojums, šoreiz no policijas, kas pilnīgi satrieca Kori laulātos draugus. Esot pamatotas aizdomas, ka Okuta-mas apkaimes kalnos atrasto līķi apracis Kjohejs, pēc tam kad bija sabraucis ar savu mašīnu nepazīstamu sievieti. Tādēļ policija nolēmusi vēlreiz sīki un rūpīgi apsekot Kjoheja automašīnu. Vecākiem paziņoja ari to, ka Ņujorkā Kjohejs atzinies izdarītajā noziegu-mā. Kjoko gribēja tūlīt sazinaties ar dēlu, bet viņš jau bija izlidojis uz Japānu, tādēļ saruna nevarēja nolikt.

Pēc tam Kjoko saņēma no Kodzimači policijas iecirkņa izmeklēšanas daļas ielūgumu ierasties uz pārrunām viņai piemērotā laikā. Policisti bija ļoti laipni, bet viņu attieksmē Kjoko tomēr saskatīja kaut kādus draudus. Viņa nojauta, ka aicināta šurp ne tikai kā parasta lieciniece.

— Jūs mani izsaucāt, bet man diemžēl šodien nav daudz laika,— viņa teica jaunam policistam, kuram bija nosvērta, vīrišķīga seja un kurš sēdēja viņai pretī. Tas bija tas pats izmekletājs, kurš reiz bija atbraucis uz televīzijas studiju. Vai viņu nesauca Munesue? Pie sienas atradās vēl viens krēsls. Uz tā sēdēja neizskatīgs policists, laikam mazliet vecāk* nekā Munesue. Viņš raudzījās uz Kjoko ar neslēptu nelabvēlību. Skatoties no malas—īsts pērtiķis. Viņš arī toreiz bija kopā ar Munesui.— Kjohejs drīz atgriezīsies,— viņa piebilda.— Bet es pati nezinu itin nekā. Tc būs kāds pārpratums. Diezin vai Kjohejs varētu...

— Jasugi kundze, šoreiz mēs uzaicinājām jūs pavisam citā jautājumā. Ar jūsu cienījamā dēla lietu mēs nenodarbojamies.

«Bet toreiz viņi bija ieradušies kaut ko prašņāt tieši par Kjoheju...»

— Kādā lietā tad jus mani izsaucāt?

Munesue, nebilstot ne vārda, cieši raudzījās uz Kjoko. Viņai pašai būtu jazina...

— Sakarā ar Amerikas Savienoto Valstu pilsoņa, pēc tautības nēģera, noslepkavošanu šā gada septiņpadsmitajā septembri viesnīcā «Royal Hotel». Pareizāk būtu jāsaka: cietušais bija sadurts ar nazi Simidzudaņi parkā, tomēr viņš paspēja vēl aizvilkties līdz restorānam viesnīcas pēdējā slavā, kur tad ari nomira.

— Bet kāds tam sakars ar mani?—Kjoko seja pauda neviltotu izbrīnu.

— Varbūt kundze var kaut ko pastāstīt par šo notikumu?

— Kāpēc man vajadzētu kaut ko teikt šajā lieta?

— Mēs esam pārliecināti, ka jums šoreiz daudz kas ir zināms.

— Patiesi, policija ir ta vieta, kur katram var nezin ko piedēvēt.— Kjoko mazliet piesarka.

— Izteikšos skaidrāk,— Munesue teica.— Mēs domājam, ka nogalinātais ir jūsu dēls.

— Kas?— Jasugi Kjoko aizrāvās elpa.

— Kundze, vai trīs četrus pēckara gadus jūs neesat dzīvojusi laulībā ar amerikāņu armijas nēģeri Vilšovu Heivardu vai ari bijusi ar viņu tuvās attiecībās?— Munesue stingri noprasīja.

Kjoko pēkšņi nodūra galvu un nomurmināja ko nesakarīgu. Policistiem likās, ka jau pēc pirmā Munesues trieciena Kjoko zaudējusi dvēseles līdzsvaru. Bet tad Kjoko pacēla galvu, un visi policisti redzēja, ka viņa tik tikko spej valdīt smieklus.

— Kādas tik blēņas policistiem nenāk prāta! Sagudrot, ka biju precējusies ar nēģeri un dzemdēju melnādainu bērnu... Tā tik vēl trūka! Ko vēl jūs izgudrosiet? Ja kāds to dzirdētu, las aiz smiekliem pārplīstu. Nu gan ir joki!— Kjoko ska|i smējās līdz asarām, bet, beigusi smieties, sāka runāt pavisam cilā toni:—Atļaujiet atvadīties, man nav laika tādām muļķībām.

— Četrdesmit devītā gada jūlijā jus kopā ar Vilšovu Heivardu un Džoniju bijāt Kiridzumi.

— Par to mēs jau reiz runājām, un cs jums skaidri pateicu, ka nekad neesmu dzirdējusi par tādu Kiridzumi. Lai gan es pirmīt smējos, tomēr, ticiet man, esmu bezgala sašutusi. Jūsu izdomas mani dziļi aizvainojušas. Man ir vīrs un bērni. Viņi visi ir īsti japāņi. Mēs ar vīru ieņemam sabiedrībā diezgan ievērojamu stāvokli. Kādi jums ir pierādījumi, ka drīkstat kaut ko tādu paziņot?

— Vai jūs pazīstat Nakajamu Tani, kas kādu laiku strādāja par istabeni Kiridzumi viesnīcā?

— Nu kā es varu viņu pazil, ja ne reizi neesmu bijusi tādā Kiridzumi?

— Bet jums vai."dzēlu pazīt. Nakajama Tane ir jūsu novadniece. Viņas dzimtā puse arī ir Jacuo.

— Vai tad mazums cilvēku dzimuši Jacuo?

— Tane rakstījusi vēstules jūsu attalai radiniecei Omuro

Josino.— Munesue izvilka divas paslkartes. To saturam nebija lielas nozīmes, bet viņš cerēja, ka tās spēji ietekmes Kjoko.

— Jūs gribai teikt, ka tur ir rakstīts par mani?— Kjoko dzēlīgi paraudzījās Munesuem acīs.

— Mēs domājam, ka tur ir runa par jums.

— Ko tas nozīmē? Lūdzu, izsakieties skaidrāk.

— Viņa raksta, ka jūs ar Heivardu un Džoniju esat bijusi Kiridzumi.

— Tiešām? Paradiet to vēstuli!— Šādu prasību jau varēja gaidīt, bet parādīt pastkarti būtu tikpat kā atzīties savā nevarībā.

— Pašreiz man nav tās vēstules,— Munesue centās izkļūt uo nepatīkamās situācijas.

— Ka tad tā? Tik svarīgs pierādījums, bet tas nemaz nav jūsu rīcībā. Savādi!—Kjoko, redzot, ka Munesue klusē, devās uzbrukumā.— Vai tik tada vēstule vispār jebkad ir eksistējusi? Vai ari tajā par mani nav ne pušplēsta vārda. Nu, vai man nav taisnība?

Pārņēmusi iniciatīvu savās rokās, Kjoko neļāva Munesuem atjcg-ties. Veikli izkļuvusi no pastkaršu lamatām, viņa laikam nojauta, ka policijai tiešām nav nekādu nopietnu pierādījumu.

— Jūs izvirzāt pret mani neiedomājamu apsūdzību,— viņa turpināja,— bet nemaz nevēlaties saprast, ka jūsu izdomājumi met nelabvēlīgu ēnu uz manu reputāciju. Nedomājiet, ka es klusēšu par jūsu izdarībām. Apspriedīšos ar viru, un mēs divatā izlemsim, ka jūs savaldīt. Bet tagad gan man jāiet.

Kjoko strauji piecēlās.

— Jasugi kundze, es lūgšu jūs aizkavēties vēl bridi!

Muncsues tonis lika Kjoko apstāties. Viņa izbrīnījusies paraudzījās izmeklētājā, un varēja skaidri nojaust ka negaida no viņa neko ievērības cienīgu.

— Vai jūs zināt dzejoli par salmu cepuri?

— Jūs jau agrāk man to jautajāt. Nē, es nezinu tādu dzejoli. Nevaru gan teikt, ka dzeja man vienaldzīga, bet neesmu noskaņota tērzēt par to šeit, policijā.

— Jasugi kundze, uzdrošināšos apgalvot, ka jūs zināt šo dzejoli.

— Ko jūs uzdrošināties? Es taču teicu, ka nezinu!

— Vasaras dienā mazs bērniņš kopā ar māti ir aizbraucis uz Kiridzumi. Viņi iet rokrokā pa ceļu gar kalnu aizu. Pēkšņi uzpūš vēja brāzma, norauj no mazuļa galviņas cepurīti un ienes 1o aizas dibenā... Vai jūs nenojaušat, kas pateikts šajā dzejolī? Bērna neremdināmās ilgas pēc mātes, viņa jutās, kuras izraisa domas par salmu repuri. Pilnīgi dabiski, ka šis vārsmas uz mūžu palikušas trīs cilvēku atmiņā...

Vecāki laikam tikai vienu reizi varēja kopā ar bērnu izbraukt zaļumos. Kalnus todien sedza zaļš paklājs, bet māte bija tik jauna, skaista, mīloša. Atmiņas par šo braucienu nekad neizzuda no bērna sirds. Viņa tālākā dzīve bija smaga un rūgta, bet savas atmiņas par māti viņš glabāja kā vienīgo dārgumu. Drīz pēc šī brauciena ģimene izira. Iespējams, ka tas bija atvadu ce|ojums...

— Beidziet! Šis stāsts it nemaz neattiecas uz mani,— Kjoko teica, bet vairs necentās iet prom. It kā nezināms spēks viņu pret pašas gribu spieda palikt uz vietas.

— Jā, drīz pēc tā brauciena viņi izšķīrās. Bērns ar tēvu aizbrauca uz Ameriku, bet māte palika Japānā. Es nezinu, kāpēc tā noticis, bet bērna atmiņā uz mūžu iespiedās brauciens uz Kiridzumi un ari mātes tēls. Viņam likās, ka Saidzjo Jaso dzejolī rakstīts tieši par viņu. Laikam toreiz Kiridzumi māte nolasīja bērnam šo dzejoli. Un kopš tās dienas las bija k|uvis par viņa dzīves neatņemamu sastāvdaļu.

Kādreiz uz Ameriku aizvestais puisītis, nespēdams remdēt ilgas pēc inātes, beidzot nolēma braukt uz Japānu. Tēvam vairs nebija atlicis ilgi dzīvot, un ar šo apziņu viņš metās zem automašīnas riteņiem, lai par iegūto kompensāciju dēls varētu doties talajā ceļā. Acīmredzot tēva nāve galīgi pārliecināja jauno cilvēku, ka viņam jātiekas ar māti. Jādomā, arī tēvam bija sapnis — kaut arī ar dēla starpniecību — vēlreiz tikties ar savu japāņu sievu. Jauna, skaista māte uz Kiridzumi zaļo kalnu fona — tāda viņa allaž bija saglabājusies dēla atmiņā. Domas par māti deva dēlam spēku viņa nabadzīgajā, beztiesīgajā dzīvē un sniedza mierinājumu skumju iin ilgu brīžos.

Jasugi Kjoko klusēja. Viņas seja it kā bija paslēpta zem bruņām, tikai skropstu gali viegli trīsēja.

— Dēls gribēja likai paskatīties uz māti un atdzīvināt dārgās almiņas. Varbūt viņš zināja, ka māte apprecējusies otrreiz un viņai ir jauna ģimene. Viņš nevēlējās traucēt viņu. Viņa mūža sapnis bija tikai tikties ar viņu, likai uz viņu paskatīties. Tas ir lik dabiski.

Bet māte atraidīja dēlu. Viņa dzīvē bija daudz ko sasniegusi. Bija iegūta popularitāte, ievērojama vieta sabiedrībā, laba ģimene, bērni. Vai gan drīkstēja pieļaut, lai viss sabrūk likai tādēļ, ka pēkšņi ieradies viņas melnādainais ārlaulības dēls, par kura esamību viņa jau bija gandrīz aizmirsusi. Un savas labklājības dēļ māte nolēma upurēt dēlu. Ko gan juta šis nelaimīgais, mirstot no mīļotās matēs rokas un pēdēja elpas vilcienā vēl apjaušot, ka par šo likšanos ar māli tēvs ir samaksājis ar savu dzīvību! Viqa vienīgā cerība tika nežēlīgi iznīcināta. Acis aiz bēdām satumsa. Un tad viņa skatiens apstājās pie salmu cepures. Tumšajās debesis mirgojoša salmu cepure, kuras malas veidoja iluminācijas košās uguntiņas. Paskatieties naktī uz <tRoyal Hoteh\ Tā jumta aprises tik ļoti atgādina salmu cepuri. Jā, tieši uz turieni un nekur citur, saņēmis visus atlikušos spēkus, devās Džonijs Heivards.

Kaut ari māte bija viņu atraidījusi, Džonijs vēl arvien tiecās pēc tās. Viņa laikam ir tur augšā. Cik viņa būs priecīga, ieraugot dēlu! Tik tikko turēdamies kājās, viņš aizkļuva līdz viesnīcai, un asins pilieni iezīmēja viņa noieto ceļu. Asinis pilēja no brūces, ko bija iecirtuši māte. Jasugi kundze, vai jūs atceraties šo cepurīti?

Munesue nolika Kjoko priekšā Simidzudaņi parkā atrasto nodriskāto salmu cepuri.

Kjoko aizrāvās elpa, bet Munesue turpināja:

— Mate nopirka Džonijam šo cepuri, kad viņš bija pavisam mazs. Tā laikam tika iegādātā piemiņai par šo braucienu atceļā no Kiridzumi. Vairak nekā divdesmit gadu Džonijs glabājis šo mātes dāvanu. Paskatieties, cik tā ir veca! Lūdzu, paņemiet to rokās! Vai jums neliekas, ka tā var sairt 110 pirmā pieskāriena? Bet šī cepure bija Džonija vislielākais dārgums.

Munesue sniedza Kjoko cepuri, bet viņa atlēca sāņus.

— Ja jums ir vēl drusciņ palicis kaut kas no cilvēka sirds, nemaz nerunājot par mātes jūlāin, kādas piemīt jebkuram zvēram, tad nevar būt, ka tā nesaviļņosies, dzirdot dzejoli par salmu cepuri.

Munesue, turot rokās veco cepuri, nenovērsa acis no Kjoko. Viņai trīsēja lūpas un seja bija marmora baltumā.

—«Māt, kas nolicis ar manu cepuri?»—Munesue atcerējās šis rindiņas no galvas.

— Nevajag,— Kjoko čukstēja, bet Munesue turpināja:

—«To salmu cepuri, kas aizā iekrita, kad vasarā uz Kiridzumi gājām mēs 110 Usui?»

— Lūdzu, nevajag! — Sarāvusies čokurā, Kjoko aizsedza seju ar rokām.

Bet Munesue deva viņai pēdējo triecienu. Sadistiskā prieka viņš nolika uz galda Saidzjo Jaso dzejoļu krājumu.

— Jasugi kundze, — viņš teica, — vai jūs atceraties šo grāmatu? Džonijs Heivards bija atvedis to sev līdzi no Amerikas kopā ar salmu cepuri. Tas ir viss, kas palicis no viņa. Jūs laikam pati nopirkāt viņam šo grāmatiņu? Izlasiet, lūdzu, dzejoli lidz beigām. Skaista dzeja, vai ne? Kairu, kas spējīgs just — vai tas ir bērns vai pieaudzis cilvēks, kam pašam jau ir bērni,— nevar nesaviļņot šis vārsmas. Jūs nevēlaties lasit? Tad es pats jums tās nolasīšu.

Munesue atšķīra grāmatu.

—«Māt, tā cepurīte bija man tik mīļa,

Es toreiz ļoti bēdājos par to!

Hei vēja brāzma uzputa tik spēji...

Māt, mums pretim nāca zāļu tirgotājs,

Tik jauns, ar zilām getrām, cimdiem rokas.

Viņš |nti centās notvert cepuri.

Bet veltas bija viņa pūles.»

Jasugi Kjoko raustījās plcci.

— «Tik dziļa aiza, un pāri galvai biezi krūmi...

Kas toreiz, māt, bij noticis tai cepurei?

Tie īrisi, kas ziedēja tur ceļmalā.

Jau laikam sen kā novītuši.

Bet kalnus rudeni sedz pelnu krāsas migla.

Varbūt ik vakaru zem manas cepures Tur sienāži nāk dziesmas sisināt?

Tu zini, māt, man šķiet,

Ka šonakt aiza klusi krājas sniegs Un skumji aprok itāliešu salmu cepuri.

Kas toreiz spīdēja tik jauna,

Un izdzēš burtus Y. S„ ko tajā ierakstīju es...»

Munesue beidza lasīt, un izmeklēšanas nodaļas kabinetā — paša pilsētas centrā — ieslajas tāds klusums ka juras dzelmē. Ielas trokšņi atplūda līdz šejienei kā 110 citas pasaules.

No Kjoko krūtīm izlauzās elsas.

— Tātad Džonijs Heivards bija jūsu dēls?—Munesue pārtrauca ieilgušo klusumu.

— Es... es... nekad neesmu aizmirsusi savu puisīti.— Kjoko raudāja, noliekusies par galdu.

— Un jūs viņu nogalinājāt,— Munesues uzbrukums vēl arvien neatslāba.

Kjoko raudādama piekrītoši pamāja ar galvu.

— Un Nakajamu Tani ari nogalinājāt jūs?...

— Man nekas cits neatlika... Lai viņa vairs nespētu runāt.

Neieguvis vajadzīgos pierādījumus, Munesue bija aizkustinājis

aizdomās turētās personas sirdi un guvis pārliecinošu uzvaru. Viņa atzinās...

3

Ņīmi atgriezās no Ņujorkas kopā ar Kori Kjoheju un Asaedu Mičiko. Nodevis abus policijas rokās, viņš steidzas satikties ar Ojamadu.

— Viņa ir mirusi,—tie bija pirmie vārdi, ko Ojamada teica Ņīmi. Viņa balsī skanēja skumjas. Līdz pēdējam brīdim viņš bija lolojis cerību, bet tagad viss bija pagalam.

Arī Ņīmi zināja, ka viņa pirmā un pēdējā mīlestība — īstā mīlestība ir zudusi. Viņš vairs nekad nemīlēs tā, kā bija mīlējis Fumii. Viņa dzīvē, kas vienmēr bija pakļauta citu cilvēku interesēm, šī mīlestība bijusi vienīgais pretošanās veids, lai arī viņš pats spētu justies kā cilvēks. Un tagad šī pretošanās zaudējusi gan pamatu, gan mērķi. Turpmāk atkal atsāksies agrākais dzīvesveids, kurā tiks apsvērts ik solis, būs ciņa par katru niecīgu panākumu. Bet šādu ceļu viņš pats izvēlējās.

— Ņīmi kungs, es esmu jums ļoti pateicīgs.

Ojamadas vardi bija patiesi un sirsnīgi. Lai gan Ņīmi bija nozadzis viņam sievu, naids pret sāncensi norima, tiklīdz Ojainada pārliecinājās, ka Fumies vairs nav. Arī pats Ņīmi bija darījis visu, lai izpirktu savu vainu. kai;l gan bija pārliecināts, ka cenšas galvenokārt sevis labad.

— Ojamadas kungs, ko jūs domājat darīt tālāk?— Ņīmi jautāja.

— Patlaban man negribas neko darīt. Bet btis jau jāsameklē kāds darbs.— liez sievas nopelnītās naudas Ojamadas dzīve nebija viegla.

— Ja jūs esat ar mieru, es sameklēšu jums kaut ko piemērotu,— Ņuni ne visai droši ierosināja. •

— Paldies par gādību. Bet es negribu izmantot jūsu labsirdību,— Ojamada stingri noraidīja priekšlikumu.

Līdz ar Fumies nāvi vajadzēja izbeigties viņu attiecībām. Oja-mada nevēlējās, lai viņa turpmākā dzīve kaut kādā veidā būtu atkarīga no nelaiķes mīļākā. Ņīmi to saprata un vairs neuzstāja.

— Nu, tad mums jāatvadās,— viņš teica.

— Jā,— Ojamada piekrita.— Veļu jums visu to labāko.

Viņi šķiras, lai nekad vairs nesaliktos. Viņi bija dalījuši vienas sievietes mīlestību un līdz ar tās nāvi abi bija zaudējuši pašu dārj'āko sava d/īvē. Nekad vairs nekas neaizstās viņiem Fumii. Kopīgās bēdas viņus tuvinaja un arī izšķīra uz visiem laikiem.

4

Jasugi Kjoko atzinās visos savos noziegumos.

Kad es ieraudzīju Džoniju, mani vispirms pārņēma prieks par šo tikšanos, bet vienlaikus jutos arī izmisusi, ka nu sabruks visa mana pašreizēja dzīve. Džonijs pastāstīja, ka Ņujorkā pavisam nejauši ieraudzījis manu grāmatu, no kuras uzzinājis par manu esamību. Ieradies Japānā, viņš tūlīt no llanedas lidostas piezvanīja man. Es ierosināju,' lai viņš atbrauc uz «Tokyo Business Man Hoteļu. Tur atrodas mana vīra kantoris, un es domāju, ka tur mūs neviens netraucēs. Ar Džonija tēvu Vilšovu es iepazinos pēc k;ira, kad viņš ieradās Japanā okupācijas karaspēka sastāvā. Pirms tam es dzīvoju pie radiem Tokijā un mācījos sieviešu ģimnāzijā. Aviācijas uzlidojumi kļuva aizvien biežāki, palikt galvaspilsētā bija bīstami, tādēļ es atgriezos mājās. Bet mani vilinaja lielpilsēta. Dzīve provincē man likās neciešama. Man izdevās pierunāt vecākus atkal atlaist mani uz Tokiju. Bija labs iegansts—jāpabeidz mācības. Bet toreiz neklājās viegli. Biju spiesta pat klaiņot. No galīgas pagrimšanas mani izglāba Vilšovs. Savas ādas krāsas dēļ viņš bija daudz eietis un pārdzīvojis, bet viņš bija īsts vīrietis. Drosmīgs un labsirdīgs. Labāku par Vilšovu man nav gadījies satikt. Mēs iemīlējām viens otru un sākām dzīvot kopā. Saviem piederīgajiem es paziņoju, ka esmu iestājusies darbā. Driz mums piedzima bērns.

Mēs aizbraucām uz Kiridzumi, kad Džonijam apritēja divi gadi. Es zināju, ka tur strādā mana attala radiniece, kuras dzimtā puse arī bija Jacuo. Bet «Dzejolis par salmu cepuri» bija iespiests uz salvetes, kura Tane ietina mūsu brokastis. Man ļoti patika šis dzejolis, un es atstāstīju Vilšovain un Džonijam tā saturu. Nekad nebūtu domājusi, ka tas atstās uz bērnu tik dziļu iespaidu. Viņš taču vēl bija lik maziņš. Džonijam ļoti gribējās šādu salmu cepuri, un es lo nopirku Macuīdas ciematā. Driz pienāca laiks šķirties, jo Vilšovs saņēma pavēli atgriezties dzimtenē. Mūsu laulība nebija oficiāli reģistrēta. Toreiz amerikāņu karavīri nedrīkstēja ņemt līdzi nekādas citas sievietes, vienīgi likumīgas sievas. Bet mani vecāki un radi nekādā gadījumā nepiekristu laulībām ar ārzemnieku, it sevišķi tādēļ, ka viņš bija nēģeris. Es taču esmu cēlusies no ļoti senas dzimtas. Vārdu sakot, es nevarēju precēties, lai gan Vilšovs vairākkārt aicināja to nokārtot. Tā nu iznāca, ka Vilšovs atgriezās Amerikā vienīgi kopā ar mazo Džoniju. Pirms aizbraukšanas es uzdāvināju viņam Saidzjo Jaso dzejoļu grāmatu piemiņai par braucienu uz Kiridzumi. Mēs norunājām, ka vēlāk, kad man izdosies pārliecināt savus vecākus, es aizbraukšu pie viņiem uz Ameriku. Palikusi Japānā viena pati bez eksistences līdzekļiem, es nebūtu spējīga uzturēt un audzināt puisīti.Turklāt Džonijam bija jākļūst par ķīlu tain, ka es aizbraukšu uz Ņujorku.

Aizvadījusi Vilšovu, es atgriezos Jacuo un cerēju pierunāt vecākus un saņemt viņu piekrišanu sekot savam vīram. Bet es nekādi nevarēju sadūšoties un iesākt šādu sarunu, un pa lo laiku vecāki izprecināja mani Kori Joliejam. Bija jau sarunāta līgavas lūkošana, un atzīšanās nu kļuva neiespējama.

Visas manas domas bija Amerika pie abiem man tuvajiem cilvēkiem, bet. apprecējusies ar Kori, es nodzīvoju laulībā ar viņu līdz pat šim laikam. Visus šos gadus es ne bridi neaizmirsu savu dēlu. Un, kad viņš, nu jau pieaudzis cilvēks, atbrauca pie manis, es biju laimīga. Bet tikšanās pirmais prieks norima, un cs it kā zaudēju prātu. Kori nezināja, ka pirms laulībām ar viņu esmu dzīvojusi ar nēģeri un dzemdējusi bērnu. Kjohejs un Joko arī pal iedomāties nespēja, ka viņiem ir pusbrālis. Ko gan cs varēju darīt, lai glābtu sevi un nosargātu ģimeni? Un tad man radās ši briesmīgā doma — Džonijam jāpazūd, cilas izejas nav. Mani sakari ar Džoniju nevienam riebija zināmi. Sapratis, ka viņš var sagādāt man nepatikšanas, Džonijs allaž centās tikties ar mani tā, lai nepievērstu svešu cilvēku uzmanību.

No Džonija es uzzināju, ka Vilšovs nomiris neilgi pirms dēla aizbraukšanas. Bet, ka viņš bija upurējis sevi, lai dēls varētu doties cc|ā pie manis, es uzzināju tikai no jums, izmeklētāja kungs. Džonijs teica, ka negribot atgriezties Amerikā. Viņš bija nolēmis iegūt Japānas pavalstniecību un apmesties uz dzīvi mūsu zemē. Viņš apsolīja, ka netraucēs mani, tikai būs blakus. Bet, ja Džonijs paliktu man blakus, mana pagātne reiz toinēr atklātos. Taču man .tā butu bojāeja. Es lūdzu Džoniju braukt atpakaļ uz Ameriku, bet viņš nevēlējās klausīt. Biju nonākusi galīgā izmisumā.

Nolēmusi nogalināt Džoniju, es norunāju tikties ar viņu septiņpadsmitajā septembrī astoņos vakarā Simidzudaņi parkā. Jau iepriekš bi ju izlūkojusi, ka vakaros tur nav cilvēku un tādēļ būs iespējams nemanot pazust. Bet, kad es ieraudzīju Džoniju, man pietrūka spēka. Un tomēr, lai glābtu sevi un savu ģimeni, cs izvilku nazi uu iedūru to Džonijam krūtīs. Bet es biju tikai nedaudz savainojusi viņu. Džonijs visu saprata. «Māt, es tevi traucēju...» viņš teica. Nav iespējams vārdos izteikt tās skumjas, kas bija viņa acīs. Nemūžam nespēšu aizmirst viņa skatienu. Es... es pati... ar savu roku gribēju nodurt savu bērnu. Nespēdama tomēr izpildīt šo nodomu, izlaidu no rokas nazi, un tad Džonijs pats satvēra naža spalu un ar visu spēku iedūra to sev dziļi krūtīs. Bet man viņš teica: «Ej ātrāk prom... Mat, es nenomiršu, kamēr tu nebūsi drošībā...» Pat mirstot viņš gribēja pasargāt mati, kura bija mēģinājusi viņu nogalināt. Kopš tā laika man nav bijis neviena mierīga brīža. Bet cs gribēju līdz pēdējai iespējai saglabāt savu sabiedrisko stāvoklf un ģimeni, kaut vai upurējot vienu no saviem bērniem.

— Kādē] un kādā veidā jūs nogalinājāt Nakajamu Tani?

— Man nebija ne mazākās vēlēšanās nodarīt ļaunu vecajai Tanei. Izlasījusi avīzes, es sapratu, ka policija droši vien brauks uz Kiridzumi, tādēļ nolēmu pārliecināties, cik daudz veča vēl atceras par mums. Bet tas, ka mans brauciens sakrita ar izmeklētāju ierašanos Kiridzumi, bija tīrā nejaušība.

— Kāpēc tad jūs darījāt visu iespējamo, lai Takasaki pilsēta jūs neviens nepazītu?

— Gribēju palūrēt slepenībā savu likšanos ar Tani. Tādēļ norunāju ar viru, ka braukšu viņam Ildzi kā privātpersona un neuzstāšos nekādās sapulcēs. Divdesmit pirmajā oktobri pēc vira referāta un tikšanās ar pilsētas iedzīvotājiem cs teicu vīram, ka gribu satikties ar netālu dzīvojošo skolasbiedreni. Vēlu naktī, slēpjoties 110 visiem, es aizbraucu uz Junosavu pie Tanes. Noskaidroju, ka Tane lieliski atceras gan mani, gan manu ģimeni — nēģeri un puisīti. Tad es sapratu, ka būs nepieciešams novākt no ceļa ari Tani. Es paliku pie viņas pārnakšņot, lai sagaidītu izdevīgu bridi, bet tads nerādās. Tane pastāstīja, ka driz Junosavas tuvumā uzbūvēšot aizsprostu un ciemats tikšot applūdināts. Es izteicu vēlēšanos apskatīt apkārtni un ierosināju doties kopīgā pastaigā.

Bija agrs rīts, kad mēs ar Tani uzkāpām uz aizsprosta. Tuvumā nemanīju nevienu dzīvu radību. O-Tane bija ļoti laba omā, jo tajā diena viņu bija solījusies apciemot mazmeita, kas strādāju Kiri-dzumi. Vecenīte cerēja, ka pastaiga viņu uzmundrinās un mazmeita varēs pārliecināties, cik viņa vēl žirgta. Mani Tane, protams, neturēja nekādās aizdomās. Nogrūst viņu no aizsprosta izrādījās nieka lieta. Viņa bija tik viegla kā papīra lapiņa. Man pal nelikās, ka es būlu nogrūdusi lejā cilvēku...

Pēc Kjoko atzīšanās savā noziegumā atzinās arī Kori Kjohejs un Asaeda Mičiko. Kjoheja mašīnā tika atrasti cilvēka mati un sarecējuši asins pilieni, kurus izmeklēšanas eksperti identificēja kā Ojamadai Fumiei piederošus. Kjohejs arī apliecināja, ka kontaktlēcu futrālis un samta lācēns pieder viņam. Futrālītis, ko Kjohejs bija iebāzis dziļi kabatā, aprokot līķi, tomēr bija izkritis un beigās kļuvis par izšķirošu lietisku pierādījumu.

Apmēram taja pašā laikā Sindzjuku policijas iecirknis pievērsa uzmanību vairak neka desmit jauniešiem, puišiem un meitenēm, kas, narkotisku vielu apdullināti, kadā privātā dzīvoklī bija rīkojuši orģijas un nodevušies izvirtībai. Tajās piedalījās ari Kori un Jasugi meita Joko. Jasugi Kjoko bija upurējusi vienu savu bērnu, lai glābtu abus pārējos, taču lagad ari tos zaudēja. Un las nebija viņas vienīgais zaudējums. Kori Johejs ierosinaja šķiršanos, apsūdzot Kjoko par svarīgu savas biogrāfijas datu slēpšanu, kurus zinot viņu laulība noteikti nebūtu noslēgta. Kjoko bez pretošanās izpildīju viru prasību. Viņa saprata, ka vīram visvairāk rūp viņa politiskā karjera, turpretī viņa jau bija zaudējusi visu. Viņas dzīve vairs nepalika itin nekas. t

Bet viens 110 izmeklētājiem zināja, ka šī sieviete, zaudējot visu, tomēr saglabā sevi kaut ko ļoti būtisku. Jasugi Kjoko šķīrās no visa, lai apliecinatu, ka viņa vel ir saglabājušas cilvēciskas julas.

Kjoko atzīšanās dziji satrieca Munesui. Viņš apzinājās pretrunas savā dvēselē, un tās nedeya viņam miera. Viņš nekad nebija ticējis cilvēkiem. Ta viņam vismaz likās. Bet, kad divkaujā ar Kjoko pietrūka izšķirošu pierādījumu, viņš lika visas cerības uz viņas cilvēciskajām jūtām, jo sirds dziļumos tomēr vēl ticēja cilvēkam. Izmeklētāji bija notvēruši ļaunu noziedznieku, bet neviens tomēr nesvinēja uzvaru.

Tuvojās gada beigas...

5

Saņēmis no japāņu policijas ziņojumu par Džonija Heivarda slepkavas apcietināšanu, Kens Šeftens atviegloti nopūtās. Šis lietas izmeklēšana neietilpa viņa tiešajos pienākumos, bet, skaidrojot dažādus ar Džonija dzīvi saislītus jautājumus, Kens neviļus sāka iedziļināties cilvēku attiecību problēmās, un kopš tā laika viņam ķērās pie sirds viss, kam bija sakars ar Hcivardu likteni.

Inspektors O’Braiens uzsvēra, ka Kena savāktie un uz Japānu nosūtītie materiāli bijuši ļoti noderīgi noziedznieka atmaskošanai un apcietināšanai. Neviens nezināja, kadā veidā šie materiāli tieši noderējuši, bet Kenam tas sagādāja prieku. Viņam likās, ka tādējādi viņš kaut daļēji atmaksājis savu parādu Japānai.

Nākamajā dienā viņu gaidīja steidzīgs izsaukums sakarā ar laupīšanas gadījumu Hārlemā. Kādam tūristam bija atņemts fotoaparāts. Ar patruļas mašīnu Kens izbrauca uz notikuma vielu. Sīkas zādzības Hārlemā notiek ik uz soļa, un neviens tām nepievērš uzmanību. Bet šoreiz cietušais bija ārzemnieks, tādēļ Kenam vajadzēja kaut ko darīt. Hārlemā, protams, nav labākā vieta tūristu pastaigai, bet cietušais, aizrāvies ar fotografēšanu, acīmredzot bi ja ieklīdis pašā attālākajā kvartālā. Izrāvis tam no rokām aparātu, zaglis bija aizbēdzis.

Iztaujājis cietušo un aculieciniekus, Kens jau gribēja braukt atpakaļ uz iecirkni, kad pēkšņi pamanīja, ka nolikuma vieta atrodas pavisam tuvu Mario majai, kurā bija dzīvojuši Heivardi.

Pavisam nesen viņš bija sagādājis mājas pārzinei Mario nepatikšanas, pat visu māju nosaucis par mēslu bedri, bet, ja tā labi padomā, tad ari Mario bija devusi savxi ieguldījumu Džonija Heivarda slepkavas atmaskošana. Viņa droši vien vēl arvien tur Heivardu dzīvokli aiz atslēgas. Taču noziedznieks jau ir atrasts un vairs nav nekādas jēgas turēt dzīvokli aizslēgtu. Jāpasaka Mario, lai taisa to vaļā un izīrē gribētajiem.

Kens atlaida mašīnu un gāja kājām pa Hārlemas ielām. Viņš bija šeit izaudzis — šajā Hārlemā. Sarkani ķieģeļu nami, kuri ir lik veci, ka tie der vairs tikai nojaukšanai, pūstošu atkritumu kaudzes... Netīrība, troksnis un smirdoņa... Bet te bija jūtama dzīves elpa!

Kens tvēra šīs dzīves atbalsis, un viņa sirdī bija apbrīnojams miers. Viņam likās, ka visi cilvēki, kas, salīkuši zem dzīves smagās nastas, kā melnas ēnas klīst apkārtējās ielās, ir viņa brāļi. Šobrīd viņš nejuta neuzticību pret Hārlemas iedzīvotājiem. Varbūt tādēļ, ka beidzot bija apcietināta Džonija Heivarda slepkava?

Viņam pretim nāca meimurojoša cilvēka ēna. Droši vien kāds alkoholiķis, ar kuriem pilna visa llarlema.

«Tas ari ir mans brālis,» Kens nodomāja.

Tāds šodien bija viņa noskaņojums. Jā, tas ir viņa brālis, kas arī paklupis zem dzīves smagās nastas, bēdām un likstām. Viņi sastapas. Tas bija gara auguma nēģeris. Laiks it kā apstājās. Kenam likās, ka pār nēģera lūpām atskan šņāciens: «Policijas maita!» Un nākamajā mirkli viņš juta sānā ieurbjamies svilinošu metāla "asmeni.

— Par ko?— Kens ievaidējās.

Viņš nespēja noturēties kājas, sagrīļojās un pakrita. Bet nēģeris aši pazuda aiz ielas pagrieziena. Pār klusējošo Hārlemu nolaidās vakara krēsla. Palīgā neviens nenāks. Bēgot prom, nēģeris bija izrāvis savu ieroci. No dziļās brūces asinis šļācās ar tādu spēku, ka rokas spiediens tās nespēja apturēt. Asiņu straumīte tecēja pa ielas segumu kaul kur lejup, bet, kur, to Kens nespēja saskatīt. Viņš juta, ka zaudē samaņu.

— Kāpēc, par ko?— Kens čukstēja, kaut gan labi zināja cēloni. Tam, kas viņu sadūra, nekāda īpaša iegansta nebija. Vienkārši naids pret visu pasauli. Un šis naids tika vērsts pret Kenu, kas nejauši gadījās ceļā. Jo sevišķi tādēļ, ka Kens bija policists. Tas šādā gadījumā ir pietiekams iemesls. No sabiedrības izraidītie ļoti bieži maldīgi domā, ka policisti ir viņu galvenie vajātāji, kas rīkojas ar viņu dzīvībām pēc sava prāta. Un Kenam neviens vairs nevarēja līdzēt.

«Es arī esmu tāds pats... Nebiju jau nekāds taisnības aizstāvis...» spēku zaudējošā Kena galvā jaucās domas.

Pirms daudziem gadiem Japānā, kad Kens vel dienēja armijā, viņš ar saviem drauģeļiem bija apsmējis kādu japāni. Vispirms japāni zvērīgi piekāva un, kad viņš, notriekts 110 kājām, jau gulēja zemē, nolaida pār viņu ūdeni. Un tam arī nebija nekāda iemesla. Vienkārši vajadzēja izgāzt dusmas, kas Kenam bija sakrājušās, dienot priekšējās pozīcijās, uz kurieni

k;i jau jaukteni vispirms norīkoja viņu. Un tad ceļa gadījās šis japānis...

Frontes kaujas laukos viņu allaž iesaistīja visbīstamākajās operācijās, bet pēc atgriešanās civilajā dzīvē, viņš atkal tika iesviests sabiedrības padibenēs.

Toreiz viņš bija jauns, spēcīgs, nesavaldīgs, ienīda visus, kas vairījās no viņa. Un vēl Kens labi zināja, ka dzimtajā zemē labi koptās baltas sievietes jau pa gabalu novērsīsies no viņa. Savu apvainoto patmīlību un jauna zvēra iekāri viņš izga/.a uz okupētās zemes sievietēm. Un vienā tādā reizē ceļu viņam šķērsoja šis japānis. Tātad ienaidnieks...

Bet tagad tads pats naids un dusmas tika vērstas pret viņu.

...Toreiz pa kājām pinās kads puika, laikam tā japāņa dēlēns. Viņa ačelēs kvēloja naids. Kens visu mūžu atcerējās šo bērnišķīgo, naidpilno skatienu...

«Ja es lagad nomiršu, parāds bus dzēsts,» bija Kena pēdējā--doma, pirms viņš zaudēja samaņu. Boka, kas pirms brīža vēl centās aizspiest brūci, bezspēcīgi izstiepās. Uz tas varēja skaidri saskatīt atbaidošu rētu. Kaujā par vientuļu saliņu Klusā okeāna dienvidu daļā pāris metru no Kena bija sprāgusi granāta un tas šķemba savainojusi viņam roku. Toreiz viņš viegli bi ja ticis cauri.

Starp Hārlemas ēkām iezaigojās vakara saules slīpie stari, un to gaisma vecā, gadu gaitā nomelnējusī rēta kvēloja kā asiņojoša brūce.

Dzīvība atstāja Kena Sel'tena ķermeni.

Un Hārlemas šķersielā, tālu no Ņujorkas trokšņiem un burzmas, iestājās neparasts klusums...

SEIČO MACUMOTO

Tuksnešainā zeme

Asimura Secuko izkāpa no elektriskā vilciena Ņisinokjo stacija.

Cik sen nebija buls šajās vielās! Kāds prieks alkal likties ar Jakusidzi tempļa trīsstāvu torni, kas redzams jau no stacijas perona. Mīlīga rudens saulīte apstaroja priežu silu, kas ieskāva templi. No stacijas uz templi veda taisns ceļš. Ceļmalā snauda tējnīca, kurā varēja nopirki ari dažādas senlietas. Plauktos rindojas seno laiku dakstiņi. Viss tāpat kā pirms astoņiem gadiem.

Debesis satumsa, uzpūta asa vēja brāzma, bet Secuko jutās viegli un mierīgi. Viņa sen nebija gājusi pa šo ceļu, sen nebija apineklejusi šo templi.

Līdz Kiolo viņa bija braukusi kopā ar viru Rjoiči, kam tur vajadzēja piedalīties zinātniskā konferencē. Viņi jau vairākus gadus nebija devušies kopējos ceļojumos, bet šoreiz jau pirms izbraukšanas 110 Tokijas Secuko bija nolēmusi: kamēr vīrs bus aizņemts konferencē, viņa viena pati aizbrauks uz Naru.

Izgājusi pa vārtiem, Secuko apstājās torņa priekšā. Viņa atcerējās savu sarūgtinājumu iepriekšējā braucienā, kad tornis izrādījās izjaukts restaurācijas darbu dēļ. Tagad celtne atkal slējās varena un krāšņa. Apmeklētāju tikpat kā nebija. Tūristi, kas parasti apmeklēja Naru, līdz šejienei neatnāca.

Kad Secuko, aplūkojusi Zelta paviljona kokgrebumus, izgāja dārzā, bija jau pēcpusdiena.

Ceļš 110 Jakusidzi tempļa līdz Tosjodaidzi templim bija Secuko iemīļotākais maršruls. Pirms astoņiem jfadiem viņa bija ieradusies šeit vēla pavasarī, kad pāri kleķa iežogojumam abpus ceļam nokarājās balto magnoliju ziedi. Ari šodien uz ceļa nebija gājēju, bet pussagruvušo mūri apvija efeju stigas.

Tuvojoties Tosjodaidzi templim, Secuko pamanīja, ka tā vārti pilnīgi atjaunoti. Pagājušajā reizē acis dūrās ieplaisājušie vārtu stabi ar satrunējušu apakšdaļu un vecais, sūnām apaugušais dakstiņu jumts, kas balstījās uz šiem stabiem, bi ja sasvēries uz vienu pusi.

Toties toreiz blakus vārtiem ziedēja sakūra, kuras ziedu krāsa brīnišķīgi saskanēja ar vārtu stabu vēl galīgi nenolupušo cinobra krāsu, izraisot dīvaini senatnīgu noskaņu.

Garš, no abām pusēm lieliem kokiem iežogots, ceļš aizveda līdz pašam templim. Viņa ielūkojās nelielajā sarga būdiņā ar pārdošanai izliktām atklatnēin un dažādiem talismaniem. Vārtsarga vietā sēdēja tas pats večuks, kas pirms astoņiem gadiem.

Secuko apstājās tempļa priekša un ilgi baudīja tā savdabīgās arhitektūras skaistumu. Izprast un novērtēt seno tempļu skaistumu viņai iemācīja mātes jaunakais brālis Nogami Keničiro, kas bija diplomāts un kara laikā ieņēma vēstniecības pirmā sekretāra posteni kada no neitrālajām Eiropas valstīm, bel pirms pašām kara beigām pēkšņi bija tur saslimis un nomiris.

Secuko nespēja aizmirst mātes skumjas un neizpratni — kā tas varējis notikt, ka aizgājis nebūtībā tik spēcīgs vīrietis? Un, tiklīdz Secuko atcerējās tēvoci, viņas atmiņā pavīdēja arī šie mātes teiktie vārdi.

Nogami tiešām bija ļoti stiprs cilvēks, gan vidusskolā, gan universitātē viņš nodarbojās ar džudo cīņu un ieguva šajā sporta veidā trešo kategoriju. Viņš izbrauca no Japānas uz jauno darbavietu, kad visapkārt vēl plosījās karš. Secuko ar māti pavadīja viņu līdz Tokijas stacijai, kas maskēšanās nolūkā bija tik tikko apgaismota.

Tajā laikā nokļūt Eiropā varēja tikai caur Sibīriju. Japāna jau stipri cieta no amerikāņu manevrējošo vienību triecieniem, bet Eiropā turpinājās Vācijas un Itālijas karaspēku atkāpšanās. Secuko bija pārliecināta, ka par tēvoci nav ko raizēties, lai tik viņš nokļūst savā darbavietā tajā neilralajā valstī. Bet gluži negaidot tieši tur viņam bija uzglūnējis slimības rēgs.

Japānas, Vācijas on Itālijas stāvoklis ar katru dienu kļuvis smagaks, tēvocis esot pārpūlējies atbildīgajā darba un ļauna plaušu slimība iedzinusi viņu kapā. Secuko līdz pat šim laikam atcerejās laikraksta ziņojumu par viņa nāvi: «Neitrālā Eiropas valstī ārkārtīgi sarežģītos politiskos apstākļos Nogami Keničiro, ziedojis visus spēkus Japānas karalaika diplomātijas īstenošanai, miris savā postenī.»

Tieši viņš bija iemācījis Secuko izprast seno tempļu skaistumu. Jau studiju gados tēvocis bieži bija apstaigājis Naras senlaicīgās celtnēs. Viņš aizrāvās ar Japanas seno arhitektūru pat pēc iestāšanās darbā Ārlietu ministrijā. Atgriezies mājās gan no Tjaņcziņas, kur viņš pirmo reizi tika iecelts par vicekonsulu, gan no dažādam Eiropas valstīm, kurās viņš dienēja vēlākajos gados, Nogami vispirms bija devies aplūkot senās Japānas pieminekļus.

Tēvocis vairakkārt bija solījies Secuko paņemt līdzi šajos braucienos, bet viņam ne reizi neizdevās solījumu izpildīt.

Sūtot Secuko no ārzemēm krāšņas atklatnes, viņš nekad neveltīja ne rindiņas to zemju skaistumam, kurās strādāja, bet allaž interesējas, vai Secuko bijusi Narit, un atgādinaja, ka viņai katra ziņā jaapskata Asukas templis. Izteicis kārtējo reizi nožēlu, ka viņiem neizdodas kopā apmeklēt šo templi, viņš visādi centās izraisīt Secuko mīlestību pret dzimtās zemes senatni.

Apskatījusi templi, Secuko devās uz izeju. Viņa ielūkojas kioskā, lai nopirktu kādu dāvanu māsīcai, tēvoča meitai Kumiko. Kamēr vecais vārtsargs saiņoja pirkumu, Secuko uzmeta skatienu viesu grāmatai, kurā parakstījās tempļa apmeklētāji. Aši pārskatījusi biezā folianta atšķirtas lappuses, viņa ieraudzīja vairāku ievērojamu mākslas kritiķu un augstskolu profesoru parakstus. Acīmredzot tieši šādi cilvēki, bet ne parastie tūristi bija šī tempļa apmekletaji. Viņa atšķīra iepriekšējo lappusi. Tā bija izraibināta ar dažādiem grūti salasāmiem hieroglifiem. Jā, pēdējā laikā arvien mazāk paliek cilvēku, kas prot skaisti rakstīt ar otu un tušu.

Bet viens paraksts — Tanaka Koiči — šajā zīmju mudžekli neviļus pievērsa sev Secuko uzmanību. Uzvārds viņai neko neizteica, toties rokraksts šķita bezgala pazīstams. Kur viņa bija redzējusi šādus hieroglifus?

— Paldjes par pirkumu!— Vecis klanīdamies pasniedza Secuko iesaiņoto paciņu un, pamanījis, ka viņa cītīgi peta viesu grāmatu, ieteicās:— Vai kundze arī nevēlas ierakstīt savu vardu?

Secuko paņēma otiņu, parakstījās un atkal atgriezās pie iepriekšējus lappuses. Viņu interesēja nevis šis uzvārds, bet rokraksts.

Jā, tas bija ļoti līdzīgs nelaiķa tēvoča rokrakstam. Tēvocis jau no agras jaunības bija pievērsis uzmanību glītrakstīšanai. Un savā vārdā viņš hieroglifu «iči» rakstīja ļoti līdzīgi tam «iči», kas ietilpa šī nezināmā cilvēka vārdā. Horizontālā svītra mazliet parauta pa labi uz augšu, un arī sabiezinājums, otai apstājoties, bija ļoti līdzīgs. Tēvocis bija mācījies no Mi Feja — Ķīnas Ziemeļu Sunu dinastijas kaligrāfa — paraugiem.

Secuko nodomāja, ka tās ir halucinācijas, ko uzjundījušas atmiņas par tēvoci. Pasaulē atradīsies ne mazums cilvēku ar līdzīgu rokrakstu, un tomēr viņa bija priecīga, ka apmeklējusi templi, kas lik ļoti bija paticis tēvocim, un ieraudzījusi rokrakstu tēvoča iecienītajā stilā. Interesanti, kas un no kurienes ir tas cilvēks, kurš parakstījies tempļa viesu grāmatā.

Secuko katram gadījumam pajautāja vārtsargam:

— Šis kungs laikam bija atbraucis no tālienes?

Vecītis vienaldzīgi paskatījas uz parakstu.

— Nezinu gan,— viņš atbildēja.

— Kad bija ieradušies lie cilvēki, kas parakstījušies šaja lappusē?— Secuko turpināja taujāt.

— M-jā, — večuks, acis mirkšķinādams, ielūkojās parakstos.

— Kādas desmit dienas būs jau pagājušas.

Tāda gadījuma vārtsargam vajadzētu vēl atcerēties apmeklētājus. Tūristu šeit nav daudz, un viņš nevarēja but pārāk aizņemts.

Bet vecīša atbilde bija gluži pretēja:

— Tieši pēdējās dienās bija daudz ļaužu, vai tad visus var atcerēties. . .

Secuko pateicās vārtsargam un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi. Nez kāpēc tieši šodien viņai nedeva mieru atmiņas par tēvoci. Diez vai vēl vajadzētu atkārtot, ka tieši viņš bija iemācījis viņai izprast senlaiku tempļu skaistumu, tādēļ domas par viņu šajā vietā bija gluži dabiskas, bet varbūt skumjās atmiņas bija uzjundījušas rudens ainavas?

Bija norunāts, ka Secuko satiksies ar vīru Naras viesnīcā. Viņam vajadzēja pēc kongresa Kioto atgriezties Narā ap pulksten astoņiem vakarā. Secuko ienāca stacijā un jau gribēja braukt uz Naru, bet pēkšņi mainīja iepriekšējo nodomu iet kājām pa seno Sahodzi ceļu no Akisinoderas tempļa apkārt Hokedzi templim. Viņa vēl joprojām domāja par Tanakas Koiči parakstu. Cilvēks, protams, nav pazīstams, bet rokraksts, tik līdzīgais rokraksts. ..

Iegrimusi dziļās pārdomās, Secuko stāvēja uz perona. Pienāca elektriskais vilciens uz Naru, bet viņa palaida to garām. Tad viņa apņēmīgi pārgāja uz citu peronu un iesēdās vilcienā, kas devās pretējā virzienā. Viņa izkapā pie Kasivaras tempļa un iesēdās taksometrā. . .

Ceļa abās pusēs pletās plašs līdzenums ar it kā izbārstītiem zemnieku ciematiņiem. Driz kļuva redzams Tačibanadcras tempļa baltais mūris. Secuko lūdza šoferi pagaidīt un devās augšup pa augstajiem akmens pakāpieniem.

Secuko palika šī nelielā tempļa nosaukums. Viņa tūlīt piegāja pie vārtsarga būdas, kur pārdošanā bija arī vietējie suvenīri. Nopirkusi atklātnes, viņa ar skatienu meklēja viesu gramatu, bet tā nekur nebija redzama.

— Ja šeit ir viesu grāmata, es labprāt parakstītos tajā,— Secuko uzdrošinājās traucēt vārtsargu nūiku, kas bija iegrimis glītrakstīšanā pēc seniem paraugiem. Mūks uzmeta viešņai skatienu un izvilka no galda atvilktnes grāmatu. Secuko ātri pāršķirstīja pēdējās aprakstītās lappuses, bet Tanakas Koiči uzvārds tur nebija atrodams.

— Paldies,— viņa teica un aizsteidzās pie mašīnas.

— Ludzu, aizvediet mani uz Angoin templi.

Ceļš vijās caur nopļautiem rīsa laukiem. Pēc brīža viņi iebrauca mežiņā un apstājās pie vārtiem, kurus greznoja uzraksts «Angoin». Šis templis bija slavens ar Asukas būdas teļu, kuru Veidojis it kā pats meistars Tori. Jebkurā mākslas vēstures grāmatā varēja ieraudzīt šis statujas attēlu, bet šoreiz Secuko nebija noskaņota sastingt lūgsnā pie .šī svētā tēla, kura seju rotāja arhaiskas vientiesības smaids. Sievieti vairāk interesēja viesu grāmata. Vārtsarga būdiņā neviena nebija, bet viņa laikam bija pamanīta, jo pēc brīža ieradās baltās drānās tērpts mūks pusmūža gados.

— Vai vēlaties apskatīt templi?—viņš laipni vaicāja.

Secuko noraidoši pakratīja galvu. Viņa bija ieraudzījusi vēlamo grāmatu, bet vispirms nopirka dažus nieciņus un tikai tad uzsāka sarunu.

— Zināt, es esmu atbraukusi no Tokijas, tādēļ gribētu atstāt savu parakstu viesu grāmatā.

— Ludzu, lūdzu,— mūks pasniedza grāmatu un sāka berzt tušu. Pa to laiku Secuko ātri pārlapoja grāmatu un gandrīz vai iekliedzās. Pirmspēdējā lappusē viņa ieraudzīja parakstu «Tanaka Koiči». Hieroglifi bija kā ar spiedogu iespiesti — tik ļoti līdzīgi tiem, ko viņa pirmīt bija redzējusi cila templi. Noradot uz šo uzvārdu, Secuko jautāja it kā par savu paziņu:

— Vai neatceraties, kad šis kungs apmeklēja jūsu templi?

Mūks uzmanīgi ieskatījās parakstā, tad, domīgi pieliecis galvu,

atbildēja:

— Kas to lai zina. Pēdēja laikā apmeklētāju ļoti daudz. Kad gan tas varēja būt? Nu, ja šajā lapā, tad pirms nedēļas, varbūt pat pirms desmit dienām.

— Vai jūs neatceraties, kā viņš izskatījās?

— Nē, neatceros-. Jūs viņu pazīstat?

— Jā,— Secuko neviļus pateica.— Ieraudzīju šo parakstu un atcerējos cilvēku, ar kuru sen neesmu likusies.

— Ļoti žēl, bet nekādi nevaru jums palīdzēt. . .

Secuko vēlreiz ielūkojās parakstā. Neticami, bet šis rokraksts ir gluži tāds pats kā tēvocim. Mājās viņa glabāja vairākus glītrakstīšanas paraugus, kurus tēvocis bija uzdāvinājis viņai jau bērnībā. Žēl, ka nebija nevienas no šīm lapiņām. Varētu uz vietas salīdzināt rokrakstus.

Secuko atgriezās Narā uz vakara pusi, kad pilsētas ielās jau bija iedegušās ugunis. Viņas virs Rjoiči gaidīja viņu viesnīcas istabā. Ievīstījis savu padrukno augumu garā, vatētā kimono, viņš pēc karstās vannas lasīja avīzi.

— Atvaino, ka aizkavējos,— Secuko teica.

— Tīrais nieks. Vai neiesi vannā?

— Mazliet vēlāk.

— Nu, tad pie galda. Esmu ļoti izsalcis.— Rjoiči kā mazs bērns uzsila, pa vēderu.

Secuko pasūtīja vakariņas turpat istaba.

— Tu pabeidzi visas darīšanas ātrāk, nekā bija paredzēts?—viņa jautāja.

— Jā. Pēc sēdes draugi ierosināja salikties šaurākā lokā, bet lu jau pati zini, ka es nedzeru, turklāt negribēju likt tev gaidii. Tādēļ atteicos piedalīties un braucu uz Naru.

Secuko jutās vainīga.

— Vēlreiz atvainojos, ka es liku tev gaidīt.

— Nekas jau nav noticis. Labāk pastāsti, kā tev gāja svētceļojumā.— Rjoiči izturējās pret sievas aizraušanos mazliet ironiski. ,

Istabene atnesa pasūtītās vakariņas. Atturībnieku Rjoiči nevajadzēja divreiz lūgt pie galda, jo viņš steigā citu pēc cita notiesāja visus ēdienus.

— Tu tiešām esi šausmīgi izsalcis.— Secuko uzsmaidīja vīram.

— Dienā jutos ļoti noguris. Un vēl vienu stundu bija jāpavada vilcienā. Tāpēc biju galīgā badā.— Secuko vīrs bija patoloģijas katedras docents T. universitātē.

— Saki — vai iecerētais ceļojums tev izdevās?—viņš atkartoti jautāja.

— Laikam gan,— Secuko nenoteikti atbildēja, jo viņa tomēr nebija apmeklējusi tās vietas, kuras vēlējas.

— Nu, un kā izskatās Sahodzi?—Rjoiči jautāja tieši par Sahodzi, tādēļ ka viņam ļoti patika šis vietvārds — senā ceļa nosaukums. Pie tam viņš bija lepns, ka atceras no galvas vārsmas no «Manjosjū», kas veltītas šim ceļam:

Ai, kā man gribētos pieskarties Sahodzi vītolu za|ajiem zariem,

Par kuriem tu sajūsmā raksti . ..

Varēja manīt, ka»jaunībā Rjoiči bija aizrāvies ar seno daiļdarbu lasīšanu.

— Es līdz tai vietai nemaz netiku,— Secuko atbildēja.

— Kāpēc?—Rjoiči pārsteigts jautāja.— Tu taču ļoti gribēji pabūt tieši tur.

— Jā, gribēju gan. Bet nodomi mainījas. Toties apmeklēju Tačibanaderu un Angoin templi.

— Cik savādu maršrutu tu esi izvēlējusies!

Secuko nolēma izstāstīt vīram visu, neko neslēpjot.

— Zini, Tosjodaidzi tempļa viesu grāmata es ieraudzīju uzvārdu, kas bija uzrakstīts tādā pašā stilā, kādā rakstīja mans tēvocis. Un

katla nezināmā vara lika man pārbaudīt, vai arī citos tempļos nav tāda paraksta.

— Tēvoča rokrakstā?—Rjoiči izbrīnījies sarauca uzacis.

— Tas paraksts tiešām ļoti atgādināja tēvoča rokrakstu, un varbūt tādēļ mani pārņēma skumjas.

— Man tavs noskaņojums labi saprotams. Tēvocis taču bija tavs audzinātājs svētcelojumos pa tempļiem.— Rjoiči pasmaidīja.— Tātad tu nolēmi pārbaudīt viesu grāmatas arī citos tempļos. Bet kāpēc tu devies tieši uz Asukas apkārtnes tempļiem?

— Tie ļoti patika tējvocim. Dzīvodams ārzemēs, viņš bieži pieminēja tos savās vēstulēs.

— Interesanti! — Rjoiči iesaucās. — Bet es ceru, ka tu apbraukāji šos tempļus, ne jau tēvoci meklējot?

— Protams, nē. Tēvocis nomira jau pirms septiņpadsmit gadiem. Bet Angoin templi es atkal ieraudzīju šo uzvārdu, kas bija uzrakstīts tajā pašā rokrakstā.

— Jocīgi.— Rjoiči pavīpsnāja.— Sievietes nojauta ir briesmīga lieta. Un kā sauc to cilvēku, kas piesavinājies nelaiķa tēvoča rokrakstu?

— Tanaka Koiči. Jā, rokraksts tiešām ir apbrīnojami līdzīgs. Bet tēvocis mācījās 110 senās Ķīnas slavenā kaligrāfa paraugiem, tādēļ viņa rokraksts bija ļoti īpatnējs.

— Ja šis Tanaka Koiči kungs ari gājis tā paša glītrakstītāja pēdās, tad, jāsaka atklāti, viņš stipri nogrēkojies tavā priekšā, jo licis tev mainīt savus nodomus un novirzīties no mērķa.— Rjoiči atkal pasmējās.— Bet ceru, ka tu ar savu centību esi iepriecinājusi tēvoci, kas atdusas zem zemes. Paldies par pūlēm!

Iestājās klusa nakts. Pa nojnmi virs loga sāka bungot lietus lāses.

Lai gan vīrs bija pavīpsnājis par Secuko stāstu, viņas acu priekšā vēl arvien rēgojās Tanakas Koiči paraksts. Un atmiņas par tēvoci, kas bija miris Eiropā pirms daudziem gadiem, nekad nebija bijušas tik uzmācīgas kā šodien ...

2

Nākamajā dienā pēc atgriešanās Tokijā Secuko devās pie tantes, tēvoča Nogami atraitnes.

Radinieces māja atradās Suginami rajona nomalē, kur no slavenā Musasino līdzenuma vēl bija saglabājusies ozolu birzs, bet tuvumā esošo senas, dižciltīgas dzimtas savrupmāju ieskāva pat vesels ozolu mežs. Secuko patika iet pa šo ceļu.

Pēdējā laikā te parādījies daudz jaunu namu, bet aristokrātu mājas apkārtnē vēl arvien pret debesīm slējās vareni ozoli, dižegles un kļavas. Rudens dienās šeit bija sevišķi skaisti. Ceļš, pareizāk sakot — taciņa vijās starp bambusa dzīvžogiem. Secuko apstājās pie neliela namiņa durvīm un piezvanīja. Tante Takako tūdaļ atvēra durvis.

— Nac tik iekšā! Priecājos tevi redzēt,— viņa teica.— Paldies par atklātni no Naras.

Secuko pēkšņi atcerējās tantes un tēvoča kāzu dienu. Tas laikam bija dažas dienas pirms viņu izbraukšanas uz tēvoča darbavietu Japānas konsulātā Tjaņcziņa. Ret pēc gada Secuko māte saņēma no viņiem pirmo vēstuli. Ari pašai Secuko dažreiz tika adresētas skaistas atklātnes ar Ķīnas dabasskatiem, un tikpat skaisti ar tantes roku bija uzrakstīta adrese un teksts.

Tēvocis, jau no jaunības dienām aizrāvies ar kaligrāfiju, vairākkārt bija teicis Secuko mātei: «Es nicinu sievietes, kas neprot glīti rakstīt, un, ja precēšos, tad izraudzīšos tikai sievu, kurai būs labs rokraksts.» Tā ari nolika.

— Cik dienas tu pavadīji Narā?

— Patiesībā tikai vienu pēcpusdienu,— Secuko atbildēja, sniedzot tantei no Naras atvestās dāvanas.

— Žēl. Vajadzēja pabūt ilgāk.

— Asimurain darbs universitātē, tādēļ nevarējām.

— Ak tā ...

— Ierados Narā agri no rīta. Es gribēju apmeklēt tempļus gar Sahodzi ceļu, bel dīvainā kārtā devos pavisam pretējā virzienā — uz Asuku.

— Kādēļ?— tante izbrīnījusies jautāja.

Secuko šaubījas, vai stāstīt par redzēto tēvoča parakstu. Citā reizē viņa ar smaidu uz lūpām pastāstītu tantei savus novērojumus, bet šobrīd, kad atkal acu priekšā vīdēja paraksts «Tanaka Koiči», viņa pati izbijās par savām iedomām. Nedrīkst dzīt jokus ar Takako, kas pēdējos gados jau bija nomierinājusies, glabājot atmiņā svešatnē sen mirušā vīra tēlu. Un Secuko sāka pavisam nopietni atstāstīt notikušo:— Tosjodaidzi tempļa viesu grāmatā es ieraudzīju parakstu, kas ļoti atgādināja tēvoča rakstīšanas manieri.

— Tiešām?—Takako balsī neskanēja pārsteigums, tikai acīs pazibēja ziņkārības uguntiņa.— Savādi! Es biju domājusi, ka tāda rokraksta nav nevienam citam.

— Jā, tieši tāds kā tēvocim. Es ļoti labi atceros tēvoča rokrakstu. Un, kaut gan uzvārds bija pavisam cits, es gandrīz iekliedzos aiz pārsteiguma.

Takako mierīgi smāidīja.

— Un tad es nolēmu doties uz Asuku, cerol ieraudzīt vēl kaut vai vienu šī Tanakas parakstu. Tēvocis mēdza man stāstīt, ka viņam ļoti patīkot tie tempļi, kas atrodas pie Asukas ceļa.

— Nu un tad?—Takako ieinteresēja meitenes stāstījums.

— Tad es atradu vēl vienu viņa parakstu. Tas bija Angoiu tempļa viesu grāmatā.

— Hm!—Takako iesmējās.— Tu laikam pārāk daudz domāji par tēvoci, tādēļ rokraksts tev šķila tik ļoti pazīstams.

— Iespējams,— Secuko neiebilda.— Bet, kad es raudzījos tajās rakstu zīmēs, man ļoti gribējās salīdzināt rokrakstus.

— Jā, tev jau sen palik visu salīdzināt.

— Tante, ja tie tempļi būtu tuvāk, es noteikti dotos uz turieni kopā ar jums.

— Tas nav iespējams. Un cs ari neietu. Mans vīrs sen miris. Ja viņš vēl būtu dzīvs, tad cita lieta . .. Man šķiet, ka tu vienkārši biji padevusies rokraksta gara varai.

— Asimura saka to pašu. Kad mēs likāmies ar viņu Naras viesnīcā, viņš man teica: «Redzu, ka šodien tev par ceļvedi bijis nelaiķa tēvoča gars ar savu otu.»

— Viņam pilnīga taisnība, un, lūdzu, nerunāsim vairs par šīm lietām.

— Kā klājas Kumiko?—Secuko mainīja sarunas tēmu.—Vai vesela? Kā viņai sokas darbā?

— Viss kartībā.— Takako smaidīja.

— Jūs viņas dēļ esat ļoti daudz pulējusies. Bet nu jau varēsiet vieglāk uzelpot. Drīz laikam saks nākt ari precinieki. Cik viņai tagad

gadu?

— Jau divdesmit tris apritējuši.

— Vai ir kads piemērots precinieks?

— Tieši par to gribēju ar tevi aprunaties. Kumiko ir jauns paziņa, pāris reižu bijis pat pie viņas ciemos.

— Lūk, kā? Kas viņš par cilvēkū?

— Strādā avīzē. Manuprāt, viņš ir kārtīgs jauneklis. Nebūtu slikti, ja arī tu uzmestu viņam acis.

— Labi. Nākamreiz, kad viņš būs jūsu mājā, uzaiciniet ari mani. Bet ko jūs pati domājāt?

— Pat nezinu, ko teikt,— Takako atbildēja, bet viņas acis pauda, ka viņa jau sen ir piekritusi abu jauniešu likteņu savienošanai.

— Vai, kā skrien laiks!—Secuko domīgi teica.— Cik gadiņu bija Kumiko, kad nomira tēvocis?

— Seši.

— Kā viņš priecātos, ja būtu nodzīvojis līdz viņas kāzu dienai!— Secuko satraucās. Lūk, Kumiko jau ir pieaugusi un drīz izies pie vira. Bet vēl pavisam nesen .. . Secuko labi atcerējās savas jaunākās māsīcas bērnību.

Kumiko bija tikai četri gadiņi, kad viņi visi kopā bija aizbraukuši uz Enosimas jūrmalu. Meitenīte tā aizrāvās ar rotaļām smiltis, ka

neparko negribēja atgriezties mājās. Un, it kā tas butu noticis vēl tikai vakar, Secuko aru priekšā redzēja sarkanā kleitiņā un baltā priekšautiņā tērpto meitenīti, notupušos smiltis pie pašas ūdens malas.

— Virs ļoti mīlēja meitu,— Takako klusi teica,— un vēstulēs no ārzemēm viņš rakstīja tikai par viņu. Ari pēdējā vēstulē. Es laikam esmu tev radījusi, vai ne?

— Jā, bet esmu aizmirsusi, ko viņš toreiz rakstīja. Gribētu vēlreiz ielūkoties tajā vēstulē,— Secuko sacīja.

Viņai, protams, bija patīkami vēlreiz pārlasīt tēvoča rakstītās rindiņas, bet galvenais — bija radusies iespēja vērīgāk ielūkoties viņa rokrakstā.

Takako naski iegāja blakusistabā. Atmiņas par vīru allaž uzbudināja viņu. Drīz viņa atgriezās, piespiedusi vēstuli pie krūtīm.

— Lūk, te tā ir!

Uz aploksnes bija uzlīmēta -ārzemju pastmarka. Zīmogā varēja saskatīt datumu: *1944. gada 3. jūnijs». Laikam vēstule bija lasīta un pārlasīta neskaitamas reizes, jo pabieza aploksne izskatījās krietni nobružātā. Secuko izvilka vēstuļu papīra lapiņu ar daudzkārtējam locījumu rievām.

Vēstule bija nosūtīta no Šveices slimnīcas, kurā gulēja saslimušais tēvocis.

«Būdams tain prom no dzimtās zemes, es sevišķi asi jūtu, kādas tai draud briesmas. Cilvēks mēdz jūtīgāk uztvert īstenību, kad ir atšķirts no dzimtenes, nevis ierauts pašā notikumu virpulī. Tāpat pašnāvības aculiecinieks pārdzīvo vairāk baiļu nekā cilvēks, kas nolēmis noslēgt rēķinus ar dzīvi. Es patlaban atrodos slimnīcā Šveicē ua visu laiku raizējos par jums. Nekad neesmu jutis tādu nemieru par jūsu likteni kā pašreiz. Šejienes laikraksti katru dienu ziņo par postošiem uzlidojumiem Japanai. Ik reizi, lasot šādas ziņas, es neviļus atkal un atkal uztraucos par Kurniko, lai gan šādā laikā varbūt ir nepareizi domāt tikai par savu ģimeni . . .

Kaut kas ir jadļra, lai Japāna atkal būtu mierīga dzīve. Ar šausmām es domāju, ka ik brīdi, kamēr es guļu te slimības gultfi, simtiem un tūkstošiem cilvēku zaudē dzīvību. Palātas logā spīd maiga saulīte. Tur, pie jums, šādi mierpilni saules stari laikam jau sen vairs nav redzami. Jūs droši vien slēpjaties pretgaisa patvertnēs, ar šausmām gaidot kārtējo amerikāņu bumbvedēju uzbrukumu ...

Es apzinos, ka Tev vienai uzvelta smaga nasta — rūpes par mūsu Kumiko. Bet turies dūšīgi, un lai mana mīlestība sarga jūs abas.

Lūdzu dievus, lai pēc iespējas ātrāk Japānā iestātos miers un mūsu Kumiko nekas nenotiktu.»

Ņemot vērā kara laika vēstuļu stingro cenzūru, augstu jānovērtē drosme, ar katlu tēvocis rakstījis šo vēstuli. Secuko nodomāja, ka šādu uzdrošināšanos viņam devusi mīlestība uz sievu un meitu un raizes par viņu likteņiem. Secuko uzmanīgi ielūkojās rakstu zīmju stila. Pat ar pildspalvu rakstītajiem hieroglifiem piemita neatkārtojamas īpatnības, kādas bija raksturīgas vienīgi tēvoča Nogami rokrakstam.

— Kad lasa šādu vēstuli, gribas aizdedzināt piemiņas svecīti,— Secuko teica, atdodot aploksni Takako.

— Paldies,— Takako pateicās un ieveda Secuko blakus istabā, kur alradas mājas altāris. Uz tā bija novietots Nogami fotoattēls vēl no tiem laikiem, kad viņu iecēla pirmā sekretārā amatā. Lūpās vīdēja viegls smaids, zem plakstiņiem lūkojās šauras, dzīvas acis.

— Kas atveda uz Japānu tēvoča pīšļus?— Secuko jautaja.

— Murao Josio kungs. Toreiz viņš strādāja tajā pašā vēstniecībā kur tēvocis, bet tagad ir nodaļas vadītājs Eiropas un Āzijas valstu departamentā.

— Vai jūs vēlāk arī esat tikusies ar viņu?

— Sākumā viņš divas trīs reizes bija iegriezies pie mums, uzlika papam svecītes. •

Acīmredzot šis Murao apmeklējis sava darbabiedra ģimeni galvenokārt pienākuma pēc, bet pēc tam droši vien iegrimis darbos un aizmirsis nelaiķa atraitni un meitu.

Pasniedzot Takako urnu ar mirušā pelniem, Murao bija pavēstījis arī par tēvoča pēdējam dzīves dienām. Secuko jau agrāk bija dzirdējusi tantes stāstījumu par to.

Arvien skaidrāk redzēdams, ka Japānas sagrāve ir neizbēgama, Nogami neitralajā valstī bija izvērsis plašu diplomātisku darbību. Viena no ass valstīm — Itālijā—-jau bija kapitulējusi sabiedroto armijai. Vācu karaspēks no padomju armijas triecieniem turpināja atkāpties. Nebija nekādu cerību, ka Japāna varētu gūt uzvaru. Nogami uzdevumos ietilpa, mieru noslēdzot, panākt Japanai pēc iespējas labvēlīgākus noteikumus. Lai šo mērķi sasniegtu, bija paredzēts sabiedroto lielvalstu ietekmēšanai izmantot neitrālas zemes. Bet toreiz neitrālo valstu valdošās aprindās gandrīz neviens nesimpatizēja Japānai, tieši otrādi, atbalstīja tās pretiniekus. Var saprast, cik grūtos apstākļos tēvocim vajadzēja veikt savu darbu. Viņš nebija izturējis milzīgo slodzi un saslima ar plaušām. Kad viņu nosūtīja uz Šveici ārstēties slimnīcā, no vēl nesen spēkpilnā cilvēka bija palikuši vairs tikai kauli un āda.

Par viņa nāvi no slimnīcas caur Šveices Ārlietu ministriju tika paziņots Japānas vēstniecībai. Murao bija devies uz Šveici, lai saņemtu Nogami pīšļus, bet kara apstākļos ceļā pagaja ilgs laiks, un, kad viņš ieradās slimnīcā, mirušais jau bija kremēts. No slimnīcas personāla Murao uzzināja, ka Nogami nomiris mierīgi un pēdējās dienās loti uztraucies tikai par Japānas likteni.

Kopā ar mirstīgajām atliekām Murao bija saņēmis nelaiķa testamentu, kas bija adresēts viņa atraitnei. Tajā bija rakstīts galvenokārt par Kumiko audzināšanu, bet sievai tika dots padoms apprecēties otrreiz. Pati Secuko šo testamentu nebija lasījusi. Ta saturu viņai bija izstāstījusi māte, kurai las tika parādīts.

Dažas dienas pēc tantes apciemošanas Secuko dzīvoklī atskanēja Kiuniko telefona zvans. Viņa pateicās par dāvanām un jautāja, vai tā esot taisnība, ka Secuko redzējusi temp|u viesu grāmatās uzvārdu, kas bijis uzrakstīts tēva rokrakstā.

— Tiesa,—Secuko atbildēja smiedamās. Lūk, kādē| Kumiko piezvanījusi viņai.

— Pastāsti man sīkāk par to,— Kumiko lūdza.

— Diemžēl es nezinu nekā vairāk kā to, ko jau izstāstīju tavai mātei,— Secuko runāja ļoti maigi, lai neliktu vilties meitenei, kas ļoti ilgojās pēc tēva.

— Nu tad atļauj man rīt vai parīt apciemot tevi, ja tikai es netraucēšu tavu vīru.

— Rīt viņam ir nodarbības universitātē, viņš nebūs mājās.

— Lieliski. Tas ir ļoti labi, ka viņš būs prom. Ir tāda lieta, par kuru būtu neērii runāt viņa klātbūtnē.

— Vai kas noticis?

— Nē, nekas. Es gribu aiziet pie tevis kopā ar savu draugu. Viņš strādā laikraksta redakcijā, un viņam liela interese par to, ko tu redzēji Narā.

— Viņš strādā avīzē?

— Netēlo nezinīti, mamma taču tev visu izstāstīja,— Kumiko kautrīgi atbildēja. v

Nolikusi klausuli, Secuko satraucās. Kāpēc avīzes korespondentam ir tāda interese par tēvoča rokrakstu?

Kad vakarā viņa pastāstīja vīram par savām bažām, tas, atraisīdams kaklasaiti, saviebās.

— Tāpēc, ka tu mels muļķības. Tagadējie avīžnieki no katra nieka cenšas izpūst sensāciju.

Bet Secuko nemaz nebija tādās domās, ka viņas novērojumi būtu sensācijas vērti.

— Talad arī Kumiko jau ir savs iemīļotais?—vīrs nekavējās mainīt sarunas tematu.

— Šodien laikam atnāks Kumiko ar savu avīžnieku,— Rjoiči atcerojas, gatavodamies iet uz universitāti.

— Pacenties atgriezties agrak,— Secuko lūdza.

— Ļoti žēl, bet tieši šodien man būs jaaizkavējas. Pasveicini viņus manā vārdā,— Rjoiči teica un, paņēmis nobružātu portfeli, izgāja no mājas.

Soeda nemaz nebija tāds korespondents, kādu viņu bija iztēlojusies Secuko. No pirmā acu uzmetiena viņš ne ar ko neatšķiras no parasta firmas kalpotāja. Tikai mati bija pinkaināki un nesakārtoti. Viņš izturējās savaldīgi, nebija pļāpīgs.

No vizītkartes Secuko uzzināja, ka viņa vārds ir Sjoiči un viņš strādā ļoti cienījamā redakcijā. Apģērbs bija pieticīgs, bet gaumīgs. Garš augums. Sejas panti atstāja iespaidu, ka viņš ir cilvēks, uz kuru var paļauties. Itin nekas neliecināja, ka viņš būtu gatavs dzīties paka| jebkurai avīžu pīlei.

Kad visi trīs bija parunājuši par laiku un pēdējiem jaunumiem, Kumiko paziņoja viņu vizītes īsto nolūku.

— Māsiņ, es jau teicu tev, ka Soedas kungam ir liela interese par visu, ko tu redzēji Narā. Vai tu nevarētu pastāstīt to vēlreiz?

— Vai šis atklājums jums neliekas visai savāds?—Secuko jautāja Soedam.

— Nē, bet interesants gan,— jauneklis nopietni atbildēja.

Secuko paraudzījās Soedam acīs, kurās atspoguļojās pati labsirdība.

— Man jau izdevies šo lo uzzināt par Nogami kunga likleni,— korespondents turpināja.— Esmu atradis ari oficiālo paziņojumu par viņa nāvi un domāju, ka par to nevar būt nekādū šaubu. Un tomēr Kumiko stāstījums par to, ko jiis ievērojāt Naras tempļos, izraisīja mani zināmu nemieru.

— Kāpēc nemieru?— Secuko savaldīgi jautāja.

— Nekāda ipaša cēloņa tam tiešām nav,— Soeda atbildēja tikpat mierīgi,— mani pārsteidza vienīgi sakritība, ka Nogami kunga rokrakstā rakstītais uzvārds parādījies tieši tajās vielās, kur viņam, vēl dzīvam esot, patika pavadīt laiku. Tādej man gribētos visos sīkumos dzirdēt jūsu stāstu par braucienu uz Naru.

Secuko prātoja, kāpēc šo jauno korespondentu ieinteresējis Nogami. Varlļūt vienkārši tādē|, lai ko vairāk uzzinātu par savas līgavas tēvu? Bet kāpēc viņš vēlējās dzirdēt par Narā redzēto? Vai nepietiktu, ja izprašņātu Kumiko un viņas māti?

— Kāpēc jums ir tāda interese par 5o lielu?—Secuko jautāja.

Man svarīgs liekas viss, kas skar cilvēku likteņus,— Soeda paskaidroja.

Atbilde nelikās pārspīlēta. Varbūt tādēļ, ka jauneklis izturējās tik kautrīgi, bet iespējams ari tādēļ, ka šie vārdi skanēja nopietni un* izjusti.*

Avīzes līdzstrādnieka pienākums patiešām ir pētīt cilvēku likteņus. Secuko šķita, ka šo jauno cilvēku pārņēmusi la pati savādā jutoņa, kādu viņa bija pārdzīvojusi, ieraugot tik pazīstamo rokrakstu. Bet viņai ta radusies laikam cita iemesla dēļ. Viņam tā 'bija faktu aukstasinīga analizē. Un, lai gan Secuko nebija nekada pamata šādi domāt, viņa tomēr instinktīvi ticēja tam, un šo pārliecību viņā nostiprināja Soedas novērošana.

Kumiko jau bija paguvusi īsumā izstāstīt Soedam par Secuko braucienu, tādēļ viņa pali sīki jo sīki atainoja savu ceļojumu. Soeda klausījās ļoti uzmanīgi, paretam kaut ko ierakstot piezīmju grāmatiņā.

— Mani, kā jau teicu, visvairāk pārsteidz tas, ka uzvārds, kas uzrakstīts Nogaini kunga rokraksta, redzēts tieši tajos tempļos, kurus visbiežāk apmeklēja nelaiķis. Es, protams, nedomāju, ka Kumiko tēvs ir dzīvs, bet man ļoti gribas sīkāk uzzināt par viņa pēdējam dzīves dienam,— teica Soeda, noklausījies Secuko stāstījumu.—- Es jau sen pētu Japānas kara gadu diplomātijas problēmas, un jūsu alklajums izraisīja manī korespondentiem piemītošu profesionālu ziņkārību.

Šie vārdi ļāva Secuko saprast, ka Soedu interesē ne tik daudz pats Nogami, kā tā laika ārpolitikas jautājumi.

— Līdz šai dienai vēl nekas nav publicēts par japāņu diplomātu darbību neitrālajās valstis,— Soeda turpināja skaidrot.— Jau ir aizritējuši sešpadsmit pēckara gadi, un būtu vērts ieklausīties tajos cilvēkos, kas vēl ir dzīvi, un apkopot viņu atmiņas.

— Lieliska domā,— Secuko piekrita.— Esmu pārliecināta, ka jums izdosies uzrakstīt tikpat lielisku darbu.

— Tas nav viegli ikdarāms.— Soeda pakratīja galvu.

— Nē, tā būs vienreizēja grāmata,— Secuko neatlaidās.

— Esmu nolēmis apmeklēt Murao kungu no Ārlietu ministrijas.— Soeda nobaudīja piedāvāto tēju.— Kumiko māte teica, ka tieši viņš vislabak varēšot pastāstīt par Nogami kungu. Viņi taču strādājuši kopā, un Murao pat atgadajis uz Japānu nelaiķa pīšļus. Var tikai nožēlot, ka Nogami kungam nebija lemts šķirties no dzīves dzimtajā zemē un ka tas noticis tik lālu svešumā.

Arī Secuko jau sen tā domāja. Kumiko neiejaucās sarunā, bet klusi sēdēja, galvu nodūrusi.

Pulk u nis bija j:.u Iris, kad jaunieši atvadījās no Secuko. Aiz

rudens saules apstarotiem kokiem stiepās garas ēnas. Namamāte ar skatienu pavadīja jauniešus, līdz viņu stāvi nozuda aiz žoga, pār kuru kvēloja koši sarkani amaranli...

Jau nākamajā dienā Soeda mēģināja pieteiklies vizītē pie Murao kunga. Telefona klausuli pacēla sekretārs un noprasīja, kas un kāda lietā zvana. Soeda atbildēja, ka gribētu tikties ar Murao personiska jautājuma.

— Nodaļas vadītājs ir ļoti aizņemts. Pasakiet, kas tā par lielu, tad es noskaidrošu, kad viņš varēs jus pieņemt.

Bet Soeda neatlaidīgi pieprasīja, lai viņam atļauj tikties ar Murao kungu vaigu vaigā.

Telefons tika pārslēgts, un klausulē atskanēja cita balss:

— Murao klausās. Kadā lietā jūs vēlaties runāt ar mani?

— Gribētu saņemt no jums informāciju dažos jautājumos,— Soeda teica, nosaucis savu uzvārdu un laikraksta redakciju.

— Šaubos, vai būšu jums noderīgs. Sarežģītajos ārpolitikas jautājumos labak griezties pie aug.štakas priekšniecības.

— Tikai jūs varat atbildēt uz maniem jautājumiem,— Soeda nepiekāpās.

— Kadi tie būtu?— Murao balss neskanēja visai sirsnīgi. Pieklājīgi, bet atturīgi, kā mēdz runāt valsts ierēdņi.

— Es vācu materiālus grāmatai «Stāsti par kara gadū diplomātiem». Jūs, Murao kungs, ari toreiz strādājat neitrālā valstī, vai ne?

— Jā gan.

— Gribētu parunā! ar jums tieši par šīm lietām.

— Ak tā?—Murao bridi klusēja, laikam a|Klomādams atbildi.

— Neesmu pārliecināts, ka spēšu jums palīdzēt. Bet, ja tik ļoti vēlaties, tad, lūdzu, gaidīšu jūs pulksten trijos. Taču diemžēl varēšu veltīt jums tikai desmit minūtes,— viņš teica pēc garākas atstarpes, kas laikam bija vajadzīga, lai ieskautos kalendāra lapiņā, kurā bija sarakstīti uzdevumi visai dienai.

— Esmu jums ļoti pateicīgs,— Soeda atbildēja un nolika klausuli.

Noteiktajā laikā viņš iegāja Ārlietu ministrijas ekā. Gan liftā, gan cclurta stāva gaitenī, pa kuru viņam bija jāiet, drūzmējās daudz apmeklētāju ar mapēm rokās. Laikam atnākuši iesniegt petīcijas. Arī citos koridoros nīka vairākas cilvēku grupiņas. Kancelejas darbiniece pavadīja viņu uz pieņemamo istabu un lūdza pagaidīt. Soeda piegaja pie loga un paskatījās lejup. Pa ielu nebeidzamā plūsmā joņoja automašīnas. Bet Soedas uzmanību pievērsa kastaņu robotās lapas, kas tik skaisti izcēlās rudens saules staros.

Atsķanēja soļu troksnis, un istabā ienāca padrukns vīrietis lieliski piegulošā uzvalkā. Viņam bija labi kopta seja un ne visai biezi mati.

— Murao, — viņš stadijās priekšā, paņēmis Soedas vizītkarti. — Lūdzu, sēdieties.

— Piedodiet par traucējumu,— Soeda atvainojās, apsēdies pretim Murao.

Meitene atnesa tēju un tūdaļ nozuda.

— Nu ko tad jūs vēlaties man jautāt?

— Jūs laikam uzturējāties neitrālā valstī līdz pat kara beigām?

— Ja,— Murao. apliecināja.

— Un lajā laikā, kad vēstnieks atgriezās Japānā, viņa pienākumus pildīja pirmais sekretārs Nogami Keničiro?

— Tieši tā.

— Vai Nogami kungs nomira ārzemēs?

— Jā, diemžēl,— Murao klusi atbildēja.

— Viņš laikam daudz strādāja?

— Ļoti.— Murao aizsmēķēja.— Tieši šis pārmērīgais darbs laupīja viņam dzīvību. Es toreiz strādāju viņa vadībā, un mums abiem bija daudz japulas, lai īstenotu kara laika diplomātijas mērķus.

— Laikam jūs bijāt tas, kas atveda uz dzimteni Nogami kunga pīšļus?

— Jūs esat labi informēts.— Murao vērīgāk ielūkojās Soeda.

— To es uzzināju no veciem laikrakstiem.

— Jā, kaut kas par to bija rakstīts,— Murao piekrita.

— Nogami kungs jau studiju gados sācis nodarboties ar sportu, īpaši aizrāvies ar džudo cīņu . . .

— Jā, viņam tika piešķirta trešā kategorija.

— Esmu dzirdējis, ka viņam bijusi lieliska veselība.

— Ja, bet pārāk liela aizraušanās ar sportu jaunības gados vēlāk nelabvēlīgi atsaucas uz plaušām.

— Tatad Nogami kunga nāves cēlonis bija tuberkuloze?

—-Jā. Ta laikam sākās četrdesmit ceturtajā gadā. Ārsli ieteica mainīt dzīvesvietu. Ar tādu slimību viņš vairs nedrīkstēja turpināt darbu, kas prasīja tik*milzīgu piepūli. Tā apdraudēja viņa dzīvību. Bet Nogami nepiekrita ārstu ieteikumam. Tad mēs, vēstniecības darbinieki, gandrīz vai ar varu piespiedām viņu aizbraukt uz Šveici.

Murao runāja lēni, acis pieveris, it kā atsaukdams atmiņā seno dienu notikumus.

— Un tur, Šveicē, Nogami nomira?

— Jā. Kad mums paziņoja par viņa nāvi, es devos pēc viņa pīšļiem. Toreiz tikt uz Ženēvu arī nebija tik viegli.

— Vai jums izdevās tikties ar slimnīcas ārstiem un aprunāties par Nogami kunga pēdējām dzīves dienām?

No Murao sejas nozuda smaids, un tā vietā pēkšņi parādījās

atturīga, noraidoša izteiksme. Bet viņš centās savaldīties, jo itin labi saprata, ka Soeda uzmanīgi vēro viņu.

— Protams, ka vajadzēja aprunaties,— Murao teica pēc diezgan ilgas klusēšanas.— Nogaiiii nogulēja slimnīcā trīs mēnešus. Tā viņš tur ari nomira. Atvest slimnieku uz Japānu nebija iespējams. Pie tam — atšķirībā no mūsu zemes — toreiz Šveicē visādu zā|u bija atliku likām,— Murao piebilda, acis nodūris.

— Jūs ieradāties slimnīcā jau pēc kremācijas?

— Ja. Nogami bija nomiris divas nedēļas pirms manas atbraukšanas. Urnu ar viņa pīšļiem man izsniedza slimnīcas galvenais ārsts. Viņa uzvārdu gan neatceros.

Iestājās klusums. Soeda brīdi pētīja pie sienas piekārto Fudzi kalna gleznu.

— Kā Nogami juties pēdējās dienās?—viņš jautāja, novērsies no gleznas, cieši vērodams Murao.

— Man stāstīja, ka viņš bijis ļoti mierīgs, tikai nožēlojis, ka jāiziet no ierindas tik atbildīgā brīdī. Bet tas ir pilnīgi saprotams, jo Japāna jau bija nonākusi sabrukuma priekšvakarā.

— Toreiz avīzēs tika ziņots, ka Nogami kungs, aizvietojot vēstnieku, veltījis milzīgas pūles un ziedojis visus speķus, lai Eiropas kontinenta sarežģītajos politiskajos apstākfos īstenotu Japānas kara laika diplomātijas mērķus. Bet ko tas īsti nozīmē?

— Kā to lai pasaka,— Murao stomījās, un viņa sejā ievilkās smaids, kāds parādās brīdī, kad cilvēks nevēlas atbildēt uz kutelīgu jautājumu.— Par viņa konkrēto darbību man nekas nav zināms.

— Bet jūs taču strādājāt kopā?

— Tiesa gan. Taču Nogami rīkojās patstāvīgi. Tā nebija miera laika diplomātija. Sakari ar Japānu bija neregulāri, jo tos traucēja pretinieks. Saņemt instrukcijas katrā jautājumā bija neiespējami. Tādēļ Nogami vajadzēja darboties, paļaujoties tikai uz savu prātu un pieredzi. Ari mēs pārējie ne vienmēr varējām konsultēties visos jautājumos.

— Un tomēr,— Soeda uzstāja,— jūs strādājāt Nogami tiešā vadībā, tādēļ vismaz aptuveni zinājāt, kas ietilpst viņa diplomāta pienākumos. Es netaujāju par visādiem sīkumiem, pastāstiet kaut vai īsumā.

— Tas nav tik vienkārši, — šoreiz nodaļas vadītājs runāja atklāti.— Vēl nav pienācis brīdis, kad var to darīt zināmu.

— Jau ir pagājuši sešpadsmit gadi.

— Un tomēr tas brīdis vēl nav pienācis. Vēl ir dzīvi tā laika notikumu dalībnieki, un mēs varain nostādīt viņus ļoti neērtā situācijā.1— Murao pēkšņi aprāvās. Smaids nozuda no viņa lūpām. Viņš apjauta, ka izpļāpājis ko lieku.

— Nostādīt viņus neērtā situācijā?— Soeda pievērsa uzmanību

šiem vārdiem. Bija izveidojies kaut kas līdzīgs tam, kad viens cenšas pēc iespējas ātrāk aizcirst durvis, bet otrs, iebāzis spraugā kāju, neļauj to izdarīt.— Kas tie ir par cilvēkiem? Viņi taču jau sen var dzīvot mierīgi. Jeb vai līdz pat mūsu dienām vēl arvien pastāv diplomātiskie noslēpumi?

Nelikās, ka Murao būtu sadusmojies. Viņš lēni piecēlās no krēsla, kas nozīmēja, ka saruna beigusies. Tieši šajā brīdī parādījās kāds ierēdnis. •

— Mūsu sarunas laiks ir beidzies. Atļausiet atvadīties.— Murao-deinonstratlvi izvilka pulksteni.

— Murao kungs,— Soeda aizkavēja viņu.— Kas tieši tiklu nostādīts neērta situācijā, ja atklātībā kļutu zināmi materiāli par Nogami diplomātisko darbību tajos grūtajos gados?

— Ja es nosaukšu kāda cilvēka vārdu, jūs tūlīt dosities pie viņa. Vai ne tā?— Murao smīnot jautāja.

— Protams, ja radīsies labvēlīgi apstākļi.

— Tādā gadījumā es nosaukšu šo cilvēku, bet jūs pats lūdziet no viņa interviju, ja vien viņš būs ar mieru pieņemt jūs.

— Ludzu, nosauciet!

— Tas ir Vinstons C.ērčils.

Soeda apstulbis noskatījās pakaļ Murao, līdz viņa slāvs nozuda aiz durvīm. Korespondenta acu priekšā vēl arvien rēgojās ciniskais smlniņš uz nodaļas vadītāja lūpām.

4

Soeda saniknots atstāja Ārlietu ministrijas ēkū.

«Pajautājiet Vinstonam Čērčilain!» Vai viņš tiešām tur mani par muļķi? Un vēl tas birokrāta smlniņš.

Viņš soļoja šurpu turpu pa ietvi gar ministriju, līdz piebrauca automašīna ar redakcijas karodziņu.

— Uz kurieni brauķsim?— šoferis jautāja.

— Varbūt uz Ueno parku,— Soeda atbildēja ne visai noteikti.

Braukt atpakaļ uz redakciju negribējās. Bija vēlēšanās pastaigāties vienatnē kādā klusākā vietā.

— Uzgaidiet mani pie Bibliotēkas ielas,— Soeda beidzot izlēma.

Viņš domīgi apstājās pie bibliotēkas akmens kāpnēm. Nekas

darāms lasītavās viņam nebija. Vienkārši gribējās paiet kādu gabaliņu pa šo kluso ieliņu, kas viņam bija tik inī|a jau no studiju gadiem, lai atbrīvotos no apvainojuma sajūtas, kāda radās pēc sarunas ar Murao. Paspēris dažus soļus, viņš pēkšņi apstājās un gluži negaidītas domas varā griezās atpakaļ un iegāja bibliotēkā.

Saņēmis reģistratūrā caurlaidi, viņš devās uz katalogu zāli un ar konsultanta palīdzību pasūtīja «1944. gada valsts darbinieku sarakstu» . Tad apsēdās lasītava un gaidīja. Drīz vien vajadzīga grāmata lika pienesta klat. Pašķirstījis biezo foliantu, viņš sameklēja lappusi, kur bija rakstīts par to Japanas vēstniecību, kurā dienēja Nogami Keničiro.

Tajos gados Japānas vēstniecības atradās tikai piecās liiropas valstīs. Vēstniecība, kas bija ieinteresējusi Soedu, strādājuši tikai pieci cilvēki. Soeda ierakstīja piezīmju grāmatiņā visus piecus uzvārdus.

Vēstnieks: Tcradzima Jasurnasa

Pirmais sekretārs: Nogami Keničiro

Sekretāra palīgs: Murao Josio

Stažieris: Kadota Geničiro

Militārais atašejs, apakšpulkvedis: Ito Tadasuke

No minētajām personām Teradzima un Nogami ir miruši, Murao jau satikts, tātad tikai Kadota un Ito vel varēja sniegt kādu informāciju.

«Pajautājiet Čērčilamt»—Šie Murao izsmiekla pilnie vārdi ne tikai sakaitināja Soedu, bet k|uva spēcīgs stimuls, lai viņš censtos izdibināt visus sīkumus par šo laiku.

Iznācis no patumšas bibliotēkas ēkas, Soeda neviļus piemiedza acis, kaut gan rudens saule nemaz nebija tik spilgta. Brītiņu pastāvējis, viņš devās uz priekšu gar vietumis apdrupušo mūri un pārdomāja, kas būtu darāms turpmāk. Kadotu varēs sameklēt Ārlietu ministrijā, bet sadzīt pēdas bijušajam militārajam atašejam Ito nebūs tik viegli.

Jau nākamajā dienā Soedam izdevās noskaidrot, ka bijušā stažiera Kadotas vairs nav starp dzīvajiem.

— Kadota miris. Karam beidzoties, viņš atgriezās Japānā un pēc neilga laika šķīrās no dzīves savā dzimtajā Sagas pilsēta,— Soedam paziņoja Ārlietu ministrijas darbinieks.

Palika militārais atašejs Ito, bet nekas noteikts par viņu nebija zināms. Neviens nespēja atbildēt pat uz jautājumu, vai viņš ir dzīvs vai miris. Izrādījās', ka nemaz nav tik vienkārši iegut ziņas par bijušajiem armijas vīriem. Soeda noskaidroja tikai to, ka Ito dzimis nelielā Fuses pilsētiņā Osakas tuvumā. Viņš piezvanīja uz savas redakcijas Osakas nodaļu un lūdza dabūt izziņu par Ito Fuses pilsētas pārvaldē. Bet tur atbildēja, ka nekādu ziņu par Ito viņiem nav un viņa tagadējā atrašanās vieta ari nav zinaina. Soeda savos meklējumos bija nonācis strupceļā. Murao nevēlējās nekā stāstīt par Nogami nāves apstākļiem, bet militārais atašejs Ito, uz kuru viņš bija licis pēdējās cerības, pazudis bez vēsts. Tikpat nesekmīgs bija mēģinājums kaut ko uzzināt no pazīstama korespondenta, kuram bija plaši sakari bijušo militāro personu aprindās.

Kādu dienu Soedas draugs pievērsa uzmanību tam, ka pēdējā laikā viņš izskatoties loti noraizējies.

— Kas tev kaiš? Kādas domas tev nedod mieru?

Tas bija uzticams draugs, un Soeda viņam izstāstīja visu, neminēdams vienīgi Nogami uzvārdu.

— Man ir labs priekšlikums. Tu visu laiku meklē tikai vēstniecības darbiniekus, bet kāpēc nepamēģināt atrast vienkāršu japāni, kas toreiz dzīvojis neitrālā valstī?

Bet Soeda noraidīja šo priekšlikumu, jo diezin vai kads tolaik būtu iepazīstinājis ierindas japāņus ar to, kas notika tik svarīgā valsts iestādē kā vēstniecība. L'n vai citiem japāņiem vispār bija zināms tāds Nogami Keničiro.

— Ja nu vēl izdotos sameklēt kādu ar vēstniecību saistītu cilvēku,— Soeda ieminējās.

— Ir tāds cilvēks,— draugs piedāvāja.

— Kas?

— Laikraksta korespondents. Un, lai gan avīžnieks nav diplomāts, viņa pienākumos ietilpst bieži apmeklēt vēstniecību un iegūt informāciju. Tādēļ viņam noteikti šis tas būs zināms.

— Vai tad četrdesmit ceturtaja gadā mūsu laikrakstiem bija speciālkorespondenti Eiropas valstīs?— Soeda šaubījās.

— Bija viens tāds. Un pie tam diezgan ievērojama persona.

— Uzvārds? Vārds?

— Taki kungs. Taki Iljosejs.

— Tiešām?— Soeda bija ļoti pārsteigts.

Taki kādreiz bija galvenais redaktors tajā laikrakstā, kura redakcija tagad strādāja Soeda. Pirms pieciem gadiem viņš aizgāja no redakcijas, lai ieņemtu Asociācijas kultūras sakariem ar ārvalstīm pastavīgā valdes locekļa posteni.

— Domāju, ka Taki atradīsies tev vajadzīgā informācija un viņš tevi nenoraidīs. Jūs tomēr esat it kā bijušie darbabiedri.

— Tu esi piespēlējis man lielisku variantu, — Soeda pateicās.

— Pacentīšos tikties ar viņu pēc iespējas ātrāk.

Soeda nebija pazīstams ar Taki. Pie tam Soeda bija parasts korespondents, bet Taki — pieredzes bagāts komentētājs un agrāk pat galvenais redaktors. Tādēļ Soeda vispirms nolēma dabūt pienācīgu rekomendāciju un griezās pēc tās pie izziņu nodaļas vadītāja, kurš kādreiz bija strādājis tieši kopā ar Taki. Vadītajs tūlīt uzrakstīja rekomendāciju savas vizītkartes otrā pusē un ieteica sastapties ar Taki Pasaules kultūras namā, kura direktors viņš bija.

Pasaules kultūras nams atradās klusa Tokijas nostūri, ārzemju vēstniecību un konsulātu kvartāla tuvumā. Ar akmeņiem bruģēta iela, virzoties lejup un tad atkal augšup līdz ar pakalna aprisēm, pamazām aizvijās arvien augstāk. Plašus zemes gabalus ieskāva vīteņiem apauguši žogi, aiz kuriem caur koku zariem vidēja eiropiešu stila būvēti nami un virs tiem lepni plīvojoši ārvalstu karogi. Tas tiešām bija eksotisks nostūris.

Pasaules kultūras nams arī bija iekārtots eiropiešu stilā. Šeit galvenokārt ieradās ārzemnieki, pie tam prominentas personas. Agrāk tā bijusi kada liela koncerna savrupmāja.

Soeda pagrūda virpujdurvis un iegāja hallē. Bija jāgaida, lidz kāds no trijiem darbiniekiem beigs sarunu ar ārzemju viesiem un griezīsies pie viņa.

— Ar ko varu jums pakalpot?

— Es gribētu tikties ar Taki kungu,— Soeda paskaidroja, sniedzot divas vizītkartes — savu un laikraksta redakcijas izziņu noda|as vadītāja.

— Lūdzu, otrā stāva hallē,— darbinieks ar pirkstu parādīja augšup.

Soeda uzkāpa otrajā stāvā. Lejā pletās labi kopts japāņu dārzs ar milzīgiem, apbrīnojami skaistiem akmeņiem. Varēja iedomāties, kādus lidzck|us lajos bija ieguldījuši bijušie īpašnieki. Arī hallē bija tikai ārzemnieki.

Taki lika gaidīt gandrīz pusstundu. Viņš parādījās tajā brīdī, kad Soedam aiz gara laika radās savāda vēlēšanās paslidināties pa gludo marmora grīdu.

Taki bija pārsteidzoši spēcīgs gara auguma vīrietis. Seja bija izvagota dziļām grumbām, iesirmie mati labi kopti un rūpīgi sasukāti. Pēc arējā izskata Taki kungs vairāk atgādināja ārzemnieku, un arī viņa stāja bija pietiekami iespaidīga, lai samulsinātu Soedu, «Viņš izturas ar tādu pašcieņu, ka nekādā ziņā nebūs zaudētājs ārzemnieku vidē, kurā apgrozās,» nodomāja Soeda.

— Taki,— viņš stādījās priekšā, turot pirkstos Soedas vizītkartes.— Lūdzu, sēdieties!— Viņš norādīja uz krēslu. Arī šis žests bija cēls.— Jūs — kādā lietā?—viņš jautāja tieši, bez kādām ievadrunām. Arī ta bija ārzemniekiem raksturīga īpašība.

— Es velētos pajautāt par dažiem notikumiem, kuru aculiecinieks jūs varējāt būt, atrodoties Ženēvā,— Soeda paskaidroja, lūkojoties Taki tieši acīs.

— Vai jus patiešām interesē lik seni notikumi?—Ap Taki acīm aiz bezrāniju briļļu stikliem savilkās vesela virkne piemīlīgu krunciņu.

— Jā, mani interesē vēstniecības pirmais sekretārs Nogami

Keničiro, kas, ka visiem labi zināms, četrdesmit ceturtaja gadā nomira Ženēvas slimnīcā.

Socdam šķita, ka ai/, brillēm paslēptajās acis iezalgojas saltas uguntiņas, kas liecināja par piesardzigumu.

Direktors nesteidzās atbildēt. Viņa roka lēni pastiepās līdz kabatai, no kuras viņš izvilka cigāru.

— Jūs taču toreiz bijāt tur un pa/.ināt Nogami kungu?

Taki mazliet pielieca galvu un, noklakšķinājis šķiltavas, aizsmēķēja.

— Šo uzvārdu esmu dzirdējis, bet personiski pazīstams neesmu bijis,— viņš beidzot teica, izpūtis dūmu mutuli.

— Bet jums taču ir zināms, ka Nogami kungs nomira Šveices slimnīcā?

— Jā, esmu dzirdējis.

— Ko jūs varat paslastīt par Nogami pēdējām dzīves dienām. Viņam acīmredzot bijusi ļoti liela slodze, viņš esot daudz strādājis un saslimis no pārpūles?

— Laikam gan.

— Kā speciālkorespondents jūs taču bijāt pietiekami labi informēts par tālaika Japānas ārpolitiku. Vēstnieks esot saslimis un atgriezies Japānā, bet Nogami, kas aizvietoja viņu, klājies visai grūti. Viņš bijis spiests Īstenot Japānas sarežģīto ārpolitiku, atrodoties starp divām nometnēm — sabiedrotajiem un ass valstīm.

— Jums taisnība. Viņš nomira visgrūtākajā laikā, tas ir, gadu pirms kara beigām.— Taki balsi jautās liekuļota vienaldzība.

— Ar ko Nogami kungs nodarbojās savas dzīves pēdējā posmā?

— Man tas nav zināms,— Taki steidzīgi atbildēja,— un nav arī bijusi vajadzība to uzzināt. Es biju korespondents, mans pienākums bija ievākt informāciju par kara norisi, un visu, ko man izdevās uzzināt, es caur neitrālajām valstīm nosūtīju uz redakciju. Mani itin nemaz neinteresēja kāda diplomāta pēdējās dzīves dienas, lurķlat vēstniecībā man neviens ari nesniedza lādu informāciju.

Soeda saprata, ka arī šoreiz atdūries kā pret sienu. Visi viņa jautājumi atleca no tās kā pupas. Taki, algāzies atzveltnes krēslā un pārlicis vienu kāju pār otru, lūkojās Soedā, it ka aplaimodams viņu ar savu klātbūtni.

Jau no pirmajiem tikšanās brīžiem Soedam kjuva skaidrs, ka viņa cerības izkūp kā rīta rasa vēja. Bet vi*š bija domājis, ka bijušais darbabiedrs, kurš pie tam ieņēmis augstāku amatu, līdzjūtīgi un saprotoši izturēsies pret korespondentu, kas atnācis no avīzes, kurā viņš pats kādreiz strādājis.

Bet Taki attieksme bija pat pārāk vienaldzīga. Viņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos kaut cik palīdzēt savam amatabrālim. Soeda nožēloja, ka atnācis pie ši cilvēka, un iebaza kabatā pirms brīža i/vilkto piezīmju gramatiņu.

— Piedodiet par traucējumu,— viņš teica tonī, kadā parasti korespondents mēdz pateikties par tikšanos.

— Paklau!—Taki pieceļoties pēkšņi griezās pie viņa. —Kam tev tas vajadzīgs? Gribi sacerēt rakstu? — Tagad Taki balss skanēja maigi un patīkami.

Pirmajā brīdi Soeda grasījās atcirst, ka tā ir viņa personiskā darīšana, bet tad nolēma izturēties tāpat kā Taki —pēc ierēdņu paraduma — pieklājīgi, bet atturīgi.

— Gribu savākt un izpētīt dažādus materiālus, un, ja tie izradīsies interesanti, varbūt publicēšu.

— Par kādu tematu?—Taki raudzījās Soedam acīs.

— Kaut ko līdzīgu atskatam par Japānas ārpolitiku kara gados . . .

Taki, košļājot cigāru, pievēra acis. Soedam šķita, ka šajā brīdī viņš

saskata Taki laikraksta bijušo galveno redaktoru

— Veltīgas pūles.

— Kāpēc?

— Nav interesants temats. Mūsdienās tam nav nekādās nozīmes. Iznāks tāds sapelējis stāstiņš ar vecuma smaku.

Sdfcda kvēloja dusmās. Ja viņa priekšā būtu kāds cits, nevis gados vecāks amatabrālis, viņš droši vien mestos viņam virsu ar dūrēm.

— Jūsu viedoklis liks ņemts vērā.— Soeda strauji piecēlās.

Uzmanīgi ejot pa nospodrināto grīdu, Soeda izkļuva ārā un

iesēdās automašīnā. Viņš ļoti centās savaldīt dusmas, kas pirmīt bija uzliesmojušas viņa sirdī. Taki bija izturējies pieklājīgi, bet uzkrītoši atturīgi. Tieši tāda pati pieklājība un saltums dvesa no ārzemju vēstniecību savrupmājām, kurājn garam pašreiz brauca Soeda. Pat negribējās ticēt, ka Taki reiz bijis viņu laikraksta galvenais redaktors. Ja Soeda būtu jau iepriekš zinājis, ka tiksies ar saltu, augstprātīgu ierēdni, viņš pārdzīvotu savu neveiksmi daudz mierīgāk. Jā, viņš bija cerējis uz izpratni, bet piedzīvojis tādu vilšanos!

Braucot Soedam pēkšņi ienāca prātā doma, ka Murao un Taki it kā būtu savā starpā norunājuši nekā nestāstīt par Nogami nāvi. Murao noraidīja viņu ar ironisku izsmieklu, bet Taki atteicās no sarunas ar tādu saltumu, kāds piemīt rūpīgi noslīpētam grīdas marmoram.

Kāpēc abi tik ellīgi izvairās no sarunas par Nogami nāvi? Soeda pēkšņi stiprāk nekā jebkad jula pienākumu līdz pēdējam sīkumam izdibina! visu, kas saistīts ar Nogami Keničiro nāvi.

Soeda piezvanīja Kumiko. Klausuli pacēla viņas māte.

— Prieks dzirdēt jūs, Soedas kungs. Kāpēc tik ilgi neesat rādījies? Vai kas atgadījies?

— Daudz darba. Vai Kumiko mājās?

— Nē, nav. Aizgājusi apciemot draudzeni. Domāju, ka atgriezīsies ne pārāk vēlu. Jums kaut kas steidzams?

— Ne, nekas sevišķs.

— Tādā gadījumā, lūdzu, atnāciet pie mums pievakarē. Ap to laiku arī Kiuniko jau bus mājās.

— Paldies,— Soeda pateicās. V'iņš tiešām būtu priecīgs tikties ar Kumiko. Nolēmis izdibināt visu, kas saistīts ar viņas tēva nāvi, viņš juta vēlēšanos biežāk sastapt meiteni, lai gan itin labi apzinājās, ka nekā jauna viņa nepastastīs.

Kā bija norunāts, Soeda ieradās Kumiko mājās krēslas stundā. Durvis viņu sagaidīja Takako.

— Laipni lūdzu. Es jau sen gaidu jūs, nāciet iekšā.

Soeda novilka kurpes un iegāja viesistaba.

— Kumiko vēl kaut kur kavējas,— Takako teica, klājot tējas galdu.

Soedam jau bija gadījies apmeklēt šo māju, bet pievakarē viņš šeit ieradās pirmo reizi un Kumiko prombūtnē jutās ne visai ērti.

— Lūdzu, nekautrējieties! Domāju, ka viņa drīz būs mājās,— Takako mierināja ciemiņu, labi saprotot viņa noskaņojumu.

— Atklāti sakot, šovakar es traucēju jūsu mieru ne tikai Kumiko dēļ. Es gribētu aprunāties ari ar jums,— Soeda teica.

— Par ko?—Takako jautāja, nolikusi atpaka| uz galdiņa tējas tasīli.

— Mans lūgums varbūt liksies savāds, bet es ļoti vēlētos iepazīties ar jūsu vira rokrakstu. Kopš esmu uzzinājis par Asimuras kundzes atklajumu Narā, man tas nedod miera.

— Lūdzu. Viram’patika glītrakstīšana ar otu. Viņš mēdza izklāt sarkanu paklājiņu, nolika uz tā papīra lapu un tad rakstīja, bet es saberzu tušu. Tie bija prieka pilni brīži.

Takako izgāja no viesistabas un drīz atgriezās, nesot sarullētu papīru.

— Šie nav viņa labākie paraugi, bet es tomēr iepazīstināšu jūs ar tiem,— viņa paskaidroja, uzmanīgi izklājot Soedas priekšā papīra lapas. Bijīgums, ar kādu viņa izdarīja katru kustību, liecināja par sievietes godbijības jūtām, ko viņa vēl arvien juta pret savu nelaiķi viru. Viņa bija priecīga, ka radusies iespēja pieskarties lietām, kas glabāja daļu atmiņu par viņai mīļu cilvēku.

Soeda uzinela skatienu aprakstītajām lapiņām. Tik tiešām — savāda rakstības maniere. To nevar sajaukt ne ar vienu eitu stilu!

— Kaligrāfija bija vīra aizraušanās. Bet jums viņa darbi laikam nepatīk?

— Kāpēc? Tikai rakstu zīmju forma nav visai parasta. Man tā šķiet pārāk precīza, tādēļ it kā neliekas pievilcīga.

— Tā nav vira vaina. Viņš atdarināja senās Ķīnas meistaru paraugus. Nelaiķis ne vienu reizi vien atgādināja, ka viņam patīk šis kaligrafs, jo viņa rakstītajos hieroglifos izpaužoties dzenbudisma gars. Bet es, lai cik tajos tiku raudzījusies, tā arī neka nesapratu. Tādē| viņš bieži pārmeta man, ka esmu kā bez acīm . . . Bet sakiet man, Soedas kungs,— kāpēc jūs ņemat tik tuvu pie sirds visu, kas saistīts ar manu vīru?

— Pirms kara beigām viņš bijis diplomāts neitrālā valsti. Jūs varat iedomāties, cik daudz interesanta viņš varētu pastāstīt, ja viņam izdotos laimīgi atgriezties dzimtajā zemē!

— Tas liesa. Un vēl viņam ļoti palika apmeklēt senos tempļus. Varbūt tādēļ viņš tiecās arī pēc literatūras. Viņš stāstīja, ka studiju gados piedalījies studentu žurnāla izdošanā. Kā redzat, viņam patika dažādi rakstības veidi, un es domāju, ka, atgriezies Japānā, viņš noteikti būtu aprakstījis savu dzīvi ārzemēs.

— Esmu pārliecināts, ka tic bulu ļoti interesanti memuāri. Un pie tam ļoti vajadzīgi,— Soeda piekrita. Tik tiešām līdz pat šai dienai par japāņu diplomātu darbību sagrāves priekšvakarā nebija publicēta neviena grāmata, ko būtu sarakstījis aculiecinieks, kurš pats toreiz atradies neitrālā valstī, Soeda nodomāja un tādēļ turpināja:

— Jūsu vīra liktenis izraisīja manī vēlēšanos izpētīt japaņu diplomātu darbību kara beigās. Man šķiet, ka tā ir pelnījusi ievērību.

Bet kāpēc Murao un Taki visādi centās izvairīties no sarunas par šo jautājumu? Kādēļ viņi apklusa, tiklīdz tika pieminēta Nogami darbība? Kas lika pārakmeņoties viņu sejām? Tagad manā priekšā sēž nelaiķa atraitne. Mēs runājamies par viņas vīru, un viņas sejā jaušama liela apgarotība. Viņu sejas laikam ir tik atšķirīgas tādēļ, ka tie abi zina taisnību par Nogami nāvi, bet Takako vēl arvien dzīvo neziņā.

— Savādi, ka meita vēl nav mājās,— namamate sāka uztraukties, lūkodamās pulksteni.— Ludzu, atvainojiet, jūs tačū atbraucāt, lai sastaptu viņu.

— Ko jūs!—Soeda mazliet piesarka.— Ar Kumiko es salikšos arī citreiz, bet šovakar esmu ļoti pateicīgs par to, ka man bija iespējams iepazīties ar jūsu vīra kaligrāfijas darbiem.

«Gan jau kādreiz es izdibināšu Nogami nāves apstākļus,» Soeda nodomāja, «bet tagad par to nekas nav jasaka Takako. Kaut kas par Nogami nāvi tiek slēpts. Kaut kas tur nav skaidrs ...»

— Protams, protams. Sakiet, Soedas kungs,— vai jums patīk teātris?

— Kāds?

— Kabuki. Mums atsūtītas divas biļetes. Varbūt aiziesiet kopā ar Kmrļiko parit vakara?

Soeda nodomāja, ka māte, dabiski, rūpējas par meitas nākotni. Un tiešām — Takako bija ļoti apmierināta ar tādu meitas līgavaini, kāds bija Soeda.

— Pirms pāris dienām šis biļetes man lika atsūtītas no Ārlietu ministrijas. Līdz šim nekas tamlīdzīgs nav atgadījies. Tādēļ biju ļoti pārsteigta. Bet Kumiko priecājās par ielūgumu un grib, lai cs noskatītos izrādi. Jāsaka atklāti, ka es neesmu Kabuki cienitaja, tādēļ gribētu, lai jūs aizietu manā vietā ar Kumiko.

— Pateicos, — Soeda atbildēja un, brīdi vilcinājies, jaulaja,

— jūs teicāt, ka teātra biļetes atsūtītas jums pirmo reizi?

— Ja, pirmo reizi.

— Vai jūs nevarētu pateikt, kas ir sūtītājs?

— Uzvārds uzrādīts uz aploksnes, bet man šis cilvēks nav pazīstams. Laikam būs kāds vira bijušais padotais. Mums šad tad tiek izrādīta šāda uzmanība. Bet, kad es sāku skaidrot, kas ir tie sirsnīgie cilvēki, man parasti atbild, ka savulaik mans virs esot par viņiem rūpējies. Tādēļ domāju, ka viņi visi ir nelaiķa bijušie darbabiedri.

— Piedodiet par netaktisku jautājumu. Kā sauc to cilvēku, kas atsūtījis jums biļetes?

Takako iegāja blakus istabā un atgriezās ar aploksni rokā.

— Lūk, te tā ir.

Soeda apskatīja aploksnes otru pusi. Uz tas ar spalvu bija skaisti uzrakslīts:«Ār!ietu ministrija. Inoue Saburo.»

— Vai klat bija ari vēstule?— Soeda pajautāja.

— Nē, aploksnē bija tikai biļetes.

— Savadi. Tādos gadījumos parasti mņdz uzrakstīt dažus vārdus.

— Bet reizēm atsūta arī vērtīgu dāvauu un pat atpakaļadresi neuzrada. Laikam negrib apgrūtināt mani ar pateicības vēstuļu rakstīšanu.

«Tas gan ir savāds davanu pasniegšanas veids,» Soeda nodomāja. Pilnīgi iespējams, ka ta rīkojas Nogami bijušie padotie, kuriem viņš kādreiz sniedzis lielu atbalstu, tomēr negribas uzskatīt par kautrību nevēlēšanos pievienot kaut vai dažas rindiņas. Kaut gan pasaulē visādi gadās.

Un tomēr šīs divas teātra biļetes pievērsa Soedas uzmanību.

— Pateicos par piedāvājumu, bet atļausit šoreiz no tā atteikties.

— Kāpēc?— Takako ar izbrīnu paraudzījās uz Soedu.

— Man šķiet — cilvēks, kas atsūtījis jums bi|eles, cer, ka tieši jīis kopā ar Kumiko apmeklēsiet teātra izradi, un viņš to uzskatīs ka pateicību par jums veltīto uzmanību.

Varbūt jums taisnība,— Takako piekrita pēc neilgām pārdomām.— Būs jāaiziet uz teātri kopā ar Kumiko.

— Lieliski. Bet es jebkura laikā varu dabūt sev biļeti, lai jus abas pavadītu. Atļausiet uzmest acis. Skaidrs, trešais sektors, piekla rinda, divdesmit ceturtā un divdesmit piektā vieta. Labas vietas, pašā centrā.

— Nez kas noticis ar Kumiko, ka līdz šim laikam vēl nav mājas,— Takako atkal satraucās.

Tieši lajā bridi atskanēja telefona zvans. Tā bija Kumiko.

— No kurienes tu zvani?—māte jautāja.— No Secuko? Varēji jau agrāk piezvanīt. Pie mums ciemojas Soedas kungs. Viņš gaida tevi visu vakaru . . . Labi, labi, tūlīt iedošu viņam klausuli.

— Te Kumiko. Piedodiet, tā gadījās. Esmu pie savas māsīcas. Viņas virs uzaicināja inus vakariņas. Vai jūs ari nepiedalitos?

— Paldies par ielūgumu. Bet tas ir pārāk negaidīti. Jau vēls, laiks iet mājās. Lūdzu, nododiet vissirsnīgākos sveicienus Asimuras kundzei.

— Noteikti. Piedodiet, uz redzēšanos!

Tajā vakarā Soeda, ātrāk pabeidzis visus darbus redakcijā, devās uz teātri. Ar grūtībām viņam, izdevās nopirkt biļeti pedeja rindā pie sānu izejas. Toties no turienes varēja labi redzēt Takako un Kumiko vietas. Kumiko bija tērpusies elegantā, sarkanā kostīmā, kas viņai ļoti piestavēja, bet mātei mugurā bija tumšs liaori^20. Soeda nožēloja, ka šovakar nevarēs pieiet klat savām paziņam, bet, tieši otrādi, vajadzēs izvairīties no tikšanās ar viņām.

No savas vietas Soeda varēja pārredzēt visus partera skatītajus. Aizkaram atveroties, visi, protams, pievērsās skatuvei. No sava novērošanas punkta Soeda cerēja ieraudzīt skatītāju, kas pievērsīs uzmanību Takako un Kumiko, nevis skatuvei.

lepriekšejā diena viņš visu laiku bija veltījis Ārlietu ministrijas darbinieku sarakstu pētīšanai, bet neatrada tajos cilvēku ar uzvārdu Inoue. Viņš iztaujāja pazīstamus korespondentus, kuriem bija sakari ar ministriju, bet ari tic nebija dzirdējuši par tādas personas esamību. Bet Soedu tas nemaz nepārsteidza, jo viņš kaut ko tamlīdzīgu jau bija gaidījis. Viņš vairāk cerēja, ka teātrī ieradīsies cilvēks, kas katrā ziņā novēros Kumiko un Takako vai pat mēģinās viņas uzrunāt. Tādēļ viņš raudzījās uz viņam, acis nenovērsis.

Bet neviens uz sieviešu pusi neskatījās. Jāsaka gan, ka Soeda, apsēdies savā vietā parlera pēdējā rinda, nevarēja redzēl, kas notiek pirmajā un otrajā balkonā.

Pirmais cēliens beidzās bez starpgadījumiem. Māte ar mcitH dzīvi sekoja notikumiem uz. skatuves. Abas bieži ieskatījās programmā un sačukstējās. Likās, ka luga viņām patīk.

Sākās desmit minūšu starpbrīdis. Daudz skatītāju atstāja savas vietas un izgaja gaiteņos. Arī Takako un Kumiko devās uz sānu izeju, kur sēdēja Soeda. Viņš steidzīgi ierāvās pretējās puses kaktā.

Takako un Kumiko visu starpbrīdi nosēdēja foajē uz dīvāna. Soeda no tālienes novēroja viņas, bel neviens no garāmejošajiem neapslā-jās un neuzrunāja viņas. Soeda vienaldzīgi vēroja publiku. Kabuki teātra apmeklētāji veido savdabīgu, greznu atmosfēru. Gan veselas ģimenes, gan geišu pavadīti augsti viesi... Bariņš jaunu meiteņu gleznainos kimono ar garām piedurknēm ... Ar skaistām lentēm pie krūtīm cēli so|o vairāki cilvēki — acīmredzot tas ir kolektīvs teātra apmeklējums, ko par labu darbu viņiem izgādājusi firma.

Atskanēja zvans, starpbrīdis beidzās, un visi atkal ieņēma savas vietas skatītāju zālē. Tuvojās otrā cēliena beigas. Soeda joprojām nenovērsa acis no sarkanā kostīma un tumšā haori, bet neviens cits uz to pusi la arī nepaskatījās. Par to Soeda bija pilnīgi pārliecināts, jo viņa skatiens vairāk šaudījās par skalītaju rindām nekā sekoja tam, kas notiek uz skatuves. Soeda ļoti nožēloja, ka no viņa vietas nav pārskatāmi balkoni. Iespējams, ka viņa iedomātā persona sēž tieši viņam virs galvas, bet ka to ieraudzīt no tik neizdevīga novērošanas punkta? Viņš jau gribēja lēkt kājās un skriet augšā, bet atjēdzās, ka izrādes laikā tas nav atļauts.

Beidzās otrais cēliens, bet Soeda joprojām nebija vēl nekā pamanījis. Viņam atkal bija jāpaslepjas, lai Takako un Kumiko viņu nepamanītu. Šoreiz abas devās uz bufeti iedzert lēju. Soeda labprāt sekotu viņām, bet savaldījās un, nostājies pie bufetes durvīm, vēroja viņas no attāluma. Gaiteņus atkal pildīja grezni tērptas sievietes, uzpūtīgi vīrieši, geišas, kalpotāji — gan kolektīvie apinekletāji, gan daudzi citi skatītāji. Soeda aizsmēķēja un apsēdās uz dīvāna, no kura varēja novērot bufetes durvis. Pēc piecām minūtēm tajās parādījās Kumiko, un Soeda tik tikko paguva nozust.

— Re, kur mēs satiekamies!— aiz muguras atskanēja balss. Soeda atskatījās. Tas bija paziņa no redakcijas, tādēļ vajadzēja atņemt sveicienu. Kā par nelaimi, darbabiedrs izrādījās ļoti pļāpīgs un ar savu runāšanu aizkavēja Soedu, bel pēc tam viņš nekur vairs nevarēja ieraudzīt sarkano kostīmu un tumšo haori. Steigā atvadījies no paziņas, Soeda metās meklēt sievietes, taču sarkanais kostīms nekur nebija saskatāms. Soeda, galīgi apjucis, atgriezās zālē, bet abu sieviešu vielas bija tukšas. Viņas nebija arī starp skatītājiem, kas vel uzturējās foajē.

Soeda izgaja gaitenī un pēkšņi apstājās kā sastindzis. Gaiteņa galā stāvēja Kumiko, viņai blakus Takako, bet tur bija vel arī trešais, ar kuru abas aizrautīgi tērzēja. Soeda ieskatījās vērīgāk un pazina Murao.

Soeda izvēlējās drošu pozīciju aiz lielas cinobra krāsas kolonnas. Murao izskatījās priecīgs un acīmredzot stāstīja savām sarunu biedrenēm kaut ko asprātīgu. Kur gan bija nozudis tas augstprātīgais smīniņš, kas rotājās viņa lūpās, sarunājoties ar Soedu? Bel ta viņš, protams, nevarēja izturēties pret Nogami radiniekiem, jo bija taču laiks, kad Murao bija Nogami padotais, un pats viņš bija atvedis uz Japānu Nogami pīš|us. Šķiet, Murao atnacis uz teātri viens. Bet iespējams, ka viņam kāds bija līdzi.

Takako bija teikusi Soedam, ka sen nav tikusies ar Murao. Interesanti, cik gadi pagājuši, kopš viņi redzējušies pēdējo reizi. Soedam likās, ka Takako priecājas par šo negaidīto tikšanos. Kumiko kautrīgi stāvēja blakus un, laipni smaidot, klausījās Murao.

Zvanam atskanot, Murao pieklājīgi paklanījās sievietēm. Gaitenis ātri k|uva tukšs, un Soeda pasteidzās nozust, bet sievietes, atvadījušās no Murao, devās uz Soedas pusi. Viņu sejas vēl arvien staroja priekā par patīkamo tikšanos ar vīra un tēva seno draugu

Sākās pēdējais cēliens. Soeda turpināja vērot Kumiko un bieži pārlaida skatienu skatītāju rindām, bet visas cerības izrādījās veltīgas, jo nekas negaidīts nenotika.

«Vai Murao atnācis uz teātri nejauši, vai arī viņš atsūtījis biļetes, parakstījies ar citu uzvārdu?» Soeda domāja. Diezin vai. Murao gan nepalaistu garām izdevību, lai palepotos ar savu cēlo amatu un uzvārdu. Un pavisam aplam ir saistīt tās bi|etes ar viņa parādīšanos teātrī. Pie tam viņš zālē nekur nebija redzams. Laikam viņa vieta bija kaut kur balkonā.

Soeda, klusi piecēlies, par spīti aizliegumam staigāt apkārt izrādes laikā, izgāja no zāles, uzkāpa otraja slāvā un lēni pavēra vidējās durvis. No tām varēja labi pārredzēt visu balkonu. Atspiedies pret stenderi, Soeda aplūkoja balkonā sēdošos skatītājus. Arī šeit visi aizrautīgi sekoja tikai darbībai uz skatuves.

Beidzot balkona pirmajā rindā viņš ieraudzīja Murao. Vienā pusē viņam sēdēja jauna sieviete, kas brīžiem sačukstējās ar otru blakussēdētāju, laikam vīru. Bet otrā pusē bija redzama skaisti tērpta sieviete, kura, vērojot attieksmi pret viņas pavadoni, varēja būt geiša. Visi šie cilvēki nelikās saistīti ar Murao. Tātad viņš bija ieradies teātrī viens.

Soedam pienāca klāt meitene formas tērpā un lūdza viņu atgriezties savā vietā.

— Es meklēju kādu cilvēku, atjaujiet vēl mazliet pastāvēt šeit,— Soeda atvainojās.

Meitene ar kabatas laternu rokā vēlreiz aizrādīja:

Piedodiet, bet izrādes laikā nedrīkst atstāt savu vietu.

Soddam vajadzēja pamest novērošanas punktu. Viņam negribējās atgriezties savā viela, tādēļ viņš devās uz foajē. Izrāde beigsies pēc desmit, piecpadsmit minūtēm. Tad atkal vajadzēs pavērot Kumiko un viņas māti, bet pašreiz var mazliet atpūsties. Soeda aizsmēķēja un saka aplūkot ievērojamu skatuves mākslinieku fotoattēlus un gleznotus portretus.

<»

Lai gan Tokijas iedzīvotāju skaits strauji pieauga un pilsēta vērsās plašuma, tomēr Setagajas rajonā vēl bija saglabājušies dārzi 1111 nelieli aramzemes pleķīši, bet vienā vietā rēgojās pat bieza birzs, gar kuru vijās lielceļš, kas savienoja divu dzelzceļa līniju slacijas -Rokakoenas un Sosigajaokuras.

Trīspadsmitajā oktobri ap astoņiem no rīta vietējais zemnieks atrada šeit vīrieša līķi, kas gulēja ar seju pret zemi uz taciņas apmēram piecsimt metru attālumā 110 lielceļa. Mugurā vīrietim bija lēts mētelis, iesirmi, taisni apgriezti mali. Nāves cēlonis — nožņaugšana. Acīmredzot viņš nožņaugts ar kaņepāju auklu, 110 kuras uz upura kakla vel bija palikusi diezgan dziļa rieva.

Policijas pārvaldes izmeklēšanas nodaļas darbinieki, apsekojuši līķi, konstatēja, ka nāve iestājusies pirms desmit stundām, tātad divpadsmitajā oktobri starp deviņiem un desmitiem vakarā. Vecums — pari piecdesmit, augums — garāks par vidējo. Uzvalks pavecs, krekls sen nemazgāts, kaklasaite savalkata līdz spīdumam. Pēc visa spriežot, šis cilvēks nevarēja būt pārticis.

Žaketes iekškabatā atradās maks ar trīspadsmit tūkstoš jenām. >Tadēļ jau pašā sSkumā tika noraidīta versija par slepkavību aplaupīšanas nolūkā, un policija uzskatīja, ka runa var but tikai par atriebību.

Izmeklētāji sīki aplūkoja uzvalku im mēteli, cerot atrast šūšanas fabrikas zīmes, kas varētu noderēt par pavedienu izmeklēšanā, bet neatrada itin neka. Acīmredzot apģērba gabali bija pirkti lēlu mantu veikalā, un pēc piegriezuma šķita, ka pirkums izdarīts vismaz pirms desmit gadiem. Nogalinātajam nebija klāt nedz vizītkartes, nedz kada cita dokumenta.

Sekcijā apstiprinājās iepriekšējās izmeklēšanas pieņēmumi —-slepkavība notikusi desmit vienpadsmit stundu pirms 11 ķ;t atrašanas.

Policijas pārvalde lika izveidota izmeklēšanas grupa, kas nekavējoties sāka darbu.

Kluso vietu, kur zemnieks bija atradis līķi, ieskāva mazi risa lauciņi un sīki mežiņi. Jādomā, ka vēlās vakara stundas te nevarēja sastapt gandri/, nevienu gājēju.

Pa lielceļu, protams, plūda automašīnu straume, bet eža, uz kuras gulēja noslepkavotais, atradās patālu no tā, pie tam skatienu aizsedza sīkmežu joslas. Tādēļ varēja secināt, ka aculiecinieki šim noziegumam nav bijuši.

Izmeklēšanas grupa vispirms ķērās pie līķa identificēšanas. Šajā nolūkā policijas parvalde meklēja palīdzību pie informācijas līdzekļiem. Gadījās, ka laikraksti, dzīdamies pēc sensācijas, kļuva izmeklēšanai tikai par traucēkli, bet reizēm, kā tas notika ari šajā gadījuma, sniedza ievērojamu palīdzību.

Par slepkavību tika ziņots laikrakstu vakara izlaidumos, un rezultāti nebija ilgi jāgaida. Jau nakamajā rītā policijas iecirknī pieteicas Cucui Gendzaburo, nelielas viesnīcas īpašnieks Sinagavas stacijas tuvumā, un paziņoja, ka avīzēs aprakstītais upuris ir ļoti līdzīgs cilvēkam, kas bija apmeties viņa viesnīcā. Cucui parādīja liķi, un viņš pārliecināti apgalvoja, ka'nogalinātais īrējis viesnīcā istabu divas dienas pirms slepkavības atklāšanas, tātad vienpadsmitajā oktobrī, un pavadījis tajā vienu nakti.

Tūlīt pārbaudīja viesu reģistrācijas grāmatu, kur ar paša viesa roku bija ierakstīts: «Naras prefektūra, Jamatokorijamas pilsēta, galantērijas veikala īpašnieks Ito Tadasuke, piecdesmit vienu gadu vecs.»

Upura personība bija noskaidrota. Izmeklētāji, priecīgi par šādu panākumu, saritinājās ar policijas iecirkni Ito dzīvesvietā. Jau pēc stundas no turienes ziņoja, ka viņu pilsētā tiešām dzīvo piecdesmit vienu gadu vecs atraitnis Ito Tadasuke, kuram pieder neliels galantērijas veikaliņš. Pie viņa dzīvo audžudēls ar sievu, bet abi paskaidrojuši, ka Ito desmitā oktobra vakarā pēkšņi aizbraucis uz Tokiju un atvadoties teicis, ka viņam noteikti jāsatiekas ar kādu cilvēku.

Izmeklēšanas grupa lūdza vēl noskaidrot arī visu par audžudēlu un viņa sievu, nelaiķa dzīves apstākļus un iztaujat viņa draugus un paziņas, ja tādi viņam vispār ir bijuši. Rīta avīzēs policija ziņoja, ka upura personība pilnīgi noskaidrota.

Tajā dienā Soeda, pamodies vēlāk nekā parasti, vēl gultā gulēdams, pāršķirstīja rīta laikrakstus. Iepriekšējā vakarā viņš bija bijis teātrī, un pēc šī apmeklējuma viņš jutās gan vīlies, gan nomierinājies. Un tomēr viņam palicis ari zināms rūgtums — bija ļoti neglīti, ka viņš slēpās no Kumiko un viņas inatcs. Jau turpat uz vietas gribējās atzīties, ar kādu nolūku ieradies teātrī, tomēr viņš nespēja sadūšoties un tā ari bija atgriezies mājās.

Avīzes slejās viņš vispirms pievērsa uzmanību politiskajiem rakstiem. Tad pārlaida acis citām slejām un uzdūrās virsrakstam: «Noskaidrota Setagajā nogalināta personība».

īso ziņojumu par slepkavību viņš bija izlasījis jau iepriekšējā vakara, bet nepievērsa uzmanību šai informācijai un arī tagad tikai nodomāja: «Ak tad tomēr noskaidrojuši, kas nogalināts.» Jau gatavodamies izkāpt no gultas, viņš pēkšņi atcerējās, ka jau agrāk kaut kur redzējis nogalinātā vārdu.— lto Tadasuke,— viņš atkārtoja vairākas reizes.

Darbā Soedam bija jāsatiekas ar daudziem cilvēkiem, un viņš neuzskatīja, ka noteikti vajadzētu atcerēties visus uzvārdus. Bet šis uzvārds kaut kur bija redzēts. «Laikam uz kādas vizītkartes,» Soeda nodomāja un devas uz vannas istabu. Nezin kāpēc uzvārds tomēr vēl arvien neizgāja no prata, un tas jau sāka viņu kaitināt.

Soeda nomazgājas un, slaukot dvieli seju, pēkšņi atcerējās. Nu, protams, lto Tadasuke — apakšpulkvedis un bijušais militārais atašejs tajā valstī, kur vēstniecības pirmais sekretārs bija Nogami! Jaunais cilvēks gandrīz iekliedzās aiz prieka par savu atklājumu.

Uz nozieguma vietu Soeda brauca ar mašīnu. Bija skaista rudens diena. Lielce|a baltā lente aizvijās gar risa lauciņiem un'starp tiem it kā izbārstītām zemnieku mājiņām.

Soedam tūlīt paradīja, kur notikusi slepkavība. Apmēram piecsimt metru attālumā no lielceļa, Rokas parka tuvumā. Tur it īpaši bija manāma zelta rudens iestāšanās, jo visas apkārtējās kļavu birzis kvēloja sarkanos un zeltītos toņos.

Soedam bija par ko padomāt. No kurienes Ito Tadasuke bija ieradies? Viņš varēja izkāpt no vilciena Rokakoenas stacijā un iesēsties autobusa vai ari atnākt kājām no pretējās puses — no Sosigajaokuras staaijas. Protams, tādā gadījumā, ja viņš atbraucis ar elektrisko vilcienu. Bet tikpat labi viņš varēja atbraukt ari ar mašīnu.

Un vēl viens jautājtuns — kāpēc lto nogalināts tieši šajā vielā? Vai noziegums bija jau iepriekš labi pārdomāts, vai ari tas notika šajā klusajā vietā gluži nejauši?

Ja upuris braucis tieši uz šejieni, tātad viņš gribējis kādu apciemot. Iespējams, ka slepkava dzīvo kaut kur tuvumā. Noziegums pastrādāts vakarā. Soeda apstājās un centās iedomāties, kā šī nozieguma vieta izskatījusies vēlā vakarā, kad apkārt vienīgi tumsa un nevienas dzīvas dvēseles . .. Diezin vai lto pats labprāt būtu piekritis iet kopā ar kādu lik drūmā vietā. Maz ticams ari, ka viņš ar varu atvilināts šurp. Paliek tikai viena versija — gan slepkavu, gan viņa upuri šurp atvedušas kādas kopējas saites. Un nav jāaizmirst vēl viens variants, ka Ito nogalinats citur un viņa līķis atvests šurp mašīnā, bet no lielceļa līdz šai vietai atstiepts uz rokām, jo pa šauro lauku taciņu nav iespējams iebraukt. Soeda deva priekšroku otrai versijai, jo naktī te mierīgi varēja nomest līķi, nevienam nemanot. Soeda atgriezās uz lielceļa pie mašīnas.

— Uz kurieni tagad? — šoferis vaicāja.

— Uz Sinagavu,— Soeda atbildēja un, raugoties pa logu uz šoseju, neviļus iedomājās, ka, iespējams, tieši pa šo ceļu braucis ari Ito Tadasuke.

«Cucuija» bija neliela, lēta viesnīca klusā, maz ievērojamā šķērsielā stacijas tuvumā.

Viesnīcas īpašnieks, kalsns vīrietis pusmūža gados, apvalkātā džemperi, laipni sasveicinājās ar Soedu. Kā par brīnumu, šajā Ietajā viesnīciņā bija paprāva halle, kura saimnieks ieaicināja Soedu. Apaļīga sārtvaidze atnesa tēju.

— Sakarā ar bojā gājušo viesi mani jau vairākas reizes izjautāja cilvēki no policijas.— Saimnieks pavīpsnāja.

— Cik dienas Ito nodzīvoja pie jums?— Soeda jautāja.

— Tikai divas.

— Vai jūs nemanījāt viņa rīcībā ko savadu?

— Nē. Uet viņš vairākkārt atkārtoja, ka viņam Tokijā jāsatiekas ar kādu cilvēku. Tādēļ arī esot ieradies šeit. Pirmajā dienā viņš aizgāja no rīta un atgriezās tikai vakarā.

— Vai nav zināms, ar ko viņš gribēja salikties?

— Nē, mēs nemēdzam iztaujāt viesus. Viņš tikpat kā nebija šeit sastopams. Pirmajā vakarā atgriezās ap desmitiem un izskatījās ļoti noguris.

— Uz kurieni viņš brauca?

— Teica, ka bijis Aojamā.

— Aojamā?— Soeda pierakstīja bloknotā.— Un tikai tur? Viņš taču bija prom līdz vēlam vakaram.

— Pirmajā vakarā viņš atgriezās satraukts un teica, ka nākamajā rītā dosies ceļā agrāk, jo citādi viņam vajadzīgais cilvēks aizies uz darbu un nebūs sastopams.

Tas bija kaut kas jauns. Tatad cilvēks, kuru meklēja Ito, acīmredzot strādā kādā uzņēmumā.

— Vai jūs nepajautājāt, kur tas cilvēks dzīvo?

— Nē. Bet Ito kungs esot prašņājis istabeni, kur ir tuvākais ceļš uz Denenžofu, taču diezin vai tas cilvēks dzīvo tieši tur.

Aojama un Denenčofu!

Kas dzīvo tajos rajonos? Un kas ir šis kalpotājs?

Soeda uzrakstīja iesniegumu, lai viņam piešķir divu dienu atvaļinājumu.

Ekspresis «Suisei» («Komēta») atgāja no Tokijas uz Osaku pulksten divdesmit divos. Pirms izbraukšanas Soeda vēlreiz apmeklēja slepkavības vietu Setagajā. Bija septiņi vakarā. .

Viņš ar noļuku aizbrauca turp vakarpusē, lai pavērotu, kā izskatās šī vieta tajā laikā, kad tika pastrādāts noziegums. Soeda lika šoferim novietot mašīnu ceļmalā, bet pats kājām devās pa šauru taciņu uz birzs pusi.

Kā jau varēja iedomāties, šeit viss izskatījās citādi nekā dienā. Virs līdzenuma kā melna svītra rēgojās meža josla, apkārtējie risa lauciņi likās saplūduši vienā vienīgā plašā laukā, aiz kura tālumā mirgoja zemnieku māju ugunis. Tumsā attālums līdz tuvākajam mājām šķita daudz lielāks.

Nezin vai kāds uzdrošinātos viens vēlu vakarā iet pa šo kluso taciņu. Un būtu pavisam neticami, ka lto, iebraucis svešā pilsētā, pats ierastos šadā vietā tik vēlā stundā. Neviena dzīva cilvēka, bet zemnieku mājās, kur agri mēdz aizvērt slēģus, neviens pat nedzirdētu, ja kads skaļā balsī sauktu palīgā. Jā, bez sevišķas vajadzības lto pats nekad nenāktu šurp — tāds bija Soedas secinājums.

Ieradies Osakā pirms deviņiem, Soeda tūlit pārsēdās vilcienā, kas brauca uz Naru. Viņš sen nebija bijis Japānas rietumu daļā. Prieks bija atkal ieraudzīt Kavači līdzenumu, kas qo vienas malas līdz otrai bija ka nosēts ar nopļauta rīsa kūļiem. Aiz Ikoinas tuneļa visi īrisu ezeri ieskauti sārtojošu koku gredzenos. Sadaidzi stacijā Soeda vēlreiz pārsēdās un drīz vien sasniedza Korijamu. No stacijas viņš tūlīt devās uz tirdzniecības centru. Viņam garām Naras virzienā aizjoņoja vairaki ekskursiju autobusi. Cik jauki būtu tagad doties šādā ceļojumā!

Galantērijas veikals, kuru rotāja izkārtne «lto tirdzniecības uzņēmums», atradās klusā ieliņā un, kā varēja spriest, bija ne visai iecienīts, jo pircējus tur neredzēja. Aiz letes sēdēja pajauna sieviete ar bālu, neveseligif seju un vienaldzīgi noskatījās garāmgajejos. Soeda jau no pirmā acu uzmetiena saprata, ka tā ir lto audžudēla sieva.

Pasniedzis savu vizītkarti un izstāstījis ierašanās nolūku, viņš manīja, ka sieviete aiz pārsteiguma galīgi apmulst.

— Jūs tiešām atbraucāt no Tokijas?

Viņa nekādi nespēja ticēt, ka avīzes korespondents ieradies no galvaspilsētas šajā klusajā miestiņā tikai tādēļ, lai aprunātos ar viņu.

— Šaubos, ka varēšu pastāstīt jums ko prātīgu. Jums būtu labāk aprunāties ar manu viru, bet viņš aizbrauca uz Tokiju, tiklīdz viņam paziņoja par tēva nāvi. Es jau stāstīju cilvēkiem no policijas, ka tēvs todien bija ļoti satraukts un steidzās. Teica likai. ka viņam jābrauc uz Tokiju, lai satiktos ar kādu cilvēku. Mēs jautājām, kas tas ir par cilvēku, bet viņš atbildēja, ka tas ir viņa paziņa, un vēl piebilda: «Pašreiz nevaru neko vairāk teikt. Kad atgriezīšos, tad visu uzzināsiet.» Mūsu tēvs bija ļoti labsirdīgs, bel, kā jau visi bijušie armijas cilvēki, ari bezgala spītīgs.

— Vai viņš pēkšņi sadomāja braukt uz Tokiju?

— Jā, pavisam negaidīti piecēlās un aizlidoja kā putns.

— Vai jus nevarat iedomāties, kas lika viņam tāda steigā doties uz Tokiju?

— Pat nezinu, ko teikt .. . Divas dienas pirms izbraukšanas viņš apstaigaja apkārtējos tempļus.

— Jus sakāt, ka viņš bijis tempļos?

— Jā. Tēvam patika apmeklēt tempļus Narā un tās apkaimē. Pēdējā laikā viņš grozījās tur ļoti bieži. Izbraukšanas dienas priekšvakarā viņš atgriezās no Naras vēlu vakarā, ieslēdzās savā istabā un ilgi nerādījās. Pēc tam iznāca āra un paziņoja, ka braukšot uz Tokiju.

— Kādus tempļus viņš mēdza apmeklēt?

— Dažādus. It sevišķi viņam patika senlaiku tempļi, bet, tieši kādi, to gan es nezinu.

— JUs teicāt, ka Ito kungs bijis armijas cilvēks, bet vai jums ir zināms, ka viņš dienējis ārzemēs?

— Esmu dzirdējusi, bet tēvam nepatika stāstīt par savu pagātni. Mēs taču neesam asinsradinieki. Vīrs ir viņa audžudēls, bet es vispār neesmu viņam nekas. Viņš laikam uzskatīja, ka mēs nepavisam neesam tie, kam jāstasta par savām dienesta gaitām, bet mums pašiem bija tā kā neērti uzbāzties ar izprašņāšanu.

— Skaidrs.— Soeda pārdomāja sievietes teikto.

Uz pasniegtās tējas tases malām atspoguļojās rudens saules rēnie stari.

— Vai jus paši nenojaušat, kas varētu būt Ito kunga slepkava?

— Cilvēki no policijas jau vairākas reizes izprašņāja mani par šo lietu, bet es nekā nevaru paskaidrot. Zinu tikai, ka mūsu tēvs bija ļoti labsirdīgs cilvēks, un pat negribas ticēt, ka kāds varētu uz viņu turēt ļaunu prātu. Tik tiešam viss notikušais šķiet kā ļauns sapnis.

Soeda taksometrā aizbrauca uz Tosjodnidzi templi. Ceļš, kā allaž, bija tukšs. Tikpat klusas bija ari taciņas, kas ievijās meža biezokni. Soeda izkāpa no mašīnas. Pie tempļa vārtiem atradās veikaliņš, kur pārdeva skatu kartes un amuk tus. Soeda ieskatījās veikaliņā, bet tur neviena nebija. Svētceļotāji laikam nāca lik maz, ka vārtsargs kādu bridi varēja aiziet ari prom.

Viņu meklējot, So^da devās uz tempļa galveno celtni. Koku ieskautajā iekšējā pagalmā valdīja dziļš klusums. Bungu torņa un sprediķu paviljona cinobra krāsas kolonnas atstaroja maigās rudens saules starus. Uz akmens kāpnēm bija apmeties jaunietis, laikam gleznotājs iesācējs, kas aizrautīgi kaut ko skicēja.

Soeda, iegrimis dziļās pārdomās, apstaigāja visu iekšējo pagalmu, kura klusumu reizēm pārtrauca tikai garām braucošie elektriskie vilcieni. Korespondenta domas atkal atgriezās pie lto Tadasukes. Pie kā viņš brauca uz Tokiju? Kur strādā cilvēks, kura dzīvesvietas rajonu nosauca viesnīcas īpašnieks Sinagavā?

lto nebija minējis iemeslu, kura dēļ viņam jābrauc uz galvaspilsētu. Sieviete teica, ka viņš aizbraucis uz Tokiju divas dienas pēc tempļu apmeklēšanas. Vai šiem braucieniem varētu būt kāds savstarpējs sakars? Soedam šķita, ka noteikti jābūt. Varbūt lto saticis Narā kādu cilvēku? Iespējams, ka viņš gribējis vēlreiz tikties ar šo personu un tādēļ devies uz Tokiju. Kas varētu būt ši persona, ja tāda tiešām eksistē?

Soeda atkal iegāja veikaliņa. Vārtsargs jau bija atgriezies, un Soeda, lai iesāktu sarunu, nopirka dažas atklātnes.

— Piedodiet manu uzbāzību, bet, ja jau esmu šeit ieradies, ļoti vēlētos parakstīties viesu grāmatā.

— Laipni lūdzu.— Vecis no kaut kurienes izvilka biezu grāmatu un pasniedza to Soedam.

Pašķirstījis vairākas lappuses, Soeda ieraudzīja Asimuras Secuko parakstu, un viņam likās, it ka būtu saticies ar viņu pašu. Tik tikko valdot uztraukumu, Soeda atkal sāka šķirstīt grāmatu, cerēdams ieraudzīt Tanakas Koiči parakstu, par ko bija stāstījusi Secuko. Bet tāds uzvārds nekur nebija manāms. Tad, nepievēršot uzmanību vārtsarga izbrīnā ieplestām acīm, Soeda saka ļoti uzmanīgi šķirt lapu pēc lapas.

Pēkšņi viņš aiz pārsteiguma gandrīz iekliedzās. Viena lapa no grāmatas bija rūpīgi izgriezta. Bet griezums liecināja, ka te izmantota žilete. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka izņemta tieši tā lappuse, kurā bija «Tanakas Koiči paraksts.

Soeda novērsās no grāmatas un uzmeta skatienu vārtsargam. Nē, veci nav vērts izprašņāt. Liekas, viņam par šo lietu tiešām nekas nav zināms, un lieka iztaujāšana varētu tikai satraukt sirmgalvi.

Parakstījies viesu grāmatā, Soeda pateicās vārtsargam un atgriezās pie taksometra.

— Uz kurieni tagad brauksim?—šoferis jautāja.

Soeda brīdi domāja, tad noteikti paziņoja:

— Uz Angoin templi.

Automašīna aizjoņoja pa šoseju dienvidu virzienā paralēli dzelzceļa līnijai, pabrauca garām Horjūdzi templim pašā priežu sila vidu un pēc neilga laika, nogriezusies no šosejas, pa šauru lauku ce|u iebrauca ciematā, kuru šķērsoja neliela upīte. Pie ciemata pārvaldes ēkas bija redzama izkārtne «Asukas ciemats». Vēl gabalu aiz šī ciemata cc|š atduras pret templi. Apdrupis mūris ar veciem vārtiem, kuru jumtā starp dakstiņiem lauzās cauri nezāles. Tas bija Angoin templis.

Atgriezies Osakā, Soeda ar nakts ekspresi devās uz Tokiju. Apsēdies pirmās klases vagonā, viņš domīgi raudzījās aizmugurē paliekošās Osakas ugunīs.

Angoin tempļa viesu grāmatas izpētes rezultāti viņu nepārsteidza. Kā jau varēja paredzēt, lappuse ar Tanakas Koiči parakstu ari tur bija izgriezta tikpat rūpīgi kā Tosjodaidzi templī.

«Kas to izdarījis?» Soeda prātoja. Laikam taču cilvēks, ko atrada nogalinātu Sctagajas nomalē. Tātad bijušais militārais atašejs, galantērijas veikala īpašnieks Ito Tadasuke, pirms dažam dienām apmeklējot tempļus, viesu grāmatās būs nejauši ieraudzījis Tanakas Koiči vārdu rokraksta, kas ļoti līdzīgs Nogami rokrakstam. Iespējams, ka pirms brauciena uz Tokiju, viņš pat kaut kur ticies ar cilvēku, kas bija parakstījies tempļu viesu grāmatās. Bet laikam kāda iemesla dēļ viņi nebūs paguvuši aprunāties. Katrā ziņā skaidrs, ka Ito ir saticis to cilvēku. Un tad Ito radusies velēšanās vēlreiz tikties ar viņu, turklāt šī tikšanās bijusi tik nepieciešama, ka viņš pat pārvarējis slinkumu un devies uz Tokiju. Ieradies galvaspilsētā, viņš uzreiz gājis uz iespējamo šā cilvēka dzīvesvietu. Kā teica viesnīcas īpašnieks, Ito minējis divus rajonus — Aojainu un Denenčofu. Ko viņš tur gribēja sameklēt?

Un kādēļ Ito vajadzēja izgriezt no tempļu viesu grāmatām tieši tās lappuses, kurās bija Tanakas Koiči paraksts? Droši vien viņš iebāzis tās sev kabatā. Bet kādam nolūkam?

Vilciens pabrauca garām Kioto. Aiz logiem pavīdēja Ocu ugunis. Soeda aizsnaudās un atmodās tikai tad, kad ekspresis jau tuvojās Numadzu. Bija pari septiņiem. Jūra, pa kuras krastu stiepās dzelzceļa līnija, tinās rīta miglā.

Soeda nesteidzoties nomazgājās un aizsmēķēja. Līdz Tokijai vēl divas stundas. Pusastoņos vilciens apstajās Alaini stacijā. No perona varēja labi pārredzēt pilsētiņas māju jumtus, kas zaigoja rīta saules stajx>s. Vagonā ienāca vairāki pasažieri ar golfa spēles piederumiem. Soeda pieversās logam, un tajā brīdī kāds apsēdās viņam pretī. Soeda palūkojās atnācējā.

— Ko es redzu!— viņš iesaucās. Tas bija viņa laikraksta bijušais redaktors Taki.

— Labrīt! Es arī necerēju sastapt jūs šajā vielā,— Taki nomur-inināja, laikam nejuzdamies visai ērti tās atturības dēj, kādu viņš bija izrādījis, tiekoties ar Soedu. Bet jau pēc brīža viņa dzi|ām krunkām izvagotajā sejā atkal iegula ironisks sinīniņš.— Piedodiet par traucējumu,— viņš atvainojās un sāka lūkoties pa logu.

— Jums šorīt bija agri jāceļas,— Soeda teica, raugoties uz Taki seju profilā.

— Tā gadījās.

— Vai bijāt Kavanā?—Soeda mēģināja ievirzīt sarunu ar Taki tā, lai rastos iespēja vēlreiz atgriezties pie seniem notikumiem.

— Jā,— Taki īsi atcirta un izvilka no kabatas cigāru.

Soeda pasteidzās noklakšķināt šķiltavas.

— Pateicos,— Taki negribīgi pieņēma Soedas pakalpojumu.

— Pēc golfa nemaz nevar tā īsti atpūsties, ja atceļā jādodas tik agrā rīta stundā. Bet ko lai dara, jūs taču esat tik aizņemts cilvēks,— Soeda līdzjūtīgi sacīja.

— Jums taisnība,— Taki piekrita. Viņš raudzījās apkārt, meklējot brīvu vietu. Viņa izskats liecināja, ka tālāka saruna viņam būtu nepatīkama. Bet brīvu vietu nebija, un viņš, kūpinādams cigāru, tēloja, ka iegrimis ārzemju grāmatas lasīšanā. Bet Soedas sabiedrībā viņš laikam nejutās visai omulīgi, jo pēc dažām minūtēm aizcirta grāmatu, atvainojās un devās pie savas kompānijas, kur, apsēdies uz malējā krēsla elkoņu balsta, saka brīvi tērzēt ar ceļabiedriem.

Atgriezies Tokijā, Soeda nolēma taja pašā pēcpusdienā apciemot Kumiko.

— Laipni lūdzu,— meitene sagaidīja viņu ar mīļu smaidu.

Kamēr Soeda vilka nost apavus, priekštelpā ienāca Takako. Viņa

saņēma ciemiņu un pavadīja viņu uz viesistabu, bet Kumiko sāka rosīties pa virtuvi.

— Vai Kumiko šodien nav bijusi darbā?—'Soeda jautāja.

— Viņai brīvdiena par strādāšanu svētdienā,— Takako paskaidroja.

Soedam bija velēšanas pastāstīt par savu braucienu uz Naru, bet tad viņš nolēma, ka tas būtu priekšlaicīgi.

Kumiko ienesa kafiju.

— Bet mēs ar meitu toreiz aizgājām uz teātri. Luga mums ļoti patika, ari vietas bija labas.

— Māt,— Kumiko ierunājās,— laikam joprojām nav skaidrs, kas atsūtīja tās biļetes?

— Tiešām nezinu,— Takako atbildēja.

— Nesaprotu, kādēļ jāslēpj savs vārds, it sevišķi tādā gadījumā, ja sūtītājs tiešām ir tēva sens draugs,— Kumiko brīnījās.

— Laikam kāds viņa paziņa. Un tomēr ir patīkami, ka cilvēki

neaizmirst labo.

— Bet man netīk saņemt dāvanas bez paraksta. Tas liekas it kā slepens pabalsts,— Kumiko uzstāja.

Soeda saprata meitenes neapmierinātību. Bet viņu vairāk nodarbināja cita doma. Vai viņām ir zināms par lto Tadasukes nāvi? Taču šis uzvārds viņām neko neizteiktu, pat ja viņas būtu lasījušas laikrakstos par šā cilvēka noslepkavošanu.

— Vai jūs pazīstat lto Tadasuki?— Soeda jautāja.

— lto Tadasuki?—Takako atkārtoja.

— Jā, šis cilvēks bija militārais atašejs vēstniecībā, kurā strādāja jūsu vīrs.

— Nē, šāds uzvārds man ir pilnīgi svešs. Vīrs savās vēstulēs nekad nerakstīja ne par savu darbu, ne par darbabiedriem. Bet kāpēc jūs to jautājāt?

— Tāpat vien,— Soeda pārtrauca sarunu.

7

Nākamajā dienā no vispārējās nodaļas amesa redakcijas līdzstrādnieku sarakstu par pirmo oktobri. Katrs, saņēmis jauno sarakstu, ar neslēptu interesi to izpētīja. Bija arī tādi, kas tajā centās sameklēt vispirms savu uzvārdu. Šis saraksts deva iespēju R. laikraksta līdzstrādniekiem uzzināt par darbabiedru pārcelšanu, paaugstināšanu, atbrīvošanu no darba vai aiziešanu pensijā.

Soeda ātri pārskatīja sarakstu. Beigās bija minēti redakcijas goda līdzstrādnieki. Tās bija personas, kas aizgājušas pelnīta atpūtā, bet darba gados ieņēmušas vismaz nodaļu vadītāju amatus. Šajā pielikumā bija iekļauts arī Taki vārds. «Taki Rjosejs. Asociācijā kultūras sakariem ar ārvalstīm, pastāvīgais valdes loceklis. Tokija, Odas rajons, Denenčofu, 3 — 571.»

Tātad viņš dzīvo Denenčofu. Soeda saspringa, tikko nepielēcis kājās. Tā taču ir vieta, par kuru interesējies lto Tadasuke! Viesnīcas īpašnieks bija teicis: «lto kungs jautāja, kā var aizbraukt uz Denenčofu un Aojamu.»

Būtu, protams, pārāk agri šādas sagadīšanās deļ saistīt Taki vārdu ar lto, bet Soedam jau visu laiku nedeva mieru doma, ka lto, ieradies Tokijā, vispirms devies tieši pie Taki. Tādai domai bija noteikts pamats. Viņi abi — gan speciālkorespondents, gan militārais atašejs — kara beigās bija strādājuši vienā neitrālā valsti un, protams, bija ne tikai pazīstami vien.

Tādēļ Soeda bija pārliecināts, ka lto, ieradies Tokijā, jau nākamajā dienā tūlīt devies tieši pie Taki. Ja Denenčofū dzīvotu lto radi vai draugi, viņš pirms aizbraukšanas būtu pateicis par to audžudēlam un neapmestos viesnīcā. Soedam radās vēl viens secinājums. Cilvēks, kuru Ito apmeklējis Denenčofu, nav bijis viņam tik labi pazīstams, lai varētu pārnakšņot viņa dzīvoklī, bet lieta bijusi tik svarīga un steidzama, ka jau nakamajā dienā Ito tūlīt gājis meklēt viņam vajadzīgo personu.

Ieraudzījis tempju viesu grāmatās Tanakas Koiči parakstu, kura rokraksts bija tik līdzīgs Nogami rokrakstam, un varbūt pat nejauši sastapies ar šo Tanaku, Ito, iespējams, bija nolēmis vēlreiz tikties ar viņu Tokijā. Bet Ito varēja nezināt, kur dzīvo šis cilvēks, tādē| nolēma lo uzzināt pie viņa un Nogami kopējā paziņas Taki Rjoseja. Tāda varbūtība likās pilnīgi iespējama, un Soedu tas dziļi satrauca. «Pamēģināšu sameklēt tai vēl vienu pierādījumu,» viņš nodomāja un aizgāja uz izziņu kabinetu.

— Parādiet man, lūdzu, jaunāko valsts darbinieku sarakstus, — viņš pieprasīja.

Apsēdies klusā stūrī, Soeda sāka šķirstīt biezo sējumu, kuru viņam bija atnesis kabineta darbinieks. Atšķīris noda|u «Japānas valdības Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departaments», viņš drīz vien ieraudzīja aili —«Murao Josio, nodaļas vadītājs. Mājas adrese— Minatoku, Akasaka, Aojamas kvartāls, 6 — 741.» Minējums apstiprinājās — tā bija otra adrese, kuru meklējis Ito. Tātad pēc Taki apmeklējuma viņš devies pie Murao.

Murao savā laikā bija vēstniecības sekretārajalīgs. Pēc vēstnieka aizbraukšanas visi trīs — Murao, Taki un Ito — bija strādājuši Nogami vadībā. Tātad iespējams, ka Ito, nesaņēmis no Taki vajadzīgās ziņas, bija devies pie Murao.

Dziļi satrauktais Soeda izgāja no izziņu kabineta. Viņam ļoti gribējās nekavējoties tikties ar Taki un Murao un uzdot viņiem tikai vienu jautājumu: «Kā beidzās jūsu nesenā tikšanās ar bijušo militāro atašeju Ito Tadasuki?»

Viņš spilgti iztēlojās viņu sejas pēc šāda jautājuma, bet vienlaikus labi apzinājās, ka vajadzīgo atbildi nesaņems un tikšanās ar Taki un Murao būs priekšlaicīga, jo tā tikai liks abiem būt piesardzīgākiem. Jānogaida piemērotāks brīdis. Droši vien gan viens, gan otrs ir lasījuši avīzēs par Ito noslepkavošanu, bet acīmredzot apzināti nevēlas palīdzēt izmeklēšanas grupai noskaidrot nozieguma motīvus.

Tātad Ito tikšanos ar Taki un Murao var uzskatīt par pierādītu faktu. Protams, ir grūti visos sīkumos iedomāties, ko viņi runājuši, bet tieši pēc šīm vizītēm Setagajas apkaimē tika atrasts Ito līķis. Vēl nav arī noskaidrots, vai šie apmeklējumi ir tieši saistīti ar šo slepkavību, kaut gan nevar noliegt, ka tāda varbūtība tiešām pastāv. Lai kā tas būtu, tomēr ir skaidrs, ka Ito ierašanas Tokijā novedusi viņu līdz traģiskai bojāejai. ,

Soeda ielūkojās sociālo problēmu nodaļa.

— Mani interesē viesnīcas, kurās mēdz apmesties ārzemnieki.

— Tokijā lādu ir vairak neka desmit. Ko jūs gribat iesaki?— Soe dam jautāja labi pazīstams nodaļas darbinieks.

— Jāsameklē kada iebraucēja uzvārds, bet, lai to izdarītu, jāizskata viesnīcu reģistrācijas kartītes par piecām dienām — no desmitā līdz piecpadsmitajam oktobrim.

— Tas ir grūts uzdevums. Viesnīcu īpašnieki, lai slēptu komerciālos noslēpumus, nerāda šīs kartotēkas pat laikrakstu korespondentiem.

— Man tas ir ļoti nepieciešams. Iesakiet kādu citu paņēmienu,— Soeda lūdza.

— Iegājis vienkārši no ielas, jūs nekā nepanāksiet. Jāaicina talkā policija.

— Neder.— Soeda sarauca uzacis.

— Tad griezieties Viesnīcu apvienības kanceleja. Ja dabūsiet rekomendāciju no kāda valdes locekļa, viss kārtībā. Vai jums ir paziņas tajās aprindās?

— Diemžēl nav.— Soeda pakratīja galvu.

— Tādā gadījumā jums vajadzētu griezties pie A. Ārzemju informācijas nodaļā. Viņš intervē ikvienu ievērojamu ārzemnieku, kas ierodas Japānā. Un viņu, protams, pazīst to viesnīcu īpašnieki, kurās apmetas ārzemnieki.

Soeda tūlīt devās uz Ārzemju informācijas nodaļu ceturtajā stāvā un pateica A. savu lūgumu.

— Vai ārzemnieka uzvārds jums ir zināms?—tas jautāja.

— Nē. Zinu tikai to, ka meklējamais ir japānis, kas iebraucis no ārzemēm.

— Bet kā jūs kartotēkās sameklēsiet uzvārdu, kas jums nav zināms?—A. brīnījās.

— Grūti pateikt, tomēr es ceru sameklēt,— Soeda atbildēja, bet pats klusībā nodomāja, ka cilvēks, kurš viņu interesē, ieradies Japana ar svešu uzvārdu.

— Katra gadījumā no sirds iesaku vispirms aprunāties ar K. viesnīcas direktoru Jamakavas kungu.— A. pasniedza Soedam savu vizītkarti, uz kuras uzrakstīja dažus vārdus.

Švītīgais Jamakava nelika sevi ilgi gaidīt — laikam bija iedarbojusies Ārzemju informācijas nodaļas darbinieka vizītkarte.

— Mēs parasti nerādām svešām personām reģistrācijas kartītes,— Jamakava sāka skaidrot,— jo mums vispirms jāievēro viesu intereses un otrkārt tas ir mūsu komerciālais noslēpums. Ja jūs varētu nosaukt uzvārdu, tad gan .. . Bet atdot izskatīšanai visu kartotēku? Hm ...

Soeda pats saprata, cik bezeerigs ir viņa pasākums, tomēr ccrcja uz viesnīcas direktora labvēlību.

— Diemžēl man nav zināms tā japāņa uzvārds, kas ieradies no ārzemēm. Zinu tikai to, ka viņam ir apmēram gadu sešdesmit.

— Viņš ieradies 110 Amerikas?

— Nezinu. Varbūt no Anglijas, bet iespējams, ka no Beļģijas . . .

— Tā, ta .. . Japanis ap gadiem sešdesmit, ieradies no ārzemēm,— Jamakava atkārtoja, ar pirkstgaliem bungojot pa galda virsu.— Vai viņš atbraucis ar ģimeni?

— Labi nezinu, bet domāju, ka viens pats.

— Man šķiet, ka kartotēkas izskatīšana jums nekā nedos. Pamēģināsim vispirms aprunāties ar dežurējošiem administratoriem.

Bet ari šī aptauja bija veltīga.

Soeda apbraukāja visas augstākās kategorijas viesnīcas, kurās mēdza apmesties iebraucēji 110 ārzemēm, bet viņam vajadzīgais cilvēks nekur neatradās, kaut gan beidzot viņš tomēr nosauca abus uzvārdus — Tanaku Koiči un Nogami Keničiro.

Lai apmeklētu septiņas viesnīcas, vajadzēja vairak nekā četras stundas. Kad galīgi nomocītais Soeda iesēdās mašīna un devas atpakaļ uz redakciju, bija jau krēsla un veikalos iedegas spilgtas spuldzes. Sākās maksimumstunda, un mašīna tik tikko vilkās uz priekšu. Krustojumā bija ilgi jāgaida, līdz iedegās zaļā gaisma. Soeda, neko nedomādams, raudzījās cilvēku plūsmā, kas šķērsoja ielu. Pēkšņi viņš ieraudzīja pazīstamu seju. Tā taču ir Asimura Secuko! Sieviete devās tajā pašā virzienā, kur bija jābrauc ari viņam. Soeda jau gribēja izlēkt 110 mašīnas, bet, atcerējies satiksmes noteikumus, atmeta savu nodomu. Mašīnai lēni turpinot virzīties uz priekšu, Soeda ar skatienu sekoja Asimurai, lai jaunā sieviete nepazustu no viņa redzes loka.

— Pagaidiet šeit, — Soeda teica šoferim, kad Secuko bija apdzīta. Viņš izkāpa 110 mašīnas un devās pretī Secuko, vērīgi ielūkojoties garāmgājējos, bet viņa nekur nebija redzama. Soeda satraukts skatījās apVārt — viņa taču nupat vēl te bija!

Jauno sievieti viņš ieraudzīja, kad jau bija zaudējis cerību viņu sastapt un gribēja iet atpakaļ pie mašīnas. Secuko iznāca no veikala, kur pārdeva augļus un porcelāna traukus. Laikam bija iegājusi tur tieši tajā brīdī, kad Soeda kāpa ārā no mašīnas.

— Kada sagadīšanās!—viņa iesaucās, ieraudzījusi Soedu.— Nekad nebutu domājusi, ka varētu sastapt jūs šaja vietā.

— Piedodiet, vai jūs nebūtu ar mieru veltīt man kādu pusstun-diņu?— Soeda lūdza.

— Lūdzu! Bel vai nebūtu labāk, ja mēs aprunatos kāda tējnīcā?

Nogājuši kājām nelielu gabalu, viņi iegriezās mājīgā kafejnīciņā.

Sarkano ķieģeļu plauktu greznoja skaistas vāzes ar krizantēmām, kuru ziedu košie plankumi sevišķi spilgti izdalījās telpas pustumsā. Tā vien šķita, ka klusinātās mūzikas liegās skaņas glāsta trauslās ziedlapiņas.

— Tātad jūs sakāt, ka tempļu viesu grāmatās . . .— Secuko cieši lūkojās uz Soedu plaši ieplestām acīm.

— ...bija izgrieztas tieši tās lappuses, kurās parakstījies Tanaka Koiči. Gan Angoin templī, gan Tosjodaidzi. Un abos tempļos vārtsargi nekā nebija manījuši. Vai gan viņiem varēja ienākt prāta, ka ieradīsies tāds gramatu graizitājs. Bet ko jūs domājat par šo lietu?

— Itin neko. Man viss liekas tik noslēpumains un aizdomīgs.

— Pat pilnīgi neticams. To varētu uzskatīt par nejaušību, ja lapa viesu grāmatā bulu izgriezta tikai viena templi vai divas dažādas lapas divos tempļos. Taču abos tempļos viesu gramatā trūkst lappuses tieši ar Tanakas Koiči parakstu. Tātad tā nav nejaušība. Kāds ir gājis šā uzvārda medībās,— Soeda pārliecinoši runāja.

Secuko satraukti raudzījās uz sarunu biedru.

— Soedas kungs, vai jūs pats ierādāties Narā tikai tādēļ, lai aplukotu šis viesu grāmatas?

— Taisnību sakot— jā. Uzzinājis no Kumiko par jūsu atklājumu, cs nolēmu par to pārliecināties pats, bet, kas no tā iznaca, jūs tikko dzirdējāt.

— Bet kāpēc jums radās interese par šo lietu?

Soeda bridi klusēja, tad atbildēja:

— Mani pārsteidza Tanakas Koiči un Nogami kunga rokrakstu ārkārtīgā līdzība. Bet nu esmu pārliecinājies, ka bez manis ir vēl kāds, kas arī pievērsies rokrakstu pētīšanai. Un šis cilvēks apsteidzis mani, izgriežot no divām viesu gramatām tieši tās lappuses, kas bija svarīgas mums abiem. Jums tas neliekas savādi?

Tagad bija Secuko karta iegrimt domas. Viņas skatiens, kas visu laiku bija pievērsts Soedam, novirzījās sāņus, kur glīta, jauniņa oficiante iznēsāja apmeklētājiem kafiju.

— Soedas kungs,— viņa klusi teica, nenovēršot skatienu no meitenes,— vai jūs domājat, ka mans tēvabrālis ir dzīvs?

— Jā gan,—Soeda tūlīt atbildēja.— Vai atceraties, jūsu virs teica, ka Nogami kunga gars pavadījis jūs ceļojuma pa senajiem tempļiem. Bet es esmu pārliecināts, ka nav runa par kaut kādiem gariem, jo Nogami kungs pats atrodas Japānā.

— Bet bija taču oficiāls paziņojums par tēvabrāļa nāvi! Ja būtu ziņots par karavīru, kas kritis kaujas laukā, vēl varētu šaubīties. Bet tēvabrālis taču bija mūsu vēstniecības pirmais sekretārs neitrālā valstī. Pirms tam lika ziņots, ka viņš saslimis un ievietots slimnīcā. Negribas ticēt, ka šādi ziņojumi varētu būt melīgi. Ziņoja taču par ievērojamu diplomātu. Vai tiešam tādos apstāk|os telegramma varētu būt kļūdaina?

— Tur jau ir tā liela.— Soeda vairākas reizes piekrītoši pamāja.

— Man ari grūti ticēt, ka oficiāls paziņojums var neatbilst patiesībai. Jūs pilnīgi pamatoti uzsvērāt, ka Nogami kungs nav bijis karavīrs un nav gājis bojā frontē. Un šis arī nav no tiem gadījumiem, kad dzimtajā pusē atgriežas tas, kas tika uzskatīts par varoņa nāvē kritušu. Bet tomēr mani neliek mierā doma, ka Nogami kungs ir dzīvs un pašreiz atrodas Japānā.

— Tas nevar but, Soedas kungs,— Secuko atbildēja, un, lai gan viņas sejā atplaiksnīja smaids, acis palika nopietnas.— Mēs nedrīkstam apšaubīt valdības oficiālos ziņojumus. Tēvabrālis bija diplomāts, viņš pārstāvēja Japānu un nomira neitrālā zemē. Jebkura doma par kļūdu vai tīšiem meliem ir pilnīgi nepieļaujama. Es jūs ļoti lūdzu — metiet pie malas visas šaubas!

— Es jau pats vairākkārt gribēju to darīt,— Soeda atbildēja.— Grūti iedomāties, ka brīdī, kad kara darbība jau bija iegājusi izšķirošā fāzē, šai neitrālajai valstij un mūsu valdībai būtu kāds iemesls publicēt nepatiesu ziņojumu par Nogami kunga nāvi.

— Nu un tad?—Secuko sejas izteiksme krasi mainījās.

— Man arī gribas ticēt šiem paziņojumiem, tādēļ es ļoti centos atmest savus pieņēmumus. Un tomēr paliek pārāk daudz neskaidrību. Naras tempļos redzēti paraksti Nogami kunga rokrakstā, bet, kā zināms, viņam ļoti paticis apmeklēt tieši šos tempļus. Pēc tam kāds izgriež no viesu grāmatām tieši tās lappuses, kurās bijuši šie paraksti. Pilnīgi iespējams, ka Tanakā bijis ne tikai Angoin un Tosjodaidzi tempļos. Es pat pieļauju, ka viņš apmeklējis ari citus tempļus un ari tajos parakstījies, bet lappuses ar viņa parakstiem pazudušas arī no turienes.

— Vai tad pašauj nevar būt vēl kāds cilvēks ar tādu pašu rokrakstu kā manam tēvabrālim? — Secuko pārtrauca Soedu.

— Lūdzu, piedodiet, bet man šķiet, ka šo faktu saistība ar versiju, ka mans tēvabrālis vēl dzīvs, radusies tikai Soedas kunga fantazijā.

— Var jau būt, ka tās tiešām ir tikai manas iedomas. Tomēr mani prātojumi nebūt nav tik neticami, kā var likties. Cienījamā kundze, atļaujiet piebilst, ka pirms dažām dienām klusā Setagajas nomalē notikusi slepkavība. Un nogalinats cilvēks, kas kara gados bijis militarais atašejs taja pašā vēstniecībā, kurā toreiz strādāja Nogami kungs.

Secuko nobāla līdz nepazīšanai.

— Būt par modeli?— Kumiko jautaja, ar izbrīnu raugoties mātē.

Meiteni nepatīkami pārsteidza steiga, kādā tika izteikts šis

priekšlikums, bet galvenais — šāda rīcība likās tik neierasta mātei, kas allaž izcēlās ar prālīgumu un apdomību.

Reiz tikko pārnākusi no darba, viņa no mātes uzzināja, ka kāds mākslinieks aicinot Kumiko būt par modeli viņa gleznai.

— Neuztraucies,— māte viņu mierināja.— Meistars lūdz tevi pasēdēt tikai dažas reizes ierastajā tērpā.

Šo priekšlikumu izteica diezgan ievērojams mākslinieks Sasa-dzima Kjodzo. Viņa vārds meitenei nebija svešs.

— Kāpēc viņš izvēlējās tieši mani?— Kumiko jautāja.

— Viņš esot teicis, ka tevi kaut kur redzējis.

— Man tas nemaz nepatīk.

— Mākslinieks sadomājis radīt lielu gleznu, kurā viņam esot nepieciešams jaunas meitenes tēls. Viņš ilgi meklējis attiecīgu modeli, bet nesekmīgi. Reiz ieraudzījis tevi un lūda| sapratis, ka tu esi meklētā, jo pilnīgi atbilstot viņa iecerei. Tā man paskaidroja Taki knngs.

— Taki kungs ?

— Jā. Senāk viņš bija laikraksta speciālkorespondents lajā valstī, kurā strādāja tavs tēvs. Sen nebiju tikusies ar viņu. Šodien gluži negaidīti viņš ieradās pie mums un pastāstīja par tā mākslinieka priekšlikumu. Mani šis apmeklējums Joti pārsteidza, jo mēs tiešām nebijām sastapušies septiņus vai pat astoņus gadus.

— Un jūs, māt, tūlīt devāt piekrišanu?— Kumiko jautāja, izbrīnījusies par mātes vieglprātību.

— Ko es varēju darīt? Viņš tik ilgi strādājis kopā ar tavu tēvu. Man nebija drosmes viņu noraidīt. Bet, ja tev šis priekšlikums nav pa prātam, tad aizmirsti to. Es jau brīdināju Taki kungu, ka vispirms vajadzīga tava piekrišana. Taču runa ir tikai par trim seansiem. Pie tam Taki kungs lūdza ļoti neatlaidīgi.

— Kāds sakars Taki kungam ar mākslinieku Sasadzimu?

— Viņi esot seni draugi. Sasadzima esot ievērojis tevi elektriskajā vilcienā. Viņš reizē ar tevi izkāpis no tā, nemanīti pavadījis tevi līdz mājām un pēc tam uzzinājis, kam māja pieder.

— Man tas viss ļoti nepatīk. Kas tā par izsekošanu?— Kumiko dusmīgi sarauca pieri.

— Tāda jau ir mākslinieku daba. Ja ierauga piemērotu modeli, gluži prātu zaudē. Bet atnācis lūgt sava drauga vārdā bija pats Taki kungs. Kā es drīkstēju viņam atteikt, jo vairāk tādēļ, ka tev jāpasēž pie molberta tikai trīs reizes.

— Vai ar trim reizēm pietiks?—Kumiko šaubījās.

— Mākslinieks esot teicis, ka ar lo pilnīgi pietiek. Viņam tikai jāieskicējot tavi sejas panti.

— Ak tā?— Kumiko vairs nekā nejautāja.

Meitene saprata, kāpēc māte devusi savu piekrišanu. Viņai bija dārgs viss, kas saistīts ar nelaiķi vīru, un, protams, viņa nespēja atteikt senam vīra draugam.

— Es vēl padomāšu,— Kumiko teica jau daudz piekāpīgāk. Citā reizē viņa dusmotos uz māti un kategoriski atteiktos no šāda priekšlikuma, bet šoreiz nevēlējās krasi nostāties pret māti.— Kad man vajadzēs iet pie viņa, vai vakaros?—meitene jautaja.

Dienā Kumiko strādāja, bet vakaros iet pie nepazīstama vīrieša nav pieklājīgi. Šādi viņa cerēja pārliecināt māti, ka gleznotājā priekšlikums nav viņai pieņemams.

Bet Takako jau iepriekš bija visu smalki izdomājusi.

— Šogad lu vēl ne reizi neesi bijusi atvaļinājuma,— viņa leica.

— Jā, bet es biju nodomājusi izmantot atvaļinājumu ziemā slēpošanai.

— Tu vari pieprasīt tagad tikai divas dienas. Pievieno vel svētdienu, un būs trīs. Vajag ņemt vērā mākslinieka, nē — Taki kunga lūgumu.

— Vai, kā jūs cenšaties mani pierunāt!

— Taki kungs bija tava tēva draugs.

— Labi,— Kumiko piekrita,— ceru, ka pozēt nevajadzēs visu dienu.

— Taki, kungs teica, ka ne vairāk par divām stundām.

Saņēmusi Kumiko piekrišanu, Takako nomierinājās. Viņai likās,

ka izpildījusi pienākumu pret mirušo viru.

— Vai tu pazīsti šo mākslinieku Sasadzimu?—viņa jautāja.

— Nē. esmu tikai dzirdējusi par viņu,— meita atbildēja.

— Stāsta, ka viņš esol ļoti talantīgs, un lietpratēji augsti vērtējot viņa gleznas.— Māte smaidīja, laikam atkārtojot Taki kunga teikto.

Kumiko tiešām bija lasījusi presē labvēlīgas atsauksmes par Sasadzimas daiļradi. Tika atzītas viņa spējas un aizraušanas ar tumšiem toņiem. Sevišķi iecienījuši viņu esot amerikāņi, kas labprāt iegādājoties viņa gleznas.

Pēkšņi Kumiko atcerējās rakstu, kurā bija teikts, ka Sasadzima nav precējies.

— Mat,— meitenes sejā alkal pavīdēja neapmierinātība,— šis Sasadzima nav ģimenes cilvēks.

— Jā, Taki kungs man to teica,— Takako nesamulsa,— un apliecināja, ka mākslinieks esot bezgala godīgs, tādēļ nevajagot bažīties. Un pie tam darbs taču paredzēts tikai trim dienām.

— Nu, ja jūs ta domājāt, es esmu ar mieru. Tomēr doma, ka man būs japozē, ir ļoti nepatīkama,— Kumiko beidza sarunu.

Sasadzimas māja atradās ne visai tālu — Suginami rajonā, Mila-kadai stacijas apkaimē. Ceļš līdz viņa dzīvesvietai pamazām veda kalnup. Lielākā daļa Šejienes savrupmāju bija izvietotas plašos zemes gabalos, kuros vel no seniem laikiem saglabājušas dabīgas birzis.

No stacijas līdz Sasadzimas mājai vajadzēja iet kājām apmēram piecas minūtes. Viņa zemes gabals bija tik neparasti liels, ka varbūt tādēļ pati māja neatstāja nekādu iespaidu. Aiz mājas bija redzama vēl viena ēka — laikam mākslinieka darbnīca, kas izskatījās lielākā par pašu savrupmāju.

Bija sestdiena, tādēļ Kumiko varēja ierasties pie Sasadzimas jau pēcpusdiena, lepriekšejā vakara viņas māte pa telefonu bija paziņojusi Taki kungam par meitas piekrišanu un pirmās vizītes veļamo laiku, lai mākslinieks būtu lietas kursā.

Iegājusi pa vārtiem, viņa nokļuva uz ceļa, kas gar abam malām bija apstādīts ar bambuskokiem. Ceļš izbeidzas pie paveca lieveņa. Meitenes uzmanību piesaistīja tas, ka zemes gabala lielāko daļu aizņēma labi kopts dārzs ar dažādām puķēm, galvenokart rozēm. Varēja skaidri redzēt, ka šim gleznotajam patīk ziedi.

Kumiko piezvanīja. Durvis atvēra pats namatēvs. Viņš sirsnīgi sveica viešņu 1111 atvainojās par savu nevīžīgo tērpu.

— Laipni lūdzu, Nogami jaunkundze.— Mākslinieks smaidīja, piemiedzis acis, zem kurām bija redzamas daudzas sīkas krunciņas. Garie mati krita 117. pieres un aizsedza iekritušos vaigus. Viņš laikam bija kaismīgs smēķētājs, jo zobi bija nomelnējuši, tomēr neizraisīja nepatīkamu sajūtu.

Kumiko nepaguva pat sasveicināties, kad jau tika ievesta viesistabā.

— Pie mums ciemiņš,— Sasadzima skaļi paziņoja kaut kam mājas dziļumā. Kad pēc dažām minūtēm pavecāka sieviete, acīmredzot kalpone, atnesa lēju, Kumiko saprata, ka namatēvs bija uzrunājis tieši viņu.

Viesistaba, mākslinieka darbu izrotāta, atgādināja gleznu galeriju. Pēc dažiem sīkumiem varēja nojaust nekārtību, kas piemīt tikai vecpuišiem. Bet varbūt Kumiko tikai ta likās, jo viņai bija zināms, ka Sasadzima nav precējies.

— Ludzu, piedodiet, ka piespiedu jus apmeklēt manu māju,— Sasadzima teica. — Domāju, ka Taki kungs jau visu ir paskaidrojis.

— Ja,— Kumiko īsi atbildēja, mazliel nosarkstot zem māksliniekā caururbjošā skatiena.

— At|aujiet no visas sirds pateikties par piekrišanu pozēt. Es gribu uzskicēt tikai dažus jūsu sejas uzmetumus. Ludzu, jūtieties pavisam, brīvi, varat apsēsties šeit, paņemiet grāmatu un sāciet lasīt,— Sasadzima mierinoši teica.

Kumiko tiešām nomierinājās. Šo miera sajūtu viņai deva cieņa un vēl īsti neapjausta uzticība pret mākslinieku.

— Kad mēs sāksim? — Sasadzima jautaja.

Kumiko teica, ka būtu labi sākt rītdien, tātad svētdienā.

— Atklāti sakot, nebiju pārliecināts, ka jūs būsiet ar mieru man pozēt,— mākslinieks piebilda.

Istabā ienāca gara auguma kalpone, salēja tasītēs tēju, paklanījās Kumiko un izgāja.

— Man nav sievas.— Namatēvs mulsi pasmaidīja. —Tādēļ māja tadā nekārtībā. Jums tas būs jāpacieš, jo vairak tādēļ, ka no rītdienas kādu laiku nebūs arī kalpones.

Kumiko bailīgi paraudzījās Sasadzimā. Viņa vārdi atkal lika satraukties — trīs dienas pēc kārtas viņai būs jāpaliek divatā ar mākslinieku šajā milzīgajā darbnīcā zem stikla jumta.

— Es neciešu, ja darba laikā pa māju staigā apkārt sveši cilvēki,— gleznotājs paskaidroja.— Nebūs, protams, neviena, kas mani apkalpotu, bet es jau esmu pie tā pieradis. Kāliju uzvārīšu pats.

Nebija iemesla iebilst. Ja reiz dota piekrišana, jāpaciešas. Tagad viņas atteikšanos mākslinieks uzskatītu par apvainojumu. Gan jau tās pāris stundas kaut kā izturēs. Bet galvenais — Kumiko nevēlējās tik vienkārši zaudēt uzticēšanos māksliniekam, kas viņu pārņēma arvien vairāk.

— Kādā laikā jums ērtāk ierasties?— Sasadzima jautāja.

— Es gribētu dienas pirmajā pusē . . .

— Lieliski. Tajā laika ir vislabakais apgaismojums. Gaidu jūs rīt pulksten vienpadsmitos,— mākslinieks teica, nenovērsdams acis no Kumiko.

Meistaram laikam nepatika tukšas runas. Norunājis tikšanos, viņš apklusa, it kā dodot mājienu, ka viešņai pienācis laiks iet prom. Iespējams, ka tas izklausīsies savādi, bet šāda pieklājība vēl vairāk nomierināja Kumiko.

Sasadzima pavadīja meiteni līdz priekštelpai un aizbāza abas rokas aiz jostas, kas laikam bija jāsaprot ka atvadīšanās.

Pa to pašu ceļu, kur šurp nākot, Kumiko devās atpakaļ uz staciju. Viņa vel arvien nespēja īsti izprast savus iespaidus. Gaidot vilcienu, viņa atskatījās uz to vietu, kur pati tikko bijusi. Tur uz pakalna starp kokiem varēja redzei saules staros zaigojošo Sasadzimas darbnīcas stikla jumtu.

Kumiko pārņēma savāda sajuta. Viņai šķita, ka nevis viņa pati, bet gan kads cits rītdien pozēs šaja darbnīcā.

Kumiko bija domājusi, ka mākslinieks gleznos viņu darbnīcā, bet Sasadzima ieveda viņu terasē un apsēdināja pītā krēslā.

— Sāksim ar etīdēm.

Viņš gribēja ieskicēt vairākas sejas izteiksmes un dabiskas pozas, un šeit, uz terases, to varēja labāk izdarīt nekā darbnīcā, kur valdīja pārāk oficiālā atmosfēra. Tādas vismaz bija Sasadzimas domas. Un tiešām — Kumiko terasē jutās daudz brīvāk.

No terases bija labi pārskatāms plašais, labi koptais dārzs ar daudzām ķieģeļiem apmalotām puķu dobēm. Katrā dobē plauka citādi ziedi. Kumiko visvairāk patika dobes ar krizantēmām un kosmejām, kas izskatījās īpaši graciozas. «Cilvēkam, kurš tā mīl puķes, jābūt ļoti labsirdīgam,» nodomāja Kumiko.

Šodien Sasadzimam mugurā bija moderns, rūtains džemperis. Kumiko likās, ka tas viņam kā māksliniekam labāk piestāv. Viņš apsēdās iepretim Kumiko arī pītā krēslā, atvēra uz ceļiem novietoto etīžu albumu un paņēma roka zīmuli. Viņa sejā, tāpat kā vakar, rotājās liegs smaids.

Mākslinieka sejas vienu pusi un plecu liegi apgaismoja rīta saules stari. «Tie paši stari apgaismo arī mani,» Kumiko nodomāja, un viņai bija skaidrs, kāpēc Sasadzima vakar ar tādu sajūsmu teica, ka šajā laikā ir sevišķi labs apgaismojums.

Sākumā Kumiko jutās nebrīvi, jo pozēja pirmo reizi, pie tam ievērojamam māksliniekam. Sasadzima to nojauta jau pirmajā mirklī un, turot rokā zīmuli un sūkājot pīpi. sāka nepiespiesti tērzēt.

Mākslinieks bija cilvēks ar plašām zināšanām. Pirmajā mirklī Kumiko bija uzskatījusi viņu par klusētāju, bet drīz vien pārliecinājās, ka viņš ir ļoti interesants sarunu biedrs. Viņš runaja klusi un izjusti, tadeļ teiktais iespiedās dziļi atmiņā. Viņa maigā balss apbrīnojami saskanēja ar apkartējo klusumu un dzidro gaisu.

Sarunājoties mākslinieka acis neatlaidīgi vēroja Kumiko sejas izteiksmi.

— Vai jums patīk jūsu darbs?— Sasadzima jautāja, sācis zīmēt. Viņš ķērās pie zīmuļa tikai tad, kad Kumiko sejas izteiksme bija pilnīgi dabiska.

— Ne īpaši. Darbs kā jau darbs. Ik dienas no rīta uz darbu, vakara — mājās.

— Un tomēr labak nekā visu dienu ieslēgties četrās sienās, vai ne?

Šāda ikdienišķa saruna nomierinoši ietekmēja Kumiko, atbrīvojot meiteni 110 saspringuma, un tieši tas bija ļoti nepieciešams māksliniekam.

Kumiko bija- domājusi, ka viņai pēc mākslinieka norādījumiem būs jāsēž dažādās pozās, bet Sasadzima vienkārši sarunājās ar viņu un, uztvēris tādu meitenes sejas izteiksmi, kas viņam patika, acumirkli uzvilka uz papīra dažas svītras.

— Sakiet, lūdzu, — kāpēc jūs neesat precējies? — Kumiko uzdrošinājās pajautat, jau pieradusi pie apkārtnes. Šādas ziņkārības netaktiskumu mīkstināja meitenīgais dabiskums, ar kadu viņa izturējās namatēva klātbūtnē.

Mākslinieks pasmaidīja.

— Jaunībā biju aizrāvies tikai ar mākslu. īsto laiku palaidu garām. Bet tagad jau ir par vēlu. Turklāt esmu pieradis pie vientulības. Domāju, ka tagad sieva tikai apgrūtinātu mani.

Šorīt mākslinieka seja izstaroja sevišķu labestību. Kad viņš, nekārtīgi tērpies, vakar bija nostājies Kuniko priekšā, viņa nodomāja: «Kāds nevīžīgs vecpuisis!» Bet šodien, it sevišķi darbā iegrimis, Sasadzima likās viņai jauneklīgs un ekspresīvs, lai gan matos zaigoja sirmums. Var jau būt — tas ir gluži dabiski, ka viņš nav precējies. Tāds liktenis laikam piemeklē daudzus, kas nododas mākslai. Bet varbūt jaunībā viņam bijusi nelaimīga mīlestība un tādēļ viņš nolēmis nekad neprecēties? Šādu jautājumu Kumiko neuzdrošinājās uzdot. Bet šādas domas vien nepārprotami liecināja, ka meitene jau iedzīvojusies un nejūtas bikla viņai pretim sēdošā mākslinieka klātbūtnē.

Tad Kumiko pēkšņi ieraudzīja cilvēku, kas grozījās starp puķu dobēm. Tas laikam bija dārznieks. Lai netraucētu mākslinieku, viņš neskatījās uz terases pusi, bet klusi gāja no vienas dobes pie otras, ar lielām šķērēm kaut ko griezdams. Galva viņam bija veca, netīra alpīnista cepure, bet mugurā haki krāsas krekls.

Ja, mākslinieks tiešam mīl puķes, ja pat algo cilvēku dārza kopšanai,— Kumiko vēlreiz pārliecinājās.

Sasadzima strādāja veikli. Pabeidzis vienu skici, viņš tūdaļ ķeras pie nākošās. Kumiko ļoti gribējās redzēt, kāda viņa izskatās zīmējumos, bel viņa neuzdrošinājās ielūkoties albumā, jo cerēja, ka vēlāk Sasadzima pats parādīs viņai savus darbus.

Stundas laikā viņš uzmeta četras piecas skices.

— Gribu uzskicēt pēc iespējas vairāk,— Sasadzima teica,— lai pēc tam izvēlētos no tām vispiemērotāko.

Paskatījies pulksteni, viņš nolika zīmuli.

— Klāt pusdienu laiks. Lūdzu, pagaidiet, es. kaut ko pagatavošu.

— Paldies, bet manis dēļ gan nevajadzētu .. .

— Lūdzu, nesakiet nekā! Vienā mirklī pagādašu jums garšīgu cienastu.— Mākslinieks piecēlās no krēsla.

— Varbūt es varu jums palīdzēt?

— Nekādā gadījumā. Jūs esat ciemiņš. Esmu pieradis visu darīt pats. Bet jūs mazliet pasēdiet, atpūtieties.

Sasadzima aizgaja uz virtuvi, bet Kumiko palika uz terases. Uz krēsla atradās māksliniekā albums. Kumiko bikli piegāja pie krēsla, atšķīra albumu un sāka aplūkot etīdes. Ar zīmuli ieskicētie uzmetumi spilgti liecināja par gleznotājā talantu. Kumiko pārsteidza loti precīzi uztvertās viņas sejas pantu īpatnības. Dažos zīmējumos viņa izskalijas ļoti līdzīga sev. bet citos seja šķita pasveša. Acīmredzot tajos mākslinieks centies atspoguļot savu personisko uztveri. Bija arī daudz atsevišķu fragmentu: piere, uzacis, deguns, acis, lūpas . . .

Kamēr Kumiko aplūkoja zīmējumus, dārzā nepārtraukti bija dzirdama dārznieka šķēru šņirkstēšana. Starp dobēm vēl arvien rosījās vecis alpīnista cepurē. Saules stari, pārslīdējuši pāri ziedlapiņām, jau kā ēnas krita uz dārznieka muguras.

Bet Kumiko domāja — labi, ka esmu atnakusi uz šejieni. Viņai gan vēl joprojām nebija visai patīkami apzinaties, ka viņas seja bus redzama kadā gleznā,-tomēr laiks, ko viņa pavadīja sēžot šajā miera un klusuma valstībā, meitenei likās visskaistākais viņas dzīvē.

— Esmu ļoti priecīga, — teica māte, noklausījusies Kumiko.

— Nu redzi, cik viņš ir slavens mākslinieks!

— Sākumā domāju, ka viņš ir smaga rakstura cilvēks, bet izrādījās gluži pretēji. Un tad vēl pacicnaja mani ar sendvičiem. Bija tik garšīgi. Viņš tos gatavo ka īsts kulinārs.

— Tātad prot daudz ko.

— Viņš taču visu laiku dzīvo vientulībā, tādēļ apguvis visādas mākas.

— Tev taisnība. Ne velti saka, ka vīrieši ēdiena gatavošanā tālu pārspējot sievietes. Saki — vai tev nebija pālāk grūti tik ilgi pozēt?

— Nemaz. Sasadzima bija ļoti uzmanīgs un kavēja man laiku ar interesantu sarunu. Bet es "vēl arvien nespēju saprast, kādēļ tik labs cilvēks līdz šai dienai nav apprecējies. Es pat sadūšojos viņam to pajautat, un viņš atbildēja, ka nevēloties lieki sevi apgrūtināt.

— Mākslinieku aprindās mēdz būt šadi cilvēki. Bet kā tu varēji uzdot tik nepieklājīgu jautājumu?

— Viņš nemaz neapvainojās. Un vispār viņš ir ļoti atklāts, sirsnīgs cilvēks.

— Esmu ļoti priecīga, ka viņš tev iepaticies. Sākumā, kad devu piekrišanu Taki kungam, es ļoti bažījos, kā tu uzņemsi šo priekšlikumu. Tātad rit atkal iesi?

— Iešu gan.

Takako sejā parādījās apmierināts smaids. Un ne jau tādēļ, ka

Kumiko bija piekritusi viņai, bet tāpēc, ka bija izpildīts viņas tēva drauga — Taki kunga lūgums.

Nākamajā dienā — tā bija pirmdiena— kā jau norunāts, Kumiko ieradās pie Sasadzimas pulksten vienpadsmitos. Un nu jau viņa nemaz nenožēloja, ka zaudējusi divas dienas no atvaļinājuma. Tāpat kā iepriekšējā dienā, durvis atvēra pats namatēvs.

— Lūdzu, nāciet iekšā,— viņš teica, labvēlīgi smaidot,— es jau gaidu jūs.

Šodien bija paredzēts strādāt māksliniekā darbnīcā, bet Sasadzima laikam bija mainījis savus nodomus, jo atkal pieveda viņu pie pītā krēsla uz terases.

— Man liekas, ka šeit mums bus labāk nekā darbnīcā. Tā ir plašāka, bel nemīlīga. Pozēšana terasē nebūs tik nogurdinoša. Var palūkoties gan uz puķu dobēm, gan attālo birzi.

Kumiko labprāt piekrita.

Pieturējās labs laiks. Rudens saule spilgti apgaismoja puķu dobes. Tapat kā iepriekšēja reizē, dārzā rosījās vecis alpīnista cepurē ar lielām dārznieka šķērēm rokās.

— Jūsu mate vakar laikam bija ļoti uztraukusies?—mākslinieks smaidot jautāja.

— Nebūt ne. Un, kad es viņai pastāstīju, ka es pie jums pavadīju laiku, viņa pavisam nomierinājās.

— Ak tā! Ļoti patīkami dzirdēt. Tagad ari es varu būt mierīgs.

Mākslinieks atvēra albumu, paņēma zīmuli, bet kādu laiku vēl

neko nezīmēja.

— Man teica, ka jūs esot ieraudzījis mani gluži nejauši. Kur mēs varējām tikties?— Kumiko atcerējās matēs stāstu.

— Taki kungs tomēr izpļāpājies.— Mākslinieks savilka skābu ģīmi.— Es jūs ieraudzīju elektriskajā vilcienā. Kur tas varēja būt? Labi neatceros.— Sasadzima palūkojās griestos, it ka cerēdams tur rast atbildi.

— Laikam uz centrālās līnijas. Es parasti kāpju ārā Ogikubo stacijā.

— Nu jā, nu jā. I?s jus pamanīju Jojogi pieturā,—mākslinieks paskaidroja.

«Savādi,» Kumiko nodomāja, «tieši lur viņš nekādi nevarēja mani satikt, jo es ar metro braucu no Kasumigaseki līdz Sindzjuku, bet tur pārsēžos centrālās līnijas elektriskajā vilcienā. Ka tad es varēju atrasties Jojogi? Viņš laikam būs kaut ko sajaucis,» Kumiko nolēma, bet neka neiebilda.

— Vai jums divatā ar māti nav skumji?—Sasadzima beidzot ciešāk satvēra zīmuli.

— Reizēm pat ļoti. . .

— Esmu dzirdējis, ka jūsu tēvs nomiris ārzemēs.

S

— Jā, gadu pirms kara beigām viņš tur saslima un nomira. Šurp atveda tikai viņa pīšļus.

— Man trūkst vārdu, lai izteiktu līdzjūtību. Bet jūsu māte var būt pilnīgi apmierināta, jo viņai ir tik lieliska meita.

— Diemžēl cs esmu viņai vienīgā. Ja man būtu brāļi, viņas dzīve būtu priecīgākā. Bet tagad mēs allaž esam tikai divatā. Skumji . . .

Sarunādamies mākslinieks cieši vēroja Kumiko, veikli uzskicēja vairākus uzmetumus, atkal paraudzījās viešņā un atkal ķērās pie zīmuļa. Meitene jau bija pieradusi pie viņa vērīgajiem skatieniem, un tic vairs nesatrauca viņu.

Kad Kumiko atgriezās mājās, māte atkal jautāja:

— Nu, kā šodien gaja?

— Lieliski,— meita atbildēja.

— Un kā sokas darbs?

— Nezinu, ko lai saku. Viņš nez kāpēc visu laiku tikai zīmē mani no dažādām pusēm.

— Interesanti, kas no tā visa iznāks. Man arī gribētos uzmest acis.

— Pašreiz vēl nevar. Reiz, kad Sasadzimas kungs uz bridi izgāja ārā, es ieskatījos skiču albumā un biju ļoti pārsteigtā — kā gan viņš, nepārtraukti tērzējot, var tik daudz sazīmēt. Dažas skicēs, manuprāt, es esmu ļoti līdzīga sev.

— Tādēļ jau viņš ir mākslinieks, pie tam vēl ievērojams. Vai vēlāk nevarēs izlūgties no viņa dažus uzmetumus?

— Ko jūs, māt, nekāda gadījumā!

— Kas tur slikts? Es domāju, ka viņa gleznai tik un ta visi uzmetumi nederēs. Pie tam es gribu ierasties pie Sasadzimas kunga pieklājības vizītē, kaut gan ar lūgumu pie manis griezās nevis viņš pats, bet Taki kungs. Viņš apgalvoja, ka Sasadzimas kungs esot sajūsma par iespeju gleznot tevi un domājot par tevi visu to labako.

«Ja visiem šis darbs sagadā tik lielu prieku,» Kumiko nodomaja, «esmu ar mieru iet pie mākslinieka ne tikai trīs dienas vien, bet vēl daudz vairāk.»

— Sasadzimas kungs ir lielisks cilvēks un patiess kā bērns,— meitene teica.

— Ar ko viņš šodien tevi cienāja?

— Ar rīsiem'asa mērcē. Viņš gatavo daudz garšīgāk nekā mūsu mājās.

— Vai viņš tiešām ir tāds meistars?

— Man ta vien liekas, ka esmu bijusi restorānā. Tādam cilvēkam sieva nemaz nav vajadzīga. Atklāti-sakot, man nevis patīk pozēt, bet gan mieloties ar viņa cienastiem. Interesanti, ko viņš pasniegs rit?— Kumiko pratoja.

Pienāca rītdiena. Kumiko izgāja no mājas pēc desmitiem. Kur palicis skaistais laiks, kāds pieturējās vairākas dienas? Sāka apmākties. Pie debesim jau peldēja smagi mākoņi, kuru dēļ visa apkārtne ietinās tumšos toņos, pilnīgi nomācot rudens spilgtās krasas. Kumiko satrauca doma, vai mākslinieks spēs strādāt ari šādos laika apstākļos. Iepriekšēja dienā viņš bija brīdinājis, ka šodien sāks darbu ar akvareļkrāsām.

Pulksten vienpadsmitos Kumiko piegāja pie mākslinieka mājas un piezvanīja. Iepriekšējās reizēs namatēvs nebija licis gaidīt, bet tūlīt vēris durvis vaļā. Bet šodien viņš nesteidzās. Kumiko vēlreiz piespieda zvana pogu.

Mājā viss bija klusu.

Kumiko pagaidīja vel desmit minūtes un tad piezvanīja. Un alkal neviens nenaca pie durvīm. Meitene atcerējās večuku, kas bija kopis puķes. Dzīvžogs bija zems un ļāva brīvi ielūkoties dārza. Bet ari tur neviena nebija. Tad Kumiko atgriezās pie durvīm un vēlreiz ilgi zvanīja. Ari uz šiem zvaniem neviens neatsaucās. Varbūt viņš kaut kur izgājis? Bet šādu domu Kumiko tūlīt atmeta. Viņam taču bija labi zināms, ka viņa ieradīsies tieši vienpadsmitos. Varbūt viņš vakar ilgi strādājis, pārguris un vel guļ saldā miegā? Bet zvans ir ļoti spalgs, to nevar nesadzirdēt.

Kumiko bija nesaprašana, ko darīt tālāk — gaidīt vēl kādu bridi vai atgriezties mājās un atnākt rit? Zvanīt ilgāk viņa neuzdrošinājās. Bija jādodas mājup . ..

Sasadzimas līķis tika uziets nākamajā dienā. To atrada mājkalpotājā, atgriezusies pēc trīs dienu atvaļinājuma. Mākslinieks gulēja zem biezas segijs gulta, kas aizņēma gandrīz visu istabu. Uz naktsgaldiņa pie pagalvja mētājās tukša miegazāļu pudelīte, bet blakus slavēja glāze, no kuras viņš acīmredzot bija dzēris ūdeni.

Policijas eksperti noteica, ka gleznotājs nomiris ai/vakarnakt, jo iedzēris pārāk lielu miegazāļu devu. Sekcijā apstiprinājās ekspertu pieņēmumi. »

Nelaiķis nebija atstājis vēstuli, lādeļ policija uzskatīja, ka viņš vai nu izdarījis pašnāvību, vai ari gluži nejauši ieņēmis pārāk daudz miegazāļu.

Sasadzima bija vientuļš cilvēks, viņam nebija pat attālu radu, tādēļ bija ļoti grūti uziet pavedienu, kas palīdzētu notikušo noskaidrot. Kalpone parasti bija ieradusies 110 rīta, bet vakarā gājusi prom. Tātad tajā naktī viņš bijis gluži viens. Nopratināšana kalpone apliecināja, ka pēdējas dienas saimniekam bijis lielisks garastāvoklis. Tatad versija, ka Sasadzima devies pašnavībā, nelikās pārliecinoša. Neatlika nekas cits kā par nāves cēloni uzskatīt pārmērīgo «izraušanos ar miegazaļu lietošanu. It sevišķi, ja ņem vērā kalpones liecību, ka saimniekam tiešām bijis ieradums pirms gulētiešanas lietot šādas zāles.

Policijas inspektora palīgs, pārmeklējot notikuma vietu, pievērsa uzmanību skiču albumam, kas atradās uz galda mākslinieka darbnīcā. Albumā bija redzama nepabeigta jaunas meitenes sejas skice. Kas tā varētu būt? Policistam neviļus radās aizdomas, ka Sasadzimas nāves cēlonis kaut kādā veidā var but saistīts ar šo sievieti, kuras seju mākslinieks attēlojis sava albumā.

9

Gleznotāja Sasadzimas bēres notika nākamas dienas vakarā. Viņš bija vientuļš cilvēks, tādēļ visas rūpes par bēru organizēšanu uzņemas viņa draugi mākslinieki. Ziņa par Sasadzimas pašnāvību lika publicēta laikrakstos, un atvadīties no nelaiķa sanāca prāvs pulciņš bērinieku, to vidū ari nepazīstami viņa talanta cienītāji.

Bērēs piedalījās ari policijas inspektora palīgs Sudzuki, kas, kā jau izmeklētājs, bija paguvis iepazīties ar pašnāvnieka māju, bet tagad neuzkrītoši novēroja klātesošos. Drīz vien viņa uzmanību piesaistīja meitene, kuras seja ļoti atgādināja uzmetumu, ko viņš bija redzējis mākslinieka albumā.

— Lūdzu, atvainojiet,— Sudzuki klusi vērsās pie viņas un parādīja savu vizītkarti.— Es gribētu uzdot jums dažus jautājumus par Sasadzimas kungu. Piedodiet, vai mēs nevarētu atiet kaut kur malā.

Meitene uzmeta acis vizītkartei un, nebilstot ne vārda, sekoja izmeklētājam uz citu istabu. Atšķirība no plašās istabas, kur drūzmējās bērinieki, šeit neviens nenāca iekšā, tādēļ varēja mierīgi aprunāties.

— Vai jūs jau sen bijāt pazīstama ar Sasadzimas kungu?—Izmeklētājs laipni uzsmaidīja meitenei.

— Nē, es iepazinos ar viņu tikai pirms dažām dienām,— meitene atbildēja, pacēlusi augšup no raudāšanas |>iesarkiišās acis.

— Vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu, kā jūs sauc?

— Nogami Kumiko,— viņa paskaidroja, vēl nosaukdama savu adresi un darbavietu.

— Tātad jūs strādājat?

— Jā, bet šodien aizgāju no darba ātrāk, lai piedalītos beru ceremonijā.

— Jūs teicāt, ka esat iepazinusies ar mākslinieku pavisam nesen. Jums laikam bija darīšanas pie viņa?

— Jā. Viņš griezās pie manis ar lūguino, lai es viņam pozēju.

Sudzuki bija gaidījis šādu atbildi.

— Kāpēc viņš izvēlējās tieši jūs?

— Kāds viņa paziņa lūdza atļauju manai mātei, un tā pirms piecām dienām cs pirmo reizi ierados šeit.

— Tātad agrak jūs nebijāt tikušies?

— Nē, nebija gadījies.

— Vai Sasadzimas kunga piedāvājums jūs nepārsteidza?

— Un kā vēl!— Kumiko piekrita.

— Sasadzima nav atstājis nekādu rakstisku paziņojumu, kas varētu izskaidrot viņa nāves cēloni, bet mums par šo notikumu arī nav sava noteikta viedokļa. Kā jau jums zināms, mākslinieks bija vientuļš cilvēks, un šis apstāklis vēl vairāk sarežģī lietas izmeklēšanu. Pie viņa nāca mājkalpotāja, bet arī viņa nezina nekā vairāk. Varbūt jūs varētu kaut ko pateikt par mākslinieka pašnāvību? Jūs taču bijāt pie viņa tieši pēdējās dienās?

— Diemžēl arī man nekas nav zināms,— Kumiko atbildēja, un Sūdzuki saprata, ka meitene runā patiesību.

— Kādēļ viņš lūdza jūs pozēt?

— Labi neminu, bet mākslinieks, liekas, bija sadomājis uzgleznot lielu gleznu, uu, lai to izdarītu, viņam bija vajadzīgi dažādi sejas uzmetumi, un tā es nokļuvu starp viņa modeļiem.

— To jums pateica jūsu godājamā māte?

— Jā, māte mani pierunāja ziedot šim nolūkam dažas dienas.

— Vai darbs raiti virzījās uz priekšu?

— Jā, viņš katru dienu uzskicēja vairākus uzmetumus.

— Cik to bija pavisam?

— Lāga neatceros, bet liekas — vismaz astoņi.

— Astoņi? Vai viņš negribēja tos kadam pārdot vai dāvināt?— Sudzuki neatlaidīgi prašņaja.

— Šķiet, ka ne. Viņš teica, ka lielai gleznai vajadzīgi dažādi uzmetumi.

— Lieta tāda,— izmeklētājs sāka lēni skaidrot,— ka visi uzmetumi ir pazuduši. Albumā palicis tikai viens. Bet jūs sakāt, ka to bijis vismaz astoņi. Ja mākslinieks nav tos saplēsis vai sadedzinājis, tiem tagad jābūt svešās ^rokas.

Šī ziņa ļoti pārsteidza Kumiko. Sasadzima bija zīmējis ar tādu aizrautību. Uzmetumi nekādā gadījumā nevarēja būt viņam vienaldzīgi. Kur tie varēja pazust? Būtu ļoti nepatīkami, ja tie, kā saka izmeklētājs, tiešam nokļūtu pie svešiem cilvēkiem. Ar Sasadzimu nebija runāts par to, ka viņš drīkstētu kādam atdot šos uzmetumus. Runa bija tikai par to, ka tie tiks izmantoti liela apjoma darbam. Bet, ja uzmetumi tiešam pazuduši, tad tas varēja notikt tikai neilgi pirms mākslinieka nāves. Vēlāk jau vairs neviens nedrīkstēja patvaļīgi ienākt mājā un rīkoties laja pēc sava prāta.

— Mājkalpotāja ari nezina neka pastāstīt,— Sudzuki turpināja.— Viņa parasti ieradusies astoņos no rīta, bet vakarpusē devusies mājup. Nostrādājusi pie mākslinieka piecus gadus, tādēļ viņai vajadzētu labi zināt visu, kas saistīts ar namatēva personību. Bet par uzmetumiem viņa nezina neka. Nez kāpēc gleznotājs piešķīris viņai (rīs brīvdienas tieši tajā laikā, kad jums vajadzēja pozēt viņa darbnīcā.

Kumiko atcerējās, ka tā tas tiešām bija. Kad viņa ieradās pirmo reizi, Sasadzima pats atvēra durvis. Pēc kāda brīža parādījās paveca sieviete, kas atnesa tēju. Un tad mākslinieks bija brīdinājis Kumiko, ka atlaižot kalponi uz Irim dienām, jo neciešot, ja kads svešs cilvēks traucē viņam strādāt.

— Tātad jūs pozējat tajas dienas, kad kalpone nenāca,— Sudzuki secināja,— bet vai jūs nepamanījāt šajās dienās ko savādu?

Kumiko iegrima domās. Nē, nekā savāda nebija. Pirmajā dienā viņi bija tikai iepazinušies un norunājuši darba laiku. Pēc tam viņa divreiz bija ieradusies pie Sasadzimas, bet trešajā dienā viņai neviens neatvēra durvis un viņa atgriezās mājās. Bet tad mākslinieks jau bija šķīries no dzīves. Iepriekšējā dienā viņš bija jautrs, daudz jokoja, un viņa uzvedībā nekas neliecināja par nodomu doties pašnāvībā. Tieši otrādi, viņš strādāja možā noskaņojumā un atvadoties atgādināja, ka gaidīs modeli atkal rīt norunātajā laikā.

Uzmanīgi noklausījies Kumiko, izmeklētājs jautāja:

— Seansu laikā jūs bijāt tikai divatā?

— Jā,— Kumiko apliecināja.— Viņš pats gatavoja ēdienu un tēju pārtraukuma brīžos.

Kumiko pēkšņi atcerējās veci, kas bija rosījies dārzā. Mājā viņi tiešām bija divatā, bet, kamēr gleznotājs zīmēja, dārzā visu laiku ņirbēja dārznieka haki krāsas krekls.

Izmeklētājs pievērsa uzmanību šiem Kumiko vārdiem.

— Kā viņš izskatījās? Cik vecs viņš varēja būt?

— Grūti pateikt, bet man viņš likās stipri pavecs.

— Ārējais izskats, sejas panti?

Uz šādiem jautājumiem Kumiko nespēja atbildēt. Viņa Iļija redzējusi tikai dārznieka muguru, bet par tā gadiem sprieda pēc lēnīgajām kustībām, viņam strādājot ar dārznieka šķērēm. Pie tam viņa seju visu laiku aizsedza alpīnista cepures platās malas.

— Vai Sasadzima sarunājās ar šo vīrieti?

— Manā klātbūtnē nekādas sarunas nenotika. Vecis visu laiku darbojās gar puķu dobēm.

— Tātad viņš atradās diezgan tālu no jums un mājā neienāca?

— Liekas, ka mājā netiku redzējusi viņu ne reizi.

Izmeklētājs palūdza Kumiko mazliet pagaidīt, izgāja no istabas

un atgriezās tikai pēc minūtēm divdesmit.

— Es tikko aprunājos ar mājkalpotāju,— Sudzuki teica, atvainojies par ilgo prombūtni.— Viņai nekas nav zināms par tādu cilvēku. Un tāds nekad nav redzēts šaja mājā, kamēr viņa tur strādā. Bet jūs viņu ieraudzījāt jau pirmajā dienā, kad atnācāt pozēt.

— Jā, pašā pirmajā diena.

— Tad jau laikam Sasadzima salīdzis viņu tieši uz tām trim dienām, kad kalpone atradās atvaļinājumā,— Sudzuki turpinaja spriest.

Kumiko pārsteidza izmeklētāja sīkumainība. «Tātad viņš laikam apšauba pieņēmumu par mākslinieka pašnāvību,» meitene nodomāja.

— Vai atļausiet pajautāt,— Kumiko vērsās pie policista.

— Jums šķiet, ka vēl ir kadas neskaidrības par Sasadzimas kunga nāvi?

— Redziet,— Sudzuki runāja ne visai pārliecinoši,— mākslinieka nāves cēlonis ir noskaidrots pietiekoši precīzi — viņš ieņēmis pārāk lielu miegazāļu devu. Tas konstatēts sekcijā. Tātad Sasadzima it kā izdarījis pašnāvību. Gan uz lielās zāļu pudeles, gan uz tukšās glāzes, no kuras viņš laikam uzdzēris zālēm virsū ūdeni, atrasti tikai viņa pirkstu nospiedumi. To ir konstatējuši musu rūpīgie eksperti. Ja kāds cits būtu gribējis, lai viņ.š iedzer šo lielo miegazāļu devu, tad to varētu panākt tikai ar viltību, piemēram, piejaucot zāles alum vai kādai sulai. Bet nelaiķa kuņģī atrasts tikai nedaudz ūdens, kas acīmredzot iedzerts kopā ar zālēm. Tātad dabiski rodas secinājums, ka mākslinieks iedzēris miegazāles pats pēc savas gribas.

— Varbūt aiz pārskatīšanās ieņēmis vairāk, nekā vajadzīgs?

— Tadi gadījumi notiek diezgan bieži. Parasti tie, kas mēdz regulāri lietot miegazales, pamazām palielina devu. Kalpone teica, ka mākslinieks mēdzis ieņemt astoņas deviņas tabletes, bet, izdarot sekciju, tika konstatēts, ka šoreiz viņš izdzēris pāri simtam. Tātad pieņēmums par nejaušību vai pārskatīšanos pilnīgi atkrīt. Neizskaidrojams paliek pats fakts — simt tablešu! Nav nemaz viegli vienā paņēmienā iedzert tik daudz zāļu.

Kumiko bija ļoti uztraukusies. Viņa taču gandrīz neka nav zinājusi par Sasadzunu. Sēdēja viņam pretim un tikai vēroja, ka viņš te uzmet viņai skatienu, te ātri velk ar zīmuli pār papīra lapu. Sudzuki, sapratis meitenes noskaņojumu, tūlīt mainīja sarunas tematu.

— Tatad jūs neko nevarat pastāstīt par ta dārznieka izskatu?

— Diemžēl itin neko,— Kumiko atbildēja.

— Savādi. Kalpone apgalvo, ka saimnieks nekad nav aicinājis darbā dārznieku, bet te dārzkopis ievajadzējies tieši uz tām trim dienām, kad viņa bija atvaļinajumā. Kāds tam varētu būt iemesls?-*1- Izmeklētājs cieši raudzījās meitenei sejā.

Kumiko atgriežas mājās, kad pilsētā jau bija iedegtas ugunis, l/.dzirdusi, ka meita ver durvis, pretī iznāca māte un teica:

— Pastāvi brītiņu tepat pie sliekšņa.

Meitene apstajās, bet māte pēc senas tautas ieražas apkaisīja tas plecus ar sāli. Tas tiek darīts, lai atgaiņātu ļaunos garus.

— Tagad, lūdzu, nāc iekšā,— māte teica.— Pie mums ciemojas Secuko. Es viņai biju teikusi, ka tu ej pozēt. Izlasījusi avīze par mākslinieka nāvi, viņa tūlīt atskrēja pie mums.

Parasti, sanakušas kopā, sievietes jautri pavadīja laiku, priecādamās par iespēju tikties, bet šoreiz visas trīs sēdēja noskumušas.

— Kā tur bija?—Takako jautaja.

— Atvadīties bija atnākuši ļoti daudz cilvēku.— Kumiko īsi pastāstīja par bēru ceremoniju.

— Vai no Sasadzimas kunga draugiem neviens neko nezina par pašnāvības cēloņiem?

— Par to neviens nerunāja, bet policists gan mani izprašņāja.

— Policists?

— Laikam policijai kļuvis zināms, ka pēdējās dienas esmu pozējusi māksliniekam, tādēļ izmeklētājs Sudzuki kungs ļoti vēlējās ar mani aprunaties un jautaja, vai man nav zināms, kas varējis pamudinat Sasadzimas kungu spert tik izšķirošu soli.

Takako un Secuko, elpu aizturējušas, kiausījas Kumiko stāstu par viņas sarunu ar policijas inspektora palīgu.

— Tātad policija uzskata, ka tā varbūt nemaz nav bijusi pašnāvība,— Takako izteica savu pārliecību, raugoties gan uz Secuko, gan uz meitu.

— Jā, Sudzuki kungs ieminējās, ka pašnāvības versijā ne visi gali sanākot kopā. Aizmirsu vēl pateikt, ka visi manas sejas uzmetumi, ko ieskicēja mākslinieks, kaut kur pazuduši. Palikusi tikai viena nepabeigta skice. Policiju šis fakts samulsinājis.

— Kur tad visi uzmetumi varēja pazust?—Takako šāds paziņojums ļoti satrauca.

— Nav zināms. Būtu nepatīkami uzzināt, ka mākslinieks tos kādam atdevis, jo ta tomēr ir mana seja. Un pie tam tie ir viņa pēdējie darbi. Zel, ja uzmetumi nokļūs svešās rokas.

— Kam tie būtu vajadzīgi?— Takako prātoja, jaulajoši raugoties uz Secuko.— Bet vai tu tiešam neatceries vīrieti, kas strādāja dārzā?— Šis jautājums bija domāts meitai.

— Nē. Bet man jau par to jautaja vairakkārt. Viņam galvā bija kas līdzīgs alpīnista cepurei, tās platās malas aizsedza seju, bez tam viņš visu laiku stāvēja ar muguru pret mani.

— Tātad šis cilvēks atradās tur tieši tajās dienās, kad kalpone bija prom.

— Kalpone apgalvojusi policislam, ka nekad nav redzējusi Sa-sadzimas mājā dārznieku.

Māte un Secuko saskatījās.

— Tante,— Secuko ierunājās.— Jūs teicat, ka ar mākslinieka lūgumu pie jums griezies Taki kungs?

— Jā, tas bija Taki kungs.

— Vai jūs viņam paziņojāt par mākslinieka nāvi?

— Es nekavējoties piezvanīju viņam, bet man atbildēja, ka viņš vakar no rīta aizbraucis cc|ojumā.

— Tātad viņš devies ceļā, kad mākslinieka līķis jau bija atrasts, bet laikrakstos vēl nekas par to nebija ziņots.

— Laikam gan.

— Var būt, ka viņš nemaz nezina par notikušo?

— Pilnīgi iespējams.

Informācija par Sasadzimas nāvi parādījās tikai vakardienas laikrakstu vakara izdevumos, tādēļ Taki, braucot prom, varēja arī nekā nezināt, ja vien kads viņam par to speciāli nepaziņoja. Bet tagad viņš jau droši vien būs ieskatījies avīzēs. Jādornā, ka ziņojums par tik ievērojama mākslinieka nāvi pārpublicēts arī vietējos izdevumos. Tā prātoja Secuko.

— Vai jums nepaskaidroja, tieši uz kurieni aizbraucis Taki kungs?— viņa jautāja.

— Mēģināju uzzināt to no viņa sievas, bet tā atbildēja, ka viņai nekas neesot zināms.

— Savādi. Vai tad viņš pat sievai nesaka, uz kurieni brauks?

— Man likās, ka viņa zina gan, bet nez kāpēc nevēlas teikt. Negribēju uzmākties, tādēļ nolēmu neapgrūtināt viņu ar saviem jautājumiem.

— Iespējams, ka Taki kungs aizbraucis atpūsties. Bet varbūt izbraucis kārtot Asociācijas darīšanas. To var noskaidrot itin viegli, tikai jāpiezvana valdei,— Secuko teica.

— Piedod man, Secuko, par nepieklājīgu jautājumu, bet es nesaprotu, kāpēc tu tā interesējies par Taki braucienu?— Takako jautāja.

— Kas tur ko nesaprast? Viņš taču iepazīstināja Kumiko ar Sasadzimu, un, ja viņam jau ir zināms par mākslinieka nāvi, pieklājība prasa, lai viņš nosūtītu telegrammu vai piezvanītu pa starppilsētu tālruni. Jābūt taču kaut kādai atbildības sajūtai pret Kumiko.

Secuko spriedumi bija pilnīgi pareizi.

— Laikam Taki kungs vēl nekā nezina par notikušo,—Takako nočukstēja, it kā padodamās brāļameitas secinājumiem.

Bet Kumiko likās, ka Secuko runā par Taki kungu pārāk uzbudināti. Viņa vērīgāk ielūkojās māsīcā un satraucās par Secuko sejas bālumu.

Vēslule no Taki kunga tika saņemta Irīsdesmitajā oktobrī, tātad četras dienas pēc viņu sarunas. Kumiko bija darbā, un māte tūlīt piezvanīja viņai.

— Tikko saņēmu Taki kunga vēstuli,— māte ziņoja meitai.— Sākumā domāju pagaidīt, kamēr tu atgriezīsies mājās, bet tad nolēmu tūlīt tev to paziņot.

— Ko viņš raksta?— Kumiko nepacietīgi jautaja.

— Klausies! Es tev nolasīšu: «Lūdzu, piedodiet par ilgstošo klusēšanu. No vietējā laikraksta uzzināju par Sasadzimas pašnāvību. Tā man bija pilnīgi negaidīta ziņa. Nespēju nomierināties, ka esmu sagādājis Kumiko tādas nepatikšanas, jo viņa piekrita pozēt māksliniekam tieši pēc inana ieteikuma. Viņa nāve, protams, nekādi neskar jūs, un es ļoti lūdzu jūs neuztraukties.» Vēstule nosūtīta no Sinsjū apgabala Asamas karstajiem avotiem,— Takako piebilda.

— No Asamas avotiem?

— Jā. Bet ne viesnīcas nosaukums, ne kāda cita adrese nav norādīta.

— Ak tā,— Kumiko minstinājās, nezinādama, ko teikt.— Paldies, mainm!

— Vai tu šodien neatnāksi agrāk?

— Pacentīšos. Bet pa ceļam man vēl kaut kas jānokārto,— Kumiko atbildēja, nolēmusi, ka viņai katrā ziņā vajadzētu tikties ar Soedu.

Pēc šīs sarunas Kumiko nespēja nomierināties. No prāta neizgāja Taki kunga vēstule un tas, ko par viņu bija teikusi Sccuko. Galīgi satraukta, viņa uzgrieza Soedas telefona numuru. Korespondents tūlīt atsaucās.

Viņi nebija tikušies divas nedēļas, un Soeda neko nezināja par Kumiko pozēšanu māksliniekam.

— Man steidzīgi jāaprunājas ar jums. Mums pusdienu pārtraukums ir no divpadsmitiem līdz vienieīVi. Ja jums būtu ērti, mēs varētu pasēdēt tējnīcā manas darbavietas tuvumā.

— Norunāts,— Soeda piekrita bez vilcināšanās.— Man arī ir darīšanas jūsū pusē. Domāju, ka vismaz pusstundiņu varēšu būt jūsu rīcībā.

Kumiko pateica tējnīcas nosaukumu un nolika klausuli. «Cik labi, ka nevajadzēs gaidīt līdz vakaram!» viņa nodomāja. Tieši divpadsmitos viņa jau vēra tējnīcas durvis. Tuvumā stāvēja Soedas redakcijas automašīna, bet viņš pats sēdēja gandrīz pie pašām durvīm un dzēra sulu.

— Kāpēc tāda steiga?— viņš jautāja, jautri smaidot, bet, ieraudzījis Kumiko satraukto seju, tūlīt kļuva nopietns.

— Vai jūs zināt par māksliniekā Sasadzimas pašnāvību?— Kumiko jautāja.

— Šķiet, ka esmu kaut kur par to lasījis.

— Es nepaguvu jums pastāstīt, ka divas dienas pozēju šim māksliniekam tieši viņa nāves priekšvakarā.

— Ko jūs sakat?— Soeda izlaida no mutes salmiņu un izbrīna pilnām acīm raudzījās meitenē.

Kumiko sīki jo sīki pastāstīja par savu uzturēšanos pie mākslinieka. Soeda klausījās uzmanīgi, tikai reizēm pārtraucot meitenes stāstījumu ar dažiem jautājumiem. Viņas ziņojumu par Taki vēstuli korespondents uztvēra sevišķi nopietni.

— Jus apgalvojat, ka mākslinieks uzskicēja astoņus uzmetumus un visi ir pazuduši? Palicis tikai viens nepabeigts zīmējums?—viņš pārjautāja, izlaidis pirkstus caur matiem.

— Jā, par uzmetumu pazušanu man pateica policists, jo viņš netic, ka mākslinieks pats iznīcinājis savu darbu.

— Man an tas liekas neticami. Droši vien tie nokļuvuši svešās rokās — un katrā ziņā vajadzētu noskaidrot, pie kā.

— Noskaidrot?— Kumiko brīnījās.— Man ir nepatīkami, ka attēli atrodas pie nepazīstama cilvēka, bel par citu es neuztraucos. Kāpēc vajadzētu noskaidrot, pie kā tie nokļuvuši?

— Ludzu, uzskatiet, ka tā ir mana darīšana. Es pats pacentīšos to uzzināt,— Soeda pārtrauca meiteni.— Sakiet, ludzu,— vai uzmetumi bija ļoti līdzīgi oriģinālam?

— Ja,— Kumiko atbildēja.— Mākslinieka uzmetumos manas sejas dažādās izteiksmes bija attēlotas tik precīzi, ka man nezin kāpēc pat neērti kļuva.

— Lūk, kā! Pēc šādas ziņas man īpaši gribas palūkoties kaut vai uz vienu no tiem.

Atvadījies no Kumiko, Soeda devās uz Pasaules kultūras namu. Atstājis automašīnu pie lielajām durvīm, viņš icgaja vestibilā, šķērsoja plašo halli un apstājās pie izziņu biroja garas letes, aiz kuras sēdēja pavecs vīrietis ar taurenīša kaklasaiti.

— Es gribu pajautai par Taki kungu,— Soeda teica, pasniedzis dežurantam savu vizītkarti.

Vīrietis tūlīt piecēlās un sāka cītīgi pētīt vizītkarti. Tā vien likās, ka viņš mēģina to salīdzināt ar atnacēja seju.

— Esmu dzirdējis, ka Taki kungs devies ceļojuma,— Soeda uzsaka sarunu.

— Jā.

— Lūk, sakarā ar viņa braucienu cs gribētu pajautāt . . .

— Atri gan, vai ftik ātri . . .— vīrietis pārtrauca jautātāju, un viņa teiktie vārdi lika Soedam kļūt piesardzīgam. Kā jau avīžnieks, Soeda uzreiz nojauta, ka aiz šiem nomurminātajiem vārdiem kaut kas slēpjas. Dct profesionālās iemaņas palīdzēja neizrādīt aizdomas.

— Vai es drīkstētu aprunāties ar jums?

«Taurenītis» vēlreiz uzmeta acis vizītkartei. Uz tās bija iespiests ievērojama laikraksta nosaukums. Bija skaidri redzams, ka darbinieks nokļuvis sarežģītā situācijā. To nepārprotami liecinaja viņa sejas izteiksme.

— Piedodiet, ka es jūs traucēju, bet man tiešām ir vairāki svarīgi jautājumi,— Soeda, redzot, ka vīrietis nesteidzas atbildēt, kļuva vel neatlaidīgāks.— Man ir zināms, ka pašreiz Taki kungs atrodas Asamas karstajos avotos, bet braukšana uz turieni prasītu pārāk daudz laika, tādēļ gribu noskaidrot dažus jautājumus tepat uz vietas.

Soedas vārdi laikam skanēja diezgan pārliecinoši, jo vīrietis piekrītoši teica:

— Te runāties nebūs visai ērti,-paiesim maliņā.

Soeda apmierināts pamāja.

Pa halles logiem bija redzams plašs japāņu dārzs. Strautiņā, kas plūda dārza vidū, rotaļajās saules zaķīši. Halle bija tukša. Tikai pie attālākā galda sēdēja vairāki ārzemnieki.

— Lūdzu, — vīrietis teica, norādot uz ērtu atzveltnes krēslu.

— Jā, ātri gan jums tas kļuvis zināms.— Viņš izbrīnīts raudzījās Soedā.

Soeda nojauta, ka šajos vārdos slēpjas kaut kas tāds, kas saistīts ar Taki, tādēļ pārdroši jautāja:

— Kāpēc Taki kungs atkāpies no amata?

Sarunu biedrs uzreiz uzķērās uz āķa.

— Mēs paši nezinām, ko teikt,— viņš apjucis atzinās.— Taki kungs atsūtīja atlūgumu jau sava ceļojuma laikā.

— Ak ta. Un kāds tam iemesls?

— Par iemeslu viņš min slikto veselības stāvokli, tādēļ esot nepieciešama ilgstoša atpūta. Vairāk mums nekas nav zināms, bet . . .

— Atvainojiet,— Soeda pārtrauca viņu,— kādu amatu jūs šeit ieņemat?

— Esmu kancelejas vadītājs.

— Tātad jūs esat redzējis Taki kunga vēstuli un, jādomā. sūtījāt viņam telegrammu vai zvanījāt pa telefonu, lai noskaidrotu lietas būtību un viņa turpmākos nodomus.

— Mēģinājām sazināties, bet nesekmīgi,— kancelejas vadītājs minstinājās.— Uz aploksnes rakstīts tikai «Sinsjū. Asamas karstie avoti». Nekādas atpakaļadreses. Nav pat telegrammu kur nosūtīt.

Soeda atcerējās, ka savā vēstulē Nogami kundzei Taki arī nebija minējis viesnīcu, kurā viņš atpūšas.

— Vai pēdējā laikā Taki kungs kaut reizi ir ieminējies par aiziešanu no dienesta?

— Atklāti sakot, par to nekad netika runāts, un lūgums atbrīvot viņu no darba mūs visus pārsteidza.

— Kā viņam ar veselību?

— Pilnīgi vesels. Līdz šim laikam nevienu reizi nav slimojis, tādēļ liekas, ka atsaukšanas uz slikto veselības stāvokli ir tikai iegansts.

— Varbūt jums ir zināms īstais cēlonis?

— Nezinu gan itin nekā. Kopš tā laika, kad Taki kungs ierādās pie mums, Asociācijas darbs vainagojies ar labiem panākumiem, un mūsu visu kopējā vēlēšanās bija, lai Taki kungs strādātu pēc iespējas ilgāk. Tādēļ viņa atlūgums mūs visus pārsteidza kā auksta ūdens šalts.

Soeda, uzzinājis visu, kas viņam bija vajadzīgs, atvadījās.

— Piedodiet, Soedas kungs,— kancelejas vadītājs apturēja korespondentu.— Nebūtu vēlams, ja informācija par Taki kunga demisiju parādītos presē pirms viņa atlūguma apstiprināšanas.

» Tādēļ ludzu mazliet nogaidīt.

— Es jus ļoti labi saprotu.— Soeda pasmaidīja.— Lūdzu, esiet pavisam mierīgs. Es pašreiz netaisos neko publicēt.

Pēkšņi Soedas acu priekšā iznira Taki Rjoseja kunga šalli noraidošā seja.

10

Ceļā uz redakciju Soeda galīgi nolēma neko neziņot avīzei par Taki kunga atkāpšanos no Asociācijas kultūras sakariem ar ārvalstīm pastāvīgā valdes locekļa amata, jo šai organizācijai nebija sevišķi liela ietekme sabiedriskajā dzīvē. Tiesa gan, tā kā Taki agrāk bijis laikraksta galvenais redaktors, tad ziņojums par viņu varētu būt interesants daudziem lasītājiem, tomēr Soeda nebija noskaņots sniegt informāciju par notikušo.

Vispirms vajadzēja noskaidrot, kādā Asamas viesnīcā Taki apmeties. Soeda iegriezās sakaru nodaļā un palūdza savienot viņu ar laikraksta korespondentu Macumoto pilsētā. Pēc brīža klausule atskanēja jauneklīga balss, kas pavēstīja:— Kuroda klausās.

— Lūdzu, piedodiet, ka uzmācos jums,— Soeda teica.— Man ļoti nepieciešams sameklēt kādu cilvēku, kas uzturas Asamas karstajos avotos.

— Saprotu. Tas jau ir ļoti vienkārši. Asama atrodas pavisam tuvu. Mums ir labi sakari. Kadā viesnīcā viņš apmeties?

— Viesnīcas nosaukums man nav zināms. Būšu pateicīgs, ja jūs to noskaidrosiet. Sakiet — cik tur apmēram ir'viesnīcu?

— Šķiet, būs vismaz trīsdesmit. Bet pirmās kategorijas viesnīcu skaits nav visai liels. Droši vien tas cilvēks, kuru jūs meklējat, arī būs izvēlējies kādu no labākajām viesnīcām.

Parasti tas noteikti tā būtu, bet šoreiz Taki patiesībā bija aizbēdzis no Tokijas un, lai neviens nesadzītu viņa pēdas, viņš varētu būt paslēpies arī otrās vai pat trešās šķiras viesnīcā.

— Uz šo jautājumu man grūti atbildēt,— Soeda teica.

— Kāds ir viņa uzvārds?

«Taki!» Soedam gandrīz paspruka, bet viņš tomēr savlaicīgi paguva savaldīties. Pilnīgi iespējams, ka jaunais līdzstrādnieks ir dzirdējis par bijušo galveno redaktoru, tādēļ būtu neērti nosaukt viņa uzvārdu. Pie tam Soeda nešaubījās, ka Taki apmeties viesnīcā ar svešu uzvārdu.

.— Domāju, ka viņš būs pārmainījis uzvārdu. Bet, kādu viņš izvēlējies, tas nav zināms. Varbūt jums izdotos sameklēt viņu pēc ārējā apraksta?

Pretējā vada galā iestājās klusums.

— Hallo, hallo! Zinu, ka jūs esat aizņemts, tomēr ļoti lūdzu man palīdzēt.

— Pacentīšos sameklēt, bet būs vajadzīgs krietns laiciņš, lai atrastu cilvēku, nezinot ne viņa uzvārdu, ne apmešanās vietu.

— Es jums tūlīt viņu aprakstīšu.— Soeda minēja Taki vecumu 1111 sīki izstāstīja, kāds viņš izskatās.

— Sapratu. Sakiet, lūdzu,— kas jādara, ja man izdosies sameklēt šo cilvēku,— jāpaziņo jums vai ari kaut kas jāpasaka viņam?

— Lūdzu, nekavējoties sazinieties ar mani! Tam cilvēkam nedrīkst rasties ne mazākās aizdomas, ka viņš tiek meklēts.

— Skaidrs. Darīšu visu, kā jūs teicāt. Par rezultātiem ziņošu bez vilcināšanās,— Kuroda atbildēja un nolika klausuli.

Soeda atgriezās pie galda un saka gaidīt zvaiiu no Macumoto. Viņš cerēja saņemt informāciju pēc divām trim stundām. Tajā pašā istabā ar kādu apmeklētāju sarunājās politiskas informācijas nodaļas vadītājs. Kādreiz viņš bijis Taki iecienītākais padotais. Tādēļ Soeda nolēma neko viņam nestāstīt. Uz Macumoto viņš nezvanīja 110 darba telpām, bet no sakaru nodaļas. Un ne jau tādēļ, ka no turienes būtu vieglāk piezvanīt, bet gan tādēļ, lai nodaļas vadītājs nedzirdētu Soedas lūgumu.

Pirms neilga laika nodaļas vadītājs bija viņam aizrādījis — klīstot baumas, ka Soeda vācot slepenas ziņas par kara gadu diplomātiju, un viņš kā nodaļas vadītājs iesakot tādu pasākumu izbeigt. Tas notika driz pēc Soedas tikšanās ar Taki, tādēļ Soeda pilnīgi pamatoti secināja, ka šo padomu ieteicis dot pats Taki.

Iepriekšējās tikšanās reize Taki bija darījis visu, lai izvairītos no sarunas par Nogami Keničiro nāves apstāk|iem, un pat visai atkļūti licis Soedam būt piesardzīgam. Bet brīdinājums viņam acīmredzot licies' ne pārāk ietekmīgs, tādēļ Taki bija sazinajies vēl ar savu bijušo padoto, lai ari tas brīdina Soedu.

Pēc neilga laika istabā steidzīgi ienāca jauns līdzstrādnieks no sakaru nodaļas.

— Zvana no Macumoto,— viņš ziņoja.

Ejot āra 110 istabas, Soeda juta sev aiz muguras nodaļas vadītāja caururbjošo skatienu.

Soeda paņēma klausuli, un tūlīt atskanēja Kurodas balss:

— Esmu atradis viesnīcu, kurā, šķiet, apmeties jūsu meklētais cilvēks. Ļoti līdzīgs tam, ko jūs aprakstījāt, bet galvot nevaru. Dzīvo numurā viens pats jau sešas dienas.

Soedas sirds strauji pukstēja. Nevar būt šaubu, ka tas tiešām ir Taki.

— Kas tā par viesnīcu?

— «Suginoju». Nav no lepnākajām, tomēr pirmās kategorijas.

— Ar kādu uzvārdu viņš ierakstījies viesu grāmatā?

— Jamasiro Sejiči. Piecdesmit pieci gadi. Firmas darbinieks. Adrese: Jokohamas pilsēta, Curumi rajons, NN kvartāls.

Soeda iebrauca Macumoto pusvienos. Neiegriežoties korespondentu punkta, viņš tieši no stacijas laukuma ar taksometru devas uz Asamas karstajiem avotiem.

Kudens skaidrajās debesis žilbinoši vizēja pirmā sniega sega, kas klāja tā sauktās Ziemeļjapānas Alpu kalnu grēdas augstākās virsotnes. Bet ieleju ābeļdārzos koku zarus lieca pie zemes sarkani, nobrieduši augļi.

Karstie avoti atradās kalnu nogāzē, bet pati pilsētiņa kā šaura lente stiepās abpus kalnu ceļam. Viesnīca «Suginoju» slēpās kūrort-pilsēliņas nomalē kalnu aizsegā.

Soeda izkapa no mašīnas pie pašām viesnīcas durvīm. Viņu saņēma kalpone, kas dotnaja, ka viņš vēlas apmesties viesnīcā, bet Soeda nekavējoties devās pie administratora.

— Vai pie jums dzīvo Jamasiro Sejiči kungs?—viņš jautāja.

— Jamasiro kungs? Nē, viņš šorīt aizbrauca.

«Ak tu piķis!» Soeda nodomāja. No vakardienas sarunas uzzinājis, ka Taki jau sešas dienas dzīvo šajā viesnīcā, viņš bija gribējis palūgt Kurodu pasekot Taki, ja viņš pēkšņi sadomātu aizbraukt no viesnīcas.

liet lūgums palika neizteikts, un tagad viņš varēja tikai nožēlot pieļauto paviršību.

— Vai viņš solījās atgriezties Tokijā?

— Jamasiro kungs neteica, uz kurieni viņš dodas.

— Cikos viņš aizbrauca?

— Ap pusastoņiem no rīta.

— Tik agri? — Soeda ielūkojās vilcienu sarakstā. Astoņos trīspadsmit no Macumoto uz Sindzjuku atiet parastais vilciens. Varbūt viņš aizbraucis ar to?— Es esmu laikraksta korespondents.— Soeda pasniedza administratoram vizītkarti.

— Vai kas noticis?— atskanēja ziņkārīga balss.

— Nekas sevišķs. Es meklēju šo cilvēku. Sakiet, lūdzu,— vai, dzīvojot pie jums, viņš nesūtīja kādam vēstules?

— Protams, sūtīja. Atceros, ka reiz viņš pie manis atsūtīja kalponi pēc pastmarkām.

Jā, te nebija ko šaubīties. Cilvēks, kas uzdevies par Jamasiro Sejiči, noteikti ir bijis Taki. Bet vēstulē, ko viņš nosūtīja, bija adresēta Asociācijai kultūras sakariem ar ārvalstīm, un tajā bija lugums atbrīvot viņu no darba.

Soeda izņēma no kabatas portfeļa fotoattēlu un paradīja administratoram.

— Paskatieties — vai tas ir viņš? Fotoattēls gan ir diezgan vecs, un tajā viņš izskatas daudz jaunāks,— Soeda paskaidroja.

Administrators paņēma uzņēmumu rokās un vēiigi to nopētīja.

— Tas ir viņš,— administrators beidzot apliecināja. Bet, drošs paliek drošs, pajautāsim arī kalponei, kas uzkopa viņa istabu.

— Jā, tas ir tas pats kungs. Tikai šeit viņš izskatas jaunāks,— kalpone piekrita.

— Sakiet, lūdzu,— vai viņš no viesnīcas kādam nezvanīja pa telefonu?

— Nē, ne viņš zvanīja, ne viņam kāds zvanīja.

— Un kā ar apmeklētājiem?

— Ciemiņi gan bija.

— Ciemiņi?— Soeda ieinteresējās.

— Jā, vakarvakarā te ieradās divi vīrieši un teica, ka vēloties redzēt šo cilvēku.

— Pastāstiet par viņiem šikāk.

Nojautis, ka saruna ieilgs, administrators lūdza Soedu ienākt neliela istabiņā blakus ieejai. Tā laikam bija uzgaidāmā telpa. Kakta stāvēja televizors, sienas greznoja tūrisma plakali.

— Piedodiet, ka sagādāju jums liekas rūpes,— Soeda atvainojās.

Kalpone, tramīgi apsēdusies uz krēsla, turpināja:

— Tas bija vakarvakarā ta ap astoņiem. Es tieši tolaik kārtoju pie durvīm getas^21, kad atnāca šie divi vīrieši. Abiem pāri trīsdesmit, stalta auguma. Un tad viņi izstāstīja, kads izskatās cilvēks, kuru viņi grib sameklēt.

— Vai patiesi aprakstīja viņa ārējo izskatu? Bet vai uzvārdu neminēja?

— Nē, teica, ka viņš esot viņu draugs, bet viesnīcā laikam būšot uzradījis svešu uzvārdu. Es sākumā šaubījos, bet, ja nu cilvēki ieradušies apciemot savu draugu, man likās, ka atraidīt viņus bulu nepieklājīgi, tādēļ es aizgāju uz viņa istabu pieteikt viesus.

— Ak ta,— Soeda nomurmināja.

— Kungs bija izbrīnījies un kādu laiku stāvēja ļoti domīgs. Tad laikam sadūšojās un paziņoja, ka pats noies pie viņiem, un tūdaļ devās lejup pie viesnīcas durvīm.

— Vai viņi satikās ka veci paziņas?

— Nē. Mūsu ciemiņam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš šos vīriešus būtu ieraudzījis pirmo reizi. Bet atnācēji, gluži otrādi, izturējās kā seni draugi, pieklājīgi paklanījās un teica, ka gribētu aprunāties ar viņu istabā. Tad mūsu viesis ieveda viņus savā numurā.

— Un kas notika tālāk?

— Es nesu viņiem tēju, taču istabā uzreiz neiegāju, bet apstājos pie durvīm, jo pat gaitenī bija dzirdamas satrauktas balsis.

— Jūs sakāt — satrauktas balsis?

— Nezinu, vai ir pieklājīgi stāstīt, bet man likās, ka viņi par kaut ko strīdējās. Es bridi pastāvēju aiz durvīm, tad pieklauvēju un iegāju iekšā. Visi trīs tūlīt apklusa. Es salēju tēju, bet viņi, likās, to vien gaidīja, lai es atkal nozudu.

— Vai jūs nedzirdējāt, par ko viņi strīdējās?

— Skaļak un biežāk runāja tie divi. Bet cs stāvēju aiz durvīm tikai īsu brīdi. Vārdu sakot, atnācēji parmeta mūsu viesim, ka viņš patvarīgi atbēdzis pie mums.

Soeda klausījās ļoti uzmanīgi, cenšoties nepalaist garām nevienu vārdu. Savādi, kāpēc šie divi nosauca Taki aizbraukšanu par bēgšanu? Tātad tie abi ir saistīti ar Taki kādām īpašām saitēm. Bet, kā teica kalpone, Taki bijusi tāda sejas izteiksme, it kā viņš redzētu viņus pirmo reizi.

— Kas notika pēc tam?— Soeda nepacietīgi taujāja.

— Nezinu. Sapratu tikai to, ka man jāvācas arā, tādēļ es ari nozudu.

— Cik ilgi tie divi uzturējās jūsu ciemiņa istabā?

— Laikam ne vairāk kā pusstundu. Tad viņi nokāpa lejā un aizgāja.

Vai tas kungs nonāca kopā ar viņiem?

— Jā, viņš pavadija viņus līdz ārdurvīm.

— Kā viņš izturējās?

— Parasti. Kā izturas tad, kad pavada ciemiņus. Tikai viņi visu laiku klusēja. Un pat atvadoties neteica ne vārda. Bet mūsu viesim tajā bridi tomēr bija tāda savāda seja.

— Ko nozīmē — savāda?

— Pavisam bāla. Viņš laikam bija ļoti uztraukts un tūlīt atgriezās savā istabā.

— Vai vēlāk jūs redzējāt viņu?

— Redzēju, kad aizgāju uzkopt istabu un uzklāt gultu.

— Ko viņš tajā laikā darīja?

— Sēdēja krēslā, raudzījās pa logu un kaut ko domāja.

No kalpones stāstījuma varēja secināt, ka nelūgto apmeklētāju ierašanās bija satriekusi Taki. Kas tie varēja būt? Viņi, protams, nevarēja zināt, ka Taki piereģistrējies viesnīcā ar vārdu Jamasiro Sejiči. Un tomēr bija izdibinājuši, ka Taki atrodas Asamā.

— Pēc kāda laika kungs piezvanīja uz leju un paziņoja, ka rīt 110 rīta braukšot prom,— kalpone piebilda.

— Vai pirms tam viņš kaut ko runāja par prombraukšanu?

— Nē. Mēs domājām, ka viņš pabūs pie mums vēl dažas dienas, jo sākumā viņš teica, ka vēlas kādu laiku šeit atpūsties. Šorīt, kad es pasniedzu viņam brokastis, viņš bija iegrimis domās un ēdienu atstāja gandrīz neskartu.

— Viņš visu laiku bija drūmā noskaņojumā?

— Nē. Sākumā izskatījās pavisam citāds. Daudz lasīja, tiesa gan, ieslēdzies istabā. Bet, kad cs iegāju, tad sarunājās ar mani, izjautāja par šejienes skaistākajām vietām un mūsu viesnīcu. Tādēļ uzreiz pamanīju, ka pēc šo divu cilvēku atnākšanas viņa garastāvoklis pēkšņi mainījies.

— Vai pirms aizbraukšanas viņš nelūdza atnest vilcienu sarakstu?

— Nē, varbūt viņam bija savs.

— Iespējams. Bet, ja viņš aizbrauca no viesnīcas pusastoņos, tad viņš gribēja tikt uz vilcienu, kas atiet no Macumoto astoņos trīspadsmit. Sakiet, lūdzu,— vai tie, kas no šejienes dodas uz Tokiju, mēdz braukt ar šo vilcienu?

— Nē, tas ir lēnais. Parasti visi brauc ar ātro, kas atiet no Macumoto deviņos trīsdesmit.

Pateicies viesnīcas darbiniekiem, Soeda devās uz staciju. Viņš gribēja biļešu kontrolierim aprakstīt Taki ārējo izskatu un pajautāt, vai viņš neatceras, kurā vilcienā tas iesēdies, bet braucēju torit bija pārāk daudz, tādēļ Soeda atteicās no sava nodoma.

Soeda sāka pētīt vilcienu sarakstu, un pēkšņi viņain prātā ienāca doma, ka Taki varēja arī nedoties uz Tokiju, bet kaut kur pavisam citur. Desmitos un piecās minūtēs atiet vilciens uz Nagano. Tomēr, lai tiktu uz šo vilcienu, nav nekādas vajadzības aizbraukt no viesnīcas pusastoņos. Bet varbūt viņš bija nobažījies, ka tie divi var atkal uzbāziies viņam, un tādēļ nolēma doties prom no viesnīcas pēc iespējas agrak. Pie tam ceļš Nagano tuvumā krustojas ar ceļu uz Hokuriku apgabalu, tatad iespējams, ka Taki gribēja tur pārsēsties, lai brauktu pavisam cilā virzienā. Tas ir pilnīgi ticams, jo arī 110 Tokijas viņš centās aizlavīties, nevienam nemanot.

Iespējams, ka lieši šeit, stacijā, viņš prātoja, kura virzienā doties tālāk.

Soeda apskatījās apkart un ieraudzīja tūristu biroju, kurā sēdēja divi darbinieki, kuriem aiz muguras atradās kalnu fotoattēli.

— Vai šorīt ap astoņiem vai deviņiem pie jums nav bijis šis kungs?— Soeda griezās pie viņiem, radot Taki fotogrāfiju.— Tagad gan viņš izskatās mazliet vecāks.

— Kā tad, bija gan, bija!— iesaucās viens no darbiniekiem, aplūkojis fotoattēlu.

Soeda jutās apmierināts — viņa domas bijušas pareizas.

— Vai viņš apsprieda ar jiuns kādu maršrutu?

— Jā, viņu interesēja klusi karstie avoti zemes tālākos nostūros.

— Vai tepat Sinsjū apgabalā?

— Jā, mēs parādījām karti un ieteicām vairākas vietas.

— Ko viņš izvēlējās?

— Okutatesinu.

— Okutatesinu?— Soedas acu priekšā iznira šī kalnu kūrvieta.

— Vai viņš izvēlējās arī viesnīcu?

— Nē. Bet tur jau nav ko izvēlēties — ir tikai četras viesnīciņas.

Soeda atvadījās un izgāja arā.

Tālad Taki tomēr aizbraucis ar vilcienu astoņos trīspadsmit. Un ap desmitiem piecpadsmit viņš jau atradās Čino stacijā. Droši vien pašreiz atpūšas kādā klusā viesnīcā. Soeda devās uz kasi un nevilcinoties pieprasīja biļeti līdz Čino. Vienos četrdesmit viņš jau brauca vilcienā.

Kas ir tie divi staltie vīri? Arī vilcienā Soeda domāja par viņiem. Kāpēc viņi strīdējās ar Taki? Viņi laikam, tāpat kā es, nezināja, kādā viesnīcā viņš apmeties un ar kādu uzvārdu piereģistrējies, un apstaigāja daudzas viesnīcas, līdz atrada viņu. Taki redzēja viņus pirmoreiz. Viņu strīda cēlonis nav zināms, bet, lai kāds tas būtu, pilnīgi skaidrs, ka Taki tie bijuši nevēlami viesi, ja jau pat kalpone to pamanījusi.

Neviļus rodas secinājums, ka Taki kunga steidzīgā bēgšana uz Asainu un abu svešinieku ierašanās pie viņa ir vienas ķēdes divi posmi. Un vēl jāņem vērā, ka pēc abu vīriešu vizītes Taki tūliņ

aizbēga ari no Asamas, lāču ne uz Tokiju, bet vēl tālāk, lai paslēptos klusajā Okutatesinā.

Viņš acīmredzot nojauta, ka pār viņa galvu savelkas negaisa mākoņi. Laikam šo pašu draudu dēj viņš nozuda ari no Tokijas. Iespējams, ka bīstamā situācija izveidojās pēc tam, kad viņš lūdza, lai Kumiko pozē māksliniekam Sasadzimam. Bet tad jau Sasadzimas nāve un Taki pēkšņā pazušana kaut kada veidā ir saistītas ar Kumiko. Laikam ne tieši ar viņu, bet ar viņas tēvu. Tātad kāds ir piedraudējis Taki. Bet kādēļ?Soeda beidza gudrot, jo vilciens tuvojās Kamisuvas stacijai. Tur, kā parasti, sakāpa daudz braucēju, kas atgriezās no karstajiem avotiem. Līdz Čino atlika desmit inimišu brauciens. Vilciens sakustējās un saka palēnām virzīties kalnup.

11

Čino stacijas laukumā stāvēja vairāki autobusi, bel tie visi brauca uz Kamisuvu. Pajautājis, cikos aties autobuss uz Okutatesinu, Soeda uzzināja, ka nākošais reiss būs tikai pēc stundas, un r.olēma netērēt veltīgi laiku, bet braukt ar taksometru.

Automašīna izbrauca cauri Čino pilsētiņai un devās kalnu virziena. Viņi šķērsoja vairākus ciematus. Arī šajā lauku rajonā šoseja bija lieliska. Tas laikam tādēļ, ka vasaras mēnešos, glābjoties no tveices, te meklē patvērumu lielo pilsētu iedzīvotāji.

Pēc stundas mašīna pabrauca garam atzīmei — tūkstoš divsimt metru virs juras līmeņa. Šeit bērzi un cili lapukoki jau bija nometuši lapas. Ceļa labajā pusē iezaigojās ezers. Tad taksometrs iebrauca birzī, kura vietumis pavīdēja sarkanu un zilu dakstiņu jumti. No šejienes ieleja jau izskatījās ka rotaļlietiņa.

Tuvākie iecienītie karstie avoti atradās Takinoju, tādēļ Soeda nolēma vispirms iegriezties tieši tur. Ja Taki te neatradīsies, varēs pārnakšņot un nākošajā dienā apbraukāt cilus avotus. Takinoju bija tikai viena viesnīca, augstak kalnos vīdēja vienīgi savrupmājas un firmu pansionāti.

Soeda apturēja mašīnu pie lielas trīsstāvu ēkas. Paredzējis, ka arī šeit Taki pierakstīsies ar sveša uzvārdu, Soeda tūlīt parādīja kalponei viņa fotokartīti.

— Jā, šis kungs dzīvo mūsu viesnīcā,— viņa atbildēja, izbīlī raugoties Soedā. Kalpone laikam domāja, ka viņš ieradies no [Milicijas.

— Es no avīzes,- Soeda mierināja sievieti, pasniegdams viņai savu vizītkarti.— Man vajadzētu satikties ar šo kungu.

— Diemžēl viņa pašreiz nav istaba. Izgājis pastaigāties.

Soeda palūkojās pa logu. Cik vien tālo varēja redzēt, Tatesinas plato neizskatījās apdzīvots.

— Kurp viņš aizgāja?— Soeda jautāja.

— Laikam vēl augstāk, tur uz savrupmājām. Pa šo te ce|u,— kalpone parādīja ar pirkstu uz augšu.

— Tad es ari došos pastaiga,— Soeda teica.— Ja satikšu viņu, atgriezīsimies abi kopā.

Viņš nodeva mantu glabātavā savu koferi un izgāja no viesnīcas.

Aiz tilta, kas bija uzcelts pāri kūpošai upītei, kalnu ceļš nogriezās sāņus un sāka strauji vīlies augšup. Zāle jau bija nodzeltējusi, un kalnu puķu nokaltušie stiebri lēni līgojās vējā. I)rlz Soeda sasniedza paprāvu laukumu, kur bija vairākas ēdnīcas un sporta spēļu komplekss. Bet visi šie uzņēmumi bija slēgti. Vasaras sezona bija beigusies. Tikai uz arkai līdzīgiem vārtiem vēl arvien rēgojās lepna izkārtne «Tatesinas Ginza'i.

Ceļā Soedam pretī nāca tikai viens vīrietis, laikam kādas vasarnīcas īpašnieks, un daži tūristi ar mugursomām. Soeda šad tad apskatījās, apkārt, cerēdams ieraudzīt Taki, bet velti. Tad viņš nonāca pie tējnīcas, kas atradās jau krietni augstu kalnos. Tur ceļš sadalījās divos virzienos. Soeda ielūkojās tējnīcā, kur pārdeva ne tikai saldumus, bet ari salmu čības un spieķus, taču neviena apmeklētāja tur nebija.

— Uz kurieni ved šis celiņš?— Soeda parādīja pa labi.

— Pāri Tatesinas kalnam līdz Takano pilsētiņai,— tējnīcas saimniece paskaidroja.

— Līdz Takano?

— Jā, tieši līdz pašai stacijai, kur var iesēsties vilcienā uz Komoro.

— Krietns gabaliņš, vai ne?

— Protams. Ja dosieties ceļā agrā rīta stundā, pat tad aizkulsieties tikai pašā vakarā. Jāiet taču pāri kalnam.

Soeda nolēma, ka diez vai Taki būs izvēlējies pastaigai šo ceļu, un aizgāja pa kreisi. Cejiņš aizveda viņu līdz savrupmājām. Tālumā rēgojās Kirigamines kalna virsotne, bet lejā vēl varēja saredzēt Čino pilsētiņas mājiņas.

Gaiss šeit bija vēss. Ceļmalās krājās nobirušo lapu kaudzes, bet zem kājām sprakšķēja koku sēklas. Soeda dziļi ieelpoja kalnu gaisu, kas bija dzidrs kā stikls.

Visapkārt ne skaņas, ne cilvēka balss. Pie visu vasarnīcu durvīm atslēgas. Ezers no šejienes izskatījās kā balts plankums. Tuvojās ziema, iekrāsojot kalnu mežus dzeltenos un brūnos toņos.

Soeda aizgāja līdz pārejai un ieraudzīja, ka viņam 110 lejas pretim

nāk vīrietis. Tas laikam bija vietējais iedzīvotājs platās darba biksēs, ar lielu grozu uz muguras.

— Apsveicu jūs ar skaisto laiciņu,— tas uzrunāja Soedu, domādams, ka viņš ir kads vasarnieks.

Soeda apstajās, pajautāja, vai garāmgājējs nav ce|ā sastapis kadu vīrieti, un nosauca Taki pazīmes.

— V'iņš iet pa šo ce|u, es nupat satiku viņu.

Soeda pateicās un pielika soli. Drīz vien viņš panāca Taki, bet tas nepievērsa viņam uzmanību, līdz Soeda nepiegāja pavisam klat. Beidzot ieraudzījis Soedu, viņš apstulba.

— Labdien, Taki kungs,— Soeda pieklājīgi paklanījās.

Taki krietnu brīdi klusēja, jo šī tikšanās viņam bija pārāk negaidīta.

— Nemaz nebija tik viegli jūs sameklēt,— Soeda teica.

— Tu esi atbraucis uz šejieni, lai sameklētu mani?—sākumā Taki bija cerība, ka tikšanās ir nejauša, bet Soedas vārdi šo cerību iznīcināja.

— Es domāju, ka jūs atrodaties Asamā, bet tur jūs nesastapu, tādēļ biju spiests braukt šurp.

Taki klusēdams gāja uz priekšu. Viņa seja bija bāla. Soeda sekoja viņam. Pēc kāda laika viņi sasniedza platāku ceļu, kur abi varēja iet blakus.

— Kādā lieta tu esi ieradies pie manis?—Taki, jau nomierinājies, jautāja parastajā balsi, bet viņa sejā atkal pavidēja tā pati izteiksme, kas samulsināja Soedu viņu pirmās tikšanās laikā Tokijā.

Sākot sarunu, Taki uzreiz lika manīt, ka viņu pilnīgi neinteresē, kā Soedam izdevies viņu atrast.

— Hunā, ka jūs esot atkāpies 110 sava amata Asociācijā?— Soeda bez liekiem vārdiem ķērās pie lietas būtības, jo labi apzinājās, ka šoreiz Taki nav kur slēpties un ar ko aizbildināties. Ne tā kā todien Tokijā, kad viņš varēja teikt: «Piedodiet, esmu ļoti aizņemts,»—un beigt sarunu.

— Jā, esmu iesniedzis atlūgumu,— Taki atzinās.

— Vai jūs nebūtu lik laipns un nepaskaidrotu iemeslu, kas jūs pamudināja pieņemt tik negaidītu lēmumu?

Taki pacēla balsi un devas pretuzbrukumā:

— Vai tik tu netaisies no šīs lietas izpūst sensāciju? Vai mana nevēlēšanās turpināt darbu Asociācijā ir tik svarīgs notikums, ka liela laikraksta korespondents siro apkārt, mani meklējot?— Gan viņa vārdos, gan acīs jautās tā pati ironija, kas bija iespiedusies Soedas atmiņā vēl no iepriekšējās reizes.

— Jā, ir svarīgs,— Soeda neatkāpās.

— Hm, nu tad paklausīsimies, kā tu to motivēsi.

— Jūs, Taki kungs, sākot strādāt Asociācijā, ar lielu degsmi ķērāties pie darba un devāt ievērojamu ieguldījumu kulturas sakaru attīstība. Un te pēkšņi bez jebkāda brīdinājuma, pat neapspriedies ar pārējiem valdes locekļiem, iesniedzat atlūgumu. Pie lain — kādā veidāl Vienkārši uzrakstot vēstuli privātceļojuma laika. Vai ta nav sensāctja? Varu jums paskaidrot, ka laikraksta vadība arī ir nesaprašana, jo citādi jau mani nemaz nekomandētu uz šo nostūri.

Soedu neviens nekur nebija sūtījis. Viņš pats bija paņēmis brīvdienas. Lai šī viltība vēlāk nak gaismā. Tas nekas. Bet šajā situācija nedrīkstēja citādi rīkoties. Taki klusēdams gāja uz priekšu.

— Nekada sevišķi svarīga iemesla manam atlugumain nav,— viņš beidzot dobji izdvesa.— Uzmācās nogurums, un nolēmu mazliet atpūsties. Tas ir viss.

— Bet, Taki kungs,— Soeda iebilda,— šādā gadījumā jums vajadzēja apspriesties ar valdes locekļiem. Tik patvaļīga rīcība nemaz nav jūsu dabā. Un tagad domā, it kā jūs demonstratīvi būtu nosviedis savu atlūgumu Asociācijai pie kājām.

Taki seja pauda satraukumu.

— Paklau—vai tiešām visi tā domā?—viņš vaicāja.

— Ne jau visi, bet lielāka daļa. Paskaidrojiet vismaz man, kas jums lika tā rīkoties.

— Uzmācās nogurums — un vairak itin nekas,— Taki tielējās.— Bet, kas attiecas uz alluguma iesniegšanas veidu,— ja būs nepieciešams, iesniegšu Asociācijas vadībai paskaidrojumu.

— Tātad, Taki kungs, jūs jutāt nogurumu?

— Jā, cs jau vairakkart tev to teicu.

— Un nekāda cita iemesla nav?

— Itin nekāda.

— Varbūt jums bija domstarpības ar Asociācijas vadību?

— Nav bijušas un arī nevarēja būt,— Taki cieti noskaldīja.

— Tad la arī ierakstīsim ...

— Lūdzu, esiet tik laipns.

Savādi. Taki pirmo reizi runāja tik pieklājīgi, un viņa sejā atspoguļojās vājums, gandrīz vai bezspēcība. Soedam likās, ka šeit—atšķinbā no Yokijas— viņus tuvinājusi šī kalnainā apvidus dabas harmonija.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, Taki kungs. Bet tagad atļausit pāriet pie cita jautājuma.

— Kas tad vēl?—Taki īgni norūca.

— Vai jūs bijāt pazīstams ar mākslinieku Sasadzimu?— Soeda uzmeta Taki iesāņus skatienu.

Taki vaibsti saspringa.

— Protams,— viņš negribīgi atbildēja.

— Vai jums zināms, ka viņš ir miris? Tas notika drīz pēc jūsu aizbraukšanas.

Ceļš aizvijas līkumā, un viņi sāka iet lejup.

— Protams. Vel Asamā izlasīju par to avīzēs, Taki klusi atbildēja.

— Jus esat ļoti sarūgtināts?

— Jā. Viņš bija man vecs draugs.

— Domā, ka viņš izdarījis pašnāvību. Kaut gan policija vēl nav devusi galīgo slēdzienu šajā lieta. Varbūt jums par to ir savs viedoklis vai pieņēmums? Jūs taču bijāt tuvās attiecībās ar Sašu dzimu.

Taki pēkšņi iebāza roku kabata, lai izvilktu cigaretes. Un, kaut gan nebija ne mazākās vēja pūsmas, šķiltavas tika klakšķinātas daudzas

reizes.

— Nav nekāda,— Taki strupi atcirta.— Ko es varu zināt? Sen neesmu ticies ar Sasadzimu.

Taki sejā parādījās salta, nepieejama izteiksme. Varēja saprast, ka Soedas jautājumi bija viņam nepatīkami.

— Mākslinieka nāves apstākļos ir daudz kas savāds,— Soeda piebilda.

— Savāds? Kas tieši?—Taki atkal saspringa.

—- Sasadzima esot gribējis radīt lielu gleznu, tādēļ uzaicinājis kādu meiteni trīs dienas pozēt viņa darbnīcā. Un savadi ir las, ka tieši uz šīm trim dienām viņš atlaidis savu mājkalpotāju. Bet vai tad viņa nebūtu sevišķi vajadzīga tieši seansu dienās, lai pagatavotu pusdienas, pasniegtu lēju, uzkoptu telpu? Vai tādos gadījumos mazums darba? Kāpēc tad viņš speciāli šajā laikā lūdzis kalponi nenākt darbā?

Viņi tuvojās tējnīcai, no kurienes ceļš veda uz viesnīcu.

— Ir viena vēl dīvaināka lieta. Mākslinieks esot uzzīmējis astoņas meitenes sejas skices. Bet pēc viņa nāves kļuva zināms, ka visi uzmetumi pazuduši. Palicis tikai viens—nepabeigts. Var jau pieņemt, ka gleznotājs tos iznīcinājis, bet man šķiel, ka viņš nekad nebūtu to darījis, jo jau no paša sākuma esot pret šo meiteni izturējies neviltoti sirsnīgi un strādājis ar lielu degsmi un aizrautību. Bet, ja mākslinieks nav iznicinājis uzmetumus, tad tos kāds ir nozadzis. Savādi, v»* ne? Kam bija vajadzība zagt?

Soeda tīšām neminēja Nogami Kumiko vārdu.

— Tā meitene pozēja pēc mana ieteikuma. Bet vai tiešām visi zīmējumi pazuduši?—Taki bija pārsteigts.

— Jā .. . Piedodiet, jūs nupat sacījāt, ka meiteni māksliniekam esat ieteicis jūs?

— Viņa ir no pazīstamas ģimenes. Reiz Sasadzima piezvanīja un palūdza sameklēt pozēšanai kādu modeli. Un es viņam ieteicu to meiteni,— Taki paskaidroja.

Nu jau viņi bija šķērsojuši ari lapukoku mežiņu. Pār kalna nogāzi slīdēja mākoņi, izrotājot zemes virsmu ar robotām ēnām.

— Lūk, kā tas nolika!— Soeda izlikās, ka dzird to pirmo reizi.— Piedodiet, vai ar to meiteni jūs iepazināties darbavietā?

— NE, viņa ir mana sena paziņas meita.

— Tātad ari Sasadzima bija pazīstams ar šo cilvēku?

— Nē. Viņš ir sen miris, un Sasadzima viņu nepazina.

— Ak jau sen miris?

— Paklau, kāds tam sakars ar Sasadzimas nāvi?— Taki sašutis pacēla balsi.

— Laikam jau nekāds. Bet man ļoti nepatīk, ka pazuduši uzmetumi. .

— Neiesaku tev bāzt degunu šajā lietā,— Taki dusmīgi aizrādīja.— Sasadzima bija mans draugs, un es nepieļaušu, lai viņš kļūtu par tavas profesionālās ziņkāres objektu. It sevišķi nav nekādas vajadzības rakņāties tada cilvēka privātajā dzīvē, kas vairs nav starp dzīvajiem. Tas ir pat ļoti nepieklājīgi. Pirmo reizi šis sarunas laikā Taki vārdos skaidri jautās protests.

— Laikraksts allaž cenšas izdibināt patiesību. Protams, ir nepieciešams ievērot pieklājības normas, bet mūsu darbā galvenais ir neatstāt neko līdz galam nenoskaidrotu. Bet, piedodiet, es laikam esmu sācis klāstīt pamācības cilvēkam, kas darbojies presē jau pirms manis.

— Varēji iztikt ari bez šiem skaidrojumiem! Redzi,— Taki saka runāt daudz mierīgāk,— katra cilvēka dzīvē ir tādi apstākļi, kurus viņš negribētu darīt zināmus citiem. Dzīvs cilvēks var mēģināt sevi attaisnot, bet mirušam tādas iespējas vairs nav.

— Ko jūs gribat ar to teikt?— Soeda neatkāpās.

— Paklausies, Soeda!—Šis pastaigas laikā Taki pirmo reizi ielūkojas Soedam sejā.— Šajā pasaulē ir ne mazums sarežģītu situāciju, kad cilvēks izdara ko tādu, par ko nevēlas atzīties pat pirms nāves. Ari manā dzīvē bijis daudz kas tāds, ko kuram katram nevar stāstīt, vismaz ^pašreiz ne.

— Tatad kādreiz . . .

— Jā, gan jau kādreiz ..— Taki smagi nopūtās.— Varbūt pirms nāves ...

— Pirms nāves?—Soeda neviļus cieši paraudzījās Taki. Viņa ceļabiedra lūpās pavīdēja dīvains smaids.

— Neuztraucies! Es netaisos mirt. Un vel ko es tev teikšu.— Taki pacēla pirkstu.— Es pašreiz staigāju brīnišķīgā dabas stūrītī, dziļi izjūtu dzīves skaistumu un nemaz neesmu noskaņots pārcelties uz viņpasauli. Žēl, ka manis dēļ tu esi veltīgi zaudējis tik daudz sava brīvā laika. Nekas no mūsu sarunas nav iznācis. Un pacenties aizmirst arī to, ko es tev pateicu.

Viņi apstājās pie viesnīcas durvīm. Soeda saprata, ka Taki vairs neatbildcs ne uz vienu jautājumu, tādēļ paņēma 110 mantu glabātavas savu koferīti.

— Piedodiet par traucējumu,— Soeda atvainojās.

— Vai tagad uz Tokiju?—Taki vaicāja.

— Jā, tūlīt braukšu atpakaļ.

— Atvaino, ka nevarēju biit tev noderīgs.— Taki skumji uzsmaidīja Soedam.

— Ko jūs! Man jāatvainojas par uzmākšanos. Taki kungs, vai jūs domājat vēl ilgi šeit uzturēties?

— Laikam jau kādu laiku padzīvošu.

— Kurā viesnīcā?

— Nezinu.— Taki raudzījās kaut kur tālumā.— Ja būs vēlēšanās, varbūt pārcelšos uz kādiem citiem avotiem. Vēl neesmu izlēmis.

«Ja viņš tiešām pārbrauks citur, tad droši vien vēl tālāk kalnos, kur būs vēl mazāk cilvēku,» Soeda nodomāja.

— Es jau šodien būšu Tokijā,— viņš teica,— ja jūs vēlaties ko paziņot savai ģimenei, labprat izpildīšu jūsu lūgumu.

— Paldies, nevajag.— Taki noraidoši pakratīja galvu.

Bija laiks atvadīties. Taki pavadīja Soedu līdz izejai. No viesnīcas līdz autobusu pieturai bija jāiet kājām pret kalnu krietns gabals. Kad ūdenskritums jau bija aiz muguras, bel autobusu stāvvieta pavisam tuvu, Soeda atskatījās. Viesnīca tagad izskatījās ķā maza rotaļu mājiņa, bet tās priekšā vēl varēja saskatīt ēnai līdzīgo Taki kunga stāvu.

Drīz, smagi elsdams, no lejas brauca autobuss. Apsēdies savā vietā, Soeda iegrima pārdomās.

Acīmredzot Taki kaut kas ir zināms par Sasadzimas nāves cēloni. Iesākot sarunu par šo tēmu, viņa acīs bija pazibējušas bailes, bet seja it kā pauda, ka viņš jau sen paredzējis māksliniekam šādu galu. Jā, Taki noteikti kaut ko zina.

Vienu jautājumu Soeda tā ari neuzdrošinājās Taki uzdot — kāpēc viņš tāda steigā pametis Asamas karstos avotus un apmeties tālu kalnos? Varbūt tādēļ, ka iepriekšējā vakarā pie viņa bija ieradušies divi vīri un šī vizīte, kā liecināja viesnīcas kalpone, bijusi viņam nepatīkama? Liekas, viņa steidzīgā aizbraukšana kaut kādā veidā tomēr ir saistīta ar šo apmeklējumu.

Soedam ļoti gribējās pavaicāt Taki, kas bija tie divi vīrieši, un jautājums gandrīz jau bija pasprucis, tomēr pēdējā brīdī Soeda savaldījās, jo saprata, ka tāda tirdīšana būtu pārāk nežēlīga. Soedam pamazām izveidojās cits priekšstats par Taki, it sevišķi no tā brīža, kad viņš pamanīja Taki sejā vājumu un bezspēcību.

Autobuss iebrauca ciematiņā. Ar karogiem izrotātā skolas sporta laukumā notika sacensības Daudzi skatītāji uzmundrināja skrējējus — skolēnus ar sarkaniem un baltiem galvas apsējiem. Autobusam pretim brauca liela automašīna. Ce|š bija šaurs, un, lai varētu pabraukt viena otrai garām, abas mašīnas samazināja ātruma, Soeda vēroja automašīnu pa autobusa logu, tādēļ tajā sēdošo sejas bija grūti saskatāmas. Viņš ievēroja tikai to, ka braucēji bija trīs — divi melnos uzvalkos, bet trešais — brūnā. Ja mašīna brauc vēl augstāk kalnos, tad droši vien tās ceļamērķis ir Tatesina. Vai tiešām šajā gadalaikā, kad sezona jau sen beigusies, vēl ir cilvēki, kas vēlas tur atpūsties?

Palaidis mašīnu garām, autobuss uzņēma ātrumu. Bija jau vakara sestā stunda. Pēkšņi Soedu pārņēma nemiers. Tas nez kāpēc radas pēc satikšanās ar automašīnu, kas devās Tatesinas — Taki atpūtas vietas virzienā. Asamā Taki bija apmeklējuši divi, bet šarļa mašīnā skaidri redzami bija trīs braucēji. Jābūt ārkārtīgi pārspīlētai iztēlei, lai iedomātos, ka viņi dodas pie Taki! Un tomēr šī doma nedeva Soedam mieru. Lielajā satraukumā viņš bija gandrīz pārliecināts, ka šie trīs vīrieši brauca tieši pie Taki. Soeda atskatījās. Mašīna jau bija izzudusi skatienam, atstājot aiz sevis baltu putekļu mākoni uz ceļa starp zīdkoku audzēm. Soedam pat radas vēlēšanās griezties atpakaļ.

Bet ja nu tā ir tikai viņa iztēle? «Varu iedomāties, ka mani saņemtu Taki. Ne, tāda atkalredzēšanās nav vajadzīga!»

Autobuss iebrauca Čino pilsētā.

«Varbūt izstāstīšu pirms nāves,» Soeda atcerējās Taki vārdus.

12

Nākamajā dienā, ieradies redakcijā, Soeda vispirms iegriezās kriminālhronikas nodaļā, lai noskaidrotu, pie kadas versijas par Sasadzimas nāvi palikusi policija.

— Jus interesē tas mākslinieks?— nodaļas darbinieks vaicāja.— Policija nospriedusi, ka viņa nāves cēlonis ir nelaimes gadījums. v

— Nelaimes gadījums?—Soeda bija pārsteigts.— Tātad viņš iedzēris pārāk lielu zāļu devu?

— Jā, tā laikam ir.

— Savadi. Nāvējoša deva ir vismaz simt tablešu. Bet pudelē, kas stāvēja uz naktsgaldiņa, bijušas vairs tikai apmēram trīsdesmit. Ta vismaz apgalvoja mājkalpotāja. Ja ari mākslinieks būtu ieņēmis tās visas uzreiz, viņš tik un tā nenomirtu.

— Šis jautājums esot apspriests ari policijā,— apliecināja notikumu hronists.— Patiešām ari sekcijā apstiprinājies, ka mākslinieks iedzēris apmēram simt tablešu. Bet, lai to apgalvotu, vispirms jāpierāda, ka viņu piespieda ar varu tās norit.

Soeda atgriezās darba vielā.

— Kur tu vakar visu dienu biji pazudis?— pie viņa vērsās darbabiedrs.

— Sadomāju atvilkt elpu, aizbraucu uz Sinsjū.

— Bet tev vakar vairākas reizes zvanīja.

— Kas?

— Pirmoreiz jauna meitene, bet otrreiz laikam pavecāka sieviete. Abas likās ļoti uztrauktas, ka tevis nebūs darbā visu dienu.

— Vai viņas nosauca savus uzvārdus?

— Ja, uzvārds abām vienāds — Nogami. Un abas lūdza, lai tu pēc atgriešanās tūlīt piezvanot viņām.

Soeda bija gribējis brīdināt Kumiko par savu braucienu uz Sinsjū, lai sameklētu Taki, bel vēlāk viņš pārdomāja. Tātad nedz meita, nedz māte nekā nezināja par viņa braucienu. Soeda satraucās, vai tik viņa prombūtnē sievietēm nav kas noticis.

Lai nebūtu jazvana no darba telpas, Soeda nokāpa pirmajā stāvā, kur atradās telefona automāts. Te varēja runāt brīvi, bez bažām, ka sarunu noklausīsies kads cits. Vispirms viņš piezvanīja Kumiko uz. darbu.

— Nogami paņēmusi trīs dienu atvaļinājumu,— atbildēja viņas darbabiedrene.

— Vai viņa gatavojās kaut kur braukt?

— Teikusi, ka mājās steidzīgas darīšanas.

Soeda nolika klausuli. Šāds paziņojums viņu satrauca ne pa jokam. Viņš piezvanīja Kumiko uz mājām, bet pie aparāta pienāca Takako.

— Piedodiet par traucējumu, — Soeda vispirms atvainojās.

— Vakar cs biju izbraucis komandējumā uz Sinsjū. Man teica, ka jūs esot mani meklējusi.

— Ja, mēs abas ar Kumiko zvanījām jums uz redakciju. Kumiko pirms aizbraukšanas gribēja tikties ar jums un ļoti nožēloja, ka jūs nebijāt pilsētā.

— Pirms aizbraukšanas? Vai tad Kumiko aizbraukusi?

— Viņa vakar aizbrauca uz Kioto.

— Vai kas noticis?

— Stāstīt visu pa telefonu nav sevišķi ērti. Būšu ļoti pateicīga, ja jūs iegriezīsieties pie mums vakarā.

— Es braucu tūlīt,— Soeda pārtrauca sarunu.

Viņu ļoti satrauca Kumiko pēkšņā aizbraukšana, un gribējās tūlīt uzzināt, kāpēc viņa devusies uz Kioto.

Viņš izgāja no redakcijas, iesēdās taksometrā un lielā steigā traucās pie Nogami. Ceļa pavadītās četrdesmit minūtes Soedam šķita bezgalīgas. Viņš jau iztēlojās dažādas briesmu ainas. Nezināšana biedēja un pastiprināja bailes par Kumiko. Tagad viņš nožēloja, ka vakar nebija Tokijā.

Soeda pagāja garām dzīvžogam, šķērsoja rūpīgi noslaucītu dārziņu un piezvanīja pie durvīm. Tās tūlīt atvērās, un Takako aicināja viņu uz viesistabu.

— Kumiko aizbraukusi uz Kioto?— Soeda jautāja pēc parastās sasveicināšanās.

— Jā, viņai radās vajadzība doties uz turieni.

— Kādā lietā?

— Viņa gribēja aprunāties ar jums tieši par šo jautājumu, bet .. .

— Lūdzu, piedodiet, ka es nepaziņoju jums par savu braucienu uz Sinsjū.

— Tas nekas. Bet žēl, ka meita nesatika jūs un mums pašām vajadzēja izlemt, vai viņai braukt vai nebraukt uz Kioto.

— Paskaidrojiet jel, kas noticis..

— Redziet, Kumiko saņēma šādu vēstuli,— Takako paskaidroja un nolika Soedam priekšā aploksni.— Lūdzu, izlasiet!

Soeda palūkojās uz aploksni. Vēstule bija adresēta Kumiko. Nosūtītāja — Jamamoto Čijoko. Adrese rakstīta ar spalvu glītā rokrakstā. Soeda izvilka no aploksnes divas vēstuļpapīra lapiņas. Teksts bija mašīnrakstā:

«Nogami Kumiko jaunkundzei

no Jamamoto Čijoko.

Rakstu Jums lielā steigā. Pie manis atrodas Jūsu sejas skices, kuras zīmējis mākslinieks Sasadzima. Tās ir pie manis dažādu apstakļu dēļ, kuru cēloņi nav minami. Toties es varu Jums droši teikt, ka zīmējumi nav nonākuši manās rokās negodīgā ceļā.

Man ļoti gribētos tikties, lai es tos varētu atdot Jums. Domāju, ka tagad, kad mākslinieka Sasadzimas vairs nav šaja saulē, būtu pilnīgi dabiski, ja šie viņa darbi tiktu atdoti Jums. Pieļauju domu, ka mana vēstule izraisīs nesaprašanu 1111 neuzticību, bet es tomēr ļoti lūdzu Jūs atbraukt uz Kioto. Zīmējumus, protams, var nosūtīt arī pa pastu, taču, atklāti sakot, es gribētu izmantot šo gadījumu kā ieganstu, lai tiktos ar Jums. Lūdzu piedošanu, ka lieku Jums doties tik talā ceļojumā, bet mai\ pašai jau šovakar jāizbrauc uz Kioto, tādēļ nevaru atdot Jums zīmējumus šeit, Tokijā. Lūdzu pieņemt no manis arī ceļanaudu, tā ielikta aploksnē. Varat būt mierīga, ka ar Jums nenotiks nekas ļauns. Kad saliksimies, es pastāstīšu, kāpēc vēlējos sastapties ar Jums.

Atļaujiet piebilst, ka mākslinieka Sasadzimas uzmetumus, kas pašreiz atrodas pie manis, es rūpīgi glabāju aiz dziļas cieņas pret Jums.

Ja Jums labpatiksies atbraukt, būšu priecīga tikties trešdien, pirmajā novembrī, no pulksten vienpadsmitiem līdz vieniem Kioto pilsētā pie Nandzendzi tempļa vārtiem. Ja jūs nebūsiet norādītajā laikā, es uzskatīšu, ka Jums kāda iemesla dēļ nav bijis iespējams

izpildīt manu lugumu. Ceru, ka Jus ieradīsieties viena, bez pavadoņiem.

P.S. Es, protams, nedrīkstu iebilst, ja kāds brauc Jums līdzi uz Kioto, bet at|aujiet cerēt, ka uz satikšanās vietu Jūs atnāksit viena. Un vēl viens lūgums: ja šī vēstule radīs aizdomas, lūdzu, negriezieties policijā. Esmu dziļi pārliecināta, ka Jus neapšaubīsiet manu vissirsnīgāko attieksmi pret Jums.»

Šī vēstule izbiedēja Soedu.

— Savādi, vai ne?—Takako vaicāja, raudzīdamās satrauktajā žurnālistā un ar laipnu smaidu cenzdamās viņu nomierināt.— Mēs nepazīstam nevienu sievieti, kuras uzvārds būtu Jamamoto. Bet ko jūs domājat par visu šo lietu?

Soeda nesteidzās atbildēt. Viņam jau bija izveidojies savs viedoklis, bet viņš vēl neuzdrošinājās darīt to zināmu Takako.

— Atklāti sakot, man nav nekādu noteiktu slēdzienu,— viņš atrunājās.— Bet ko jūs pati domājāt par vēstules nosūtītāju?

— Domāju, ka Sasadzimas kunga zīmētās skices patiešām atrodas pie šīs sievietes,— Takako mierīgi teica. Soeda piekrītoši pamāja.

— Man šķiet,—'Takako turpināja,— ka viņa tiešām nolēmusi atdot zīmējumus Kumiko tieši rokās bez kādiem starpniekiem. Tādēļ viņa nevēlas sūtīt pa pastu. Nav arī nekāda iemesla neticēt tam, ka viņai vajadzēja steidzīgi aizbraukt uz Kioto.

— Bet kāpēc viņa vēstulē ne vārda nemin par sevi?

— Jā, tas gan ir dīvaini. Bet laikam jau ir iemesli.

— Kādi tie, piemēram, varētu būt?

— Nezinu,— Takako teica.— Bet man ir tāda nojauta, ka tie saistīti ar mākslinieka nāvi. Laikam ir kādi noteikti apstākļi, kas piespieduši viņu izvēlēties tieši šo veidu, ko viņa ieteikusi savā vēstulē.

— Šī sieviete, manuprāt, jau agrāk labi zinājusi, ka starp jūsu paziņām nav neviena, kas sauktos Jamamoto Čijoko. Kas tādā gadījumā lika viņai rakstīt vēstuli ar rakstāmmašīnu? Ja vēstule būtu oficiāla vai domāta nosūtīšanai uz ārzemēm, tā būta cita lieta, bet ja ar rakstāmmašīnu raksta tīri personisku vēstuli ... Vai jums. tas neliekas ļoti dīvaini?

— Sākumā arī man las likās savādi. Bet tad iedomājos, ka laikam šajā gadījumā jāņem vērā kadi īpaši apstākļi. Zināt, Soedas kungs, man ir tāda nojauta, ka šī tikšanās dos Kuiniko kaut ko labu.

Soeda nesaprašanā palūkojās uz Takako.

— Ko nozīmē jūsu vārdi «dos kaul ko labu»?—viņš uzstājīgi jautāja.

— Pati nezinu. Šī nojauta man radās gluži neviļus. Cilvēks jau ir tāds radījums — viņš allaž uz kaut ko cer.

— Jus atļāvāt Kiuniko braukt uz Kioto vienai?—Soeda klusi jautāja.

Šāds jautājums samulsināja Takako.

— Ja . . . Bet tad mēs tomēr griezāmies policijā un iepazīstinājām ar šo vēstuli kādu policistu. Viņš piedāvāja savus pakalpojumus — aizbraukt uz Kioto kopā ar Kumiko.

— Policists? Talad viņš Kumiko pavada?

— Jā. Taisnību sakot, mēs negribējām ziņot ]X)licijai, bet Secuko vīrs — viņš ir universitātes profesors — uzstāja, jo domāja, ka tad Kumiko būs pilnīgā drošībā.

— Nē, tas gan nebija prātīgi darīts,— Soeda stingri tcica.— Kumiko nevajadzēja braukt kopā ar policijas darbinieku.

— Jums varb.ut taisnība. Bet atkartoju vēlreiz, ka tā bija Asimuras kunga iniciatīva.

— Es domāju, ka no vēstules autores Kumiko nekādās briesmas nedraudēja, un jūsu ineita varēja mierīgi doties ceļā viena pati.

— Nu jau par vēlu. Kioto viņu tagad pavada policists.

— Kas tas par cilvēku? Kā viņu sauc?

— Policijas inspektora palīgs Sudzuki. Viņš ir tas, kas vēl apšauba versiju par Sasadzimas kunga nāves cēloni.

— Vai tad nav noskaidrots, ka nāve iestājusies nelaimes gadījuma dej?

— Sudzuki šaja jautājuma ir savs viedoklis. Ta kā Kumiko jau bija tikusies ar viņu, mēs nolēmām parādīt vēstuli tieši viņam. Sudzuki kungs pats pieteicas pavadīt Kumiko uz Kioto. Bija neērti viņu noraidīt. Pie tam viņš stingri apsolījās pavadīt Kumiko tikai līdz Kioto un nekādā gadījumā neiet ar viņu uz satikšanās vietu. Vēstulē taču neiebilda, ja Kumiko kāds pavadītu līdz Kioto. Tādēļ mēs devām piekrišanu.

Soeda gudroja, vai Sudzuki izpildīs savu solījumu. Droši vien viņš sekos Kumiko pa pēdām kaut vai tādēļ, lai noskaidrotu, kas ir vēstules nosūtītāja. Viņš, protams, centīsies nokļut līdz satikšanās vietai nemanīts, bekkas var galvot, ka viņa klātbūtne netiks atklāta?

Soeda vēlreiz nožēloja, ka tik svarīgā brīdī nav bijis Toki ja. Viņš palūkojās pulkstenī — bija tieši viens. Tas bija vēstulē norādītais tikšanās laiks.

Soeda atgriezās redakcijā, bet darbs neveicās. Beidzot viņš tomēr piespieda sevi uzrakstīt dažus īsus rakstiņus, taču viņa domas tajā laika bija Kioto.

— Paklau, Soeda,— pie viņa griezās nodaļas vaditajs,— vai tu nevarētu šodien aizbraukt uz Hanedas lidostu?

— Vai kas steidzīgs?— Soeda jautāja, domādams, ka priekšnieks pamanījis viņa noskaņojumu un nolēmis piesviest viņam papildu uzdevumu.

— Pirms četriem pienāk aviosabiedrības «SAS» lidmašīna, kas veic starptautisku reisu. Ar to no ārzemēs nolikušās konferences atgriežas mūsu valsts pārstāvis Jamaguči. Esmu pārliecināts, ka nekā prātīga viņš nepateiks, tomēr pacenties izlūgties no viņa interviju.

— Skaidrs. Vai fotogrāfu paķert līdzi?

— Kāpēc gail ne. Izvēlies pats kadu.— Likās, ka noda|as vadītājs nepiešķir šai intervijai lielu nozīmi.

Soeda izsauca fotokorespondentu, un viņi devās uz lidostu.

«SAS» lidmašīna aizkavējās vienu stundu.

— Neko darīt. Iesim iedzersim tasi tējas,— Soeda ierosināja.

Viņi aizgāja uz starptautisko līniju zaļi. Tur valdīja rosme, bija

daudz ārzemnieku.

— Tāds iespaids, it kā acu priekša pavērusies plašā pasaule,— teica jaunais fotokorespondents.

Bet Soeda, iegrimis domās, klusēja. .«Vai Kumiko izdevies tikties ar noslēpumaino sievieti?» viņš prātoja.

— Jānīkst te veselu stundu,— fotogrāfs garlaikodamies pukojās.

— Nav ko sūroties. Ja kavējas, tad kavējas,— Soeda atbildēja un pa stikla durvīm ielūkojās blakus telpā. Tur viņš pēkšņi ieraudzīja pazīstamu seju.

Labi tērptu kungu bariņā stāvēja Murao Josio no Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departamenta. Izskatījās, ka ministrijas darbinieki ari ieradušies sagaidīt Jamaguči. Soeda raudzījās uz Murao, kas dzīvi tērzēja ar kādu darbabiedru, un atcerējās savu neseno vizīti pie šī diplomāta.

Beidzot lidmašīna nosēdās lidlaukā. Uz trapa, mājot ar roku sveicienu, paradījās sirms, drukns vīrietis. Senāk bijis vēstnieks, vēlāk nostumts maliņā, bet, ņeinot verā viņa agrākos nopelnus, reizēm viņu komandēja uz maznozīmīgām starptautiskām konferencēm.

Ārlietu ministrijas darbinieki ciešā barā devās viņam pretim. Murao, pieklājīgi paklanījies atbraucējam, atgāja malā.

Izskatījās, ka sagaidītāji bija ieradušies lidostā tikai aiz pieklājības, jo delegāts vairs nebija nekāda prominenta persona, un arī konferencei, kurā viņš piedalījās, netika piešķirta liela nozīme.

Soeda palūdza Jamaguči nelielu interviju, visu laiku prātodams, kā atkal uzsākt sarunu ar Murao. Tiekoties pirmo reizi, Murao bija izturējies .pret viņu |oti noraidoši. Tomēr Soedam gribējās vēlreiz aprunāties, lai noskaidrotu Murao nostāju dažos jautājumos. Soeda bija pārliecināts, ka Murao ir viens no tiem cilvēkiem, kas zina patiesību par Nogami Keničiro nāvi.

Soctlani jau bija nostiprinājušās noteiktas domas par Nogami nāvi. Tagad viņš gudroja, kādus jautājumus vajadzētu uzdot Murao. Bija skaidrs, ka Murao centīsies izvairīties no patiesām atbildēm, tomēr uz jautājumiem viņam bus kaut ka jāreaģē, un pēc viņa reakcijas varēs izdarīt zināmus slēdzienus. Murao, protams, darīs visu, lai jauktu pēdas, un sniegs pavisam citādās atbildes — ne jau tādas, kādas Soeda vēlas dzirdēt no viņa. Bet, uzdodot Murao jautājumus un vērojot viņa sejas izteiksmi, Soeda cerēja vispārējos vilcienos izdibināt tos faktus, kurus Murao tā cenšas noklusēt. Vērojot jautri čalojošo diplomātu grupu, Soeda izdomāja takiiku savai sarunai ar Murao.

Apsveikumi bija beigušies. Sākas neliela preses konference, kura lielu interesi neradīja, jo bija ieradušies likai pieci seši korespondenti, bet izvairīties no tās arī nedrīkstēja. Preses konference notika tādiem gadījumiem paredzēta speciāla telpā blakus lielajai hallei.

Soeda tikpat kā neklausījas, ko runāja Jainaguči. Viņa vienīgā vēlēšanās bija ātrāk likties ar Murao. Bet Jamaguči, kā par spīti, sīki stāstīja par konferenci, kura viņš tikko bija piedalījies. Soeda reizēm kaut ko atzīmēja savā bloknotā, jo labi saprata, ka sīkumi nevienam nav vajadzīgi — tik un ta šai reportāžai laikraksta slejās tiks atvēlētas labi ja piecas sešas rindiņas.

Taču Jamaguči bija tā iekarsis, ka sāka atstāstīt dažādas tenkas par ārzemju diplomātiem. Preses konference ieilga. Soeda jau gribēja iel prom, bet tad pārdomāja. Daudzi Ārlietu ministrijas darbinieki, starp tiem ari Murao, bija palikuši lielajā hallē, lādēj Soedas aiziešana no preses konferences un viņa saruna ar Murao visu klātbūtnē noteikti izraisītu neizpratni.

Beidzot tika paziņots, ka preses konference beigusies, un korespondenti devas pie savām automašīnām.

— Es te mazliet aizkavēšos un atgriezīšos ar taksometru, bet tu brauc uz redakciju,— Soeda teica fotokorespondentam.

Sagaidītāju pulciņa ielenktais Jamaguči, pašapmierināti smaidot, kāpa lejā pa platajām kāpnēm. Soeda sāka meklēt Murao, bet tas nekur vairs nebija redzams.

— Vai jūs nezināt, kur palicis Murao?—Soeda vaicāja pazīstamam ierēdnim.

— Tik liešām nav. Savādi. — Viņš izbrīnījies skatījās apkārt.

— Vēl pirms dažām minūtēm es pats savām acīm redzēju viņu šeit.

Kad gandrīz visi bija sasēdušies mašīnās, kāds cits paskaidroja:

— Murao kungam bija darīšanas, tādēļ viņš aizbrauca ātrāk.

Soedam neatlika nekas cits kā rūgti nožēlot aizkavēšanos preses

konferencē. Vai tiešām bija nepieciešams kļausities Jamaguči pļāpāšanu? Garam palaista tāda iespēja!

Viņš devās uz iekšzemes līniju pasažieru uzgaidāmajām telpām.

Pa skaļruni paziņoja par lidmašīnas reisu uz Osaku. Daudzi braucēji piecēlās no krēsliem un pulcējas pie izejas uz lidlauku. Sakās biļešu pārbaude. Kāds neizskaidrojams spēks lika Soedam paskatīties uz to pusi. Viņš apstulba — pasažieru pulciņā soļoja nodaļas vadītājs Murao. Soeda ilgi npraudzījās viņam pakaļ, kamēr vien viņa stāvs bija saredzams starmešu gaismas kūlī, kas ietvēra lidlaukā stāvošo lidmašīnu.

Tātad Murao neatgriezās vis pilsētā, lai kārtotu darīšanas, bet iesēdās lidmašīnā, kas devās uz Osaku. Tas, ka viņš lidoja uz turieni, nevis brauca ar vilcienu, nebija nekāds brīnums, tomēr Soedam šāda steiga likās aizdomīga, it īpaši tādēļ, ka Murao pat darbabiedriem ne ar vienu vārdu nebija ieminējies par savu nodomu lidot uz Osaku.

i:t

Kumiko apmetās samērā klusas ieliņas viesnīcā Kodaidzi tempļa tuvumā.

Arī šai viesnīcai piemita Kioto celtnēm raksturīgā īpatnība — nesamērīgi šauras durvis un sarkanas kolonnas.

No rīta Kumiko uzmodināja tempļa zvans. Pa istabas logu bija labi redzama tempļa ēka, bet aiz tas — smailās kalnu virsotnes.

No vēstules varēja secināt, ka tikšanās paredzēta pusdienlaikā, lai gan Kumiko būs gaidīta no vienpadsmitiem līdz vieniem. Tādēļ Kumiko nolēma ierasties noteiktā laika — tieši vienpadsmitos.

— Līdz Nandzendzi templim ar mašīnu ir ko braukt desmit minūtes,— kalpone paskaidroja.

Cik tā vēstule tomēr savāda, Kumiko atcerejās. Šī sieviete raksta, ka zīmējumi atrodas pie viņas, bet nemin, kā viņa dabūjusi skices, lai gan uzsver, ka tās nokļuvušas pie viņas godīgā ceļa. Un kāpēc viņa vēlas nodot uzmetumus man tieši rokās?

Kumiko nekad nav pazinusi sievieti, kuru saukļu par Jamamoto Čijoko. Sākuma viņa sprieda, ka varbūt sievietei bijušas īpašas attiecības ar Sasadzimu, tādēļ zīmējumi nokļuvuši pie viņas, bet tagad, kad māksliniekā vairs nav un zīmējumi kā lielas gleznas uzmetumi ir zaudējuši savu vērtību, sieviete nolēmusi atdot tos Kumiko.

Bet pat tik vienkāršotā domu ritumā radas vairākas neskaidrības. Vēstules autores dzīvesvieta acīmredzot ir Tokija, un tikai kādas svarīgas lietas dēļ viņai vajadzējis steidzīgi braukt uz Kioto. Bet kāpēc bija jāaicina arī Kumiko uz turieni? Sasadzima nomira pēkšņa nāvē. Pa kuru laiku viņš paguva atdot zīmējumus sievietei? Grūti iedomāties, ka mākslinieks pats atdevis citam savas jaunās gleznas uzmetumus, iekams tā vēl nav pabeigta, jo sevišķi tāpēc, ka uzmetumi viņam pašam ļoti patika un viņš vēlējās turpināt šo darbu. Un galīgi nav saprotams, kādē| šī sieviete negribēja nosūtīt zīmējumus pa pastu, ja viņa nolēmusi atdot tos Kumiko. Vel viena dīvainība — kāpēc vēstule rakstīta ar rakstāmmašīnu? Tādā veida raksta tikai iestāžu un firmu korespondenci, bet ne tiri privātu vēstuli. Varbūt viņa paradusi izmantot rakstāmmašīnu it visos gadījumos? Jā, te ir par ko padomāt.

Bet, par spīti visām neskaidribām, Kumiko tomēr nolēma braukt uz Kioto. Un ne jau tikai tādēļ, lai dabūtu zīmējumus. Viņai ļoti gribējās noskaidrot, kādā veidā tie no Sasadzimas mājas nokļuvuši pie šis sievietes. Kiuniko neticēja, ka Sasadzima miris nelaimes gadījuma dēļ, un zemapziņā nojauta, ka mākslinieka nāvē ir kaut kas neskaidrs un pretdabisks.

Gan māte, gan Secuko piekrita Kumiko braucienam uz Kioto, bet negribēja laist viņu vienu. Jā, vēstule gan bija teikts, ka līdz Kioto viņa drīkst braukt kopa ar pavadoni, bet Nandzendzi templī viņai jaicrodas vienai. Loģiski spriežot, arī šaja noteikumā manāms konsekvences trūkums.

Ne jau velti Secuko viru Asimuru Rjoiči satrauca šīs sievietes vēlēšanās satikties ar Kumiko divata un viņš panāca, ka Takako griezās pēc padoma policijā. Viņš pārliecināja Secuko par šādu nepieciešamību, bet tā savukārt pierunāja Kumiko māli. Tādējādi pret Kumiko gribu taja pašā viesnīcā, kur tagad apmetusies viņa, dzīvo ari izmeklētājs Sudzuki.

Policists saprata, ka viņa klātbūtne apgrūtina meiteni, un centās nerādīties viņai acis. Tomēr Kumiko ļoti nepatika, ka zem viena jumta atrodas cilvēks no policijas un uzrauga viņu. Viņa, protams, saprata, ka policists pilda savu pienākumu un sargā viņu no iespējamam briesmām, bet vienlaikus viņa uzskatīja, ka tā liek ierobežota viņas brīvība. Ar Sudzuki viņa bija iepazinusies Sasadzimas bērēs. Tad Kumiko palika par viņu labs iespaids. Jāpiebilst, ka viņš neatlaidīgi turpināja izmeklēšanu, kaut gan māksliniekā nāves cēlonis jau bija oficiāli apstiprināts. Par spīti tuvinieku padomiem un paša Sudzuki sirsnīgi labvēlīgajai attieksmei, Kumiko jutās neomulīgi šāda «eskorta» pavadībā.

Sudzuki jau no paša rīta divreiz atsūtīja pie Kumiko kalponi, lai uzzinātu, cikos viņa izbrauks no viesnīcas, un vēlreiz apliecinātu, ka nesekos viņai līdz templim, bet gaidīs viņu atgriežamies viesnīcā. Kumiko vēlējās stingri ievērot vēstulē minētos noteikumus un neatlaidīgi lūdza Sudzuki gaidīt viņu vienīgi viesnīcā.

Pusvienpadsmitos viņa izsauca taksometra Meitene nevarēja vien sagaidīt, kad beidzot tiksies ar šo Jamamoto Čijoko un varēs pajautāt, kāpēc viņai vajadzēja braukt tieši uz Kioto.

— Taksometrs atbraucis,— kalpone paziņoja.

Kad Kumiko pirmajā stāvā gāja garām Sudzuki istabai, pavērās tās durvis un gaitenī iznāca istabas saimnieks, tērpies viesnīcas vatētajā halātā.

— Jūs braucat prom?—Sudzuki vaicāja.

— Jā, visu labu,— Kumiko atbildēja, viegli paklanījusies.

Kumiko nomierināja Sudzuki izskats: šāda tērpā viņš nevar āra

rādīties un laikam arī netaisās nekur iet.

— Vēlu jums patīkamu tikšanos,— viņš smaidīdams sacīja.

Taksometrs pabrauca garām Marujamas parkam un devās uz

priekšu Keages virzienā. Ceļš bija kluss, tam abas pusēs atradās lieli, slaveni tempļi. Pārbraukuši pāri nelielam tiltam, viņi apstājās pie Nandzendzi tempļa. Kalponei bija taisnība — brauciens no viesnīcas līdz templim ilga ne vairāk kā desmit minūtes.

— Esam klāt,— šoferis paziņoja, piebraucis mašīnu pie pašiem tempļa vārtiem. Kumiko atlaida šoferi.

Caur kokiem balsnīja augsts mūris, aiz kura atradās tempļa galvenā ēka. Pa kreisi starp priedēm snauda vecie tempļa vārti. Tā bija norunāta tikšanās vieta.

Kumiko palūkojas pulkstenī. Tieši vienpadsmit. Viņa nostājās pie vārtu kolonnas.

Bi ja jau rudens, un pat pusdienas saule vairs nesildīja. Tas vēsie stari, izlauzušies caur koku galotnēm, veidoja uz zālāja un baltām smiltīm nokaisītā ceļa sarežģītus gaismēnu plankumus. Gan vārti, gan nojume virs tiem pārsteidza apmeklētājus ar savu majestātiskumu. Turpretī tempļa celtnes bija nomelnējušas un tuvuma likās pat netīras. To koka konstrukcijas bija saplaisājušas un atskabargai-nas ...

Visā apkārtne nevienas dzīvas dvēseles, gandrīz kapa klusums. Kuiniko bridi neviļus sastinga baiļpilnās gaidās.

Tieši pretī vārtiem atradās sprediķu paviljona priekšsiena. Kumiko apnika gaidīt vienā vietā kā piekaltai, un viņa devas uz galvenā tempļa pusi. Uzkāpusi pa akmens kāpnēm, viņa iegāja templī un nostājās pie apzeltīta Būdas tēla, kas noslēpumaini mirdzēja telpas puskrēslā. Milzīgajās kolonnās tēla abas pusēs bija iegrebti dzenbu-distu izteicieni. Šeit viss pauda svinīgumu un godbijību.

Kumiko izgāja atkal arā. No priežu sila puses tuvojas sieviete. Meitene satrūkās un paraudzījās pulksteni. Bez piecām minūtēm divpadsmit. Sieviete bija jauna, un Kumiko sastinga patīkamās tikšanās gaidās. Bet izrādījās, ka šī sieviete tomēr nav Jamamoto, jo pēc brīža 110 sila iznāca vīrietis un, panācis sievieti, saka iet viņai blakus. Kumiko vīlusies smagi nopūtās.

Saulei kāpjot arvien augstak debesīs, arvien īsākas sarāvās priežu ēnas. Pulkstenis jau rādīja pāri divpadsmitiem.

Meitenei apnika gaidīt. Viņa atgriezās tajā vietā, kur bija izkāpusi no taksometra. Priežu ieskautie tempļa vārti 110 šejienes izskatījās apbrīnojami skaisti.

Atskanēja motora rūkoņa. Drīz pie tempļa cita pēc citas piebrauca trīs automašīnas ar ārzemju tūristiem. Pēdējā mašīna Kumiko skatiens apstajās pie sievietes ar brīnišķīgi zeltainiem matiem. Laikam Kioto iebraukušie viesi bija nolēmuši apskatīt ari Nandzen-dzi templi. Mašīnas apstājās pretī baltajai sienai.

Kumiko atkal paskatījās uz vārtu pusi. Tur vēl joprojām neviena nebija. Pulkstenis rādīja bez divdesmit minūtēm viens. Vēstulē norādītais tikšanas laiks tuvojās beigām . . .

Ja Kumiko nebūtu jāgaida noteiktā vietā, viņa varētu tīksmināties gan par lielisko seno templi, gan par gleznaino ainavu, ko veidoja saules staros slīgstošas simtgadīgās priedes.

Kumiko nešaubījās, ka sieviete, kas atsūtīja viņai vēstuli, noteikti ieradīsies norādītajā vietā. Pilnīgi iespējams, ka viņa jau ir šeit, likai nezin kāpēc liek sevi gaidīt. Meitene sāka uztraukties. Pie viņas neviens nenāca ...

Ārzemju tūristi ar lielu "interesi aplūkoja milzīgās koka kolonnas, uz kuram balstījās masīvs jumts. Kolonnas, kas daudzus gadu desmitus bija vēju un lietu šaustītas, vietumis bija zaudējušas krāsu, skaidri atklājot koksnes rakstu.

Gide sniedza paskaidrojumus gan angļu, gan franču valoda. Lielākā daļa ārzemnieku bija pavecāki cilvēki, bet viens no viņiem, auguma krietni mazāks nekā pārējie, bija pilnīgi sirms. Grupas dalībnieki, acīmredzot sasnieguši noteiktu vecumu un zināmu pārticību, tagad baudīja pasaules ceļojuma priekus. Ap viņiem valdīja miera un klusuma atmosfēra. Klausoties gides paskaidrojumos, viņi ilgi aplūkoja tempļa vārtus un aptaustīja kolonnas, it kā vēlēdamies pārliecināties par paskaidrojumu pareizību.

Kumiko laikam bija piesaistījusi ārzemnieku uzmanību. Viņi sāka raudzīties uz viņas pusi un sačukstēties savā starpā. Meitene nosarka un atgāja nostāk. Viņa devās pie garenas ēkas. Tā kā pie ieejas drūzmējās daudz garīdznieku, tur droši vien bija meditāciju telpa. Tempļa vārti bija redzami ari no šīs vietas, un Kumiko tūlīt ieraudzītu Jamamoto Čijoko, ja tā tur parādītos.

Sākās jau dienas otrā stunda.

Nu jau viņa vairs neatnāks, Kumiko nolēma. Droši vien kaut kas viņu aizkavējis. Labi, ka vēstulē uzrādīts noteikts laiks, ilgāk vairs nav vērts gaidīt. Un tomēr Kumiko negāja prom. Viņai likās, ka, tiklīdz viņa aizies, tūlīt ieradīsies Jamamoto, kuru aizkavējuši neparedzēti apstākļi. Viena un tā pati ainava, lai cik tā skaista, tomēr nogurdina cilvēku. Arī Kiuniko juta nogurumu. Atcerējusies, ka Nandzendzi templis slavens visā Japānā ar savu brīnišķīgo dārzu, un sapratusi, ka ilgāka gaidīšana ir bezcerīga, viņa nopirka ieejas biļeti un devās uz dārzu. Sekojot norādes bultiņām, viņa izgāja cauri garam, patumšam gaitenim un nonāca pie šī tempļa lepnuma — saules pielieta iekšējā dārza.

Gar māla kleķa sienu, kuru sedza dakstiņi, noteiktā kārtībā bija izvietoti dižakmeņi. Atšķirībā no Rjoandzi tempļa akmens dārza šeit starp akmeņiem auga koki 1111 zaļoja zāle. Dārzs atgādināja divās daļās sadalītu taisnstūri. Vienā pusē, kas bija nokaisīta baltam smiltīm, ar grābekļiem bija izveidots viļņveidīgs klājums.

Kumiko tūlīt pamanīja ārzemniekus, kas arī bija atnākuši apbrīnot dārzu. Viņi klakšķināja fotoaparatu slegus un klusi sarunājās. Gide stāstīja viesiem dārza vēsturi.

Meitene, nostājusies patālāk no viņiem, lūkojās akmeņos, kas viņai atgādināja no jūras dzelmes iznirušas klintis.

No tūristu grupas atdalījās vīrietis un sieviete. Viņi piegāja pie pašām galerijas margām un, apsēdušies uz dēļu grīdas, klusēdami priecājās par dārza skaistumu.

Sievietei varēja būt gadu piecdesmit, varbūt nedaudz mazāk. Viņas zeltainie mati un pareizas formas vaibsti bija neparasti skaisti. Viņas tērps bija vienkāršs, bet ļoti gaumīgs, un viņa krasi atšķīrās uo pārējām sievietēm, kuras likās tērpušās pārāk spilgtās drānās.

Vīrietis, iespējams, viņas vīrs, bija pavisam sirms 1111 valkāja lielas, tumšas brilles. Laikam tādēļ, lai pasargātu acis no saules staru apgaismoto balto smilšu žilbinošā mirdzuma. Viņam bija austrumnieciska seja ar ne tik baltu ādu kā pārējiem ceļabiedriem. Vīrietis savādā saspringtlbā baudīja dārza daiļumu, it ka cenzdamies uzsūkt un uz mūžu atcerēties šo austrumu mākslas dārgumu. Kumiko klusiem soļiem izsteidzās ārā no dārza un devās uz tempļa vārtiem. Ja nu viņas īsās prombūtnes laikā atnākusi Jamamoto kundze? Bet diemžēl tur nebija neviena, kas gaidītu Kumiko.

Pulkstenis rādīja divi. Tātad Jamamoto Čijoko nav atnākusi un diez vai atnāks. Gaidīt vēl ilgāk vairs nebija nozīmes, bet kaut kas neļāva Kumiko šķirties no šīs vietas.

Pēkšņi viņa pamanīja, ka aiz dārza gaiteņa kāpnītēm stāv abi pirmīt ievērotie ārzemnieki — vīrietis tumšajās brillēs kopā ar savu sievu — un cieši raugās uz viņas pusi. Kumiko likās, ka laulātie draugi aplūko tempļa vārtus, un viņa devās lejup pa lielām akmens kāpnēm. Birzs tuvumā Kumiko pamanīja kādu vīrieti. Ieskatījusies vērīgāk, viņa pazina Sudzuki. Tātad viņš tomēr atnācis un, slēpdamies koku ēnā, vērojis viņu. Laikam jau ne tik daudz sekojis Kumiko, kā gaidījis, kad ieradīsies vēstules nosūtītāja.

Sudzuki lauzis doto solījumu. Viņš ar nolūku bija izgājis no istabas viesnīcas lialātā, lai maldinātu Kumiko, bet tad ātri pārģērbies un steidzies šurp.

Policists vainīgi smaidīja, raugoties meitenē, kas lēnām tuvojās viņam. Varēja nojaust, ka viņš jutās neomulīgi. Kumiko bija ne pa jokam sašutusi. Pēc vēstulē minētajiem noteikumiem viņai vajadzēja ierasties šeil vienai. Sudzuki lo zināja, un viņš apsolīja gaidīt viesnīcā.

—'Sudzuki kungs, vai jūs jau sen kvernat šeit? — Kumiko pārmetoši jautāja.

— Pēc jūsu aizbraukšanas man arī sagribējās iepazīties ar šo templi. Pārsteidzoši skaista vieta.

— Sakiet godīgi — vai jūs baidijaties par mani un tadeļ sekojāt man?

— Ari ta ir taisnība,— Sudzuki atzinās, raugoties uz Kumiko kā nogrēkojies bērns.— Bet, no otras puses, es nodomāju, ka bulu ļoti žel, ja, atbraucis uz Kioto, es neapskatītu tadu skaistumu.

— Mums gan bija citada noruna,— Kumiko asi atcirta.— Es vēlreiz jautaju, vai jūs jau sen esat šeit?

— Nē, tikko atbraucu.

Meli, saiti meli! Tu atbrauci tūlīt pēc manis un visu laiku kaut kur

slēpies, lai nerādītos man acīs, kamēr es gaidīju Jamamoto.

— Lūdzu piedošanu,— Sudzuki beidzot padevās.— Esmu lauzis solījumu. Tā ir mana vaina.

Kumiko vairs nespēja dusmoties. Jo galu galā Sudzuki tikai izpildīja Secuko vīra lūgumu. Pie tam šajā ne visai ilgaja laikā, kopš viņa iepazinusi policistu, Kumiko bija pārliecinājusies,'ka viņš ir godīgs cilvēks.

L'n tomēr Kumiko bija sašutusi. Laikam Jamamoto kaut kādā veidā izdevies pārliecināties, ka Kumiko nav viena, un tādēļ nebija nākusi klāt. . .

— Vai izdevās satikties?— Sudzuki ziņkārīgi vaicāja.

Šis jautājums atkal saērcinaja Kumiko, kas jau bija gandrīz nomierinājusies.

— Man netika dota iespēja satikties,— Kumiko noskaldīja, uzsverot katru vārdu. Iedzimtā pieklājība neļāva viņai atbildēt asāk.

— Kāpēc? — Surlzuki brīnījās. — Man palika iespaids, ka vēstuli rakstījis nopietns cilvēks.

Kumiko nebilda ne varda un devās uz tempļa izeju. Sudzuki soļoja viņai blakus.

— Ko jūs domājat darīt tālāk?— izmeklētājs jautāja, cieši raugoties uz Kumiko.

— Atgriezties Tokijā,— meitene atbildēja, ne mirkli nesvārstīdamās. Viņai likās, ka vismaz šādā veidā varēs atmaksāt Sudzuki par viņa uzmācību.

— Tā arī aizbrauksit tukšām rokām?— inspektora palīgs jautāja, žēli atskatīdamies uz brīnišķīgo Nandzendzi templi.

Jā, brauciens uz. Kioto diemžēl bijis veltīgs, un visas Kumiko cerības izgaisušas ka mākonis.

Uzbudinājumam izsīkstot, viņa juta šausmīgu nogurumu tempļa teritorijā pavadītas gandrīz trīs stundas. Aizsteigusies Sudzuki priekšā, Kumiko pirmā pacēla roku 1111 apturēja garām braucošo taksometru.

Atpakaļ viņa devās pa to pašu ceļu, pa kuru brauca šurp, tikai tagad Kumiko par to nejuta nekādu prieku.

— Ar kādu'vilcienu jūs brauksit uz Tokiju?—Sudzuki jaulaja, atvadoties no Kumiko viesnīcas gaiteni.

— Braukšu jau šonaklT lai rīt no rīta būtu mājās.

Kumiko ar lielu nepatiku domaja, ka šis svešais cilvēks acīmredzot sekos viņai lulz pašai galvaspilsētai, un pabrīnījās par viņa nespēju vai nevēlēšanos iejusties viņas noskaņojumā.

— Es izpētīšu sarakstu un paziņošu jums visizdevīgāko vilcienu, Sudzuki pieklājīgi sacīja.

— Tencinu,— Kumiko vēsi atcirta un uzkāpa otrajā stāvā.

Iegājusi savā istabā, viņa pavēra vaļā ārējo izbīdāmo sienu. Virs

tempļu jumtiem lidinājās baložu bari. No tūristu autobusu stāvvietas skaļrunī skanēja balss, kas aicināja tūristus piedalīties kartēja ekskursijā.

Kumiko izvilka no koferīša vēstuļpapīru un veikli uzrakstīja:

«Policijas inspektora palīgam Sudzuki kungam.

Pateicos Jums par rūpēm. Turpmāk es vēlos apskatīt Kioto viena pati. Lūdzu Jūs neraizēties par mani un atvainot par to, ka rīkojos pēc saviem ieskatiem. Vclreiz paldies par visu. Braukšu uz Tokiju ar rīta vilcienu.

Kumiko.»

Meitene ielika lapiņu aploksnē un pasauca kalponi.

— Kad es aizbraukšu, lūdzu, nododiet šo vēstuli Sudzuki kungam,— Kumiko teica.

— Jūs brauksit prom viena?—kalpone vaicāja, izbrīnījusies vērodama, kādā steigā meitene kravā koferi.

14

Kumiko iztēlojās, cik skāba seja bus Sudzuki, kad viņš uzzinās par savas aizbilstamās pazušanu, un bija ļoti priecīga, ka atkal atguvusi brīvību. Turpmāk viņu neviens vairs neuzmanīs, un līdz atgriešanās brīdim Tokijā viņa varēs rīkoties pēc savas patikas. Nav iespējams pilnībā izbaudīt ceļojuma prieku, ja cilvēks nejūtas brīvs. Šis secinājums noteica Kumiko tālāko rīcību.

Sajūsmināta par gaidāmo pastaigu pa Kioto bez pavadoņa, Kumi-ko izgāja no viesnīcas. Viņa gāja gar nelieliem namiņiem ar zemiem žogiem un veciem vārtiem. Ceļā gadījās veikaliņi, pie kuriem plīvoja uzraksti: «Saldais degvīns».

Kumiko sagādāja neizsakāmu prieku iespēja iet, kur acis rāda, bez noteikta mērķa. Citu gājēju tikpat kā nebija, tikai pie Maruja-mas parka viņa redzēja tūristu bariņu.

Meitene soļoja tālāk pa klusu ieliņu, kas savienoja Čionin un Sjorenin tempļus. Aiz akmens žoga stiepās garš, balts mūris, kas apņēma abu tempļu teritoriju, bet aiz mūra slējās priežu galotnes, pār kurām augstu debesis vizēja koši balti padebeši.

Kumiko pamazām atbrīvojās 110 nepatīkamās sajūtas, ko bija radījusi veltīgā gaidīšana pie Nandzendzi tempļa.

Nelielā dēka, kurā meitene metās pēc tam, kad izdevās izvairīties no Sudzuki modrajām acīm, un iekarotā brīvība sagādāja viņai neviltotu prieku.

Kumiko iegribējās pavadīt Kioto vēl vienu nakti, bet viņa nevēlējās apmesties iepriekšējās viesnīcas tuvumā. Viņa bija pārliecināta, ka tagad Sudzuki, viņu meklējot, krīt vai 110 kājām. Viņa, protams, izturējās pret viņu ļoti neglīti, bet vēlēšanās pabūt Kioto vienai kaut vai tikai šo vakaru bija tik neatvairāma . ..

Ceļš veda lejup pa lēzenu nogāzi un atdūrās pret milzīgiem, sarkaniem sintoistu tempļa varticin «torii». Aiz tiem pacēlās kalns, pēc kura apveida Kumiko nojauta, ka tieši tā pakājē atrodas Nandzendzi templis, ko viņa bija apmeklējusi šorīt.

Garām aizrībēja tramvajs. Sekojot tam, Kumiko iegriezās citā ielā. Viņa gāja uz priekšu bez jebkāda mērķa, pat neapjaušot, kurp viņu aizvedīs šis ceļš. Viņu pārņēma savādu jūtu vilnis — lieliski, ka es varu iet nezin kur un tomēr atrasties Kioto, šajā brīnišķīgajā Kioto!

Gājēji te nekur nesteidzās, ne tā kā Tokijā. Ari automašīnu te bija daudz mazāk. Visur valdīja klusums, iniers un savstarpēja saticība.

Kumiko tuvojās kalna nogāzē uzceltai milzīgai viesnīcai. Viņai pēkšņi iešāvās prātā doma pavadīt nakti tieši šeit. Te gan Sudzuki viņu nemeklēs. Atšķirībā no viesnīcas, kura viņa bija pametusi Sudzuki, šī bija ļoti grezna, un tādā apmesties varēja tikai ļoti turīgi ļaudis. _

Šeit istabas bija aizslēdzamas un naktī varēja mierīgi gulēt, nebaidoties no nelūgtiem viesiem. Kumiko nebija pārāk daudz naudas, bet viņai tomēr gribējās kaut vai vienu vakaru pavadīt tādā pasaku valstībā.

Viesnīcas ieeja pārsteidza atnācējas ar saviem milzīgajiem apmēriem. Tuvumā stāvēja vesela rinda greznu luksusa automašīnu. Tieši tajā brīdi, kad Kumiko jau gribēja ieiet viesnīcā, pagrūdis virpuļdur-vis, viņai pretī iznāca kāds ārzemnieks. Meitene devās pie administratora letes.

— Vai jūs jau iepriekš pasūtījāt numuru?—viņai ārkārtīgi laipni un izsmalcināti vaicāja administrators.

— Nē.

— Lūdzu, uzgaidiet brītiņu.— Administrators sāka ātri šķirstīt viesu grāmatu.— Par laimi, ir istaba, no kuras pasūtītājs šodien atteicies. Vai jūs esat viena?

— Jā.

— Bel man diemžēl jābrīdina jūs, ka tā istaba būs brīva likai vienu diennakti. Vai jūs tas apmierina?

— Pilnīgi.

— Numurs trešajā stāvā. No loga paveras brīnišķīgs skats uz apkārtni.— Administrators pasniedza Kumiko pildspalvu.

Meitene mazliet padomāja, tad ierakstīja reģistrācijas kartītē savu īsto uzvārdu un dzīvesvietu. Administrators ar acīm deva rīkojumu viesnīcas bojām. Tas veikli paķēra Kumiko koferi un aicināja viņu kāpt liftā. Sasnieguši Irešo stāvu, viņi pa paklājiem noklātu gaiteni aizgāja līdz ierādītajai istabai.

Kumiko nepatika, ka gulta bija divvietīga, tomēr viņa neko neteica. «Labi, ka vispār tiku viesnīcā,» viņa nomurmināja pie sevis, klusībā pateikdamās tam cilvēkam, kas bija anulējis pasūtījumu.

No loga tiešām pavērās jauks skats uz Higasijamas kalnu. Tālumā vijās plats ce|š, kurš ieslīpi veda lejup līdz kalna pakājei, ko klāja ne visai biezs mežiņš, kurā starp kokiem bija redzami tempļa ēku stāvie jumti.

Kumiko, izpletusi rokas, dziļi ieelpoja.

Es šeit esmu viena, mani neviens, netraucē, un neviens nezina, ka esmu apmetusies šajā viesnīcā. Cik patīkami būt brīvai 110 policista Sudzuki aizbildniecības! Pat maniem tuviniekiem nav zināms, kur es atrodos. Kumiko likās, ka viņai pirmo reizi mūžā radusies iespēja saelpoties īstas brīvības gaisu.

Viņa atcerējās Soedu. Pašreiz viņš atrodas redakcijā un varbūt saccr kādu steidzīgu rakstu, bet iespējams, ka devies komandējumā vākt materiālus citiem rakstiem. Pacēlusi telefona klausuli, viņa jau gribēja lūgt savienojumu ar tā laikraksta redakciju Tokijā, kur strādāja Soeda, tomēr atteicās no šī nodoma. Šodien tui rīt viņa būs gluži viena. Bet ar Soedu aprunāsies pēc šī mazā ceļojuma.

Pie sienas karājās Kioto ievērojamāko vietu karte. Ārzemju viesu ērtības labad visi nosaukumi tajā bija minēti angļu valodā. Tur bija norādīts arī Nandzendzi templis, kuru viņa šorīt apmeklēja, Zelta un Sudraba paviljoni, Heiandzingu templis un daudzas citas ievērojamas vietas. Pētot karti, Kumiko nodomāja, ka būtu ļoti jauki šovakar pastaigāties kāda klusa tempļa apkārtnē un vislabāk ne pašā Kioto, bet lās nomalē.

Kartē varēja redzēt, ka uz ziemeļiem no Kioto plešas Oharas un

Jases apvidi, kas atsauca atmiņa Dzjakkoin templi—1<> Kumiko zināja jau no skolas gadiem, kad vajadzēja mācīties klasiskās literatūras darbu Ueike monogatari» -«Teiksma par Tairas dzimtu». Bet viņai gribējās doties uz dienvidiem. Viņa aplūkoja kartes apakšējo daļu. un viņas uzmanību saistīja angļu vārdi «\toss Tempiet^22, kuriem blakus iekavās bija minēts japāņu nosaukums — «Kokedera».

Arī Kokederas tempļa vārds sen dzirdēts. Viesnīcas bojs paskaidroja, ka ar mašīnu līdz templim var nokļūt trīsdesmit minūtēs, bet tad piebilda:

— Esmu dzirdējis, ka ieeja tur pašreiz ierobežota.

— Kādēļ?

— Pēdējā laikā skolnieki un cili apmeklētāji sākuši plēst sūnas, izsvaidīt košļājamās gumijas. Lai saglabātu sūnu segu, nolemts nelaist iekšā apmeklētājus.

— Tad laikam iepriekš jāpiesaka un jālūdz atļauja?

— Pilnīgi iespējams. Esmu dzirdējis, ka Sjūgakuin templi var apmeklet tikai ar speciālu atļauju. Var būt, ka šāds rīkojums attiecas arī uz Kokederu. Es tūlīt noskaidrošu.

Bojs piezvanīja administratoram un tad smaidot paziņoja:

— Viss kartība. Varat braukt.

Mašīna izbrauca no Kioto pilsētas kvartāliem. Pa ceļam šoferis piedāvāja piebraukt pie Zelta paviljona, bet Kumiko gribēja bez steigas apskatu Sūnu templi, tācleļ noraidīja šo ierosinājumu. Togecukjo tilta tuvumā pulcējās liela grupa tūristu, kurus piesaistīja Arasijamas kalna skaistums, bet Kumiko lūdza šoferi braukt tālāk.

Gar lielceļa abam pusēm pletās plaši risa lauki. Taksometrs apsteidza kravas mašīnu, kas bija piekrauta ar laivām. Šoferis paskaidroja, ka tās tiek vestas uz Hadzugavas upes augšteci, 110 kurienes ūdenssporta cienītāji brauks lejup pa straumi.

Taksometrs nogriezās no lielceļa šaurā ielejā un apstājās laukumā, kur bija daudz ēdnīcu un suvenīru veikaliņu. Mašīnu stāvvieta bija stāvgrūdām pilna, un šoferis ar lielam grūtībām sameklēja brīvu vietu. Sekojot tūristu grupai, Kumiko devās uz templi. Ieeja Sūnu dārzā bija pa labi no galvenā tempļa.

Apmeklētāju te bija vairāk, nekā viņa bija iedomājusies, un tie bieži apsteidza lēni ejošo Kumiko. Dārzs grima puskrēslā. Gar šauru taciņu stiepās zems žogs, aiz kura pletās sūnu samtainā valstība. Tuvāk koku stumbriem sūnas bija tik biezas 1111 mīkstas, ka radās vēlēšanās iegremdēt tajās rokas. Dārzu rotāja dižakmeņi — ne apaļīgi, bel stūraini, ar asām malām. Ari akmeņi bija nosūnojuši, it ka ar mohēras apmetni pārsegti.

Taciņa, gan virzoties augšup, gan lejup, aizvijās gar dīķa malu, kas visu laiku bija pārredzams. Atkarībā no koku un krūmu biezuma dārzs vietumis k|uva tumšs kā vakara krēslā, tad atkal tapa gaišaks. Un, saules stariem izlaužoties caur mākoņiem, radās pavisam dīvaini gaismas efekti.

Sūnas likās tik mīkstas un maigas, ka gribējās tām pieglaust vaigu. Saules apstarotās vielās tās likās bāli zaļganas, toties ēnā ieguva parasto tumši zaļo toņu syl īgumu un noturīgumu.

Dārza teritorija vietvietām atradas nelielas tejmciņas ar gleznainiem nosaukumiem, kurās nogurušie apmeklētāji varēja atpūsties un nobaudīt garšīgu dzērienu, vienlaikus tīksminoties par dārza skaistajām ainavām. Ieplakā tecēja upīte, kuras krasti bija apauguši bambusiem. Tur staigāt nedrīkstēja — par to brīdināja gar bambusiem novilktā virve. Bambusu gaiši zaļā krāsa brīnišķīgi saskanēja ar sūnu samtaino paklaju. Pār upīti bija uzcelts īpatnējas formas tills.

Ejol pa taciņu, Kumiko juta, kā visu viņas būtni pārņem kluss prieks. Viņa apstājās pie tilta un ilgāku laiku vēroja lejā tekošās upītes dzidro ūdeni.

Garām lēni pagāja tūristu grupa. Kumiko pievērsa uzmanību ārzemniecei, kuru pavadīja japanis. Viņai likās, ka kaut kur jau redzējusi šo blondīni gaumīga, bet ārzemniecei pārak pieticīgā tērpa. Nu protams! Viņa taču atradās Nandzendzi templī tieši tobrīd, kad Kumiko tur gaidīja Jamamoto kundzi. Tikai toreiz šo sievieti pavadīja cits vīrietis. Blondīne laikam ari bija ievērojusi Kumiko, jo atskatījās un cieši palūkojas uz meiteni. Diemžēl nebija iespējams redzēt, ko pauž viņas acis, jo tas aizsedza tumšas saulesbrilles. Jā, tā ir tā pati sieviete, tikai Nandzendzi templī viņa bija bez brillēm.

«Diezin vai arī viņa atceras mani?» Kumiko nodomāja. Ārzemnieces uzmanību drīzāk gan piesaistīja japāņu meitene krāšņā kimono uz gaiši zajā bambusu fona.

Maza auguma japānis, kas gāja blakus blondīnei, laikam tulks, kaut ko stāstīja, rādot ar roku uz dārzu. Vīrietis, kas pavadīja viņu Nandzendzi templī, bija daudz garāks un, kā varēja vērot pēc izturēšanās, droši vien bija viņas vīrs.

Jauna apmeklētāju grupa nostājās starp Kumiko un ārzemnieci. Tās slaidais siluets kādu bridi vēl bija redzams uz taciņas, kas veda kalnup, bet tad pazuda aiz kokiem.

Piebiedrojusies kārtējai tūristu grupai, Kumiko sāka kāpt augšup pa stāvu nokalni, kura saucās Koindzana. Taciņa bija izveidota tā, lai galvenā temp|a jumtu varētu aplūkot no augšas. No šejienes atklājas skats ari uz dažādām sunam apaugušo dīķi.

Kādā vietā bija sapulcējies liels tūristu pūlis. Tajā dārza stūri atradās akmeņu kompozīcija, kas bija Sūnu dārza cienīgs mākslas darbs. Akmeņu asās šķautnes pauda skarbumu, kas tik raksturīgs dzenbudistu tempļiem.

Kumiko gāja tālāk un drīz nonāca pie vecas tējnīcas. Iepazinusies ar tās arhitektūru, viņa atkal ieraudzīja to pašu blondīni, kas kopā ar japāni bija apsēdusies terasē atpūsties.

Meitene viegli paklanījās, sveicinot ārzemnieci, kaut gan viņas nebija pazīstamas. Varbūt viņas rīcība neviļus izpaudās simpātijas pret šo sievieti.

Blondīne laipni pasmaidīja, atsedzot skaistus zobus. Tad viņa kaut ko pateica japānim. Tas piecēlās un pienāca pie Kumiko.

— Lūdzu, piedodiet par traucējumu,— viņš teica.— Ta kundze lūdz atļauju jūs nofotografēt.

Kumiko mulsi pasmaidīja.

— Viņa ir francūziete,— vīrietis turpināja.— Vai jūs protat runāt franciski?

Kumiko atbildēja, ka mazliet prot franču valodu, taču runā ļoti slikti. Japānis pateica to ārzemniecei. Viešņa vairākas reizes pamāja, pienāca pie Kumiko un sniedza viņai roku.

Abas sāka sarunāties franču valodā.

— Pateicos, jaunkundz,— francūziete sacīja.

— Labdien, kundze,— Kumiko sasveicinājās.

Sieviete cieši paspieda Kumiko roku.

— Nezinu, vai es varēšu būt jums noderīga,— Kumiko nosarkusi izdvesa.

Sieviete noņēma tumšās brilles un uzmanīgi paraudzījās uz Kumiko ar savām debeszilajām acīm.

— Esmu jums ļoti pateicīga, ka bijāt ar mieru izpildīt manu lūgumu. Es jau sen vēlos nofotografēt japāņu meiteni uz japāņu dārza fona.

Sieviete noņēma vāciņu no fotoaparāta objektīva un skaistiem, gariem pirkstiem sāka iestādīt asumu. Tad viņa pietupās un, sirsnīgi smaidot, noknipsēja apmēram desmit reižu, vairākkārt lūdzot Kumiko mainīt pozčšanas vietu.

— Paldies jums!— Francūziete beidzot novērsa acis no skatu meklētāja un, smaidot kā priecīgs bērns, teica:— Droši vien uzņēmumi būs brīnišķīgi. Piedodiet par uzmācību, vai jūs dzīvojat Kioto?

— Nē, Tokijā.

— Ak Tokijā? Un uz Kioto esat atbraukusi ekskursijā?

— Bija darīšanas, un pie reizes apskatu pilsētu.

— Tas ir labi. Jūs lieliski runājat franciski. Laikam esat studējusi universitātē?

— Jā, bet runāju ar lielām grūtībām.

— Ko jūs, jums ir lieliska izruna,— francūziete uzslavēja Kumiko un, pamanījusi meitenes samulsumu, piebilda:— Piedodiet, ka aizkavēju jūs tik ilgi.

Viņa pasniedza roku, un Kumiko atkal juta tās spēcīgo spiedienu.

— Uz redzēšanos!—Kumiko klanoties atvadījās.

— Sajonara![23]— blondīne atbildēja.

Kumiko uztvēra, ka francūziete izrunā šo vārdu pavisam citādi, nekā to parasti dara ārzemnieki. Laikam viņa ilgi dzīvojusi Japānā, Kumiko nosprieda.

Sajutusi vieglu nogurumu, kāds parasti mēdz būt pēc skaistu gleznu aplūkošanas, Kumiko atstaja tempļa teritoriju un nokļuva laukumā, kur rindojās ēdnīcas un suvenīru veikaliņi.

Te gandrīz katram ekskursantam rodas vēlme atskatīties, lai uzmestu vēl pēdējo skatienu templim, kuru tikko apmeklējis.

Stāvvietā bija novietots daudz automašīnu, un Kumiko lēni virzījās uz priekšu, ar skatienu, meklējot savu taksometru. Pavisam negaidīti kaut kur no malas pienāca šoferis un paskaidroja:

— Lūdzu, nāciet man līdzi! JEsmu novietojis mašīnu mazliet nostāk.

Atpakaļ viņi atkal brauca pa to pašu ceļu. Bija jau vēls, un saules slīpie stari vēl apspīdēja tikai kalnu virsotnes.

Iebraukusi pilsētā, Kumiko lūdza šoferi aizvest viņu uz tirdzniecības rajonu, lai nopirktu dāvanas. Šoferis ieteica Sidzjokavaras kvartālu. Tur valdīja tāda pali drūzma kā Tokijā. Kumiko norēķinājās ar šoferi un devās iepirkties. Viņa ziedoja staigāšanai pa veikaliem gandrīz stundu, un, kad beidzot atgriezās viesnīcā, pilsētas ielās jau iedegās ugunis.

— Ar laimīgu atgriešanos!— viņu sveica viesnīcas bojs.

Ar to pašu sveicienu un paklanīšanos viņu sagaidīja arī administrators, pasniedzot istabas atslēgu. Viss bija kā parasti, tātad Sudzuki vēl nav uzošņājis viņas atrašanās vietu. Pilnīgi iespējams, ka satrauktais Sudzuki jau zvanījis uz viņas mājām Tokijā. Secuko vīrs taču bija lūdzis Sudzuki pavadīt Kumiko, un pilnīgi dabiski, ka policists jutās ktbildīgs par viņas drošību.

Pati Kumiko nolēma nezvanīt uz mājām. Māte tad tūlīt paziņos Sudzuki, kur viņa atrodas, un no brīvības būs jāatvadās.

Kamēr viņa gaidīja liftu, pienāca vēl citi cilvēki, un aizmugurē atskanēja pazīstama balss. Kumiko atskatījās un sastapa izbrīna pilnu skatienu. Tā bija tā pati francūziete, kas fotografēja viņu Sūnu templī. Blakus sievietei stāvēja japāņu tulks.

— Jūs arī esat apmetusies šajā viesnīcā?—blondīne jautāja franciski.

— Jā,— Kumiko nomurmināja, pārsteigta par šādu sagadīšanos, lai gan nobijā nekā savāda, ka ārzemniece apmetusies tieši šajā greznajā viesnīcā.

— Ceturto stāvu,— japānis teica lifta zēnam.

— Bet man, lūdzu, trešo,— Kumiko palūdza.

— Jums uz trešo?— sieviete it ka pārbaudot vaicāja Kumiko, kaut gan skaidri redzēja, ka bojs nospieda trešā stāva pogu.

Meitene smaidot pamāja, bet, izkāpjot no lifta, viegli paklanījās ārzemniecei.

Kumiko prombūtnē bojs bija uzkopis istabu, uzklājis gultu un aizvilcis logam aizkaru. Kumiko iededza stāvlampu — istabas vienīgo gaismekli, atrava loga aizkaru un pacēla žalūziju.

Ārā bija pavisam satumsis, tikai debesjums vēl glabāja violetu nokrāsu, uz kuras fona izdalījās kalna tumšais siluets. Piekalnē mirgoja tnaju uguntiņas, bet lejā zibsnīja garām skrejošo automašīnu starmeši un bremžu sarkanās spuldzītes.

Kumiko apsēdās uz dīvāna. Viesnīcā valdošais klusums vilktin vilka uz gultu, bet viņa nolēma, ka vēl pārāk agri iet gulēt. Paņēmusi uz galda nolikto ēdienkarti, Kumiko saka to pētīt. Visi gardumi, protams, bija tikai eiropiešu gaumē, lādē] Kumiko nejuta vēlēšanos iet uz restorānu.

Ja esmu atbraukusi uz Kioto, janobauda kaut kas tāds, ko Tokija nevar dabūt, viņa nolēma.

Kamēr Kumiko, raugoties ielas ugunīs, gudroja, kur varētu aiziet vakariņas, pie durvīm atskanēja klusi klauvējieni, un istabā boja pavadībā ienāca pirmīt redzētais japāņu tulks.

— Ļoti lūdzu atvainot par traucējumu,— viņš pieklājīgi iesāka.— Jūs laikam esat |oti iepatikusies kundzei, un viņa lūdz, ja jums nebūtu nekas pretī, šovakar kopā ar viņu pavakariņot. Viņa cer, ka jūs nenoraidīsit viņas ielūgumu.

Piedāvājums samulsināja Kumiko. Šī ārzemniece bija atstājusi patīkamu iespaidu, bet aicinājums kopā ieturēt vakariņas bija pārāk negaidīts.

— Piedodiet — kas viņa ir un ar ko nodarbojas?— Kumiko jautāja, vēl arvien apmulsusi.

— Viņas vīrs ir franču komersants.

Kumiko atcerējās sirmo vīrieti, kas kopā ar šo sievieti pastaigājās Nandzendzi tempļa iekšējā dārzā.

— Šodien viņas vīrs bija aizņemts, tādēļ kundzei līdzi braucu es. Kundze izstāstīja vīram par jūsu tikšanas Sūnu templī. Viņi ir priecīgi, ka arī jūs esat apmetusies šajā viesnīcā, un ļoti lūdz nenoraidīt viņu ielūgumu. _

— Nezinu, ko lai saku,— Kumiko bikli čukstēja.

— Neuztraucieties, viņi ir ļoti smalkjūtīgi cilvēki, un viņi veļas pēc pastaigas mazliet izklaidēt ies, pavadot vakaru ju.su sabiedrība.

— Lūdzu, atvainojiet, bel cs diemžēl nevaru pieņemt šo ielugu-mu,— Kumiko beidzot izšķīrās un atteicās.

— Kundze būs ļoti sarūgtināta par jūsu atteikšanos,— japānis vilies noteica.

Kumiko gribēja uzzināt šo ārzemnieku uzvārdus, bel neuzdrošinājās japānim vaicāt, jo ari pati nebija nosaukusi savu vārdu.

— Ļoti žēl,— japānis atkārtoja vairākas reizes, it kā viņš pats būtu saņēmis atteikumu.— Sakiet, ludzu,— vai jus uzturēsieties šaja viesnīcā ilgāku laiku?

— Nē,— meitene steidzīgi atbildēja, baidīdamās, ka liks aicināta nākošaja diena uz pusdienām.— Jau rīt no rīta braukšu uz Tokiju.

— Tas vēl vairāk sarūgtinās kundzi,— teica tulks un atvadījās.

— Pasakiet, lūdzu, viņiem, ka es ļoti atvainojos,— viņam nopakaļ nomurmināja Kumiko.

— Neraizējieties, noteikti pateikšu,— japānis atbildēja, klusi aizverot durvis.

Kumiko palika viena.

Tagad, kad aicinājums bija galīgi noraidīts, viņa iztēlē iedomājās šīs kopējās vakariņas. Kādi viņai skaisti mati, Kumiko jūsmoja. Viņa atcerējās arī, cik labvēlīgs bija ārzemnieces skatiens. Laikam viņa ir 110 labi situētas ģimenes. Var atļauties ceļot pa pasauli, pavadot vīru viņa darījumu braucienos. Bet viņas vīrs, protams, ir tas pats sirmais kungs, kurš viņu pavadīja Nandzendzi templī.

Kumiko juta sirdsapziņas pārmetumus un sāka nožēlot — varbūt tiešām nevajadzēja atraidīt šos acīmredzot ļoti sirsnīgos cilvēkus. Pie tam vakariņas viesnīcā būtu interesants turpinājums viņas īsajam ceļojumam uz pasaku valstību, kuru par nožēlu pati bija pārtraukusi.

Kumiko, kaut gan bija dzimusi tāda diplomāta ģimenē, kurš bieži uzturējās ārzemēs, tika audzināta veco tradīciju garā, kas neļāva tik ātri saprasties ar nepazīstamiem cilvēkiem.

Kumiko pēkšņi ļoti gribējās nogaršot kādu japāņu ēdienu. Varbūt šo vēlmi radīja atteikšanās no vakariņām ārzemnieku sabiedrībā? Bet šajā viesnīcā viņas vēlēšanās nebija izpildāma. Kaut kad viņa bija dzirdējusi, ka Kioto pilsēta ir slavena ar īpašu ēdienu «imobo». Meitene ātri saposās un izgāja no istabas.

Nododot atslēgas, viņa pajautāja, kur var dabūt imobo, un viņai paskaidroja, ka to gatavo Marujamas parka restoraniņā.

Līdz parkam viņa ar taksometru aizbrauca piecās minūtēs. Japāņu stilā celtais restorāns atradās pašā parka vidū. Kumiko ieveda nelielā zālē, kas bija sadalīta vairākās kabīnēs. Imobo— ēdienu no žāvētas mencas un īpašas šķirnes saldajiem kartupeļiem — viņa ēda pirmo reizi. Tas bija viegls un izsalkušajai Kumiko likās ļoti garšīgs.

Apkalpotājs runāja Kioto dialektā, tāds pats akcents bija arī vīriešiem, kas šaurā sabiedrībā mielojās blakus kabīnē. Kumiko iebaudīja vietējo ēdienu, ieklausījās vietējā valodā, un šī gaisotne lika vēl dziļāk izjust, ka viņa tiešām atrodas ceļojumā.

Arī māte pašreiz laikam apsēdusies pie vakariņu galda. Kiuniko jutās neērti, ka mātei vieuai jāgarlaikojas mājās. Bet varbūt Secuko ir apciemojusi viņu?

Kumiko atcerējās Sudzuki. Viņš acīmredzot zaudējis cerību sameklēt viņu un patlaban ir ceļā uz Tokiju, iepriekš paziņojis uz Kumiko mājām par notikušo. Ja tur ciemojas Secuko, tā droši vien pacentīsies nomierināt māti. Kumiko taču nav vienkārši aizbēgusi. Viņa atstaja Sudzuki vēstuli, kurā paziņoja, ka izbrauks uz Tokiju ar rīta vilcienu.

Paēdusi vakariņas, Kumiko devās pastaigā pa parku. Visapkārt spoži spīdēja laternas, un nemaz nelikās, ka jau sen iestājusies tumsa. Kumiko devās Jasakadzindzjas tempļa virzienā. Ceļu apgaismoja arī tējnīcu gaišie logi. Bet tālāk parkā Kumiko neuzdrošinājās iet. Tomēr nebija visai omulīgi pastaigāties svešā vietā tik vēlā vakara stundā.

Kumiko atgriezās Kavaras kvartālā, kur viņas uzmanību piesaistīja vēl neredzētas ārzemju kinofilmas reklāma. Viņa nopirka biļeti un iegāja skatītāju zālē. Meitene pirmo reizi skatījās filmu svešā pilsēta 1111 pustukšajā telpā jutās ļoti vientuļa. Pat filmu viņa uztvēra pavisam citādi nekā Tokijā.

Bija jau gandrīz desmit, kad viņa iznāca no kinoteātra, tūlīt iesēdās taksometra un atgriezās viesnīcā. Pagrūdusi virpuļdurvis, Kumiko gāja uz liftu. Tur viņa ieraudzīja cilvēku, kas stāvēja pret viņu ar muguru. Viņam blakus bojs turēja nelielu koferīti, kuram pie roktura bija piestiprināta aviosabiedrības birka. Kumrko neviļus sastinga. Cik savādi negaidīti sastapt pazīstamu cilvēku šādā vietā! Lifta durvīm atveroties, vīrietis kopā ar boju iegāja kabīnē. Lifts uzbrauca augšā.

Kumiko piegāja pie administratora.

— Sakiet, hīdzu,— vai tas cilvēks, kas nupat atbrauca, nav Murao kungs?

Administrators izvilka tikko kā aizpildītu kartīti.

— Nē, viņu sauc Josioka.

— Josioka?— Kumiko izbrīnījusies atkārtoja.— Piedodiet, cs laikam būšu kļūdījusies. Šis kungs ir ļoti līdzīgs manam paziņam.

Atgājusi 110 administratora letes, Kuiniķo domīgi apstājās. Ne, viņa nevarēja kļūdīties. Viesnīcā tiešām ieradies Murao Josio no Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departamenta, kurš agrāk bija strādājis viņas tēva vadība un ar kuru pirms dažam dienām viņa satikās Kabuki teātrī.

Nav nekā dīvaina, ka Murao kungs parādījies šajā viesnīcā, bet kāpēc viņš pierakstījās ar svešu uzvārdu «Josioka»? Domājot par to, Kumiko uzbrauca trešajā stāvā.

15

— Labvakar, — teica bojs, ienesdams Kumiko istaba lēju.

— Varbūt jūs vel kaut ko vēlaties?

Uzzinājis, ka vairs nekas nav vajadzīgs, zēns novēlēja labu nakti un aizvēra durvis.

Gulta bija uzklāta, un rūpīgi ielocītais segas stūris it kā rādīja, cik koši balts ir palags. Stāvlampas maigā gaisma krita uz spilvenu.

Kumiko atrāva loga aizkaru un vēroja ielu. Viņa vēl arvien domāja par Murao, jo bija pārliecināta, ka satikusi tieši viņu. kaut gan redzēja viņu likai no mugurpuses. Bet kāpēc viņš pierakstījās ar svešu uzvārdu?

Iespējams, ka noteiktos apstākļos valsts ierēdņi nedrīkst izpaust savu īsto vārdu. Koferim, kuru nesa bojs, bija piestiprināta apaļa birka. Kumiko atcerējas, ka tadas birkas tiek izmantotas iekšzemes reisos. Tātad Murao atbraucis ar lidmašīnu.

Kumiko aizvilka aizkaru.

Kāpēc man nedod mieru šis Murao? Man taču ar viņu nav nekādu darīšanu. Un kas tur sevišķs, ka viņš atbraucis uz Kioto? Jā, kādreiz viņš strādājis mana tēva vadībā, bet tas nav nekāds iegansts, lai es ietu pie viņa un sasveicinātos. Ja rīt satikšu viņu hallē, paklanīšos, un ar lo pieliks.

Viņa izdzēra tēju. Visā viesnīca nebija dzirdams ne mazākais troksnītis. Kumiko piecēlās no krēsla, piegāja pie durvīm un aizslēdza tās. Atslēga noklakšķēja, droši atdalot viņas istabu no gaiteņa. Miegs nenāca, bija garlaicīgi. Aizbēgšana no policista uzraudzības nekļuva par piedzīvojumu, kā viņa to bija iedomājusies. Līdz rītam viņa izgulēsies, tad aizbrauks uz staciju, dienu nokratīsies vilcienā un uz vakara pusi jau būs mājās. Un tas arī viss. Bet viņa bija tā noilgojusies pēc šīs brīvības!

Kumiko juta sirdsapziņas pārmetumus, ka sagādājusi Sudzuki tik lielas nepatikšanas. Var iedomāties uztraukumu, viņam uzzinot, ka Kumiko izbēgusi no uzraudzības. Bet vispār viņš ir ļoti godīgs cilvēks, un pēc atgriešanās Tokija noteikti vajadzēs viņam atvainoties . . .

Kumiko uzmeta skatienu telefona aparātam, kas atradās uz naktsgaldiņa, un viņai pēkšņi gribējās dzirdēt kādu pazīstamu balsi.

Piezvanīšu Soedam, viņa nolēma. Iespējams, ka viņš vēl ir redakcijā. Pēc viņa paša vārdiem, nakts dežūru laikā viņš strādā gandrīz līdz rītausmai.

Viņa nocēla klausuli un palūdza savienot ar Tokiju, nosaucot redakcijas telefona numuru.

Gaitenī atskanēja soļi. Kāds, varbūt pat divi tuvojās viņas istabai. Soļi apklusa pie blakus istabas. Bija dzirdams, kā slēdzenē pagriežas atslēga. Atskanēja vīrieša balss, bet Kumiko nevarēja saprast, ko viņš saka. Tad soļi attālinājās. Tur laikam bojs bija kādam atnesis mantas.

Interesanti, kurā numurā apmeties Murao? Viesnīcā pieci stāvi. Tātad vismaz piecdesmit sešdesmit istabu. Ja viņš būtu uzrādījis savu īsto uzvārdu, varbūt varētu aiziet uz viņa istabu vai piezvanīt pa telefonu. Viņš ir atbraucis viens un arī laikam garlaikojas. Cik viņš būtu pārsteigts, pēkšņi izdzirdot manu balsi! Nē, pietiks ar vieglu galvas mājienu, ja es rīt satikšu viņu hallē.

Ietrinkšķējās telefons. Kad naktī istabā atskan zvans, tā skaņa spēj cilvēku apdullināt. Kumiko satrūkās.

— Lūdzu, runājiet ar Tokiju ...

Kumiko palūdza pie aparāta Soedu.

— Diemžēl viņš ir jau aizgājis,— viņai atbildēja.

— Ak, ļoti žēl,— Kumiko nopūtās.

— Varbūt jūs vēlaties viņam kaut ko pateikt?

— Nē, paldies. Atvainojiet par traucējumu,— Kumiko teica un nolika klausuli.

Tagad viņai gribējās piezvanīt mātei. «Savādi,» viņa nodomāja, «kāpēc es vispirms piezvanīju Soedam?» Un, it ka vēlēdamās izpirkt savu vainu, viņa atkal nocēla klausuli un pieteica vēl vienu sarunu ar Tokiju.

Pēkšņi pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Kumiko saspringa, bet tūlīt atskārta, ka klauvē pie blakus istabas durvīm.

«Cik te slikta skaņu izolācija,» meitene nodomāja, izdzirdusi kaimiņa aizsmakušo balsi. Laikam bojs atnesis tēju — gaitenī bija dzirdama aizejošu, soļu dipoņa.

Kumiko neviļus pārlaida skatienu istabai. Viņa it labi saprata, ka aiz slēgtām durvīm atrodas pilnīgā drošībā, taču vīrieša uzturēšanās blakus istabā tomēr izraisīja viņā nemieru.

Iezvanījās telefons. Kumiko pacēla klausuli.

— Hallo, hallo, vai Kumiko?— atskanēja mātes satrauktā balss. Viņa laikam uzreiz bija sapratusi, ka zvana meita, jo no telefona centrāles droši vien ziņoja, ka viņu izsauc Kioto.

— Jā, tā esmu es, Kumiko.

— Tu vēl arvien esi Kioto? Tu patiešām esi neciešama meitene. Kapec aizbēgi no Sudzuki kunga?

Kumiko paraustīja plecus un parādīja klausulei mēles galiņu.

— Sudzuki kungs jau paspējis tev nez ko sastāstīt, vai ne?— Kumiko klusi vaicāja.

— Nekas man nav sastāstīts. Pēc tavas pazušanas viņš sacēla lielu traci. Kāpēc tu aizbēgi no viņa?

— Man apnika būt viņa apsardzībā. Viņš man neļāva ne soli paspert vienai.

— Tas tev bija zināms jau pašā sākumā. Es tevi atlaidu uz Kioto tikai ar šādu noteikumu, bet tu esi lauzusi solījumu.

— Piedod, māt! Bet ko tev teica Sudzuki kungs?

— Teica, ka Kioto ir liela pilsēta un sameklēt tevi taja ir bezcerīgi, tādēļ viņš ar nakts vilcienu atgriezīsies Tokijā.

— Viņš laikam bija ļoti uztraucies.

— Protams. Vai šadā gadījumā kāds var palikt mierīgs?

Takako balss neskanēja nosodoši. Ta likās drīzāk priecīga, jo

Kumiko zvans bija izkliedējis viņas bažas.

— Atgriezusies Tokijā, noteikti lūgšu viņam piedošanu,— Kumiko teica.

— Pasaki man — kas lika tev tā rīkoties?

— Gribējās vienai paklaiņot pa Kioto. Zini, nav visai patīkami visu laiku atrasties policista uzraudzībā. Ja jau esmu atbraukusi uz šejieni, tad jfiizbauda ceļojuma prieks bez pavadoņiem.

— Tu brauci uz Kioto ne jau tādēļ, lai apskatītu pilsētu, bet ar pavisam citu — noteiktu mērķi. Un tev neizdevās satikties ar vēstules nosūtītāju?

— Gaidīju viņu trīs stundas pie Nandzendzi tempļa, bet viņa neatnāca. '

Kumiko gribēja piebilst, ka pie visa vainīgs ir Sudzuki, jo tieši viņš, kaut arī vēlēdamies darīt labu, lauzis solījumu un parādījies tempļa tuvumā. Bet meitene tomēr neuzdrošinājās pa telefonu dalīties ar māti savās domās.

— Kāpēc viņa neatnāca?

— Laikam radās tādi apstākļi, kas neļāva viņai ierasties,— Kumiko atbildēja, neviļus cenzdamās attaisnot viņai nepazīstamo sievieti.

— Savādi- Viņa taču pati ierosināja šo tikšanos.— Takako neapmierināja meitas paskaidrojums. Māli varēja saprast. Tiklīdz meita bija saņēmusi vēstuli ar ierosinājumu atbraukt pēc Sasadzimas uzmetumiem, māte bija devusi savu piekrišanu. Un, kaut gan vēstule bija uzrakstīta ļoti savādi, Takako tomēr atļāva Kumiko braukt uz Kioto, jo cerēja, ka brauciens palīdzēs viņai kaut ko noskaidrot. Tādēļ jo lielāka bija vilšanās, uzzinot, ka meitai nebija izdevies salikt Jamamoto kundzi.

— Hallo, tu dzirdi? Pie inanis alnakusi Secuko, dodu viņai klausuli.

— Kumiko, kā tev tur klājas?— atskanēja Secuko balss.— Biju ļoti uztraukusies par tevi. Žēl, ka tikšanās nenolika.

— Man arī žēl.

—*Labi, nerunāsim vairs par to. Kā tev patīk Kioto?

— Brīnišķīga pilsēta. Šodien apmeklēju Nandzendzi un Kokede-ras tempļus. Tie radīja ļoti spēcīgu iespaidu. Varbūt tādēļ, ka redzēju los pirmo reizi.

— Priecājos par tevi. Bet vai tu visur staigaji viena pali?—Secuko balsī bija jūtams pārmetums. Kumiko taču aizbēga no Sudzuki, kuram vajadzēja viņu uzraudzīt pēc Secuko vira ieteikuma.

— PiēdodietI— Kumiko cerēja, ka viņas atvainošanos Secuko nodos ari savam vīram.

— Nekas, nekas. Es tevi ļoti labi saprotu,— Secuko mierināja.— Es taču arī nesen biju Narā. Būtu labi mums abām aizbraukt uz turieni. Un uz Kioto arī.

— Tas būtu lieliski. Jūs, māsiņ, tik labi zināt senos tempļus.

— Nē, manas zināšanas ir diezgan paviršas, bet es labprāt dalītos tajās ar tevi. Brauc ātrāk atpakaļ!

— Rītvakar būšu mājās.

— Vai tev tur vienai nav garlaicīgi?

— Mazliet, bet reizēm pabūt vienu vakaru vientulībā ir gluži patīkami.

— Es gan viena pati justos neomulīgi.

Kumiko gandrīz izpļāpāja, ka viesnīcā apmeties Murao, bet pēdējā brīdī savaldījās — ne jau velti viņš pierakstījies ar svešu uzvārdu, un būlu nepieklājīgi izpaust viņa noslēpumu.

— Arlabunakti, brauc ātrāk mājās!— Secuko atvadījās.

— Arlabunakti!

Kumiko palūkojās pulkstenī. Bija jau gandrīz vienpadsmit, bet miegs vēl arvien nenaca. Viņa izņēma no kofera grāmatu un sāka lasīt. Viņai bija ieradums pirms aizmigšanas kaut ko palasīt, bet šeit, neierastā vielā, lasīšana neveicās. Pēc pāris lappusēm hieroglifi sāka saplūst kopā, un viņa nolika grāmatu.

Viesnīcā joprojām valdīja klusums.

Interesanti, ko pašreiz dara viņas kaimiņš? Cauri sienai nav dzirdama ne mazākā skaņa. Laikam jau sen guļ, Kumiko nosprieda.

Nekādi viņa nevarēja aizmigt . . . Kumiko nožēloja, ka viņai nav līdzi miegazāles. Būtu bijis labāk pieņemt francūzietes ielūgumu un kopā pavakariņot. Būtu gan interesanta saruna, gan ēdienu dažādība. Bet nogurums pēc tikšanās ar nepazīstamiem cilvēkiem varbūt palīdzētu ātrāk aizmigt. Sēdēt ilgāk krēslā nebija nekādās jēgas.

Viņa nolēma iet gultā. Varbūt nāks miegs. Atvērusi koferi, Kumiko izvilka pidžamu, kas uzreiz algadinaja viņas Tokijas istabas mājīgumu.

Spalgs telefona zvans lika viņai satrūkties. Viņa nesteidzās noņemt klausuli. Rija jau vels, un viņa negaidīja, ka kāds viņai varētu zvanii. Telefons nerima zvanīt, un Kumiko beidzot paņēma klausuli.

— Hallo, hallo,— atskanēja zema, patīkama balss. Runātājs varēja būt pavecāks vīrietis.

— Klausos,— Kumiko nedroši atbildēja, gaidot sarunas turpinājumu, bet vīrietis klusēja, kaut gan klausuli nenolika.

Zvana pa iekšējo telefonu, Kumiko aptvēra, jo visas sarunas no ārpuses taču notiek caur komutatoru.

— Es klausos,— Kumiko atkārtoja, pārtraucot klusumu.

Par atbildi atskanēja knikšķis, jo klausule tika nolikta.

Kumiko mazliet satraucās. Var jau būt, ka šis cilvēks uzgriezis

nepareizu numuru, bet kāpēc viņš nenoskaidroja, ar ko runā? Iespējams — viņš cerēja izdzirdēt vīrieša balsi, un tas, ka pie telefona pienāca sieviete, bija tik negaidīti, ka viņš apjuka un nezināja, ko atbildēt. Lai nu kā, bet viņš uzvedies nepieklājīgi. Varēja vismaz atvainoties. Tomēr šādas domas neizkliedēja Kumiko satraukumu.

Viņa nenodzēsa stāvlampu un atkal sāka lasīt. Lampa apgaismoja trkai pagalvi, istabas pārējā daļa grima tumsā. Tagad tumsa biedēja Kumiko, un viņa bailīgi lūkojas neapgaismotajos kaktos.

Atkal atskanēja telefona zvans. Nakts klusumā tas bija tik griezīgs, ka Kumiko likās, it kā drebētu klausule.

— Es klausos,— Kumiko skaļi teica un jau gatavojās pārmest pieklājības trūkumu nepazīstamajam nakts miera traucētājam.

— Hallo, hallo!— klausulē skanēja tā pati balss.— Vai Miharas kundze?

— Nē, jūs esat kļūdījies.— Kumiko galīgi pārliecinājās, ka tie ir bijuši nejauši zvani, un jau gribēja nolikt klausuli, bet vīrietis pieklājīgi pajautāja:

— Piedodiet, jūsu istaba ir trīssimt divpadsmitā?

— Nē,— Kumiko atbildēja, bet pareizo numuru nenosauca.

Savādi, ka vīrietis nesteidzās noliki klausuli. Kumiko nolēma to

darīt pirmā, bet, kad viņa jau atvirzīja klausuli no auss, alkal atskanēja balss:

— Lūdzu, piedodiet.

Ilgi gan viņš gūdroja šos atvainošanās vārdus, Kumiko novīpsnāja.

Viņa nodzēsa gaismu un aizvēra acis, cenzdamās pēc iespējas ātrāk aizmigt.

Kumiko redzēja sapni.

Viņa gāja pa ce|u Tokijas nomalē. Saule apgaismoja tikai vienu ce|a pusi, bet otru klāja ēna. Tālumā bija redzams mežs. Gar mājām stiepās bezgalīgi garš žogs. Visapkārt — neviena cilvēka.

Kurp un kādēļ viņa gāja, tas nebija zināms. Vienkārši soļoja pa ceļu gar žogu — un viss. No pretējās puses tuvojās automašīna. Bet tā brauca pa akmeņiem klātu ceļu. Savādi. Ceļš, pa kuru nupat gāja Kumiko, taču bija pavisam gluds. Tiklīdz viņai prāta ienāca doma, ka tā var pārplīst riepa, atskanēja spēcīgs plaukšķis.

Bet plaukšķis skanēja ne vairs sapni, bet īstenībā. Kumiko atvēra acis. Istabā bija tiunšs.

Bieži mēdz būt tā, ka cilvēks, atmodies no cieša miega, pirmajā brīdī nespēj apjēgt, kur beidzas sapņu valstība un kur sākas reālā pasaule. Tas pats notika arī ar Kumiko — viņa nevarēja saprast, vai mašīna tiešām redzēta sapni. Un tas plaukšķis, tik līdzīgs plīstošas riepas skaņai. Vai tas ari bija sapni?

Kumiko ieklausījās. Viņa nekādi nespēja tikt vaļā no iespaida, ka troksnis dzirdēts reālajā dzīvē. Un tomēr tas laikam būs bijis sapni, jo apkārt valdīja pilnīgs klusums.

Kumiko izbāza roku no segas un iededza stāvlampu. Visas lietas bija savās vielās. Gan grāmata pie pagalvja, gan krēsls, ko viņa pirms gulētiešanas pastūma tālāk no gultas.

Meitene paskatījās pulkstenī. Lai gan viņai likās, ka gulējusi diezgan ilgi, pulkstenis rādīja tikai desmit minūtes pāri diviem. Viņa pastiepa roku, lai nodzēstu gaismu, un tajā brīdī izdzirda dobju skaņu, it kā zemē būtu nokritis kāds smagums. Tad atkal iestājās klusums. Vēlāk viņai likās savādi, ka dzirdējusi šo skaņu, jo viņas istaba atradās trešajā stāva, bet logs bija cieši aizvērts, turklāt aizklāts ar biezu aizkaru.

Kumiko nolēma, ka šajā viesnīcā ir nakts dežurants un tam acīmredzot kaut kas izkritis no rokām. Viņa nomierinājās un nodzēsa gaisinu. Bet nepagāja ne minūte, kad gaitenī atskanēja steidzīgi soļi un durvju klaudzieni.

Tad bija dzirdamas satrauktas balsis. Viņa nesaprata, par ko tika runāts, bet nojauta, ka kaut kas ir noticis.

Kumiko pārņēma savāds nemiers. Viņa saritinājās zem segas kamoliņā un vērīgi ieklausījās. Balsis skanēja arvien skaļāk. Pat biezie paklāji gaiteni nespēja noslāpēt soļu dipoņu.

Skaņu izolācija viesnīcā tiešām bija slikta. Kumiko skaidri dzirdēja, kā blakus istabā kāds izsauca pa telefonu administratoru. Pēc kāda laika pie blakus istabas durvīm pieklauvēja.

— Vai jums kas būtu vajadzīgs?

Kumiko pazina viesnīcas boja balsi. Tad skaļi jautāja kaimiņš:

— Kas tur noticis?

Atbilde nebija saprotama, jo bojs centās runāt pēc iespejas klusāk.

— Vai ārsts izsaukts?—kaimiņš vaicaja.

Šis jautājums vēl vairāk satrauca Kumiko. Laikam kāds nopietni saslimis, viņa nodomāja un tad pēkšņi atcerējas ska|o plaukšķi un dobjo troksni, kas atskanēja, krītot kaut kam smagam.

Kaimiņš un bojs sarunādamies aizgāja pa gaiteni.

Tiešām kaut kas bija noticis. Kumiko ieded/a stāvlampu, piecēlās no gultas un iebāza kājas čībās. Viņa nezināja, ko iesākt tālāk. Apsēdās krēslā, bet nemiers neizsīka.

Balsis un soļu dunoņa gaitenī pamazām attālinājās kāpņu virzienā. Kumiko piegāja pie durvīm, bet viņai nepietika drosmes atvērt tās un paraudzīties gaitenī.

Nē, slimnieka dē| tāda jezga nebūtu sacēlusies. Laikam noticis kaut kas nopietnāks, viņa gudroja. Tas, kas viņai bija licies kā plīstošas riepas plaukšķis, varēja būt pistoles šāviens. Pēc tāda minējuma Kumiko gandrīz pamira sirds.

Drīz atvērās arī pretējās istabas durvis, un kāds aizsteidzās uz kāpņu pusi. Kumiko veikli nometa pidžamu un uzvilka kostīmu.

Kad viņa vēl bija pavisam maziņa, viņu mājas tuvumā bija izcēlies ugunsgrēks. Māte izcēla viņu no gultas pavisam samiegojušos un katram gadījumam lika apģērbties. Viņa atcerējās, kā toreiz bija trīcējusi aiz bailēm. Un arī tagad ar viņu notika kaut kas tamlīdzīgs.

Iziet gaitenī bija bail, taču varēja piezvanīt un noskaidrot, kas noticis. Viņa pacēla telefona klausuli. Biežie signāli liecinaja, ka komutators aizņemts — laikam bija arī citi ziņkārīgie.

Kumiko sadūšojusies pagrieza atslēgu un nedaudz pavēra durvis uz gaileni. Atkal skaidri varēja saklausīt cilvēku balsis. Tās skanēja no lifta un kāpņu puses. Kumiko istaba bija trešā no lifta. Šāds attālums, protams, nebija šķērslis, kas spētu noslāpēt trokšņus kāpņu telpā. Kāds aši skrēja uz ceturto stāvu. Gaitenī dega visas spuldzes. Kumiko izbāza galvu pa durvīm. Vairāki viesnīcas iemītnieki, uzmetuši uz pleciem viesnīcas halātus, devās uz kāpņu pusi. Kumiko gāja viņiem līdzi.

Uzkāpusi ceturtajā stāvā, viņa piebiedrojās cilvēku bariņam, kas drūzmējās pie četrsimt piektās istabas durvīm.

Šāvienu bija dzirdējuši daudzi. Raugoties uz šīs istabas durvīm, visi klusi sačukstējās.

— Vai varat iedomāties, šāviens norībēja tik spēcīgi, ka es nobijos.

— Bet vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija pistoles šāviens?

— Par to nav ne mazāko šaubu.

— Vai tiešām notikusi slepkavība? Kur palicis noziedznieks?

Sapulcējušos cilvēku sejas pauda gan satraukumu, gan ziņkārību.

Četrsimt pieklās istabas durvis bija cieši aizvērtas. No turienes nebija dzirdama ne skaņa, un šis aizdomīgais klusums izraisīja klātesošos nomācošu jutoņu.

Gandrīz visi ceturtā stāva iedzīvotāji bija iznākuši gaitenī un sabozušies stāvēja pie savu istabu durvīm. Pa četrsimt ceturtās istabas pavērtajām durvīm bailīgi skatījās sieviete, bet četrsimt sestās istabas durvis bija cieši aizvērtas, un pa tām neviens neiznāca.

Pēkšņi atvērās četrsimt piektās istabas durvis, un gaitenī parādījās bojs ar mazgājamo trauku rokās. Visu acis pievērsās šim traukam, un pūlis vienbalsīgi ievaidējās.

Traukā bija asinis. Tas liecināja, ka noticis patiešām kaut kas nopietns.

— Paskaidrojiet taču — kas tā par jezgu?—viesnīcas iemītnieki pieprasīja, ielenkuši boju.

— Esiet lik laipni. Jaujiet iet!—lūdzās bojs.

— Vai tika šauts uz cilvēku?

Bojs klusēdams pamāja.

— Vai viņš nogalināts?

Ziņkārīgo ielenktais bojs nespēja paspert ne soli.

— Lū . . . ļoti lūdzu, neceliet troksni!— bojs stostīdamies lūdza.

— Paklau, pilis! Necenties mūs mierināt, bet labāk pastāsti, kas noticis. Saproti, ka jebkurš uztrauksies, ja viesnīcā, kurā viņš apmeties, nakts laikā sāks šaudīties ar pistolēm. Kur palicis noziedznieks?

— Bet es tomēr lūdzu neuztraukties. Šāvējs nozudis.

— Aizbēdzis?

— Jā.

— Tu viņu redzēji?

— Nē.

Uzzinājuši, ka noziedznieks nav viesnīcā, visi pamazām nomierinājās.

— Kā jūtas cietušais? Nomiris?

— Nē, pašlaik vēl^elpo.

— Kas ir cietušais — vīrietis vai sieviete?

— Vīrietis.

— No kurienes viņš atbraucis?

— No Tokijas,— bojs nepacietīgi atbildēja un vēlreiz mēģināja izkļūt 110 ielenkuma.

— Esiet tik mīļi, palaidiet mani!—viņš izmisīgi lūdzās, aizlicis sev priekšā mazgājamo trauku.

Ieraudzījuši asinis, ļaudis pašķirās, un bojs beidzot varēja doties lejup pa kāpnēm. Viņam pretī steidzās vēl divi boji un viesnīcas darbinieks melna uzvalkā.

— Atļausiet, atļausiet!— viņš atkārtoja, iedams uz četrsimt piekto numuru.

Visi trīs, iegājuši istabā, cieši aizvēra durvis. Pēc brīža kalpotājs iznāca ārā. Viņam bija nosvīdusi piere, bet pirms tam glīti sasukātie mati izspūruši.

— Pasakiet, kas viņam noticis!— kalpotājam virsū metās sanākušais pūlis.

— Lūdzu, klusāk! Ir taču vēla nakts. Esiet tik laipni un atgriezieties savas istabās,— viņš uzrunāja ziņkārigo baru, slaukot sviedrus no nobālušās sejas.

— Mēs prasām paskaidrojumus,— uzstājās kāds sašutis vīrietis.— Tas nav nekāds joks, ja nakts laika viesnīcā laiž darbā pistoles, un tādēļ mūsu satraukums ir pilnīgi dabisks.

— Kāds ievainoja četrsimt piektās istabas viesi. Šauts no ārpuses caur logu. Noziedznieks nozudis.

— Un kur tad policija?

— Drīz būs klāt. Mēs nekavējoties paziņojām pa telefonu.

— Ka jūtas cietušais? Vai ievainojums nav nāvīgs?

— Domāju, ka ne. Viņam jau sniegta pirmā palīdzība.

— Kāpēc uz viņu šāva?

— Tas vēl nav zināms.

— Paklausieties,— pie darbinieka griezās uzstājīgais vīrietis,

— kā sauc cietušo? Varbut es viņu pazīstu?

— Josiokas kungs. Tā viņš piereģistrējies viesu grāmatā.

Kumiko sejas izteiksme pārmainījās.

Josioka! Ar šo uzvārdu viesnīcā slēpās Murao! To viņa bija noskaidrojusi pie administratora. Viņa ļoti skaidri atkal redzēja Murao un viņam blakus viesnīcas boju, kas nesa koferi ar aviosabiedrības birku.

— Diemžēl neko vairāk es jums pateikt nevaru. Ļoti lūdzu visus ievērot klusumu. Blakus numurā dzīvo viesi no Francijas. Nav ērti traucēt viņu mieru,— kalpotājs teica.

Kumiko tikko neiekliedzās aiz pārsteiguma: tātad četrsimt sestā numura istabā, kuras durvis visu laiku palika cieši aizvērtas, apmetusies tā pati dāma, ar kuru viņa iepazinās Sūnu templi.

Beidzot visi sāka izklīst. Kumiko, galīgi apmulsusi, gāja atpakaļ uz savu istabu. Šajā brīdi atskanēja sirēnas — bija atbraukusi policija un ātrās palīdzības mašīna.

Tātad šāva uz Murao. Kāpēc? Kumiko juta, ka viņai trīc ceļi.

Pidžamā tērpies gara auguma vīrietis, kas gāja viņai pa priekšu, apstājās pie istabas, kas atradās līdzās viņējai, un atslēdza durvis. Kumiko uzmeta viņam skatienu un sastinga. Gaiteņa blāvajā gaismā viņa pazina jau agrāk redzēto Taki kunga profilu.

Cietušais bija novietots gulta. Jauns ārsts, ieradies ar alras palīdzības mašīnu un rūpīgi apskatījis brūci, pagriezās pret policijas inspektoru, kas stāvēja viņam aiz muguras, un īsi ziņoja:

— Cauršaula lodes brūce virs labās lāpstiņas.

Inspektors pamāja un jautāja:

— Vai dzīvība apdraudēta?

— Domāju, ka viss būs kartībā.

Cietušais gulēja aizvērtam acīm un klusi vaidēja. Tekošās asinis bija nokrāsojušas palagu tumši sarkanā krasā. Inspektors pamanīja asinis arī vel citā vietā — tās bija pilējušas uz krēsla, kas stāvēja gandrīz paša istabas vidu.

Viens no policistiem pētīja lodes caururbto loga stiklu.

— Ārsts saka, ka brūce nav nāvējoša. Turieties!— inspektors uzmundrināja cietušo, raugoties viņa bālaja sejā.— Jūsu uzvārds?

— Josioka,— atvēris acis un uzmetis skatienu inspektoram, cietušais atbildēja vārgā balsi.

— Vārds?

— Masao.

Policists pasniedza inspektoram lapiņu ar izrakstu no viesu reģistrācijas grāmatas.

— Tātad Josioka Masao. Dzīvesvieta — Tokija, Minato rajons, Sibas kvartāls, Nihonenoki 2 — 4. Vai pareizi?

Sašautais piekrītoši pamāja.

— Sīkāk aprunāsimies vēlāk slimnīcā.

— Vai tad obligāti jabrauc uz slimnīcu?—ievainotais vaicāja.

Policijas inspektors pasmīnēja. Cik vieglprātīgi cilvēks izturas

pret savu veselību! «Laikam nevajadzēja viņam teikt, ka brūce nav nāvējoša,» viņš nodomāja.

— Brūce nav bīstama, tomēr nopietna, un, kamēr tā nebūs sadzijusi, nav ko domāt par atgriešanos mājās.

— Pirmā palīdzība man jau sniegta.Vai tad nevar ievietot mani Tokijas slimnīcā? Ar lidmašīnu tikai trīs stundu lidojums,— pārvarot sāpes, sašautais iebilda.

— Tas nav iespējams.

Cietušais mēģināja atkal iebilst, bet tad cieši sakoda zobus un klusēja.

— Kur jūs atradāties, kad jums trāpīja lode?— inspektors prašņāja.

Ievainotais ar zodu norādīja uz krēslu.

— Jūs sēdējāt ar muguru pret logu?

— Jā.

— Šāva ar pistoli caur logu. Jums blakus bijusi stāvlampa. Jūs kaut ko lasījāt?

— Jā, avīzi.

— Vai pirms šāviena nedzirdējāt kādu skaņu?

Vīrietis noraidoši pakratīja galvu.

— Vai jums ir kādas aizdomas, kas varētu būt noziedznieks?

Cietušais labu brīdi klusi gulēja aizvērtām acīm.

— Nē,— viņš beidzot izdvesa, atvēris acis.

— Uzbrukums nav izdarīts laupīšanas nolūkā. Noziedznieks acīmredzot gribējis jūs nogalināt. Lūdzu neko no manis neslēpt. Vai jūs turat kādu aizdomās?

— Nē, itin nevienu.

Pie inspektora piegāja policists, kas pārmeklēja istabu, un pasniedza lodi.

— Iestrēgusi sienas apakšējā daļā tieši pretī logam. Lūk, šeit,— viņš paskaidroja.

Inspektors domās it kā novilka līniju no cauruma loga rūtī līdz krēslam, uz kura bija sēdējis ievainotais, un tālāk līdz sienai, kurā tika atrasta lode. Līnija veidojās taisna. Tātad, caururbusi cietušā plecu virs lāpstiņas, lode ietriekusies sienā.

Inspektors atkal pagriezās uz gultas pusi.

— Jūsu nodarbošanās? Reģistrācijas grāmatā norādīts, ka jūs strādājat tirdzniecības firmā. Kādā tieši?

— Man ir savs uzņēmums.

— Kā sauc jūsu uzņēmumu?

— Es nodarbojos ar ārējo tirdzniecību.

— Bet es jautāju, kā sauc jūsu uzņēmumu.

—«Josioka Sjokai».

— Kur tas atrodas?

— Kantoris ir tajā pašā mājā, kur es dzīvoju.

— Skaidrs. Jums ir ģimene?

Vīrietis novaikstījās. Laikam atkal mocīja kārtējā sāpju lēkme.

— .Sieva un divi bērni.

— Jūsu kundzes vārds?

— Itoko.

— Vai viņa zina, ka jūs esat apmeties šajā viesnīcā?

— Nē,— cietušais pakratīja galvu.— Viņai zināms tikai tas, ka esmu izbraucis darīšanās uz Kioto, bet es neteicu, kādā viesnīcā dzīvošu.

— Es varu sazināties ar Tokiju un paziņot jūsu dzīvesbiedrei par nolikušo.

— Lūdzu jūs ... nedariet to,— cietušais teica mazliet paceltā balsī.

— Kāpēc? Jūs taču esat nopietni ievainots.

— Nesakiet viņai nekā!

Inspektors pētoši palūkojās uz cietušo. Savādi! Uz slimnīcu braukt atsakās, ziņot sievai par notikušo nevēlas. Laikam ir nopietni iemesli. Iespējams, ka noziedznieku viņš tomēr pazīst, likai kāda iemesla dēļ atsakas nosaukt ļaundara vārdu.

— Tūlīt jūs aizvedīs uz slimnīcu,— inspektors paziņoja.

Josioka klusi pamāja. Viņš laikam bija sapratis, ka tālāka

(ieiešanās ir veltīga. Viņu saudzīgi novietoja uz nestuvēm un aiznesa uz mašīnu. Pa to laiku policisti steidzīgi sastādīja protokolu un apskatīja notikuma vietu — ar kritu apvilka asins pēdas, dažādos rakursos nofotografēja istabu, izmērīja attālumu no loga līdz krēslam, uz kura bija sēdējis cietušais, un tālāk līdz sienai, kur atrada iestrēgušo lodi.

Speciālo uzdevumu grupa, apbruņojusies ar kabatas baterijām, saka pētīt pēdas zem viesnīcas logiem, lai noskaidrotu, kādā virzienā aizbēdzis noziedznieks. Kāds grupas dalībnieks piegāja pie inspektora un, rādot viņam steigā uzzīmēto shēmu, sniedza paskaidrojumu.

— Noziedznieks pielavījies 110 viesnīcas aizmugures,— viņš teica, rādot ar pirkstu uz shēmas augšējo daļu.— Viesnīca izvietota uz paaugstinājuma. Tās mugurpuse piekļaujas kalnam, un tur nav nekada nožogojuma. Noziedznieks varēja, nevienam nemanot, piekļūt pie viesnīcas pa blakus ēkas pakapjveida jumtu. Tomēr rāpša-nas līdz četrsimt piektās istabas logam prasa lielu izveicību. Apmēram metru zem loga atrodas blakus ēkas jumta dzega, bet tā ir tik šaura, ka noturēties uz tās var tikai labi trenēts cilvēks. Tas vēlreiz apliecina, ka noziedzniekam, kas izvēlējies lik .sarežģītu un bīstamu ceļu, bijis likai viens mērķis — nogalināt Josioku. Spriežot pēc cauruma loga rūtī, šauls no ļoli tuvas distances. Visticamāk — no blakus ēkas jumta dzegas. Tūlīt pēc šāviena noziedznieks pa dzegu aizlāpies lulz blakus mājas pakapjveida jumtam, nolēcis no tā zemē un aizbēdzis laikam pa to pašu ceļu, pa kuru ieradies.

— Vai tiešām neviens nekā nav dzirdējis? Nav taču iespējams uzrāpties augšā untturklāt vēl noiet pa dzegu bez mazākā trokšņa,— inspektors šaubījās.

Viņš izsauca viesnīcas nakts dežurantu.

— Kas dzīvo blakus numurā?

Blakus atradās četrsimt sestais numurs. Tieši zem tā sākās jumta dzega, pa kuru pie loga bija pielavījies šāvējs.

— Četrsimt sestajā apmetušies ārzemnieki,— bojs atbildēja.

— Hin, ārzemnieki?

— Jā, franči, vīrs un sieva.

Inspektors saminstinājās. Japāni viņš uzmodinātu nakts vidū, bet izprašņāt tik vēlā stundā ārzemniekus neuzdrošinājās.

— Cik ilgi viņi vēl dzīvos viesnīcā?— inspektors vaicāja, acīmredzot domādams aprunāties ar viesiem nākamajā dienā.

— Rītvakar braukšot prom.

— Japāniski viņi, protams, nerunā?

— Nē. Bet viņiem ir tulks.

— Savs tulks? Lūk, ka!

— Viņš gan nedzīvo viesnīcā, bet katru dienu pavada viņus ekskursijās. Ierodas ik rītu un pavada kopā ar viņiem visu dienu.

— Tātad viņš atnāks arī rīt?

— Ceram viņu redzēt.

— Un kas dzīvo otra pusē, četrsimt ceturtajā?

— Viena pati sieviete.

— Japāniete?

— Jā.

Inspektors palūkojās pulkstenī. Bija jau gandrīz trīs no rīta. Ne visai ērti šadā laika traucēt vientuļas sievietes mieru.

— Vai cietušais Josiokas kungs ieradās jūsu viesnīcā tikai vakar?

— Jā, tikai vakar.

— Vai istaba bija pasūtīta iepriekš?

— Pirms divām dienām tika pieteikta pa telefonu no Tokijas.

— Pirms divām dienām?— inspektors izbrīnījies pārjautāja.

Josioka nupat apgalvoja, ka viņa ģimenei nav zināms, kurā

viesnīcā viņš apmeties. Tatad, izbraucot no Tokijas, viņš it kā nebūtu zinājis, kur paliks. Bet, ja istaba jau iepriekš pasūtīta, tad viņam to vajadzēja zināt . . .

Inspektoram radas šaubas par cietušā liecību pareizību.

— Vajadzēs jau šodien aizbraukt uz slimnīcu un sīkāk iztaujāt šo Josioku,— inspektors nobubinaja.

Notikuma vietas apsekošana tuvojās beigām, kad pie inspektora pienāca eksperts un ziņoja:

— Diemžēl mums vēl nav izdevies dabūt pirkstu nospiedumus, lai gan nokaisījām ar speciālu pulveri visu loga ārpusi un ari blakus mājas jumta dzegu. Šo operāciju vajadzēs atkarlot rīt. Pašreiz pārāk tumšs.

Cits policists atvēra drēbju skapi. Tur karājās cietušā mētelis un uzvalks.

— Aizvediet drēbes uz slimnīcu!— inspektors deva rīkojumu. Policists sāka rūpīgi salocīt uzvalku.

— Pagaidiet!— inspektors viņu partrauca, ieraudzījis pie žaketes oderes piešūtu zīmi.

Uz tas bija skaidri izšūts uzvārds — Murao.

Inspektors ilgi nenovērsa acis no šīs zīmes.

— Paklausies,— viņš griezās pie vecāka boja,— vai šis cilvēks reģistrējies pie jums kā Josioka?

— Jā, tieši tā.

Inspektors atdeva žaketi policistam.

— Vai viņš agrāk nekad nav apmeties jūsu viesnīcā?

— Laikam ne.

— Varbūt viņš kādam zvanīja no šejienes vai kāds zvanīja viņam uz viesnīcu?

— Nekā nevaru pateikt, kamēr nenoskaidrošu.

— Noskaidrojiet! Pie jums taču var uzzināt, vai viņš kādam ir zvanījis?

— Jā, pie mums ir maksas sarunas, tādēļ obligāti tiek reģistrēts katrs telefona numurs, ar kuru pieteikta saruna.

— Tās ir viņa mantas?— inspektors jautāja, rādot uz koferi, kas bija novietots blakus drēbju skapim.— Es gribētu tavā klātbūtnē apskatīt viņa uzvalku.

— Ludzu,— vecākais bojs paklausīgi atbildēja.

Inspektors iebāza roku žaketes kabatā un izvilka no tās mazu maciņu ar vizītkartēm. Viņš paņēma vienu, uzmanīgi aplūkoja un atlika atpaka|.

— Koferi un apģērbu akurāti nogādājiet slimnīcā!— viņš pavēlēja policistam.

Policisti izgāja no istabas un devās lejup pa kāpnēm. Ari visi ziņkārīgie viesnīcas iemītnieki pa to laiku bija atgriezušies savās istabās.

Nakls dežurants, izsaucis boju brigādi, lika sakopt cietušā istabu — iztīrīt no paklaja asins traipus, no jauna uzklāt gultu, izslaucīt grīdu. Vārdu sakot, darīt visu, lai nepaliktu nekādu notikuma pēdu.

— Un bez trokšņa, jo blakus istabās visi guļ,— viņš stingri nobrīdināja.

Pēkšņi ieradās viesnīcas pidžamā tērpies pavecs gara auguma vīrietis.

— Tad nu gan bija jandāliņš!—viņš familiāri uzrunāja dežurantu.

Tas sabozās. Viņš nevēlējās, lai viesnīcas iemītnieki redzētu notikuma vietu. Pie» tam viņam jau sen bija apnicis atbildēt uz visvisādiem ziņkārīgo jautājumiem. Bet ienācējs netaisījās iet prom.

— Kā jūtas cietušais?— viņš jautāja.

— Viņa dzīvībai laikam briesmas nedraud,— dežurants negribīgi paskaidroja.

— Nu tad viss kārtībā. Šeit acīmredzot jau bijusi policija. Vai par noziedznieku kaut kas ir noskaidrots?

— Vēl nav,— dežurants atturīgi atbildēja, nezinādams, kā pēc iespējas ātrāk likt va)ā no šā uzbāzīgā cilvēka.

— Ja nemaldos, cietušā uzvārds ir Josioka? Vai ģimenei paziņots par notikušo?

Viesis bija pārāk ziņkārīgs, bet dežurants, kā jau viesnīcas darbinieks, nedrīkstēja būt nelaipns.

— Viņš lūdza neko neziņot ģimenei.

— Nu tad laikam viņam ir svarīgs iemesls,— atnācējs nomurmināja. Un šis inurminātājs nebija neviens cits kā Taki Rjosejs — bijušais Asociācijas kultūras sakariem ar ārvalstīm pastāvīgais valdes loceklis.

Dziļās rievas viņa pierē liecināja nevis par ziņkārību, bet gan par nopietnu satraukumu, ko viņā izraisījis šis nakts notikums.

— Klausieties,— viņš alkal uzrunāja dežurantu.— Cietušais ieradās viesnīcā iepriekšējā vakarā, vai ne?

— Jā.

— Vai viņš bija izgājis ārā 110 istabas?

Dežurantam bija pilnīgas tiesības neatbildēt uz šo jautājumu, bet padzīvojušā kunga stāja likās tik cienīga, ka dežurants, apvaldījis īgnumu, tomēr atbildēja:

— Domāju, ka viņš nav nekur gājis.

— Vai viņu kads apmeklēja?

Kāds no bojiem, kam bija uzdots sakārtot istabu, bez dežuranta atļaujas iejaucās sarunā:

— Viesi pie viņa nav bijuši.

Dežurants uzmeta bojām neapmierinātu skatienu, un las tūlīt apklusa.

— Lūk, kā?— Taki norūca, vērojot, kā boji veic savu darbu.

— Varbūt kāds zvanīja viņam uz viesnīcu?

Tieši tādus pašus jautājumus pirms brīža bija uzdevis policijas inspektors.

— Grūti pateikt, to vajag noskaidrot.

— Būs jāpajautā telefonistei, bet atliksim to līdz rītam,— Taki teica it kā pats sev.

Dežurants ar nepatiku raudzījās uzmācīgajā atnācējā, likdams manīt, ka viņš traucē strādāt. Bet nelūgtais viesis neņēma lo vērā, ietiepīgi stavēja istabas vidū un kaut ko gudroja.

— Vai blakus istabās dzīvojošie zina par notikušo?— viņš nerimās.

— Man grūti atbildēt uz šo jautājumu. Tagad taču nakts un nav iespējas viņus izprašņāt,— dežurants teica, vairs neslēpjot īgnumu.

— Savādi. Bija taču tāds troksnis. Pat es pamodos, bet mana istaba atrodas trešajā stāva. Neticami, ka blakus neviens nekā nav dzirdējis. Varbūt kāds sūdzējās par troksni?

— Nē, neviens nav sūdzējies.

— Blakus laikam apmetušies vīrs un sieva no Francijas?—Taki jautāja, radot ar zodu uz sienu.

— Ja.— Dežurants izbrīnījās. Kas par cilvēku! Visu viņš zina.

— Vai viņi patiešām neiznāca no savas istabas?

— Nē, neiznāca.

Kumiko pamodās ap pusseptiņiem. Pa šauru spraugu starp aizkariem istabā iezagās vāja gaisma.

Atgriezusies naktī savā numurā, viņa apgūlās un tūlīt aizmiga. Bet miegs bija trausls, un viņa dzirdēja pat to, kā viņas kaimiņš, izejot no savas istabas, aizcirta durvis. Kumiko jau vakar bija pievērsusi viņam uzmanību. Vai tiešām tas ir Taki? Bet kāpēc gan viņš nevarētu apmesties šajā viesnīcā?

Nu jau ir pārāk daudz dažādu sagadīšanos. Un turklāt Taki kungs apmeties blakus viņas istabai.

Kas lika Taki atkal iziet no istabas nakts laikā, kad visi ziņkārīgie jau bija nomierinājušies un izklīduši pa savām istabām? Kumiko brīnījās, tomēr nonāca pie secinājuma, ka nekā sevišķi dīvaina viņa rīcībā nav. Ja cietušais ir nevis Josioka, bet Murao, viņam varēja būt īpašas attiecības ar Taki. Iespējams, tieši tādē| Taki tā uztraucās, ka nespēja nosēdēt savā istabā.

Taki izturēšanās vēlreiz pārliecināja Kumiko, ka zem Josiokas uzvārda slēpjas Murao. Turklāt Murao zināja, ka viņu izseko, tādēļ arī viesnīcā pierakstījās ar citu uzvārdu.

Kumiko ieklausījās. Blakus istabā bija klusu. Viņa atbīdīja sāņus aizkaru un līdz galam atvēra logu. Istabu piepildīja vēss gaiss.

Kioto vēl tinās rīta miglā. Tikai vietumis neskaidri vidēja tempļu tumšie jumti. Ielas bija tukšas — nedz gājēju, nedz automašīnu, nedz tramvaju. Notikums viesnīcā nekādi nesaskanēja ar mierīgo, gleznai līdzīgo ainavu, no kuras Kumiko ilgi nevarēja novērst acis.

Viņa iedomājās, ka uzmundrināšanai derētu tasīte kafijas, bet atcerējās, ka vēl ir pārāk agrs — viesnīcas restorāns vēra durvis tikai astoņos.

Kumiko pacēla pa durvju apakšu iebāzto avīzi un ātri pārlasīja to. Nekādi ārkārtēji notikumi nebija minēti. No politisko un sabiedrisko ziņu ailēm dvesa tāds pats miers ka no ainavas aiz loga.

Iezvanījās telefons. Aiz pārsteiguma Kumiko sarāvās, kā elektriskās strāvas sitienu saņēmusi. Kam ienācis prātā zvanīt tik agrā rīta?

Telefons turpināja zvanīt. Kumiko, domājot par vēl guļošajiem kaimiņiem, pacēla klausuli.

— Hallo, hallo,— atskanēja ta pati mazliet aizsmakusi balss, kuru viņa jau bija dzirdējusi iepriekšējā vakarā.

— Klausos,— Kumiko teica.

— Hallo, hallo!

— Es klausos,— Kumiko atbildēja skaļāk.

Klausulē alkal iestājās klusums. Pēc brīža tā tika nolikta. Viss atkārtojās tāpat kā iepriekšēja vakarā. Vienīgā atšķirība, ka tagad istaba bija spilgtas rīta saules pielieta. Bet arī šoreiz telefona zvans izraisīja Kumiko nepatīkamu sajutu — nevar taču cilvēks kļūdīties trīs reizes pēc kārtas.

Pagājušās nakts notikumi bija nogurdinājuši Kiuniko. Gribējās iziet āra paelpot svaigu gaisu. Viņa izgāja no istabas un rūpīgi aizslēdza durvis.

— I.abnt,— pie viesnīcas ārdurvīm viņu sveica bojs, drebinādamies rīta vēsumā.

Kumiko rimti soļoja pa ielu gar tramvaja sliedēm. Tik agrā rīta gājēju bija vēl ļoti maz. Garām pabrauca kravas n^ašina ar dārzeņiem. Tas viņai atgādināja mājas. Māte tagad laikam jau sākusi gatavot brokastis.

Pastaigājusies apmēram pusstundu, Kumiko atgriezās viesnīcā, kas vel mierīgi snauda kalna nogāzē. Grūti bija iedomāties, ka iepriekšējā nakti lajā risinājušies traģiski nolikumi.

Kad Kumiko bija pienākusi jau pavisam tuvu viesnīcai, no tās aizbrauca grezna ārzemju markas automašīna. To pavadīja vairāki viesnīcas darbinieki. Limuzīns brauca garam Kumiko, un viņa paspēja ieraudzīt lajā to pašu blondo francūzieti, kuru bija satikusi Sunu templī. Mašīna uzņēma ātrumu, un ārzemniece laikam nepamanīja Kumiko. Mašīnas logā pavīdēja viņas sinnā vīra austrumnieciska seja. Ak, cik tā bija saspringta toreiz, kad viņš sēdēja uz terases grīdas un vērīgi aplūkoja Nandzendzi tempļa dārza dižakmeņus!

Kumiko bija pārsteigta, ka ārzemnieki aizbrauca tik agri.

Iespējams, ka tā jau iepriekš bija nodomāts, bet meitene nezin kāpēc viņu aizbraukšanu saistīja ar iepriekšējās nakts notikumiem. Viņi taču atradās blakus numurā, un visa tā jezga, bez šaubām, atstaja uz viņiem, svešā zemē iebraukušiem ārzemniekiem, ļoti nepatīkamu iespaidu. Laikam tieši šie notikumi lika viņiem mainīt savas nodomus un pec iespējas ātrāk izvākties 110 šis viesnīcas.

Atgriezusies savā numurā, Kumiko pasūtīja auzu pārslu biezputru. Bet ēst negribējās, (in ēdiens tā ari palika tikpat kā neaiztikts. «Laiks arī man doties mājup,» viņa nosprieda, pieprasīja rēķinu un sāka posties ceļam.

Kumiko domās kavējās pie Murao. Šis šāviens naktī, viņa apmešanās viesnīcā ar svešu uzvārdu — tas viss likās tik savādi, gandrīz vai draudoši. Sevišķi tādēļ, ka šajā notikumā iejaukts viņai pazīstams cilvēks. Un tikai doma, ka Murao slēpis savu īsto uzvārdu kāda nopietna iemesla dēļ, lika viņai atteikties no vēlēšanās doties uz slimnīcu, lai izteiktu viņam savu līdzjūtību.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca bojs baltā tērpā, turot rokās sudraba paplāti ar rēķinu.

— Jums visiem bija grūta nakts, vai ne?— Kumiko teica.

— Piedodiet par jums sagadāto traucējumu,— bojs samulsis klusi atbildēja un zemu paklanījās.

— Jā, visādi gadās. Vai nezināt, kā jūtas cietušais?

— Naktī viņu aizveda uz slimnīcu. Runā, ka drīz būšot vesels.

— Yas ir labi. — Kumiko atviegloti nopūtās. — Vai jus neatceraties viņa uzvārdu?

— Josiokas kungs.

— Vai noziedznieks ir notverts?

— Vēl nav. Bet viņu turpinot meklēt.

— Uz viņu esot šauts caur logu?

— Jā. Policija uzskata, ka noziedznieks atradies uz blakus mājas jumta. Domā pat, it kā viņš neesot bijis viens.

— Ak tā gan? Nav bijis viens?

— Pēc pēdām spriežot, noziedznieki bijuši vismaz divi.

Šis bojs laikam pats interesējās par izmeklēšanas norisi, tādēļ tik labprāt atbildēja uz visiem Kumiko jautājumiem.

— Bet vai kundze zina, ka policija izdarījusi dīvainu atklājumu,— viņš noslēpumaini čukstēja.

— Kas tas par atklājumu?

— Zem loga atrasta sarullēta papīra lapiņa. To laikam viņi gribējuši iebāzt pa lodes izsisto caurumu loga rūtī, bet steigā nosvieduši zemē. Tādas vismaz ir policijas domas.

— Un kas uz tās lapiņas bija rakstīts?

— Tikai viens vārds: NODEVĒJS.

— Nodevējs?— Kumiko aizrāvās elpa. Kāpēc Murao kungs nosaukts par nodevēju?

— Ja. Bet policija tomēr neesot pārliecināta, ka to papīriņu nosviedis tieši noziedznieks.

Līdz ar to saruna beidzās. Kumiko nolika uz paplātes uzrādīto naudas summu un sekoja bojām, kas paņēma viņas koferi.

Apstājusies durvīs, viņa velreiz pārskatīja istabu, lai pārliecinātos, vai nav kaut ko atstājusi. Viņas skatiens apstājās pie telefona aparāta. »

Viesnīcā pavadītajā laika viņai trīs reizes bija zvanījis nepazīstams cilvēks un mazliet aizsmakušā balsī vienmēr atkārtojis «hallo, hallo», bet pēc tam nolicis klausuli. Kumiko nespēja saprast, vai zvanīts ar nolūku tieši viņai vai arī tā bijusi pārskatīšanās.

Iznākusi no sava numura, Kumiko pamanīja, ka blakus durvis ir atvērtas un istabā ar putekļu sūcēju darbojas kalpone priekšautā. Kumiko ieskatījās istabā. Uzkopšanu parasti izdara iemītnieku prombūtnē. Tātad Taki līdzīgais cilvēks patlaban nevarēja but istabā. Laikam būs aizgājis uz restorānu brokastīs. Ieraudzījusi durvīs stāvošo Kumiko, kalpone uzmeta viņai vaicājošu skatienu.

— Sakiei, lūdzu,— Kumiko uzrunāja viņu,— kur pašlaik ir kungs, kas dzīvo šajā istabā?

— Aizbraucis 110 viesnīcas.

— Pa kuru laiku?— Kumiko izbrīnījās.

— Apmēram pirms stundas.

Pirms stundas Kumiko pastaigājās pa pilsētu. Viņai ne prātā nenāca, ka Taki varētu aizbraukt tik agrā rītā.

— Piedodiet, vai jūs neatceraties viņa uzvārdu? Viņš ļoti līdzīgs kādam manam paziņam.

— Ja es nemaldos, viņš teica, ka viņu saucot Ivavada.

— Kavadas kungs?— Kumiko atkartoja.

Nepazīstamais uzvārds tomēr neradīja šaubas, ka viņa redzējusi tieši Taki un nevienu citu. Meitene nolēma, ka arī viņš, tāpat ka Murao, pierakstījies viesnīcā ar svešu uzvārdu.

Bet kas gan lika abiem apmesties šajā viesnīcā ar svešiem uzvārdiem? Taki pagājušās nakts notikuma brīdī bija tik satraukts un tagad tādā steigā aizbraucis no viesnīcas? Jā, kāpēc?

17

Kad izmeklēšanas nodaļas vadītājs iegāja palātā, ievainotais gulēja gultā, pagriezis seju pret sienu. Viņa izskats pauda ne tik daudz fiziskas sāpes, kā apjukumu. Izmeklēšanas nodaļas vadītājam sekoja vecākais policijas inspektors un izmeklētājs.

Palāta bija gaiša, saule brīvi ieplūda istabā caur logu, apgaismojot gultu, kurā gulēja cietušais.

Medmāsa ienesa krēslus un novietoja tos pie slimnieka gultas.

— Nu, kā jūtamies?— vadītājs apjautājās. Viņš jau iepriekš bija ticies ar ārslu un pārliecinājies, ka saruna nekaitēs pacienta veselībai.

Segas mala atklāja cietušā pārsieto plecu, kas izskatījās nesamērīgi liels. Viņa retie mati bija sapinkojušies, un starp tiem varēja redzēt galvas ādu.

— Paldies par uzmanību,— viņš pateicās.

— Krietni dabūjāt ciest pagājušajā naktī . . .

Ievainotais pasmaidīja. Bet viņa acīs vēl arvien atspoguļojās satraukums, un acu zīlītes nemierīgi šaudījās.

Vecākais inspektors atbīdīja krēslu mazliet tālāk un, pasaucis medmāsu, kaut ko iečukstēja viņai ausī. Tā pamaja un izgāja no istabas, cieši aizverot durvis. Tas bija tas pats inspektors, kurš nakti ierādās viesnīcā ar policistu grupu.

— Galvenais ārsts teica, ka jusu veselības stāvoklis neesot bīstams un jūs drīz izveseļošoties,— izmeklēšanas nodaļas vadītājs iesāka sarunu.

— Piedodiet par jums sagādātajām liekajām pūlēm,— cietušais taisnojās.

— Jūs nosaucāt sevi par Josioku, bet mums ir zināms ari jūsu īstais uzvārds,— vadītājs saudzīgi teica un pasmaidīja.

Murao acīmredzot bija gaidījis šādu pavērsienu, tomēr nobāla un klusēja. Tad sarunā iesaistījās vecākais inspektors.

— Mēs pārbaudījām jūsu sniegtās ziņas, izdarot nelielu izmeklēšanu, un noskaidrojam, ka norādītajā vielā nekāds Josiokas kungs nedzīvo un tirdzniecības uzņēmums «Josioka Sjokai» vispār nepastāv. Jūsu žaketes kabatā mēs atradām vizītkartes . . .

Murao seja pārklājās sīkām sviedru lāsītēm, un viņš novērsa skatienu no runātāja.

— Kāpēc tajās ir uzvārds Murao?

Murao bija paredzējis šo jautājumu, tomēr, izdzirdīs savu uzvārdu, nespēja savaldīties. Viņa acu plakstiņi noraustījās.

— Vai jūsu brauciens uz Kioto saistīts ar privātdarījumiem?— izmeklēšanas noda|as vadītājs ļoti pieklājīgi jautāja, ņemot vērā svarīgo posteni, kādu Murao ieņēma Ārlietu ministrijā.

— Jā, tas bija privāts ceļojums,— Murao klusi piekrita.

— Es jau iepriekš ludzu piedošanu par nākamo jautājumu, bet notikušais liek man to uzdot: kads nolūks bija jūsu privatbraucie-nam? Ja nevēlaties, varat neatbildēt.

— Atļaujiet man neatbildēt uz šo jautājumu.

— Saprotu. Jūs apmetāties viesnīca ar svešu uzvārdu tādēļ, ka to prasīja jūsu brauciena mērķi?

— Būšu priecīgs, ja jūs izskaidrosiet manu rīcību tieši šādā veidā.

Vadītājs, paņēmis no vecākā inspektora izmeklēšanas materiālus, turpināja:

— Pēc šāviena noziedznieks acīmredzot aizbēdzis Čionin tempļa virzienā. Par to liecina viņa pēdu nospiedumi, kas aizveda mūs līdz pašai tempļa teritorijai.

Murao šis paskaidrojums nelikās svarīgs.

— Jūsu istabas sienā mēs atradām lodi. Tā ir ražota Amerika. Šauts tika ar koltu. Noziedznieks, izšāvis uz jums caur logu un ieraudzījis jūs nokrītam no krēsla, metās bēgt, jo bija pārliecināts, ka uzbrukums pilnīgi izdevies. Vai jums ir kādi pieņēmumi par ļaundara personību?

— Nav,— Murao steidzīgi atbildēja.

Lūk, kā! Noziegums nav izdarīts aplaupīšanas nolūkā. Pēc savas pieredzes varu teikt, ka šāda veida noziegumi ļoti bieži tiek izdarīti atriebības nolūkos. Tādēļ mēs nonācām pie slēdziena, ka jums pašam vislabāk būtu jāzina, kas un kādēļ gribēja jums

atriebties.

— Man nav nekādu pieņēmumu.

Atbilde bija tik strupa un noraidoša, ka izmeklēšanas nodaļas vadīiāju saērcināja.

— Es neprasu, lai jūs darītu man zināmus jūsu brauciena mērķus, bet man vajadzētu noskaidrot, vai jūs nedomājat, ka šis brauciens un atentāts pret jums ir savstarpēji saistīti — kaut vai netieši.

— Tie nav nekādā veidā saistīti.

Izmeklēšanas noda|as vadītājs un vecākais inspektors saskatījās. Viņi bija pārliecināti, ka Murao, tik kategoriski atteikdamies sniegt liecības, kaut ko slēpj no viņiem. Viņus mulsināja viens apstāklis. Iespējams, ka Murao kungs kā Ārlietu ministrijas nodaļas vadītājs izpildījis kādu slepenu uzdevumu, par kuru viņam nav tiesību runāt. Un, kaut gan viņš uzsvēra, ka braucienam bijis privāts raksturs, izmeklēšanas nodaļas vadītājam bija aizdomas, ka dienesta pienākums neļauj Murao dot nekādas liecības. Nav roti tādi gadījumi, kad cilvēks, kas ieņem oficiālu amatu, ir spiests slēpi patiesību.

— Murao kungs,— ļoti pieklājīgi pie viņa vērsās nodaļas vadītājs,— objektīvi runājot, šajā gadījumā pastrādāts noziegums. Uzbrukumam izmantota pistole. Tāpēc mūsu pienākumos ietilpst notikuma izmeklēšana, un, tiklīdz noziedznieks tiks atrasts, mēs viņu tūlīt apcietināsim. Cietušais esat jūs, Murao kungs. Un pilnīgi dabiski, ka pašreizējā izmeklēšanas stadijā, kad noziedznieks vēl nav atrasts, mēs esam spiesti noskaidrot nozieguma apstākļus pie paša cietušā. Lūk, kāpēc mēs griežamies pie jums pēc palīdzības — protams, jūsu iespēju robežās.

— Goda vārds, nezinu, ko lai saka.— Murao sašķobīja lūpas.

— Nav ne jausmas, kāpēc uz mani tika šauts. Un, lai cik ilgi jūs mani izprašņātu, es jums nevarēšu neka vairak pateikt. Pat tad, kad jūs jau būsiet apcietinajūši noziedznieku, nopratinājuši viņu, noskaidrojuši visus lietas patiesos apstākļus un paziņojuši tos man; es varēšu jums pateikt tikai divus vārdus: lūk, ka! Tikai tad ari es uzzināšu taisnību, kāpēc uz mani šāva. Lūk, tā tas ir.

Policistiem kļuva skaidrs, ka no Murao viņi neka neizdibinās. Nodaļas vadītājs smaidīdams atbildēja:

— Saprotu. Tādā gadījumā beigsim šo sarunu. Varbūt jums nepieciešams sazināties ar ministriju?

— Paldies, bet tādas vajadzības nav.

— Varbūt paziņot ģimenei?

— Loti lūdzu, neraizējieties! Nevajag neko ziņot manai sievai.— Pirmo reizi Murao sejā parādījās lūdzoša izteiksme.

— Jūs gribat teikt, ka brauciens uz Kioto ir jūsu personiska darīšana un, ja tas kļūs zināms atklātībā, jums draudēs lielas nepatikšanas?

Murao klusēja.

Pēc policistu aiziešanas, Murao, acis aizvēris, atpūtās vismaz divdesmit minūtes. Saules stari spīdēja viņam sejā, un medmāsa piegāja pie loga, lai nolaistu aizkaru, bet Murao aizturēja viņu. Viņam negribējās, lai izzūd ainava aiz loga.

Pagriezies pret logu, viņš raudzījās namu jumtos, pār kuriem tālumā pret debesīm sniedzās tempļa piecstāvu tornis. Viņa sejā nenodrebēja ne muskulītis, tomēr acīs jautās nemiers.

— Es saprotu, ka šodien tas vēl nav iespējams, bet rīt taču cs laikam varēšu braukt atpakaļ uz Tokiju? . . .

Viņš jau trešo reizi uzdeva māsiņai šo jautājumu, bet viņa nezināja, ko atbildēt, jo galvenais ārsts bija nepielūdzami un kategoriski noraidījis Murao lūgumu izrakstīt viņu no slimnīcas.

Galvenajam ārstam bija aizdomas, ka Murao nav parasts cilvēks, ka viņš ieņem atbildīgu posteni Ārlietu ministrijā iui lūgums atļaut atgriezties Tokijā nav vienkāršs untums, bet ir saistīts ar svarīgiem uzdevumiem, kas viņam jāveic. Bet ārsts arī zināja, ka vismaz vēl divas trīs dienas Murao nedrīkst celties no gultas.

Brīžiem Murao nomierinājās, tad atkal uzbudinājās un stipri nervozēja.

Tieši tādā brīdī, kad Murao bija sevišķi nemierīgs, kāds apmeklētājs gribēja tikties ar viņu. Atnācējs bija neatlaidīgs, lai gan viņam paskaidroja, ka tikšanās ar ievainoto ir kategoriski aizliegta.

Tomēr sirmais gara auguma kungs pieklājīgi, bet stingri uzstāja, lai viņam atļauj aprunāties ar slimnieku.

Dežurējošā māsa neuzdrīkstējās uzņemties atbildību, bet, kad apmeklētājs pasniedza savu vizītkarti, izsauca galveno ārstu. Uz vizītkartes bija iespiests: «Asociācijas kultūras sakariem ar ārvalstīm pastāvīgais valdes loceklis Taki Rjosejs».

— Atļaujiet man tikai piecas minūtes parunāties ar viņu,— viņš lūdza galvenajam ārstam.— Slimnieks ir mans sens draugs, un man ļoti nepieciešams steidzīgi aprunāties ar viņu.

— Pat nezinu, ko lai saku,— ārsts svārstījās.

— Mēs bijām apmetušies vienā viesnīcā. Es zināju par naktī notikušo, bet nevarēju iedomāties, ka cietušais ir Murao kungs. Tiklīdz man to paziņoja, cs tūlīt steidzos šurp.

Taki lūdzoši smaidīja, bet galvenais ārsts nojauta, ka, neraugoties uz lūdzošo toni, šis cilvēks ir pieradis nevis lūgt, bet gan pavēlēt.

— Par to, ka cietušais ir Murao kungs, es uzzināju policijā,—

Taki piebilda.— Ticiel man, es ilgi neuzkavēšos. Pietiks ar piecām minūtēm.

Beidzot galvenais ārsts piekāpās, un medmāsa aizveda Taki uz palātu.

— Sveiks! — Taki teica, klusi aizverot durvis, un tuvojās slimnieka gultai.

Murao bez pārsteiguma raudzijas atnācējā, it kā jau sen būtu gaidījis viņa vizīti.

Medmāsa piedāvāja Taki to pašu krēslu, uz kura nesen bija sēdējis izmeklēšanas nodaļas vadītājs.

— Tev pamatīgi trāpīja, vai ne?—Taki līdzjūtīgi teica, apsedies uz krēsla.— Kāds noskaņojums? Izskats tev ir brašs.

Murao izteiksmīgi palūkojās uz medmāsu.

— Piedodiet,— pie viņas griezās Taki.— Vai jūs nebūtu tik Jaipna un neatstātu mus divatā uz piecām minūtēm, ne vairāk.

Māsa sakartoja Murao gultas segu Un izgāja.

— V'ai šeit drīkst smēķēt?— Taki jautāja.

— Smēķē. Pelnutrauka nav, bet gan jau kaut kas atradīsies. Pameklē pats.

Taki atvēra sudraba etviju, izvilka cigareti, aizsmēķēja un izpūta kuplu diunu grīsti.

— Ir nu gan lietiņas! —Taki teica, cieši raugoties Murao sejā.

— Tas viss notika drīz pēc manas ierašanās viesnīca. I.abi, ka vēl viss ta beidzās. Nespēju nomierināties, iekams nebiju tevi redzējis.

Murao mēģināja pagriezties, bet dēlim līdzīgais apsaitētais plecs palika nekustīgs un šķita kā pie gultas piekalts.

— Vai izdevās satikties?—Taki klusi jautāja.

— Nē. Tikai sarunājos pa telefonu. Bet tu?

— Es atbraucu vēlu vakarā. Nebija cita vilciena.

— Tātad tu nebrauci no Tokijas?

— No Sinsju. Nodzīvoju tur kalnos veselu nedēļu. Saņēmis paziņojumu, tuht sēdos vilcienā, bet tas vilkās tik lēni. Un tad vēl sliktā satiksme ar Nagoju.

— Un ko viņš?— Murao taujāja.

— Tūlīt aizbrauca no viesnīcas.

— Uz kurieni?

— Nav zināms.

— Tātad visu pameta un pazuda.

— Ko tu gribi ar to teikt?

— To, ka viņš bija izsaucis meitu.

— Izsaucis meitu? Uz kurieni?

— Bijusi norunāta tikšanās pie Nandzendzi tempļa. Viņš uzrakstījis meitai vēstuli, ko parakstījis ar sievietes vārdu. Un meita atbraukusi uz Kioto.

— Vai viņi satikās?

— Neizdevās. Kāds cilvēks, acīmredzot slepenais, visu laiku sekoja meitenei, tādēj viņš atteicies no sava nodoma. Ta vismaz viņš man paskaidroja pa telefonu.

— Ļoti žēl.

— To policistu viņai laikam pielikuši drošības labad.

— Tas ir viss, ko tu vari pateikt?

— Nē, ir vēl kaut kas. Nejauši tajā pašā viesnīcā apmetās arī viņa.

— Kāda viņa? Tā meitene? Kāds pārsteigums!

— Viņa droši vien zina par notikušo. Es gan uzdevu viesnīcā svešu vārdu, un diez vai viņa nojauš, ka cietušais esmu es — Murao.

— Kādā numura viņa bija apmetusies?

— To pa telefonu man paziņoja dežurante — trīssimt divdesmit piektajā.

— Tas taču bija blakus manējam!—Taki iesaucās.

— Tavējam?— Murao brīnījās.— To gan es nezināju. Tātad viņa bija pavisam tuvu . . .

Abi kādu brīdi klusēja.

Pār Kioto jumtu jilru, sudraba spārniem zaigojot, debesīs nozuda lidmašīna . ..

Soeda sēdēja redakcijā un cītīgi pārlapoja laikraksta Kioto izdevumu. Laikraksts bija Osakas noda|as pārziņā un pienāca Tokijā vienu dienu vēlāk. Kopš tās dienas, kad Kumiko aizbrauca uz Kioto, Soeda sāka pārskatīt šo izdevumu un, lasot ta slejas, klusībā cerēja, ka avīzē nebūs ziņu par ārkārtējiem notikumiem vai nelaimes gadījumiem.

Pagājušas tikai divas dienas pēc Kumiko aizbraukšanas uz Kioto, un Soedas bažas, ka šajā laika viņai varētu kas atgadīties, likās pārspīlētas. Un tomēr viņš ik reizi ar bailēm ņēma rokās kārtējo laikraksta numuru. *

Pirmā novembra numurā viņš neatrada nekā tāda, kas būtu ievērības cienīgs.

Nākamajā dienā, saņēmis rajonu laikrakstu sūtījumu, Soeda pirmo izskatīja Kioto avīzi. Neatradis tajā nekā svarīga, viņš jau gribēja avīzi aizsviest, kad vienā no pēdējām slejām ieraudzīja sīkiem hieroglifiem iespiestu virsrakstu: «Satraukums M. viesnīcā. Sašauts viesis».

Laikraksts ziņoja, ka pret kādas tirdzniecības firmas prezidentu, Josioku, kurš bijis apmeties viesnīcā, naktī izdarīts atentāts. No-ziedznicks šāvis ar pistoli caur loga rūti, ievainojis Josioku un aizbēdzis no notikuma vietas. Cietušā dzīvība nav apdraudēta. Noziedznieks tiek meklēts.

M. viesnīca skaitījās labākā tūristu apmešanās vieta visā Kioto. Tur parasti dzīvoja visi ārzemnieki, kas iebrauca šajā pilsētā, lai iepazītos ar tās ievērojamākām vietām. Soedam nebija gadījies būt pašā viesnīcā, bet viņš bija redzējis ēku garāmbraucot, un atmiņā bija iespiedusies šī eiropiešu stila būvēta celtne, kas lepni slejās kalna nogāzē.

Izlasījis informāciju, Soeda nolēma, ka ta nekādi nevar attiekties uz Kumiko. Tomēr kaut kas neļāva Soedam aizmirst laikrakstā aprakstīto notikumu. Laikiam bailes par Kumiko satraukušas viņa nervus. Kioto, protams, var atgadīties dažādi notikumi, bet muļķīgi būtu tos visus saistīt ar Kumiko. Un nav nekāda pamata domāt, ka Kumiko bija tās viesnīcas tuvumā tieši tajā laikā, kad tur tika izdarīts uzbrukums kādam viesim.

Kumiko māte teica, ka meiteni pavadot policijā speciāli sarunāts izmeklētājs, kas rūpējas par viņas drošību. Pie tam maz ticams, ka Kumiko apmestos tik dārgā hotelī. Viņa droši vien būs izvēlējusies parasto japāņu viesnīcu. Ar šādiem loģiskiem secinājumiem Soeda centās pārliecināt sevi, ka viņa bažām nav nekāda pamata, tomēr kaut kas vārdos neizsakāms nedeva viņam miera.

Šis «kaut kas» viņa iztēlē saistījās ar Murao lidojumu uz Osaku, ar viņa nolaišanos Itami lidostā tieši tajā laikā, kad tur tuvumā, Kioto pilsētā, atradās Kumiko, bet M. viesnīcā tajā pašā naktī atskanēja pistoles šāviens. Soedas domas traucas vēl tālāk: ja Murao no Itami lidostas devies uz Kioto, tad pamatoti var secināt, ka viņš, ņemot vēra augsto posteni Ārlietu ministrijā, būs apmeties tieši šajā reprezentablajā M. viesnīcā.

Protams, nevar apgalvot, ka Murao 110 lidostas devies taisnā ceļā uz Kioto. Tikpat labi viņš varēja braukt arī uz Osaku vai Kobi. Bet vesela virkne sakritību tomēr lika domāt, ka viņš braucis tieši uz Kioto. Murao dienests kopā ar meitenes tēvu, Kumiko uzturēšanās Kioto un Murao ierašanās tur tajā pašā dienā, tad notikums viesnīcā .. . Savādi! Viss savirknējas vienkop .. .

Soeda nolēma rīkoties. Ar redakcijas automašīnu viņš aizbrauca uz laikrakstā minēto Josiokas Masao un viņa vadītās tirdzniecības firmas atrašanās vietu Tokijā.

Taču izrādījās, ka norādītajā vietā nekāds Josioka nedzīvo, bet mājā jau divdesmit gadu atrodas divriteņu veikals un darbnīca. Blakus mājā Soedam paskaidroja, ka šajā apkārtnē nekad nav bijusi tirdzniecības firma «Josioka Sjokai» un arī Josiokas Masao vārds te nav dzirdēts.

Soeda jau bija paredzējis ko tamlīdzīgu. Viņš atgriezās redakcijā

^un piezvanīja uz laikraksta Osakas nodaļu, kur stradāja viņam pazīstams korespondents.

— Man pie tevis ir lūgums. Jānoskaidro kādas lietas apstākļi.— Soeda īsi pastāstīja par nolikumu M. viesnīcā un piebilda:— 12s uzzināju, ka neeksistē ne Josioka Masao, ne viņa firma «Josioka Sjokai». Iespējams, ka informācijā, ko snieguši policijas darbinieki, iezagusies kļūda. Lūdzu, noskaidro visu uz vietas.

— Vai tev ir kāds sakars ar šo lietu?—korespondents jautāja.

— Nevaru sacīt, ka tā tieši attiektos uz mani, bet tur ir kaut kas tāds, kas mani satrauc.

— Labi. Es piezvanīšu Kioto korespondentam un palūgšu visu pārbaudīt.

— Man liekas, ka cietušais slēpj savu īsto uzvārdu, tādēļ vajadzētu sazināties ar policiju, vai tā tas tiešām ir.

— Liekas ļoti interesanti. Vai tev ir kādi pieņēmumi?

— Nekā noteikta nav, tikai šādas tādas šaubas. Sīkāk pastastīšu, kad tiksimies.

Pēc kāda laika korespondents jau ziņoja no Osakas pa telefonu:

— Kioto man paskaidroja, ka informācija laikrakstā iespiesta pēc policijas darbinieku ziņojuma. Policija vēl arvien apgalvo, ka cietušā uzvārds ir Josioka.

— Bet viņu uzrādītajā vietā nekāds Josioka nedzīvo!

— Ja, viņiem to paziņoja, bel viņi ietiepīgi turas pie savas versijas.

— Atkal kaut kāda dīvainība.— Soeda brīnījās, ka Kioto korespondents nav bijis pietiekoši uzstājīgs. Parasti, ja laikraksts sāk interesēties par kādu lietu, tas noteikti dara visu, lai iegūtu vajadzīgas ziņas.

18

Soeda piezvanīja uz Nogami māju. Pie telefona pienāca Kumiko māte.

— Piedodiet pdr vēlo apmeklējumu vakardien,— Soeda teica.

— Vai Kumiko vēl nav atgriezusies?

— Nupat gribēju jums paziņot, ka meita atbraukusi.

— Kad?—Soeda bija domājis, ka tūlīt pēc atgriešanās viņa noteikti piezvanīs viņam.

— Vakarvakarā. Teica, ka ir ļoti nogurusi, un tūlīl aizgāja gulēt. Pamodas tikai pirms stundas.

Soeda nomierinājās. Tatad Kumiko ir sveika un vesela. Tagad jāuzzina par brauciena rezultātiem. It kā uzminējusi viņa vēlēšanos, Takako turpināja:

— Diemžēl viņai neizdevās salikties ar vēstules nosūtītāju. Kumiko gaidījusi pie Nandzendzi tempļa trīs stundas, bet tā sieviete nav atnākusi.

— Tiešām ļoti žēl. Kumiko taču brauca uz Kioto tikai šīs tikšanās dēļ.

— Jā. Bet pašreiz viņa ir aizbraukusi pie Secuko. Vai viņa nav jums zvanījusi?

— Vēl ne.

— Savādi. Viņa visu laiku gribēja piezvanīt un teica, ka izdarīs to pa ceļam, braucot pie Secuko.

— Kā viņa jūtas?

— Vispār labi. Pēc izskata šķiet vesela, bet izturas mazliet dīvaini. .

— Ko nozīmē «dīvaini»?— Soeda jautāja, nez kāpēc atcerēdamies laikraksta informāciju par notikumu M. viesnīcā.

— Neko sevišķu. Tikai kļuvusi nepierasti noslēgta, it kā viņu kaut kas nomāktu.

— Viņu var saprast — brauciens taču bijis neveiksmīgs.

— Iespējams, ka jums ir taisnība.

— Un ko saka tas cilvēks no policijas?

— Nākamaja dienā pēc ierašanās Kioto Sudzuki kungs piezvanīja man un paziņoja, ka Kumiko, nebrīdinot viņu, aizbraukusi no viesnīcas un kaut kur nozudusi.

— Tas gan ir dīvaini. Nemaz pēc viņas neizskatās.

— Es arī biju ļoti pārsteigta. Sudzuki kungs tik ļoti uztraucās. Viņš taču tika speciāli sūtīts uz Kioto, lai pavadītu viņu. Bet tajā vakarā Kumiko man piezvanīja un paziņoja, ka pārbraukusi uz M. viesnīcu.

— Ko?! Uz M. viesnīcu?—Soeda pielēca kājās. Tatad Kumiko atradusies viesnīcā tajā naktī, kad tur tika šauts uz cilvēku. Iespējams, ka tieši šis notikums arī iespaidojis viņas garastāvokli.

— Atļaujiet šovakar aizbraukt pie jums. Ceru, ka Kumiko būs mājās,— Soeda lūdza.

— Labprāt. Gaidīsim jūs. Es tūlīt piezvanīšu Secuko.

— Paldies. Ieradīšos pie jums ap sešiem.

Soeda nolika klausuli un aizsmēķēja, lai nomierinātos.

Pēkšņi viņš atcerējās tikšanos ar Taki Tatesinā. Vai viņš vēl arvien atrodas tur? Soeda paskatījās piezīmju grāmatiņā un uzgrieza Taki mājas telefona numuru. Pie aparāta pienāca sieva.

— Nē, vīrs vēl nav atgriezies. Kad būs atpakaļ? Tas nav zināms.

Soeda pieteica steidzamu sarunu ar Talesinas viesnīcu. Pēc

stundas viņš jau dabūja savienojumu.

— Sakiet, lūdzu,— vai pie jums vēl dzīvo .. .— Soeda pēkšņi

atcerējās, ka Taki tur uzturas ar svešu uzvārdu, un sāka ālri šķirstīt piezīmju grāmatiņu,— Jamasiro kungs?

— Ja jūs vaicājat par Jamasiro Sejiči kungu, viņš aizbrauca no mums pirms divām dienām.

— Jau pirms divārn dienām?

— Jā, no rīta.

— Vai nav zināms, uz kurieni viņš aizbrauca?

— Diemžēl viņš neko neteica.

— Piedodiet, ar jums runā tas pats korespondents, kas bija ' ieradies pie viņa no Tokijas.

— Prieks atkal dzirdēt jūs.

— Sakiet, lūdzu,— vai pēc manis vēl kads apciemoja Jamasiro kungu?

— Jā. Drīz pēc jūsu aizbraukšanas pie viņa ieradās trīs kungi, j Teica, ka visi esot no Tokijas. f

Soeda atcerējās automašīnu, kas bija braukusi pretī, kad viņš no Tatesinas devās uz Čino staciju. Mašīnā tiešām sēdēja trīs vīrieši.

Tātad Taki izbraucis no Tatesinas pirms divām dienām, bet vēl nav atgriezies Tokijā ... Ja iedomājas, ka Taki devies uz Kioto, tad kāpēc gan arī viņš nevarēja būt M. viesnīcā tieši tajā laikā, kad tur tika šauts?

Pulksten sešos vakarā Soeda jau atradās pie Nogami mājas. Durvis viņam atvēra Kumiko.

— Labvakar!— Soeda teica, ieraudzījis puskrēslā pazīstamo stāvu.

— Lūdzu, nāciet iekšā! Mamma sacīja, ka jūs esot zvanījis. Loti žēl, ka nebiju mājās.

— Kā jums gāja Kioto?

— Paldies, labi.— Kumiko liegi pasmaidīja.

Soeda iegāja viesistabā. Slaukot rokas dvielī, parādījās Takako.

— Esiet sveicināti, ludzu sēdieties!—namamātes balsī skanēja neviltots prieks. ■

Kumiko aizgāja uz virtuvi pagatavot tēju.

— Kā tagad jūtas Kumiko?— Soeda jautāja.

— Jau labāk, tomēr ne tik labi kā pirms ceļojuma.

— Tikai nevajag uztraukties. C.eru, ka drīz viss atkal būs kārtībā. Soeda mierinoši palūkojās Takako un piebilda:— Redzat, par šo braucienu man vajadzētu aprunāties ar Kumiko divatā. Neesmu pārliecināts, ka jūsu klātbūtnē viņa runās pilnīgi atklāti un vaļsirdīgi. Un ne jau tādēļ, ka viņa būtu izdarījusi kaut ko sliktu. Nē, te ir pavisam cits iemesls. Jūs neiebildīsiet, ja es uzaicināšu Kumiko pastaigāties tepat mājas tuvumā?

— Lūdzu, lūdzu!—Takako piekrītoši pamāja. Iespējams, ka pēc pastaigas ar jums viņas noskaņojums uzlabosies.

— Nezinu, vai tas būs manos spēkos.— Soeda pat mazliet piesarka.— Bet man tiešām šiki jāiztaujā Kumiko par viņas braucienu.

— Saprotu, saprotu.

— Piedodiet,— teica Kumiko, ienesdama tēju,— neesam neka pagatavojušas, bet, domādama, ka Soedas kungs apmeklēs mūs, nopirku pa ceļam kūciņas. Vietējais ražojums, nezinu, vai jums

garšos.

— Paldies, ļoti garšīgas. Pastāstiet, ko jūs darijāt Kioto.

— Apskatīju tempļus.— Kumiko nodūra acis.

— Kādus?

— Nandzendzi un Sūnu templi.

— Brīnišķīgas vietas! Šajā gadalaikā arī Kioto ir skaista, vai ne?

— Jā,— Kumiko piekrita.

— Jūs aizbraucāt tik pēkšņi, ka es pat nobijos, bet, uzzinājis, ka jūs dodaties uz Kioto, nomierinājos. Tik tiešām — iepazīties ar senajiem tempļiem vislabāk var vienatnē.

— Jā,— Kumiko atkal piekrita.

— Nākot no stacijas, apbrīnoju, cik te ir skaista apkārtne. Sevišķi pievilcīgi likās dzelkvas koki ar saviem taisnajiem stumbriem un kailajiem bezlapu zariem, kas tiecas pret naksnīgajām debesīm ... Un viss tīts vieglā dūmakā . . . Atklāti sakot, man pat negribējās nākt iekšā.

— Jā, jūs taču varat iziet ārā pastaigāties,— Takako, atcerēdamās Soedas lūgumu, iejaucās jauniešu sarunā.

— Labprāt, ja vien Kiuniko piekritīs.

— Vai tu iesi, Kumiko?

— Iešu,— meita vienaldzīgi atbildēja.

— Mēs tikai uz brītiņu,— Soeda pievērsās Takako.

— Lūdzu, ka jūs vēlaties. Nav nekādas steigas.

Vakars bija apbrīnojami silts. Tumsā līkločiem vijās balti mirdzošs ceļš, pa kuru viņi gāja garām kokiem un krūmiem apaugušiem zemes gabaliem.

Tur, kur ceļš sāka pamazām virzīties lejup, atradās liela savrupmāja, it kā ieaugusi dabīgajā mežiņā. Kumiko soļoja klusi, galvu nodūrusi. Parasti jautra un dzīvespriecīga—tagad viņa šķila domīga im skumja.

— Kā tad beidzās jūsu brauciens uz Kioto?— Soeda partrauca klusēšanu, ar baudu ieelpojot svaigo vakara gaisu. Soeda uzdeva šo jautājumu, likdams Kumiko manīt, ka viņam ir zināms viņas ceļojuma mērķis.

— Jums mamma izstāstīja?— Kumiko klusi jautāja.

— Jā, pēc tam kad jūs jau bijāt aizbraukusi uz Kioto. Vai jūs satikaties?

— Nē,— Kumiko atbildēja.

— Savādi. Jūs taču speciāli tikāt aicināta uz Kioto. Nedomāju, ka tas bijis tikai joks.

— Laikam viņu kaut kas traucēja.

Viņi tuvojās upītes krastam. Cdens bija tumšs, tikai ap sēkļa akmeņiem sitās baltas putas. Soeda un Kumiko pārgāja pāri nelielam tiltam.

— Mātei jūs nekā neesat teikusi. Pastāstiet vismaz man.— Soeda iesānis uzlūkoja Kumiko.

Kumiko klusēja. Kāpēc viņa iespītējās? Abi gāja pa ceļu starp tumšajām mājām. Ceļš pamazām vijās kalnup, līdz beidzot atdūrās pret pamatskolas ēku.

— Labi, cs jums visu izstāstīšu.— Kumiko saņēmās. Acīmredzot viņa bija nolēmusi pastāstīt par saviem pārdzīvojumiem jau tobrīd, kad Soeda piedāvāja doties pastaigā.

— Sieviete neatnāca uz satikšanos tādēļ, ka man sekoja izmeklētājs.

— Vai tas, kas brauca jums līdzi no Tokijas?

— Jā. Viņš solījās nepavadīt mani uz templi, bet lauza savu solījumu. Laikam jau bažījās par manu drošību. Sieviete, manuprāt, pamanīja viņu un tādēļ negribēja man tuvoties. Savā vēstulē viņa it sevišķi uzsvēra, lai es ierodos norādītajā vietā viena, bez pavadoņiem.

— Un tad jūs devāties uz Sūnu templi?

— Ja. Tikšanās nenotika, tādēļ cs nolēmu izklaidēties, apmeklējot citus tempļus. Negribējās, lai mans brauciens būtu pilnīgi veltīgs.

— Kā jums patika Sūnu templis?

— Ļoti skaists. Starp citu, es tur iepazinos ar kādu francūzieti.

— Ar francūzieti? Kā tas notika?

— Pavisam nejauši. Viņa palūdza atļauju nofotografēt mani un vairākas reizes noknipsēja. Vēlāk šī sastapšanās tik savadi turpinājās.

Kumiko nespēja noslēpt savus Kioto pārdzīvojumus, tādēļ nolēma atstāstīt Soedam visu līdz pēdējam sīkumam, cerot saņemt no viņa gudru padomu. v

— Tajā vakarā es pārbraucu uz M. viesnīcu.

— Uz to, kas cēli paceļas kalna nogāzē? Lieliska viesnīca.

— Es, protams, biju ļoti netaktiska pret to policijas darbinieku, kas pavadīja mani, bet man gribējās pabūt vienai, paklaiņot pa Kioto ielām.

— Es jūs saprotu.— Soeda viņai uzsmaidīja.

Ceļš iegriezās pa kreisi. Mijkrēšļa palsajā gaismā birzis mijās ar plašiem laukiem. Tālāko māju ugunis mirgoja kā sīki punktiņi.

Soeda klusēdams gaidīja stāstījuma turpinājumu. Viss noticis tieši tā, kā viņš bija domājis,— Kumiko uzturējusies M. viesnīcā tieši tonakt, kad tur tika pastrādāts noziegums, par kuru ziņoja laikraksts. Tomēr Soeda nekā neteica, jo viņam gribējās, lai Kumiko netraucēti pati izstāsta visu līdz galam.

— Tajā vakarā francūziete uzaicināja mani vakariņās,— meitene turpināja un sadūšojusies sīki attēloja tās nakts notikumus viesnīcā.

— Kaut kas jau ziņots arī avīzēs,— Soeda teica,— piemēram, ka atentāts izdarīts pret kādu Josiokas kungu.

— Cietušā uzvārds man nav zināms,— galvu nodūrusi, gandrīz nedzirdami nočukstēja Kumiko.

— Vai jūs redzējāt to Josioku?

— Tur izcēlās tāda jezga, ka man k|uva bail un es pat neuzdrošinājos paskatīties uz ievainoto. Nejauši redzēju viņu tikai no mugurpuses, kad viņš, iebraucis viesnīcā, devās uz liftu.

— Cikos tas bija?

— Laikam tūlīt pēc desmitiem.

Soeda ātri apsvēra, kļi Murao, kas no Hanedas lidostas izlidoja sešos, ap to laiku jau varēja ierasties viesnīcā, un tādējādi viņš vēl vairāk pārliecinājās par savu domu pareizību.

— Vai tas cilvēks jums nelikās pazīstams?

Meitene klusēja, bel arī nenoliedza šādu iespēju. Tas vēl vairāk nostiprināja Soedas pārliecību.

— Vai viņš nebija līdzīgs Murao kungam no Ārlietu ministrijas?— Soeda ar nolūku sāka iet ātrāk.

Kādu brīdi Kumiko klusēja, tad noteica:

— Atklāti sakot, viņš bija ļoti līdzīgs Murao kungam.

— Tātad tas patiešām bijis viņš,— Soeda nomurmināja.

— Taja viesnīcā uzturējās vel viens mums pazīstams cilvēks,— Kumiko teica.

— Tajā pašā viesnīcā?— Šoreiz Soeda apstājās.

— Jā, viņš dzīvoja blakus manam numuram.

— Kas tas bija?

— Taki kungs — tas pats, kas ieteica mani par modeli māksliniekam Sasadzimam.

— Taki? — Soeda satrūkās. Jā, visi viņa pieņēmumi pārāk precīzi atbilda īstenībai. Jau pirms sarunas ar Kumiko viņš bija iedomājies tādu varbūtību, ka Murao ticies ar Taki šajā viesnīcā. Un tagad meitene apliecināja, ka viņa pieņēmumi pilnīgi apstiprinājušies.

— Vai jūs runāja! ar Taki?

— Nē, es redzēju viņu tikai naktī starp viesnīcas iemītniekiem, kas bija sadruzmējušies pie Murao istabas durvīm pēc šāviena.

— Taki ievēroja jūs?

— Domāju, ka ne.

— Vai Murao istaba bija tajā pašā stāvā, kur jūsējā?

— Nē, viņa numurs bija ceturtajā stāvā, bet mans un Taki — tre-šaja. Blakus Murao dzīvoja tā kundze no Francijas, kura aicināja mani .vakariņās.

— Jūs teicāt «kundze»? Tātad viņa bija precējusies?—Soedas balsi jautās ziņkārība.

— Jā, ta laikam bija.

— Bet jūs teicat, ka Sūnu templī tikāties tikai ar viņu.

— Jā, toreiz vīrs nebija viņai līdzi, viņu pavadīja japāņu tulks, bet vakara, uzzinājusi, ka es dzīvoju tajā pašā viesnīcā, viņa atsūtīja pie manis tulku ar lūgumu piedalīties vakariņās kopā ar viņu un viņas vīru.

— Kā jūs domājat, cik veca varēja būt šī francūziete?

— Manuprāt, ap gadiem piecdesmit. Skaista sieviete ar brīnišķīgiem gaišiem matiem.

— Tātad jums neizdevās satikties ar viņas vīru?

,— Es viņu redzēju.

— Redzējāt? Kur?

— Nandzendzi templī.

— Pastāstiet par to sīkāk!

— Man gribējās apskatīt šā tempļa slaveno iekšējo dārzu. Reizē ar mani tur iegāja arī ārzemnieku grupa, kura bija šī francūziete kopā ar vīru Tas nolika, protams, pirms mūsu iepazīšanās Sūnu templī. Bet es jau toreiz pievērsu viņiem uzmanību, jo abi apsēdās kā īsti japāņi, kajas zem sevis pavelkot, un ilgi saspringti tīksminājās par dārza ainavu

— Kads izskatījās viņas vīrs? Vai viņš arī ir francūzis?

— Nezinu. Viņš drīzāk izskatījās pēc spānieša vai itālieša.

— Vai ari jums abi laulātie draugi pievērsa uzmanību?— Soeda jautāja klusā, nomāktā balsī.

— Tobrīd visā dārzā es biju vienīgā japāniete, tādēļ ne tikai viņi, bet arī pārējie ārzemnieki mani vēroja.

— Bet vai tā francūziete neizrādīja par jums īpašu interesi? Varbūt mēģina ja jūs uzrunāt?

— Nē, man la nelikās. Pirmo reizi viņa sarunājās ar mani tikai Sūnu templī.

— Man ir vēl viens jautājums. Vai tūristu grupa nepienāca jums tuvu klāt, kad jūs pie tempļa vārtiem gaidījāt to sievieti?

— Ļaujiet padomāt. Jā, kamēr es tur stāvēju, tūristi, aplūkojuši tempļa celtnes, pienāca pie vārtiem un fotografēja tos.

— Vai starp viņiem bija arī francūziete?

Iespējams. Bet es tobrīd nepievērsu viņiem uzmanību, jo gaidīju Jamamoto, acis nenovērsdama 110 ieejas tempļa teritorijā.

Brīdi Soeda un Kumiko gāja klusēdami. Retās laternas izgaismoja uz ceļa likai atsevišķus spilgtus gaismas plankumus. Gaisā bija jūtama satrunējušu lapu liegā smarža.

— Tātad jūs nepieņēmāt šo franču laulātā pāra ielūgumu kopīgi pavakariņot?—Soeda pārtrauca klusēšanu.

— Jā. Man bija neērti pieņemt nepazīstamu cilvēku aicinājumu. Un pie tam tajā vakarā man gribējās nobaudīt Kioto gardumu «imobo».

— Tomēr var likai nožēlot, ka jūs atteicālies.

— Es uzskatīju par nepieklājīgu pieņemt pateicību par niecīgu pakalpojumu. Nu ko tad es izdarīju — pastāvēju pāris minūtes fotoaparāta priekšā.

— Esmu pārliecināts, ka franču dāmai šie uzņēmumi būs dārga piemiņa no Kioto,— Soeda teica. Viņš vērīgi palūkojās uz Kumi-ko — vai viņa vārdi neizraisīs meitenē kādu interesi? Bel Kumiko joprojām bija pilnīgi vienaldzīga.

— Vai jūs nepajautājāt, kā sauc francūzieti?

— Nē, nepajautāju. Japāņu tulks, kurš bija atnācis mani aicināt vakariņās, sauca viņu vienkārši par kundzi. Viņš teica, ka viņa ieradusies Japānā ka tūriste, bet viņas vīrs esot komersants.

— Atklāti sakot, var tikai nožēlot, ka jus atturējāties. Pie vakariņu galda jūs uzzinātu daudz interesanta,— Soeda teica, sevišķi uzsvērdams pēdējos vārdus.

— Jūs tā domājat? Es gan neesmu par to pārliecināta.

— Kāpēc?

— Ko gan var gaidīt no tādas nejaušas tikšanās?

— Dažreiz nejauša tikšanās var mainīt visu dzīvi.

— Nezināju, Soedas kungs, ka jūs esat lik pārliecināts fatālists.

— Gadās brīži, kad jāsāk ticēt likteņa varai.

— Tajā nakti liktenis skāra ne jau mani, bet drīzāk gan tos ārzemniekus. Lodi taču iešāva viņu blakusistabā.

— Kādā numurā bija apmeties cietušais?

— Četrsimt piektajā. Ceturtajā stāvā.

— Bel tas franču pāris? Četrsimt ceturtajā vai četrsimt sestajā?

— Četrsimt sestajā.

— Kā viņi izturējās tajā naktī?

— Laikam bija ļoti nobijušies,' jo aizbrauca no viesnīcas jau nākamās dienas agrā rītā.

— Viņus var saprast. Vai jūs neuzzinājāt, uz kurieni viņi devās tālāk?

— Nē. Kāda man vajadzība lo uzzināt? Man taču ar viņiem nav nekāda sakara.

— Nūja, ka nav.

Ceļš, apmetis lielu līkumu, atkal pagriezās uz Kumiko mājas pusi.

— Nu, un ko darīja Taki kungs?

— Taki kungs ari aizbrauca agri no rīta.

— Ari Taki aizbrauca? — Soeda domīgi paraudzījās debesīs, kur mirgoja spilgtas zvaigznītes. — Vai tajā naklī ar jums nekas nenotika? "

•— Kam tad vajadzēja nolikt?— Kumiko brīnījās, bet tūlīt atcerējās:— Bija gan kaut kas savāds. Kāds man zvanīja pa telefonu, laikam kļūdaini uzgriezdams manu numuru.

— Vai šis cilvēks ko teica?— Soedam ietrīsējās balss.

— Nē. Pirmo reizi es sacīju: «Jūs kļūdījāties,»—bet viņš atbildēja: «Atvainojiet,»— un nolika klausuli.

— Tātad viņš zvanīja vairākas reizes?

■—Trīs reizes. Es pacēlu klausuli un teicu: «Klausos,»—bet viņš tikai atkārtoja: «Hallo, hallo,»—un atkal lika nost klausuli.

— Varbūt viņš gribēja dzirdēt jūsu balsi?

Kumiko nesaprata Soedas jautājuma apslēpto jēgu.

— Soedas kungs,— Kumiko klusi ierunājās, kad viņi jau tuvojās mājai.— Es esmu pavisam apjukusi un vairs nespēju saprast, kas notiek man apkārt.

Soeda nojauta viņas vārdos neslēptu satraukumu. Viņam ļoti gribējās dalīties ar Kumiko savos minējumos. Bet lieta bija pārāk nopietna, lai pieļautu kaul mazāko aplamību. Ja viņš izteiktu skaļi savas domas, tās radītu lielu garīgu satricinājumu ne tikai Kumiko vien — vēl vairāk ciestu viņas māte Takako.

Ceļš pārvērtās šaurā taciņā, kuru no abām pusēm ietvēra dzīvžogi.

— Soedas kungs, es liīdzu jūsu padomu,— Kumiko turpināja.

— Man visapkārt nepārtraukti noliek kaut kādas dīvainības. Man šķiet, ka esmu iekļuvusi mīklainu notikumu virpuli. Pēkšņi nņmirst. mākslinieks Sasadzima, pie kura es gāju pozēt. Kad cs iebraucu Kioto— tur ar pistoli šauj uz Murao kungu. Tajā. pašā viesnīcā es ieraugu Taki kungu. Man rodas iespaids, ka visi šie cilvēki un notikumi ir savstarpēji saistīti neredzamām saitēm. Tagad cs nožēloju, ka devos uz Kioto, fai satiktos ar vēstules nosūtītāju.

Soeda ļoti labi saprata Kumiko noskaņojumu, viņas uztraukumu un bailes.

— Pašreiz es vēl nevaru pateikt nekā noteikta. Be» esmu pārliecināts, ka jums nav iemesla uztraukties. Viss, ko jūs man pastāstījāt, ir tikai nejauša sagadīšanās.

— Bet, nejaušībām atkārtojoties, veidojas likumsakarība. Vismaz man rodas šads iespaids.

— Domāju, ka šinī gadījumā tā veidojas tikai jūsu iztēlē. Ja cilvēks visu tā ņemtu pie sirds, uztraukumiem nebūtu gala. Viņš nervozētu katra mazākā nieka dēļ. Tā notiek ar neirastēniķiem —

viņus izsit 110 līdzsvara jebkurš sīkums, kam parastais cilvēks nepievērš uzmanību.

Bet Soeda labi saprata, ka Kumiko jau nonākusi tādā stāvoklī, kas tuvs nervu sabrukumam. Parasti dzīvespriecīga un atklata — viņa tagad ir nomākta un sevī ierāvusies.

— Vai naktīs guļat mierīgi?— Soeda jautāja.

— Vispār jā,— Kumiko atteica,— bet miegs nav visai ciešs.

— Jums vajadzētu izklaidēties, labi atpūsties, nedomāt par nopietnām lietām. Aizejiet uz koncertu, izstādi. Drīz Japānā ieradīsies pasaulslavens bass. Viņš uzstāsies Ilibijas koncertzālē. Biļetes es pagādāšu. Aizejiet kopā ar māti. Ja būšu brīvs, labprāt pievienošos jums.

— Paldies! Es tiešām labprāt aiziešu.— Kumiko pirmo reizi pa visu vakaru runāja mazliet priecīgāk.

— Atļausiet atvadīties šeit,— Soeda teica, pamanījis, ka viņi jau pienākuši pavisam tuvu Kumiko mājai.

— Vai jūs neienāksiet pie mums? Mamma būs joti apvainojusies,— Kumiko izbrīnījās.

— Jau vēls, Man jāiet. Atvainojieties mātei manā vārdā,— Soc-da teica, saņēmis meitenes roku.— Nevajag par visu uztraukties un pārdzīvot.

Kumiko seja bija pavisam tuvu. Viņš pamanīja, ka pa meitenes vaigiem norit divas asaras, atstājot valganas svītriņas.

— Piedodiet par jums sagādātajām raizēm,— Kumiko nočukstēja, cieši spiežot Soedas roku. Meitenes elpa viegli skāra viņa seju.

— Uz redzēšanos! Ejiet, lūdzu, es pagaidīšu, kamēr jūs ieiesit majā.

— Arlabunakti!—Kumiko paklanījās, pagriezās un devās uz māju.

Viņas stāvs uz taciņas starp divām koku rindām izskatījās nožēlojami vientuļš.

Soeda piezvanīja savam kolēģim uz laikraksta Osakas nodaļu un palūdza šo to noskaidrot par lauiāto pāri no Francijas, kas līdz otrajam novembrim dzīvojis M. viesnīcā Kioto.

Viņš, protams, varēja arī pats piezvanīt uz šo viesnīcu, bet zināja, ka viesnīcu administrācija ļoti nelabprāt sniedz svešiem cilvēkiem šāda veida izziņas. Tādēļ Soeda ieteica arī savam darbabiedram sameklēt lādu korespondentu, kas dažādu darīšanu dēļ bieži apgrozās M. viesnīca.

Vakarpusē no Osakas lika saņemta atbilde: franču uzvārds ir Vanedī. Vīrs — Robērs, sieva — Elēna. Vecums vīram — piecdcs-mīt pieci gadi, sievai — piecdesmit divi. Ģimenes galvas nodarbošanās — ārējā tirdzniecība.

— Laulātie draugi Vanedl!—Soeda Vairākkārt atkārtoja šo uzvārdu gluži kā burvju vārdus. Bet viņam jau tūlīt radās šaubas, vai tas ir viņu īstais uzvārds. Soeda bija gandrīz pārliecināts, ka ārzemnickf uzdevuši viesnīcā izdomātu uzvārdu, un tādai pārliecībai viņam bija svarīgs iemesls.

Vispirms jāatrod šie franči. Iespējams, ka viņi no Kioto atgriezušies Tokijā, bet varbūt aizbraukuši uz Osaku. Bet tikpat labi viņi varēja pašreiz atrasties Mijadzimas salā vai Beppu karstajos avotos. Soeda nolēma sākt meklējumus Tokijā.

Viņš paņēma telefona grāmatu, izrakstīja ārzemnieku iecienīto pirmšķirīgo viesnīcu telefonu numurus un redakcijas vārdā sāka apzvanīt visas pēc kārtas.

— Vai pie jums nav apmetušies laulātie draugi Vanedī 110 Francijas?—viņš uzdeva vienu un to pašu jautājumu. Arī atbildes bija vienādas:

— Viesu reģistrācijās grāmatā tādi nav atzīmēti.

Soeda nerimās.

— Varbūt viņi dzīvojuši pie jums agrāk vai arī pasūtījuši istabu turpmākajām dienām?

Bet visas atbildes bija noliedzošas .. .

Soedu satrauca šī neveiksme, lai gan viņš jau sākumā bija gandrīz pārliecināts, ka neka prātīga nepanāks. Acīmredzot franči viesnīcā uzrāda izdomātu uzvārdu vai arī viņu vispār nav Tokijā. Tā kā noskaidrojās, ka laulātie draugi Vanedī nevienā viesnīcā nav reģistrēti, pieņemta uzvārda versija likās pārliecinoša.

Bet vai ārzemnieki drīkst, tāpat kā japaņi, apmesties viesnīcās ar svešiem uzvārdiem? Viņiem lāču jāuzrāda reģistrācijas kartītē savas pases numurs!

Soeda griezās pie paziņas ar lūgumu noskaidrot, kāda ir ārzemnieku reģistrēšanas kārtība viesnīcās.

Lūk, ko viņam atbildēja:

— Ārzemnieks, kas nelēmis apmesties viesnīcā ar izdomātu uzvārdu, netraucēti var ierakstīt reģistrācijas kartītē nepatiesas ziņas. Viesnīcu darbinieki, kas kārto viesu reģistrāciju, parasti nemēdz salīdzināt pases datus ar ierakstiem kartītēs. Tādēļ, protams, nedaudz riskējot, var uzrādīt arī izgudrotu uzvārdu. Sevišķi viegli tas izdarāms provincē.

Tātad arī Robērs un Elēna Vanedī varēja apmesties viesnīcā ar izdomātu uzvārdu — Soeda par to bija pilnīgi pārliecināts.

Tomēr viņš vēl griezās arī biedrībā ejapāna— Francija», cerot iegūt tur vajadzīgās ziņas. Bet no turienes tāpat atbildēja, ka par laulātiem draugiem Vanedī nekas nav zināms.

— Piedodiet par traucējumu, bet vai franči, kas ierodas Japānā, mēdz iegriezties jūsu biedrībā?— Soeda vēl turpināja prašņāt.

— Lielākā daļa mēdz apmeklēt mūsu valdi. Bet sakiet lūdzu,— ar ko nodarbojas tie cilvēki, kurus jūs meklējat?

— Ar tirdzniecību.

— Vai viņi ieradušies mūsu zemē komercdarījumos?

— Nē, laikam kā tūristi. Vīram, kaut gan viņš ir francūzis, austrumnieka seja. Vecums — piecdesmit pieci gadi.

— Centīsimies noskaidrot,— apsolīja biedrības aktīvisti.

Soeda gribēja savirknēt pēdējā laika notikumus vienotā loģiskā līnijā, bet viņam vēl trūka dažu dalu. Vispirms vajadzēja sazināties ar Murao un Taki.

Pēc Soedas aprēķiniem, Taki jau bija laiks atgriezties Tokijā, bet, kad viņš piezvanīja uz Taki mājām, tur atbildēja, ka saimnieks vēl atrodas ceļojumā un nav zināms, kur viņš patlaban uzturas.

Tad Soeda uzgrieza Murao telefona numuru. Ari lur kalpone atbildēja, ka Murao kunga nav Tokijā un nav zināms, kad viņš atgriezīsies. Soeda lūdza paaicinat pie aparāta Murao sievu, bet viņas nebija mājās.

Viņš trīs reizes zvanīja uz Murao un Taki mājam, bet katru reizi viņam atbildēja to pašu.

Piezvanīja no biedrības «Japāna — Francija».

— Mēs izvaicajām visus vietējos frančus. Diemžēl neviens nav nekā dzirdējis par Vanedī. Vai jums neliekas, ka tie ir blēdīgi cilvēki?

Un tā vēl joprojām nebija zināms, kur klejo Taki, bet Murao slēpās Kioto slimnīcā zem izdomāta uzvārda. Soeda nojauta, ka tuvākajās dienās jānotiek kaut kam nopietnam. Un viņš atkal atcerējās Murao pēdējos vārdus, ko tas teica atvadoties pēc viņu tikšanas: «Pajautājiet Vinstonam Čērčilam.» Jā, las laikam nebija nekāds joks . ..

19

Auto traucās pa putekļainu ceļu gar nelielu upīti ar brīnumaini dzidru ūdeni. Visapkārt pletās jau nopļauti rīsa lauki.

Mašīnā sēdēja vīrietis ap gadiem sešdesmit ar sen no modes izgājušu mednieka cepuri galvā. Acis nenovērsdams, viņš lūkojās garāmslīdošajās ainavās, kas nepārtraukti mainījās. Kalni mijās ar priežu siliem un saules apmirdzētiem zemnieku māju puduriem.

— Saimniek, kurā vietā pieturēt Cujadzaki?— šoferis jautāja nepagriezdamies.

— Vai tad jau esam atbraukuši?— vīrietis brīnījās, kas liecināja, ka šajā vietā viņš ir pirmo reizi.

— Jā, drīz būsim pilsētiņā.

— Man jātiek uz Fukurjūdzi tcinpli. Pajautājiet kādam ceļu.

Šoreiz atskatījies, šoferis piekrītoši pamāja.

Saule jau rietēja, un garas koku ēnas šķērsoja ce|u.

— Vai kungs atbraucis no Tokijas?—mašīnas vadītājs jautāja.

— Jā . tā gan ...

— Jūs laikam pirmo reizi šajā pusē?

— Pirmo .. .

Šoferis saprata, ka šis pasažieris nav no runīgajiem.

Rīsa lauki beidzās, un mašīna iebrauca pilsētiņā. Ceļa abās pusēs stiepās vecas mājas.

Šoferis apturēja pie rīsu noliktavas un, izbāzis galvu _pa logu, iesaucās:

— Vai te kāds ir? Kā lai liek uz Fukurjūdzi templi?

Parādījās vīrietis ar tukšu maisu rokās un skaļi skaidroja visīsāko

ceļu.

Mašīna devās tālāk. Izrādījās, ka vēl jābrauc krietns gabals.

— Apturiet, ludzu, pie veikala, kur var nopirkt smaržīgās upursve-cītes un ziedus,— pasažieris teica.

Nopirkuši visu vajadzīgo, viņi izbrauca no pilsētas. Mašīna drīz nogriezās uz ceļa, kas strauji virzījās kalnā. Pēc dažām minūtēm auto apstājās pie tempļa akmens kāpnēm. Vadītājs izkāpa no mašīnas un atvēra pasažierim durtiņas.

Licis šoferim gaidīt, vīrietis ar ziediem rokās sāka kāpt augšup pa stāvajām akmens kāpnēm, kurām abās malās auga priedes un kriptomērijas. Drīz parādījās tempļa vārti ar augstu, slīpu jumtu.

Vīrietis kāpa lēni. Kāpņu galā viņš apstājas un atvilka elpu. Tad iegāja pa vārtiem, ko greznoja biezs dēlis ar skaisti izgrebtiem hieroglifiem: «Fukurjūdzi». Pagājis garām tempļa galvenajai celtnei, viņš devās uz dzīvojamo ēku.

Ieraudzījis jaunu mūku, kas savāca kritušās lapas, atbraucējs teica, ka gribētu tikties ar tempļa pārzini.

Gaidot pārzini, viņš pastaigājas pa tempļa dārzu, tīksminādamies par augstajiem ginkgo Jiokiem, kuru resnie stumbri ar kailajiem zariem ietiecās novakares debesīs.

Pienāca balti tērpts pārzinis, kura garā bārda sniedzās līdz krūtīm.

— Svētais tēvs,— vīrietis teica, noņēmis galvassegu. Viņa sirmie mali bija rūpīgi sasukāti. Seja mierīga, mazliet skumja.— Šajā templī jābūt Teradzimas Jasumasas kunga kapam.

— Ja, jums taisnība, viņa pīšļi apglabati šeit.

— Es biju labi pazīstams ar Teradzimas kungu. Atbraucis uz Kjūsjū, uzskatīju par savu pienākumu apmeklēt nelaiķa kapīi. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepavadītu mani līdz kapam?

— Lūdzu.— Pārzinis lika jaunajam mūkam atnest spainīti ar ūdeni. _

— Tātad jūs sakāt, ka bijāt pazīstams ar Teradzimas kungu?— pārzinis vērsās pie vīrieša, kas viņam sekoja.— Jau sen neviens draugs nav .apmeklējis viņa kapu. Nelaiķis būs ļoti apmierināts.

Viņi piegāja pie zema bambusu žoga, atvēra no koku zariem pītos vārtiņus un iegāja tempļa kapos. Pa priekšu pa taciņu starp kapu plāksnēm soļoja pārzinis. Tālumā pletās jūra. Saule caur mākoņu spraugām meta garus gaismas starus pār tās virsmu.

— Šeil,— pārzinis teica, pagriezdamies pret aizmugurē ejošo vīrieti.

Aiz neliela akmens žoga bija redzams skaists dižakmens ar tajā iecirstu uzrakstu: «Šeit atdusas dievbijīgais tautas dēls, kam pēc ieiešanas Svētmiera gaismas valstī dots vārds Soens Sinkans.»

Vīrietis^ piegāja pie kapa un ielika akmens vāzē atnestos ziedus. Kad tempļa pārzinis novietoja viņam blakus spainīti ar ūdeni, vīrietis nometās ceļos iin aizdedza upursvecītes. Zemu noliecies, viņš ilgu laiku lēni skaitīja rožukroni, kas laikam bija paņemts līdzi speciāli šim gadījumam.

Tempļa pārzinis nolasīja īsu lūgsnu. Bet vīrietis noliektu galvu un aizvērtām acīm palika uz ceļiem arī pēc tam, kad garīdznieks jau bija beidzis lūgšanu. Viņa šauros plecus apspīdēja caur mākoņiem izlauzies saules stars. Beidzot viņš piecēlās, ar smeļamo kausu iesmēla no spainīša ūdeni, apslacīja kapakmeni un alkal noskaitīja lūgsnu.

Tā bija ilga aizlūgšana. Tik sirsnīgi lūgt var tikai par pašiem tuvākiem cilvēkiem, domāja garīdznieks, ar dziļu cieņu vērojot atnācēju.

Vīrietis pavērās uz juras pusi, lad atkal uz kapu, it ka vērtēdams, cik harmoniski tas saplūst ar apkārtējo dabu.

— Skaista ainava,— vīrietis klusi teica, un viņa kalsnajā sejā atspoguļojās gaišs miers.— Droši vien Teradzimas kungs ir laimīgs, ka atdusas šādā vietā.

Vīrietis atkal sāka lūkoties selgā, kur it kā uzgleznota dižojās vientuļa sala.

— Jums taisnība,— tempļa pārzinis piekrita,— te taču ir viņa dzimtā puse. Nudien, cilvēkam jāatdusas tur, kur viņš piedzimis.

— Zinu vienīgi to, ka Teradzimas kungs piedzimis šajā apkārtnē, bet vai tieši pašā pilsētiņā?

— Nē, tomēr pavisam tuvu pie tās. Tagad gan nelaiķa ģimene pārcēlusies uz pilsētu un nodarbojas ar tirdzniecību.

— Tātad te vēl dzīvo viņa ģimenes locekļi?

— Jā, viņš cēlies no muižniekiem. Pēc kara zemes reformas dēļ viņiem atstāja tikai pusi zemes. Viņi zemi pārdeva, pārbrauca uz

pilsētu un atvēra sīktirgotavu. Mirušo piemiņas dienā viņi vienmēr apmeklē kapu.

— Vai nelaiķa kundze ir vesela?

— Ja, pilnīgi vesela un žirgta.

— Viņai laikam ap gadiem sešdesmit?

— Domāju, ka būs jau visi septiņdesmit.

— Vai tiešām?— vīrietis pārsteigts iesaucās un atkal lūkojās uz jīiru.— Bet kā dzīvo pārējie ģimenes locekļi?

— Visiem klājas labi. Dēls apprecēja jauku meiteni. Arī inātci prieks.

Noklausījies vecā garīdznieka paskaidrojumus, vīrietis klusi nopūtās.

— Tas ir labi. Tagad varu būt mierīgs,— viņš nočukstēja.

— Jūs laikam bijāt nelaiķim tuvs draugs?—tempļa pārzinis jaulaja, vērīgi lūkodamies atnācējā.

— Esmu viņam daudz pateicības parādā.

— Ja vēlaties, es ataicināšu šurp viņa ģimeni.

— Paldies par laipnību. Atceļā es pats iegriezīšos pie viņiem.

— Tad es jums pastāstīšu, kā viņus vieglāk atrast. Brauciet no šejienes līdz galvenajai ielai, pagriezieties uz Hakatas pusi — un tad tūlīt pa kreisi ieraudzīsit izkārtni «Teradzima sjoten». Tas arī būs viņu veikals.

— Pateicos.

— Teradzimas kungs uzkalpojās līdz vēstniekam, un ļoti žēl, ka viņš nomira tik agri. Viņu gaidīja spoža karjera. Viņš šķīrās no dzīves tūlīt pēc kara. Laikam nespēja pārdzīvot Japānas sagrāvi.

— Iespējams,— vīrietis klusi nomurmināja.

— Stāsta, ka viņš bijis ļoti spējīgs diplomāts. Diezin vai vēl kādreiz uzradīsies tik izcils cilvēks.

Vīrietis piekrītoši pamaja. Abi atstāja kapus un devās atpakaļ uz templi. Zem kājām čaukstēja sakaltušas lapas.

— Sākumā šeit mēdza ierasties Ārlietu ministrijas darbinieki, bet tad pārstāja braukt. Pēdējos gados jūs esat vienīgais, kas ieradies no tālienes, lai apmeklētu viņa atdusas vietu.

— Lūk, kā?— Vīrietis centās iet kopsolī ar veco garīdznieku.

— Lūdzu, ienāciet pie manis,— teica garīdznieks, aizvēris kapu vārtiņus.— Atļausit piedāvāt jums tasīti tējas?

— Paldies, bet es ļoti steidzos. Gribētu šeit pat atvadīties no jums.— Vīrietis izvilka no kabatas nelielu sainīti.

— Ņemiet, lūdzu, šo artavu tempļa uzturēšanai un aizlūdziet par nelaiķa dvēseli.

— Ko jus, ko jūs!— tempļa pārzinis iesaucās, it kā atteikdamies, bet tomēr pieņēma ziedojumu. Viņš uzmeta skatienu sainītim. Uz tā ar melnu tušu bija skaisti uzrakstīts: «Tanaka Koiči».

— Jūsu uzvārds ir Tanaka?— garīdznieks vaicāja.

— Jā.

— Pacentīšos tūlīt paziņot nelaiķa ģimenei par jūsu ziedojumu.

— Ļoti lūdzu, nedariet to! Mans uzvārds viņiem ir svešs. Es biju pazīstams tikai ar Teradzimas kungu.

Tempļa pārzinis atkal ielūkojās uz sainīša uzrakstītajos hieroglifos.

— Apbrīnojami skaists rokraksts. Ja nemaldos, tas ir Mi Feja skolas stils.

— Esmu jums pateicīgs par tik augstu vērtējumu.

— Redziet, ari es kādreiz pievērsos glītrakstīšanai un šajā lietā kaut ko saprotu. Tādēļ ticiet man — rokraksts tiešām vienreizējs. Tagad gandrīz neviens neprot tā rakstīt.

Tempļa pārzinis pavadīja vīrieti līdz kāpnēm un negāja prom, kamēr lejā automašīna nesāka braukt.

— Brauciet pa šo ceļu, tad iegriezieties pa labi, tur būs sīktirgotava «Teradzima sjoten». Apstājieties pie tās,— vīrietis teica šoferim.

Galvenās ielas abas pusēs greznojās vesela rinda veikalu. Klētīm līdzīgās ēkas bija stipras, kā jau pieklājas tādai vecai ostai, kāda bija Cujadzaki. Mašīnai iegriežoties pa labi, vīrietis saka pētīt kreisās puses mājas.

— Pieturiet šeit!— viņš teica, pirmais ieraudzījis izkārtni «Teradzima sjoten».— Es aiziešu pēc cigaretēm.

— Saimniek, es aizskriešu,— šoferis piedāvājās.

— Nevajag, es iešu pats,— vīrietis atbildēja.

Viņš iegāja veikaliņā, kuram bija šim apvidum raksturīga plata fasāde. Blakus durvīm stiklotā kastē bija izliktas cigaretes. Mazliet tālāk sēdēja gadu astoņpadsmit veca meitene ar adīkli rokās. Ienākušā vīrieša ēna pārslīdēja par meiteni, un viņa tūlīt pacēla acis. Vīrieša uzmanību piesaistīja viņas neparasti gaišā sejas āda.

— Lūdzu, trīs paciņas «Peaee».

Kamēr meitene, iebāzusi roku stikla kastē, vilka ārā cigaretes, pircējs vērīgi viņu nopētīja.

— Paldies par pirkumu.— Meitene paklanīdamās pasniedza vīrietim cigaretes.

— Vai sērkociņi arī ir?

— Jā, lūdzu.

Vīrietis steidzīgi atplēsa paciņu, izvilka cigareti un aizsmēķēja. Viņš nesteidzās iet prom, bet, ar baiidu ievilcis dūmus, lēni tos izpūta.

— Jūs esat saimnieka meita?— viņš uzdrošinājās jautāt.

— Jā,— pārdevēja atbildēja.

— Piedodiet par nepieklājību — cik jums gadu? Jūs esat |oli līdzīga kadam man labi pazīstamam cilvēkam.

Meitene apjukusi smaidīja.

— Palieciet sveikai— vīrietis atvadījās un izgāja no veikaliņa.

Pārdevēja ar izbrīna pilnu skatienu pavadīja savādo pircēju, bet

vīrietis vēl ilgi caur mašīnas aizmugures stiklu raudzījās uz Teradzimas veikalu, līdz tas izzuda skatienam. Braucēja seja pauda prieku un apmierinātību.

Savāds pasažieris, domāja šoferis, visu ceļu klusē. Braucot garām' mazai stacijai, vīrietis negaidīti uzrunāja šoferi:

— Nopērciet man, lūdzu, vakara avīzi.— Pēc brīža viņš jau saņēma Fukuokas laikrakstu. Uzlicis acenes, vīrietis tūlīt iegrima lasīšanā, lai gan mašīnu stipri kratīja, jo ceļš te nebija visai gluds.

Viņa uzmanību saistīja īsa informācija: «Šajas dienās Kjūsju universitātē notiek mediķu kongress, kurā piedalās Tokijas, Kioto un citu mūsu valsts pilsētu zinātnieki. Viņu ziņojumi izraisījuši asas diskusijas. Šodien nolasīti šādi referāti: «Pirmsvēža stāvoklis un kuņģa čūla»— K. universitātes profesors Kuratomi Josio, un «Leikēmijas patoloģiskie un histoloģiskie novērojumi»—T. universitātes profesors Asimura Rjoiči.

Vīrietis pārtrauca lasīt laikrakstu un palūkojās mašīnas logā. Likās, it ka viņš nezinātu, ko darīt tālāk. Tad atkal pievērsās laikrakstam un vēlreiz izlasīja to pašu informāciju par mediķu kongresu.

Pēc konferences Asimura Rjoiči devās uz sadraudzlgām vakariņām restorānā. Atgriezies viesnīcā, viņš no komutatora telefonistes saņēma zīmīti: «Rīt pulksten vienpadsmitos gaidīšu Jūs pie imperatora Kamejainas pieminekļa. Ja būsit aizņemts un nevarēsit ierasties, man jāatvainojas, ka cilas izdevības likties vairs nebūs. Gaidīšu Jus līdz pusdivpadsmitiem. Jamaguči.»

Asimuram bija daudz paziņu ar šādu uzvārdu, tādēļ viņam nebija ne mazākās jausmas, karš varētu pārraidīt pa telefonu tik mīklainu paziņojumu.

Piezvanījis uz komutatoru, viņš pajautāja, vai zīmīte tiešam adresēta viņam.

— Es neesmu kļūdījusies. Mani lūdza pierakstīt sacīto un nodot tieši jums,— telefoniste atbildēja.

— Un tas cilvēks vairāk nekā neteica?

— Sacīja, ka pietiekot ar uzvārdu. Jums tūlīt būšot skaidrs, kas viņš tāds ir.

— Savādi.

— Tātad jūs viņu nepazīstat?

— Nevaru iedomāties.

— Piedodiet, bet viņš teica, ka jus esot seni paziņas.

— Nu labi, gan jau noskaidrosies.

— Spriežot pēc balss, tas varēja bul pavecāks vīrietis.

— Viņš nesolīja piezvanīt vēlreiz?

— Nē, to viņš neteica.

Asimura iegrima domās. Smēķējot citu pēc citas vairākas cigaretes, viņš visu laiku ieklausījās aiz loga braucošo tramvaju un automašīnu trokšņos. Pec pusstundas Rjoiči piezvanīja uz komutatoru un palūdza savienot ar savu dzīvokli Tokijā. Zvanu gaidot, viņš nekustēdamies saspringti lūkojās vienā punktā. Beidzot atskanēja aicinājums runāt ar galvaspilsētu.

— Vai Secuko?

— Tas esat jūs? Kā klājas?

— Viss kārtībā.

— Atlikušas vēl divas dienas, vai ne?

— Ja, divas dienas.

— Vai atgriezīsieties, kā bija paredzēts.

— Atgriezīšos.

— Kāpēc lik savādas atbildes? Vai kas atgadījies?

— Nē, nekas. Bet vai pie jums manā prombūtnē nekas nav noticis?

— Nē, nav.

— Lūk, kā?

— Kas ar jums notiek?

— Nekas. Gribēju likai uzzināt, ka klajas mājās.

— Savadi. Līdz šim mums vēl nekad nav bijusi tāda telefona saruna.

Asimura svārstījās — teikt sievai par dīvaino ielūgumu vai noklusēt? Viņš bija pieteicis sarunu, lai paziņotu to Secuko, bel tagad visi vārdi it kā iespriedusies kaklā.

— Hallo, liallo,— klausulē skanēja sievas satrauktā balss.

— Vai jūs mani dzirdat?

— Dzirdu, dzirdu.

— Jūs pēkšņi apklusāt, un man likās, ka saruna pārtrūkusi.

— Nē, nav pārtrūkusi. Es Fukuokā esmu pirmo reizi. Man te viss ļoti patīk. Brīnišķīga pilsēta. Tu laikam neesi šeit bijusi?

— Nē, man visa Kjūsju sala ir sveša.

.— Pie pirmās izdevības atvedīšu tevi uz šejieni.

— Paldies, braukšu ar lielāko prieku. Kamēr jūs piedalījāties Kioto konferencē, es guvu iespēju apskatīt Naru. Vai šoreiz jūs zvanāt, lai pateiktu man šo patīkamo vēsti?— Secuko balsi jautās viegla ironija.

— Arī Kumiko «iroši vien nav bijusi Fukuokā?—Asimura turpināja, neievērodams Secuko toni.

— Nezinu, varbūt vienīgi ar skolas ekskursiju.

— Bet Takako?

— Nezinu. Neesmu prasījusi. Vai tikai netiek gatavots visu radu kolektīvs Brauciens uz Kjūsjū?— Secuko iesmējās.

— Un kāpēc gan ne? Domāju, ka visi priecātos par tādu iespēju. Nākošreiz, kad pie mums ciemosies Kumiko, es noteikti uzaicināšu viņu.

— Nu pietiks!— Secuko sāka dusmoties.

— Labi, labi, es klusēju. Man ļoti gribējās aprunāties ar tevi- par šo domu, kas pēkšņi iešāvās prātā.

— Un tādēļ tāda steiga?

— Aizbraukšu mājās, tad visu lēnām izstāstīšu.

— Vai jums tur tiešām nekas nav atgadījies?

— Itin nekas. Viss labākā kārtībā. Nu, tad uz redzēšanos!

— Turieties braši! Vēl tikai divas dienas. Vēlu sekmes.

— Ej agrāk gulēt, atpūties!

— Bija patīkami tik negaidīti dzirdēt jūsu balsi. Arlabunakti! Asimura nolika klausuli. Bet arī pēc šīs sarunas viņa seja palika

tikpat drūma. Viņš tomēr neuzdrošinājās atklāt sievai savas aizdomas.

Tieši vienpadsmitos Asimura automašīnā piebrauca pie Austrumu parka. Viņš aši gāja pa parka celiņiem, orientējoties pēc imperatora Kamejamas pieminekļa, kas bija uzcelts pakalniņā, tādēļ bija labi redzams no visām pusēm. Apkārt piemineklim bija sastādīti rododendri, un to ziedēšanas laikā melnais piemineklis spilgti sarkano ziedu ielenkumā veidoja brīnišķīgu ainu. Par to Asimuram stāstīja jau viesnīcā, kad viņš ieminējās par nodomu apmeklēt Rietumu parku.

Todien kongress vēl turpināja darbu, bet Asimura bija brīdinājis darbabiedrus, ka viņš nevarēs piedalīties rīta sēdēs. Viņam nez kāpēc likās, ka atteikšanās no šīs satikšanās var novest pie nevēlamām sekām.

Sabozies dzestrajā vējā, Asimura iegriezās taciņā, kas veda tieši līdz piemineklim. Šajā parka daļā apgrozījās daudz apmeklēlaju. Te bieži mēdza ierasties pat veselas ģimenes. Bērneļi draiskuļojās un skraidelēja pār nodzeltējušām velēnām. Starp koku stumbriem varēja saskatīt tējnīcu sarkanos jumtus.

Pa akmens kāpnēm Asimura nokļuva laukumā, kura centrā slējās piemineklis. No šejienes varēja labi pārskatīt visu parku. Viņš apsēdās uz soliņa un aizsmēķēja, cieši nopētīdams katru cilvēku, kas tuvojās piemineklim. Šeit valdīja klusums, tikai reizēm to pārtrauca braucošo tramvaju zvani.

Pēkšņi aizmugurē viņš saklausīja vieglus soļus. Asimura atskatījās. Sola galā stāvēja gara auguma vīrietis ar vecmodīgu mednieka cepuri galvā, tērpies mētelī ar paceltu apkakli. Viņš neraudzījās Asimura, bet uz parku, kas pletās zemāk.

Asimura uzmeta viņam iesāņus skatienu. Viņš vēl arvien šaubījās, un šīs šaubas pastiprināja svešinieka klusēšana.

Nepazīstamā vīrieša lūpas kaut ko čukstēja, bet vēja brāzmā Asimura to nesaklausīja. Cilvēks stavēja nekustīgi, taisni izslējies, kā sargkareivis postenī un raudzījās lejup.

It kā apslēptas atsperes mests, Asimura uzlēca kājās, kad izdzirda atnācēja balsi:

— Rjoiči I

Cilvēks sauca viņu vārdā, bet nepagriezās pret viņu. Mākoņa ēna, cepures nags un mēteļa paceltā apkakle daļēji aizsedza viņa seju. Asimura piegāja vīrietim cieši klāt, nenovērsdams acis no viņa sejas.

— Tātad tomēr . . .— viņš nostenēja.

— Ja, tas tomēr esmu es. Sen neesam tikušies, vai ne?—vīrietis teica, nemainot pozu. Balss mazliet aizsmakusi, taču tik pazīstama, kaut arī Asimura nebija to dzirdējis divdesmit gadu.— Apsveicu tevi, Rjoiči, ar panākumiem. Tu jau esi profesors. Lasīju avīzēs. Malacis!

— Tēvoci . . .— Asimura nodrebēja un vairs nespēja izteikt ne vārda. Viņš juta, kā stingst pirkstu gali.

— Apsēdīsimies šeit, it kā pļāpādami par visādiem dzīves niekiem. Vai saprati?—Atnācējs izvilka kabatlakalu un noslaucīja no sola putekļus.— Hoplā! —viņš pēkšņi jautri iesaucās, ar visu svaru atkrizdams uz sola. Viņš laikam šādā veidā gribēja atbrīvot no saspringuma Asimuru, kas vēl arvien stīvi blenza viņā.

Vīrietis lēni izvilka no kabatas cigaretes un noklakšķināja šķiltavas. Asimura ar skatienu pavadīja katru viņa kustību un, pamanījis sirmu matu šķipsnu, kas bija izlīdusi no cepures malas, juta kaklā iespriežamies asaru kamolu. Sarunu biedrs mierīgi smēķēja, laižot gaisā zilu dūmu gredzenus.

— Kā redzi, rēgs beidzot parādījies.

— Bet...— Asimura nezināja, ko atbildēt, jo vēl arvien nespēja ticēt notikušajam.

— Vai tu uzreiz nojauti, kad saņēmi viesnīcā paziņojumu?

— Jā, sapratu . . .

— Kā tad tā? Es taču jau sen visiem esmu miris.

— Un tomēr bija tāda savāda nojauta .. .

— Bet Kumiko gan, es ceru, nekā nenojauš?— Runātāja balss ietrīsējās.

— Domāju, ka ne. Bez manis vienīgi Secuko pa pusei tic, pa pusei šaubās.

— Ak lā? Vai viņa ir vesela?

— Paldies, viņa jutās ļoti labi. Un tante ari ir vesela .. .

— Zinu.— Atbilde skanēja tikai pēc ilgāka klusuma brīža. Acis bija nodurtas.

— Vai kads jums stāstīja par viņu?

— Es pats viņu redzēju.

— Jā? Kur?

— Kabuki teātrī. Redzēju tur ari Kumiko.

Asimura saprata, ka par Takako vairs nedrīkst runāt.

— Kumiko laikam strādā kādā kancelejā Ārlietu ministrijas sistēmā?

— Jums taisnība.

— Gluži ka sapnī. Kad es braucu prom no Japānas, viņa tikai saka iet bērnudārzā ... Viņai bija maza mugursoma, bet uz tās sarkans zaķītis. Un tad viņai bija vēl garās biksītes. Māte pāršuva 110 savām...

— Vai jūs nejauši ieraudzījāt Takako kundzi un Kumiko teātri?

— Pieņemsim, ka ta bija nejaušība. Nevarēju iedomāties, ka Kumiko izaugusi jau tik liela.

— Ko jūs varat teikt par tanti?

— Neko.— Atbilde bija pārak īsa.— Jā, es esmu atvilinājis tevi šurp, bel tev laikam jābūt kongresā.

— Lūdzu, neraizējieties par mani!

— Un tomēr man ļoti jāatvainojas.

Asimura nenolaida acis 110 Nogaini Keničiro — no cilvēka, par kura nāvi bija oficiāli paziņots presē. Asimura līdz šai dienai vēl labi atcerējās nekrologu ar fotoattēlu. U11 tagad šis cilvēks sēž viņam blakus.

— Rjoiči, neskaties uz mani tik neticīgi! Tas esmu es — sveiks un vesels. Un pat ar abām kājām.— Nogaini pa jokain padauzīja kājas pret zemi. ^

— Bet kālab tad . .*.

— Tu gribi jautāt, kālab tika paziņots par manu nāvi?

— Jā. Tas taču bija valdības paziņojums, nevis kāda laikraksta korespondenta telegramma.

— Pilnīgi pareizi. Tātad Nogami Keničiro šajā pasaulē vairs neeksistē.— Viņš gurdi atspiedās pret sola atzveltni un raudzījās pāri peldošajos mākoņos.— Ka cilvēks es esmu dzīvs un pat sēžu tev blakus. Bet diplomāta Nogami Keničiro vairs nav. Viņš ir miris, un viņa nāve nepārprotami apliecināta Japānas valdības paziņojumā .. .

Asimura sastinga ka akmens statuja.

No uzkalniņa raugoties, likās, ka debess ir bezgalīga. Ar gaišām apmalēm rotāti, pelēcīgi mākoņi vēlās uz rietumiem.

Nogami Keničiro sēdēja nekustīgi. Cepures nags meta ēnu uz dziļām grumbām izvagoto seju. Pazodes un kakla krunkas liecināja par aizritējušiem gadiem.

Asimura raudzījās uz Nogami un domāja: tēvocī vairs nav nekā japāniska — nedz tērps, nedz pavalstniecība.

— Es tomēr kaut ko neizprotu,— Asimura beidzot ierunājās.

— Vai jūs pats labprātīgi atteicāties no Japānas pavalstniecības?

— Protams,— Nogami teica, ilgi nedomādams.— Neviens mani nespieda to darīt.

— Bet vajadzēja taču būt kadam iemeslam? Man nav skaidrs, kāpēc jūsu «oficiālā nāve» piespieda jūs atteikties no Japānas pavalstniecības.

— Tas bija neizbēgami.

— Kādēļ?

— Tu zini, Rjoiči, ir tādi brīži, kad apkārtējā vide spēj ļoti ietekmēt Cilvēka rīcību. Un las, kas agrāk licies lie/.gala stabils, sāk ļodzīties un mainīties, lai gan visiem pārējiem tas liekas ļoti savādi. Apstākļi ņem virsroku par cilvēka gribu . . . Bet man šķiet, ka esmu sācis runāl primitīvā materiālisma gara.

— Kādi apstākļi izmainīja jūsu rīcību?

— Karš,— Nogami īsi atbildēja.— Vairāk es nekā nevaru tev pateikt.

— Vai arī lagad, kad pēc kara pagājis jau tik daudz gadu, vel arvien kaut kas jātur slepenība?

— Vismaz tas, kas skar mani.

— Bet gan Čērčils, gan īdens ir jau publicējuši savus kara laika memuārus. Un vienīgi jūs ...

— Tev jāņem vērā, ka es neesmu tik liela persona. Biju tikai sekretārs maznozīmīgā ārzemju vēstniecībā. Lieli viri var atļauties darīt to, kas tādiem sīkiem gariņiem, kāds esmu es, stingri aizliegts.

— Tas nozīmē, ka jus atteicāties no Japānas pavalstniecības mūsu dzimtenes labad?

— Beigsim šo sarunu. Es neesmu te, lai atzītos vai taisnotos. Nerunāsim vairs par mani. Pietiek jau ar to, ko esmu pateicis, tālāk tu vari secināt pats.

Nogami raudzījās uz kalniem. Tālumā starp milzīgam priedēm melnoja Ņičirena^24 piemineklis.

— Bet nc jau tādēļ es tevi aicinaju šurp,— viņš piebilda, pavēries uz Asimuras pusi.

— Skaidrs,— Asimura teica.— Es vairs netirdīšu jūs ar saviem jautājumiem.

— Nu, tad ir lieliski.

— Tēvoci, ko jūs darīsiet turpmāk? _

- Gribu mazliet padzīvot Japānā.

— Tas butu lieliski.

— Protams. Ja vien apstākļi atļautu, es pavisam paliktu Japānā. Šeit tomēr ir vislabak. Tādēļ esmu ieradies, kaut ari kā rēgs.

— Liekas, ka jus atbraucāt tikai tādēļ, lai baudītu Japānas dabas skaistumu . . . Bet vai jūs nevēlaties satikties ar savu sievu?

— Nerunā muļķības!—Nogami skumji pasmaidīja.— Viņa ir pārliecināta, ka esmu miris, atstājot viņai mantojuma vientulību. Un te pēkšņi viņas priekšā nostāsies rēgs mana izskata.

— Tātad jūs nolēmāt tikties tikai ar mani?

— Jā, tikai ar tevi, jo ne ar sievu, ne ar meitu tikties nedrīkstu.

— Bet ar Kumiko jūs tomēr tikāties?

— Es viņu redzēju, bet viņa nemaz to nezina,— Nogami klusi atbildēja.

— Man bija nojauta par jūsu ierašanos Japānā jau pirms tam, kad jūs ieraudzījāt Takako un Kumiko.

— Lūk, kā!—Nogami izbrīnījās.— Kas tevi uzvedināja uz tādām domām?

— Secuko.

— Kadā veidā?

— Naras Tosjodaidzi templi viņa bija ieraudzījusi viesu gramalā parakstu jūsu rokrakstā.

— Redz, ka!— Nogami ar pirkstiem bungoja pa celi.— Laikam esmu bijis pārāk neapdomīgs. Kad es apmeklēju Naru, man radās nepārvarama vēlme atstāt tur piemiņu no sevis. Un tā es izdarīju nepiedodamu muļķību. Ka skolnieks, kas ar nazi iegriež kokā vai akmeni savu vārdu. Tātad Secuko las ir zināms?

— Jums ir ļoti īpatnējs rokraksts, ko nevar sajaukt ne ar vienu citu.

— Tā ir mana vaina. Es jau bērnībā viņai bieži rādiju savus diezgan īpatnējos kaligrāfijas paraugus un pieradināju apmeklēt senos tempļus. Tātad viņa pēc rokraksta uzminēja?

— Toreiz viņa vel šaubījās. Kas gan tam spētu noticēt pēc Ārlietu ministrijas oficiālā paziņojuma par jusu nāvi?

Pareizi gan.

— Par savu atklājumu Secuko pastāstīja Kumiko. Un lad uz Naru devās vēl viens cilvēks, lai noskaidrotu visu līdz galam.

— Kas? Ceru, ka tā nebija Takako?

— Laikraksta korespondents Soeda.

— Kas?— Nogami uzmeta Asimuram bargu skatienu.

— Šajā gadījumā nav svarīgi, ka viņš ir korespondents, bet gan tas, ka viņš laikam drīz būs Kumiko vīrs.

Nogami centās neizrādīt īgnumu, ko bija izraisījis Asimuras stāstītais. Viņš drudžaini taustījās pa kabat&m, meklējot cigaretes. Beidzot izņēma paciņu un, piedāvājis Asimuram, arī pats izvilka vienu cigareti. Viņam viegli trīcēja pirksti, aizdedzinot to ar šķiltavām.

— Tātad topošais Kumiko vīrs? Ko tu vari teikt par viņu?

— Esmu ticies ar viņu vairākkārt. Krietns jauneklis. Šķiet, ka Kumiko būs labs vīrs.

— Tās ir tavas domas?

— Ne tikai manas, bet arī Secuko. Viņš ļoti patīk viņai.

— Secuko var ticēt,— Nogami teica, dziļi ievilkdams cigaretes dūmus.

Viņš atkal raudzījās tālumā, kur kalnos tumsa priežu sils, un Asimura pamanīja, ka viņa acis kļuvušas valgas.

Asimura jutās neveikli un novērsās. Abi kādu brīdi klusēja. No malas raugoties, varēja likties, ka divi vīrieši nejauši apsēdušies blakus uz soliņa, lai atvilktu elpu pēc pastaigas pa parku.

— Lūdzu tevi un Secuko parūpēties par Kumiko,— Nogami pārtrauca klusumu.

— Darīsim visu, kas būs mūsu spēkos. Viņas māte arī vēl ir pietiekami spirgta. Jūs sacījāt, ka esot viņu redzējis . . .

— Jā, to izkārtoja Murao.

— Vai jūs neatgriezāties Japānā pēc viņa uzaicinājuma?

— Esmu atbraucis pēc savas gribas. Murao te nav nekādas daļas.

— Ak tā? Nu labi, tas uz mani neattiecas. Ko jūs varat teikt par savu dzīvesbiedri?

— Viņai nācies daudz ko pārdzīvot,— Nogami skumji atbildēja.

— Ka jums liekas, vai viņa ir stipri novecojusi?

— Protams. Jau pagājuši astoņpadsmit gadi, kopš mēs šķīrāmies. Man jau arī visa galva ir sirma.

— Jau pirmajā tikšanās brīdī man radās vēlēšanās aizvest jus pie jūsu sievas.

— Nerunā muļķības!—Nogami māksloti iesmējās.— Tādā gadījumā inan tiešām būs jāmirst.

— Galvenais, lai jūs būtu ar mieru satikties. Pārējo es pats nokārtotu.

— Pateicos . . . Rjoiči, es ļoti labi saprotu tevi, bet tā lieta nav tik vienkārša, kā tev varbūt liekas. Ja es varētu netraucēti satikties ar piederīgajiem, vai man vajadzētu ierasties Japānā slepus — kā noziedzniekam? Tad es svinīgi staigātu pa mūsu tēvzemi. Bet tas nav

iespējams. Četrdesmit ceturtaja gadā es esmu aizgājis uz viņpasauli.

— Kas tur sevišķs?— Asimura iesvilās.— Vai mazums karavīru,v kas, karam beidzoties, atgriezās Japānā, lai gan savā laikā bija oficiāli paziņots, ka viņi krituši kaujas laukā?

— Tā ir cita lieta,— Nogami pārtrauca Asimuru.— Es biju neitrālā valstī, un par manu nāvi visiem oficiāli tika paziņots. Man nav tik viegli atgriezties pie dzīvajiem.

— Bet jūs taču tagad esat atbraucis dzīvs?

— Pietiks diskutēt. Es jau sāku nožēlot, ka esam satikušies. Man likās, ka tu esi īsts vīrietis un sapratīsi mani.

Asimura samulsa. Nogami pēdējie vārdi sāpīgi iedzēla viņam, un tajos slēpās vēl arī cita doma. Nogami uzskatīja viņu par svešu cilvēku. Ar Takako, Kumiko un Secuko tēvoci saistīja asinsradniecība, bet Asimuru viņš neatzina par īstu radinieku, tādēļ domāja, ka Asimuras attieksme pret šo tikšanos būs daudz atturīgāka.

— Es cerēju, ka tieši tu spēsi saprast mani,— Nogami turpināja, redzot, ka Asimura klusē.— Taisnību sakot, man nevajadzēja tikties pat ar tevi. Gatavojoties braucienam uz Japānu, es stingri nolēmu nesatikties ne ar vienu radinieku, bet šeit mana apņēmība sašķobījās. Kā lai es tev to izskaidroju? Es it kā zaudēju varu pār sevi. Man ļoti gribējās paziņot kādam tuvam cilvēkam, ka esmu dzīvs. Tik tiešām, reizēm kļūst ļoti skumji, kad nav ar ko dalīties savos pārdzīvojumos. Tādēļ es nolēmu, ka varētu parunāties ar tevi. Ceru, ka tu saglabāsi mūsu tikšanos slepenībā.

— Bet man diemžēl,— Asimura smagi nopūtās,— nav tādas pārliecības.

— Vai tu tiešam izpļāpāsi, ka esi ticies ar mani?

— Var gadīties. Vārdu sakot, es par sevi negalvoju.

— Bet es tev uzticos. Domāju, ka tu par mūsu tikšanos neteiksi ne Takako, ne Kumiko. Un arī savai sievai ne. Vai saproti, kāpēc es tā uzstāju?

— Bet, tēvoci, jūs taču esat tāds cilvēks, kas spēj savaldīt sevi jebkuros apstākļos.

— Tādā gadījumā es diez vai būtu ticies ar tevi. Bet, kā tu pats redzi, es nemaz neesmu tik stiprs un, atvadoties no Japānas, laikam nožēlošu, ka esmu ticies ar tevi. Par spīti visam, tomēr esmu atnācis pie tevis. Lūk, kāds es esmu īstenībā.

— Varbūt mēs varētu satikties vēlreiz?

— Nē, pilnīgi pietiek ar šo vienu reizi. Vēlreiz tiekoties, izgaisīs noslēpumainība, kas savijusies ap rēgu.

— Tādā gadījumā es ļoti jūtu līdzi gan Takako, gan Kumiko.

— Tu runā par lietām, kas ir gluži saprotamas. Nebiju to no tevis gaidījis. Tu taču esi ārsts, zinātnieks. Tev nepiestāv

pakļauties jutu varai. Bet es, atklati sakot, esmu garastavokļa cilvēks.

— Bet gan Secuko, gan Kuiniko ir radušas aizdomas, ka jūs esat Japānā.

— Ko tu saki?- Nogami sejā pavīdēja izbailes.— Kaut gan es nenoliedzu šādu varbūtību.

— Kumiko, protams, neko nesaka, bet viņa ir saprātīga meitene un kaut ko nojauš.

— No kura laika?— Nogami vaicāja.

— Pēc mākslinieka Sasadzimas lūguma viņa vairākas reizes pozēja viņam,— Asimura sāka stāstīt, bet tēvocis ne mirkli nenolaida no viņa acis.— Pēc mākslinieka pēkšņās nāves Kumiko sejas uzmetumi bija pazuduši. Un tad no nepazīstamas sievietes tika saņemta vēstule ar aicinājumu braukt uz Kioto, lai viņa varētu tur atdot Kumiko šos zīmējumus. Tikšanās vieta bija norādīta pie Nandzendzi tempļa. Kumiko aizbrauca uz Kioto, noteiktā laikā gaidīja pie tempļa vārtiem, bet sieviete neatnāca, un Kumiko atgriezās Tokijā tukšām rokām. Kopš tā laika viņai radušās kaut kādas aizdomas . ..

— Tā,— Nogami nočukstēja,— tātad viņa šo savādo vēstuli saistīja ar mani?

— Laikam gan, bet neesmu pārliecināts.

— Kumiko bija Kioto viena pati?

— Nē. Noraizējies par viņas drošību, es griezos policijas pārvaldē, lai viņai dod pavadoni.

— Tā jau es domāju.

— Jūs ta domājāt?—Asimura brīnījās.— Tātad jūs esat tās vēstules rakstītājs?

Nogami nodūra acis. Starp uzacīm ievilkās sāpju rievas.

— Nē, es to nerakstīju,— viņš izmocīja.— To darīja cilvēks, kas vēlējās, lai mēs satiktos. Bet atbildīgs tomēr esmu es.

— Laikam Murao vai Taki?

— Es atsakos minēt jebkuru uzvārdu.

Asimura klusēja.

— Cik man zināms, Kumiko tika lūgta ierasties pie tempļa bez pavadoņiem. Cilvēks, kas sūtīja uzaicinājumu, centās visu paturēt slepenībā, negribēja, ka vēl kāds zinātu par šo tikšanos. Lūk, kādēļ tika izvirzīts noteikums ierasties vienai. Bet Kumiko tuvumā visu laiku grozījās kāds aizdomīgs tips. Tātad tas bijis policijas aģents, kurš, pateicoties tavai laipnai gādībai, tika piekomandēts Kumiko.

— Vai nevajadzēja to darīt?

— Domāju, ka nekādas vajadzības nebija.

— Nekā darīt, par to jāuzņemas vaina man,— Asimura sacīja.— Tatad esmu pārcenties.

/ .

15* 435

— Labi. Nerunāsim, Rjoiči, vairs par to. Tieši otrādi, man ir liels prieks, ka tu tā rūpējies par Kumiko. Lūdzu, arī turpmāk neaizmirst' viņu un neliedz viņai savu gādību. Tu teici, ka viņa drīz stāsies laimīgā laulībā?

Atkal iestājās klusums.

— Savādi. Līdz šim es nebiju sevišķi labās domās par avīžniekiem. bet nu jau sāku raudzīties uz viņiem citādi. Man par to jauno cilvēku vēl nav ne mazākā priekšstata, bet viņš jau man liekas tuvs cilvēks. Lūk, ko nozīmē tēva jūtas.

— Japānā ļoti daudzi saņemtu jus ar atplestām rokām, jebkurā gadījumā saglabajot pilnīgu slepenību. Jus varētu tā noslēpt, ka neviens nekad neatrastu. Vai jūs negribat mainīt savu rēga eksistenci pret mierīgu dzīvi dzimtajā zemē? Mēs darītu visu. kas ir mūsu spēkos.

— Rjoiči, es vēlreiz atkārtoju: iegaumē, ka par šo jautājumu mums nekāda saruna nav bijusi. Jāņem vērā reālās dzīves apstākļi. Atgriešanās pagātnē nav iespējama.

— Cik ilgi jūs vēl būsiet Japānā?— Asimura mainīja sarunas tematu:

— Ilgi vairs ne. Esmu atbraucis kā tūrists. Tātad driz jābrauc prom.

— Kad tieši?

— Precīzi nevaru pateikt, bel skaidrs, ka jau tuvākajās dienās.

— Jūs esat atbraucis viens?

— Ko?— Nogami apmulsa.— Ko tu teici?

— Es jautāju, vai jūs esat atbraucis uz Japānu viens?

— Viens,— Nogami uzsvēra.— protams, viens. Taču ņem vērā, ka savas aizbraukšanas dienu es tev neatklāšu. Šeit mēs salikāmies, šeit ari atvadīsimies. Tagad es nozudīšu tā, ka māni vairs neuzies neviena dzīva dvēsele. Ja es te aizkavētos vēl kādu laiku, var gadīties, ka rastos lielas nepatikšanas.

— Nepatikšanas? Kādas nepatikšanas?—Asimura prašņāja.

— Nezinu, kādas, bet nojauta man ir.

— Tēvoci,— Asimura runāja, cieši raugoties uz Nogami,— mākslinieks Sasadzima, kuram pozēja Kumiko, pēkšņi nomira. Nāves cēlonis nav zināms. Un vēl, kad Kumiko atradās Kiolo. viesnīcā tika šauts uz kādu iemītnieku, kas smagi ievainots . . ,

— Un kāds- tam sakars ar mani?— Nogami nosvērti jautāja.

— Mākslinieku Sasadzimu es pat redzējis neesmu.

— Bet ar lūgumu pozēt pie Kumiko griezās Taki kungs?

— Un kas par to? Jā, Taki es pazīstu, bet Japat-.i ar viņu neesmu saticies. Pēdējo reizi tikāmies, kad viņš strādāja : i(>ā.

— Ir vēl kaut kas. Jūs nupat teicāt, ka Kumik< lika aicināta uz Kiolo ar jūsu paziņas starpniecību. Tobrīd Kio!ši tajā pašā

viesnīcā, kurā bija apmetusies Kumiko, gandrīz nogalināja kādu viesi. Vārdu sakot, pārāk daudz savādu sagadīšanos, kas tā vai citādi saistītas ar Kumiko. Un šos notikumus nevar uzskatīt tikai par nejaušību.

— Tu runā par citu lielu. Bet es stāstu par savu uzturēšanos Japānā. Tā var sagādāt nepatikšanas dažādiem cilvēkiem, jo paziņojumu par manu nāvi publicēja valdības ieslāde — Ārlietu ministrija. Bija vēl viens iemesls, kāpēc cs braucu uz Japānu. Man jau sen bija vēlēšanās apmeklēt bijušā vestuieka Teradzimas kapu. Vakar mans sapnis piepildījās. Teradzima atdusas Hakatas apkaimē. Tur paveras brīnišķīgs skats uz jūru. Es aizdedzināju upursvecītes un ilgi gremdējos atmiņās par nelaiķi. Laikam tikai miris cilvēks vairs nevienam nevar sagādāt rūpes.

Asimura netraucēja runātāju.

— Esmu Teradzimam lielu pateicību parādā. Bija vērts atbraukt uz Japānu kaut vai tikai tādēļ, lai nomestos ceļos pie viņa kapa. Esmu izpildījis savu pienākumu, tādēļ vairs nav nekādas vajadzības ilgāk uzkavēties Japānā.

— Un tomēr.

— Kas par tomēr?

— Teradzima saslima ārzemēs, bet nomira dzimtenē, ģimenes locekļu, radu un draugu lokā . . . Bet jūs, kā izriet no oficiālā paziņojuma, nomirāt Šveices slimnīcā. Nevar būt ne mazāko šaubu, ka jūs pazina gan ārsti, kas jūs ārslēja, gan medmāsas, kuras jūs kopa. Kā tad viņi visi varēja apliecināt jūsu nāvi? Varbūt tā slimība un slimnīca ari bija likai izdomājums?

— Uz šo jautājumu atbildes nebūs,— Nogami atcirta.

— Tādā gadījumā alļausist uzdol jums cilu jautājumu. Tolaik kopā ar jums strādāja Murao un citi vēstniecības darbinieki. Turpat Šveicē uzturējās arī laikraksta speciālais korespondents Taki. Murao un Taki ir zināms, ka jūs esat iebraucis Japānā. Jūs nespēsiet noliegt vismaz to, ka Murao ir lietas kursā — jo viņš bija tas, kas deva jums iespēju redzēt dzīvesbiedri un Kumiko, ielūdzis jūs visus uz teātri. Spriežot pēc dažādiem faktiem, ari Taki zina, ka jūs esat Japānā. Tātad abiem jau no paša sākuma bija zināms, ka jūs esat dzīvs. Kā lo visu izskaidrot?

— Tu esi pārmērīgi ziņkārīgs un visu laiku dīc kā bērns — kāpēc un ka? Bet es tev tik un tā neko nevaru teikt.

—■ lr ļoti svarīgi to zināt.

— Pietiks Es tiešām sāku nožēlot, ka izsaucu tevi uz šo» satikšanos. Laikam esmu bijis pārāk vieglprātīgs.

— Es nevienam nestāstīšu par mūsu sarunu. Bet, ja jās uzticējāties man saliekoties, tad jūsu pienākums ir visu prātīgi un izsmeļoši izskaidrot.

— Rēgiem nav pienākumu.— Nogami nogrieza kā ar nazi.— Viņi ir |oti palva|Igi. Nāk. kad grib, un pazūd, kad paši vēlas. Man ir tā priekšrocība, ka esmu brīvs no tā, ko tu dēvē par pienākumu.— Nogaini piecēlās.— Cik skaista ainava, īsti japāniska! Nespēju ticēt, ka atrodos-Japānā un runājos ar tevi. Braucot šurp, pat iedomāties nespēju, ka viss pavērsīsies tā kā tagad. Es atstāšu Japānu, bet uz mūžu saglabāšA atmiņā šo ainavu un tavu balsi, Rjoiči.

Arī Asimura piecēlās.

— Jūs laikam gribējāt tikties ne jau ar mani, bet ar Kumiko,— viņš teica.— Ja jūs būtu ar mieru, es atvestu viņu. Izdarīšu to tā, ka viņa neko nenojautīs . . .

Nogaini ilgi klusēja.

— Uzticiet man to, un es visu saglabāšu slepenībā. Pat jūsu sievai un Secuko neteikšu ne vārda. Aiznesīšu kapa sev līdzi mūsu tikšanos un arī to, ka Kumiko, pašai nezinot, būs sastapusies ar savu dzīvo tēvu. Pasakiet vienīgi, kā jūs var sameklēt. Jūs taču esat redzējis Kumiko tikai īsu mirkli no tālienes teātrī. Jums, protams, ir Sasadzimas zīmējumi, bet ar pašu Kumiko jūs neesat pārmijis ne vārda. Man liekas, ka jums nebūs miera, kamēr nebūsiet ar viņu aprunājies un dzirdējis viņas balsi. Esmu gatavs jums palīdzēt.

— Paldies, Rjoiči,— Nogami novērsies atbildēja.— Esmu tev loti pateicīgs. Tu aizkustināji mani līdz asarām. Bet būs labāk, ja cs nepieņemšu tavu piedāvājumu. Nedomā par mani slikti un neuzskati, ka esmu cietsirdīgs cilvēks. Bet citas izejas man nav.

— Jūs laikam vairs nekad neatbrauksit uz Japānu?

— Nē. Pareizāk sakot, cs nevarēšu atbraukt.

— Tātad šī būtu vienīgā un pēdēja iespēja satikties ar meitu.

— Saprotu. Un, ja apstak|i atļaus, es pieņemšu tavu piedāvājumu. Es ļoti mīlu Kumiko. Tur, svešatnē, es bieži redzu viņu sapņos. Un ne jau pieaugušu, bet kā mazu bērnu, kad viņa bieži mēdza ierāpties man klēpī. Kādu rītu, kad pamodos, Kumiko sēdēja man uz krūtīm. Toreiz viņai bija tikai divi gadiņi. Šis tēls tik spilgti saglabājies manā atmiņā, ka es pat sapņos redzu viņu sēžam sev uz krūtīm . ..

— īpaši tādēļ jums v&jadzētu ...

— Aprunāties ar viņu, to tu gribi teikt?— Nogami pārtrauca Asimuru.— Tikšanās sagādātu man dažus laimīgus brīžus, bet vēlāk tie pārvērstos jaunās ciešanās. Pat tiem, kas pieraduši pie mocībām, tās ir nepanesamas, ja saistītas ar bērnu zaudējumu.— Nogami aizsmēķēja, dziļi ievilka dūmus un izpūta gaisā garu, zilganu strūkliņu.— Cik savāda ir mūsu saruna! Piedod, ka tevi iztraucēju. Tu atnāci, atsaucoties uz manu lūgumu, bet es izturos pavisam citādi, nekā tu vēlētos.

— Nevajag taisnoties. Jūs nemaz neesat mani iztraucējis. Bet man būtu ļoti žēl, ja jūs aizbrauktu no Japānas un nesatiktos ar jums tuviem cilvēkiem. Jūs pats to nožēlosiet un skumsiet simtkārt vairāk nekā viņi.

— Protams. Viņiem taču par mani nekas nav zināms. Man, bez šaubām, ir smagi, bet sastapšanās liktu man ciest vēl vairāk.

— Uz kurieni jus brauksiet no Japānas?

— Tas vēl nav zināms. .

— Tēvoci, kādas valsts pavalslnieks jūs esat?

— To es varētu pateikt, bet baidos, ka radnieciskās jūtas liks jums meklēt mani tajā valsti. Tādēļ, lūdzu, piedodiet, ka ari šis jautājums paliek bez atbildes.

Asimura raudzījās uz Nogami, un viņam likās, ka šis sarunas laikā tēvoča matos sirmo šķipsnu kļuvis vēl vairāk. Bet varbūt vainīgas ir tikai gaismēnas.

— Jūs nomirāt Šveicē četrdesmit ceturtajā gadā,— Asimura sacīja.— Tad jums visiem bija skaidrs, ka Japāna karu ir zaudējusi. Tātad, mainot pavalstniecību, jūs nevarējāt izvēlēties kādu no ass valstīm. Jums bija jāizšķiras par kādu no sabiedrotajām valstīm, bet arī to nebija pārāk daudz — Amerika, Anglija, Francija, varbūt vēl Beļģija. Diezin vai jūs pieņēmāt padomju pavalstniecību. Tātad jums ir kadas manis minētās valsts pase. Un to jūs saņēmāt, kā es saprotu, tūlīt pēc paziņojuma par diplomāta Nogami Keničiro nāvi.

Nogami nosvieda cigaretes galu un iebāza rokas kabatās. Viņš uzrāva plecus, it kā būtu nosalis pēkšņā vēja brāzmā.

— Jūs paslēpāties kāda no šīm valstīm ne jau pēc paša vēlēšanās. Ja Japānas Ārlietu ministrija publicēja paziņojumu par jūsu nāvi, tad droši vien jūsu rīcība bija saskaņota ar Japānas valdību, it ipaši ar Ārlietu ministrijas vadošajiem darbiniekiem. Un tas nozīmē, ka jūsu nave nebija tikai jūsu personiskā lieta, bet bija cieši saistīta ar ta laika Japānas likteni .. .

— Rjoiči, man liekas, ka nu vienreiz ir diezgan. Tas ir pārāk sens stāsts.

— Atļaujiet man pabeigt. Es esmu ierindas ārsts, un manas zināšanas politikā un starptautiskajos jautājumos ir pārāk seklas, lai spētu izdarīt kādus spriedumus. Bet, saistot jūsu rīcību ar Ārlietu ministrijas paziņojumu par jūsu nāvi, esmu neviļus nonācis pie secinājuma . ..

— Pie kāda secinājuma?

— Ka Japāna jūs upurējusi. Bet tas, protams, ir tikai mans personisks secinājums.

— Tu esi ļoti augstās domās par mani. Es nebiju tik prominenta persona. Un mani spēki bija pārāk vāji, lai tie noderētu par upuri.

— Šoreiz nerunāsim par jūsu vērtību. Sacīsim tā — toreiz Japānai bija vajadzīgs, lai kāds no ārzemēs esošajiem diplomātiem piekristu «nomirt». Potsdamas deklarācija tika publicēta četrdesmit piektā gada jūlijā, tātad gadu pēc jūsu nāves, bet man šķiet, ka tās teksts bija sagatavots jau daudz agrāk.

— Nesaprotu, ko tu gribi teikt,— Nogami ērcīgi pārtrauca runātāju.— Esmu izsaucis tevi ne jau tādc|, lai klausītos tavos minējumos. Esmu tev vairākkārt aizrādījis — nevandīsimies pagātnē, runāsim tikai par mūsdienām.

— Un tomēr ...

— Rimsties) Es varu ne pa jokam sadusmoties, ja tu turpināsi man uzmākties ar saviem jautājumiem.

Asimura apklusa.

— Piedod man par rupjību,— Nogami saminstinājās.— Rjoiči, tagad atvadīsimies.

— Atvainojiet, man vēl gribētos pateikt...

— Es nevēlos klausīties.

— Bet ēs tomēr pateikšu,— Asimura iesaucās.— Jā, toreiz Japāna jūs upurēja. Bet mani satrauc cits jautājums — kāpēc šī pati Japāna tagad atsakās pieņemt jūs? Nogalināja jūs un tagad izliekas, it kā nekas nebūtu noticis ... Augstākā ranga valsts darbinieki, kas vainīgi kara izraisīšanā, tika sodīti kā kara noziedznieki. Ne jau visi, protams. Ir arī tādi, kas driz vien pēc kara atkal ieņēma vadošus amatus. Viņi nevar nezināt par jūsu likteni, bet necej ne ausu. Sak, Nogami Keničiro ir upurēts, un miers viņa pīš|iem!

— Citādi viņi nemaz nevar rīkoties,— Nogami nomurmināja un tūdaļ aprāvās, jo saprata, ka izteicis jau pārāk daudz.— Es to saku tikai tam gadījumam, ja uzskatītu, ka tavs pieņēmums atbilst īstenībai. Arī tad šie cilvēki neparko neatzītos, ka ir kļūdījušies. Tā laika Lieljapānas impērija oficiāli ir apliecinājusi manu nāvi. Par to paziņoja laikrakstos. Un runa bija ne jau par kādu bez vēsts pazudušu ierindnieku, bet par diezgan ievērojamu impērijas valdības diplomātu.

— Man tomēr liekas, ka pie labas gribas viņi varētu atzīt savu kļūdu. Tik cietsirdīgai rīcībai nav un nevar būt attaisnojuma.

— Tā ir plika sentimentalitāte. Vai ari mācek|u strīds. Bet es jau tev teicu — laiku nevar “pagriezt atpakaļ.

— Tēvoci, jūs atkal maļat savu maļamo. Jūs baidāties, ka jūsu atgriešanās dzīvē var kādam nodarīt ļaunu. Tie ir maldi, ja jūsu bailes izraisa tikai šādas jūtas. Japāna ir zaudējusi karu. Pie mums tagad dzīve rit pavisam citādi. Kas gan varētu notikt, ja mirušais diplomāts pēkšņi izrādītos dzīvs un atgrieztos dzimtenē?

— Jā, tavi spriedumi ir loģiski. Tu tikko teici — Japāna ir zaudējusi karu, bet...— Nogami sastomījās, tad turpināja:—Bet iedomājies, kas notiktu, ja noskaidrotos, ka šim diplomātam bijusi noteikta loma, kas sekmējusi Japānas sagrāvi? Visi uzskatītu viņu

par čūsku, ko dzimtene izaudzējusi pie savas krūls,— Nogami klusi, gandrīz čukstus teica.

— Bet tēvoci ...

— Klusu, vairs ne vārda! Es tā jau esmu alņēmis tev pārāk daudz laika. Atvaino, ka aizvilināju tevi prom no kongresa.

— Tas mani nemaz neuztrauc.

— Nav taisnība. Pret zinātni jāizturas ar dziļu cieņu. Un nevaram taču visu laiku stāvēt kā piekalti šai vietai, vai ne?— Nogami paspēra dažus soļus uz priekšu.— Paliec sveiks, Rjoiči!

Asimura satraukts sekoja tēvocim.

— Vēlu tev visu to labāko. Atkārtoti lūdzu — parūpējies par Kumiko. Takako ir jau gados, viņai vienai būs grūti. Neaizmirsti ari viņu.

— Tātad mēs vairs neredzēsimies?

— Laikam gan. Gribētu, lai tu nodod sveicienu Secuko, diemžēl to nedrīkst. Pacenties saglabāt savā sirdi manas jūtas.

— Un tomēr ... Tomēr jums vajadzētu tikties ar sievu un Kumiko. Dodiet savu piekrišanu, un es nokārtošu tā, ka viņas nekā nenojautīs.

— Pateicos. Ja radīsies tāda iespēja, es nosūtīšu tev vēstuli. Bcl tagad es to nedrīkstu darīt.

Nogami pacēla roku, likdams Asimuram saprast, ka tālāk nevajag viņu pavadīt.

— Tālāk es iešu viens, bcl tu kādu laiku paliec vēl šeit.

Viņš nokāpa pa akmens kāpnēm un neatskatīdamies gāja cauri parkam. Drīz vien viņa mazliet uzkumpušais stāvs saplūda kopā ar citiem apmeklētājiem un izzuda tālumā.

21

Atgriezies no kongresa, vēl pat nepārģērbies, Asimura zvanīja T akako.

— Kaut kas neredzēts!— Secuko iesaucās, vērojot, cik steidzīgi vīrs griež numuru.

Arī agrāk gadījās, ka Asimura, pārbraucis mājās no kārtējā komandējuma, tūlīt zvanija Takako, bet tādā steigā tas notika pirmo reizi.

— Labdien, tante! Esmu tikko atgriezies 110 Fukuokas. Kā jūs jūtaties? Vai manā prombūtnē nekas nav noticis?

No malas klausoties, varēja domāt, ka Asimura bijis prom vismaz gadu, pie tam viņa balsī jautās ne tikai parastā pieklājība, ar kādu mēdz uzdot šādus jautājumus, bet neviltota sirsnība.

— Tātad viss kārtībā. Un kā jūtas Kumiko?

— Nevajag tā,— Secuko noburkšķēja, domādama, ka virs mēģina apcelt tanti.

— Zini,— Asimura klusi teica sievai, bet pats klausījās Takako atbildi,— man radās laba doma.

— Kas tad vēl?

— Uzaicināsim rītvakar Takako un Kumiko uz restorānu. Sen nav baudīts uz' restītčm gatavots cepetis.

— Neiebilstu, bet...

Priekšlikums bija tik negaidīts, ka Secuko pat apmulsa. Vīrs nekad neizlēma un nerīkojās tik ātri.

— Hallo!—Asimura turpināja telefona sarunu.— Vai jūs rītvakar būsiet brīva? Mēs gribētu uzlūgt jūs un Kumiko uz restorānu.— Takako acīmredzot bija ar mieru, un Asimura piebilda:—Tātad tiekamies pusseptiņos.

Secuko paķēra no vira rokām klausuli.

— Labdien, tante. Tā esmu es, Secuko. Rjoiči uzvedas ne visai pieklājīgi. Tikko atbraucis un tūlīt uz restorānu!

— Bet tas ir patīkami, lai gan pavisam negaidīti,— Takako atbildēja.

— Man arī.— Secuko iesmējās.— Tiklīdz pārkāpa pār slieksni, tā tūlīt pie telefona. Šķiet, ka Fukuokā atgadījies kaut kas neparasts.

Šie sievas vārdi lika Asimuram saspringt.

— Tante, vai mēs neesam pārāk uzbāzīgi?

— Ko jūs! Kumiko pašreiz nav mājās, bet es domāju, ka arī viņa labprāt pieņems jūsu aicinājumu.

— Tad ir labi. Ja Rjoiči ir tik neatlaidīgs, būsim atsaucīgas.

— Tātad rit pusseptiņos?

— Brīdini tanti, ka mēs aizsūtīsim pēc viņām mašīnu,— Asimura teica sievai.

— Tante ir ļoti izbrīnījusies,— Secuko sacīja, nolikusi klausuli.

— Kas tur ko brīnīties? Parasts ielūgums vakariņās.

— Tik negaidīti... Nemaz neizskatās pēc jums.

— Bet vai tad man nekad nevar rasties kāda negaidīta vēlēšanās?

— Tas tomēr liekas savādi. Tik sen neesam aicinātas uz restorānu. Kā jums gāja Fukuokā?

— Nekā sevišķa. Kongress kā jau kongress, — Asimura vienaldzīgi atbildēja.

— Jā, aizmirsu pateikties. Bija ļoti patīkami dzirdēt jūsu balsi no tālās Fukuokas. īpaši tādēļ, ka nebiju gaidījusi šo zvanu.— Parasti Asimura, būdams komandējumos, nekad nezvanīja uz mājām. Bet šoreiz laikam bija noticis kas īpašs, ja viņš mainījis savus ieradumus, Secuko nodomāja.— Vai tur bija kāda tikšanās?

— Ko nozīmē — kāda tikšanās?— Asimura bailīgi jautāja.

— Jūsu tur bija krietni daudz. Varbūt bijā ieradies kāds izcils dalībnieks?

— Jā, jā,— Asimurā veikli pārķēra.— Es saliku tur profesoru

Hasebi no Tohoku universitātes. Iepriekšējā reizē viņš neatbrauca uz Kiolo slimības dēļ. Bet šoreiz izskatījās lieliski. Neticami, ka viņš bijis tik smagi slims.

— Kioto pieminēšana man izraisa atmiņas par mūsu braucienu uz turieni. Kamēr jūs sēdējāt sapulcēs, es paspēju apbraukāt gandrīz visu Naru.

— Vai vanna gatava?— Asimura pārtrauca sievu, baidoties, ka viņa atkal runās par savu atklājumu Naras tempļos.

— Tūlīt pārbaudīšu, vai ūdens ir silts.— Secuko pārsteidza krasā pārmaiņa vīra noskaņojumā.

Asimura vēl arvien nespēja nomierināties. Saviļņojums pēc tikšanās Flikuoka nenorima un pēc sarunas ar sievu pat pieauga. Viņš nedrīkstēja atklāt patiesību, bet tik ļoti gribējās dot kaut vai niecīgu mājienu par tikšanos ar Nogami. Tieši tādēļ jau viņš pēc atgriešanās tūdaļ piezvanīja Takako — vajadzēja ļaut vaļu jūtām, kas pildīja viņa sirdi. Ak, kā viņš vēlējās runāt ar sievu, Takako un Kumiko tādiem vārdiem, lai viņas noticētu, ka tēvocis Nogami ir dzīvs, bet vienlaikus arī nenojaustu, kur viņš atrodas. Tomēr Asimura labi saprata, ka las nav iespējams.

T. viesnīcas restorāna apmeklētāju vairums bija ārzemnieki.

Pie galdiņa pretī Asimuram sēdēja Takako. pa labi — Secuko, kreisajā pusē — Kumiko. Klusi spēlēja orķestris.

— Šovakar jus sagādājāt mums tādu prieku,— Takako vērsās pie Asimuras, kad puse cienasta bija notiesāta.

— Man šī doma par kopējām vakariņām radās jau Fukuokā, kad pēc konferences tas dalībnieki pulcējās kopējā banketā,— Asimura sacīja.

— Un, tiklīdz pārkāpa pār mājas slieksni, viņš tūlīt zvanīja jums,— Secuko piebilda.— Bet runāja gan viņš kaut kā savādi, it kā nebūtu ticies ar jums veselu gadu.

Asimura uzmanīgi novēroja Takako. Jā, pēdējos gados viņa tiešām savargusi. Agrāk, kad viņi tikās bieži, viņš nebija pievērsis viņai uzmanību. Bet tagad salīdzināja pretī sēdošo Takako ar lo, kāda viņa bija trīsdesmit gadu vecuma, kad viņš apprecējas ar Secuko. Ja, gadu nasla nav viegla. Arī Kumiko jau ir pieaugusi. Viņš atcerējās to laiku, kad viņi nāca uz šo restorānu un Kiuniko, sēžot uz krēsla, šūpoja kājiņas, jo nevarēja aizsniegt grīdu. Un matiņu viņai toreiz gandrīz nemaz nebija.

Cik priecīgs būtu Nogami, ja viņš tagad varētu no klusa kaktiņa nolūkoties mūsu kompānijā, Asimura apcerēja, pieklājīgi vērojot apkārtējos cilvēkus. Un viņam šķita, ka starp safrizētajiem ārzemnieku kungiem un patuklajām dāmām pie kāda galdiņa sēž arī Nogami ar savu francūzieti un vēro viņus.

— Cik te daudz ārzemnieku!— brīnījās Kuniiko, kas, tāpat kā Asimura, ari pārlaida acis pie blakus galdiņiem sēdošajiem viesiem.'

Asimuras uzmanību piesaistīja šim vakaram pavisam neatbilstošā, pārāk nopietnā meilenes sejas izteiksme. Vai tik Kumiko kaut ko nenojauš? Un kāds gan brīnums? Pēc Kioto notikumiem — tikšanās ar francūzieti un šāviena nakti viesnīcā — viņai varēja rasties aizdomas, it sevišķi, ja šos notikumus saistīja ar Secuko atklājumu Naras tempļos.

Asimura ielūkojās Takako sejā. Tā likās b&la, bet pauda klusu mieru. Viņa gan nekā nezina un nenojaus. Vai drīkst traucēt viņas mieru?

Un tomēr vienlaikus Asimura ar satraukumu juta, ka tikko spēj apvaldīt vēlīni pastāstīt sievietēm par tikšanos ar Nogami.

Varu iedomāties, kas notiktu, ja cs atklālu Takako un Kumiko savu noslēpumu. Kāds prieks starotu viņu acīs! Asimura jau sāka bažīties, ka pret savu gribu izpļāpās par tikšanos ar Nogami, kaut gan pats bija aicinājis māti un meitu vakariņās tieši tādēļ, lai kaut kādā veidā dotu mājienu par šo satikšanos, lai bez vārdiem liktu saprast, ka Nogami ir dzīvs, vesels un atrodas Japānā.

Asimuram bija bail, ka, iesaistoties sarunā, viņš var izpļāpāt ko lieku. Tādēļ viņš nolēma labāk klausīties, ko st&sta sievietes. Bet arī tas nemaz nebija viegli, un viņš sevi pieķēra, ka pārāk cieši vēro katru viņu vaibstu un seko nevis sarunai, bet gan tās dalībnieču noskaņojumam. Viņam jau saka likties, ka nevis viņš, bet Nogami ieklausās Takako un Kumiko nepiespiestajā tērzēšanā.

Asimura atcerējās kādu ārzemju romānu, kurš saucās «Pļāpājošā sirds • un kuru bija lasījis studiju gados. Tajā bija stāstīts, ka cilvēka mīt nevaldāma tieksme atklāt citiem, kas viņam ir uz sirds, un nav tāda speķa, kurš spētu viņu atturēt no sirds izkratīšanas.

Asimuram bija sajuta, it kā viņš pats būtu šī romāna varonis. Nē, viņa stāvoklis tomēr ir daudz sarežģītāks. Viņain ne tikai gribas pastāstīt, kas ir uz sirds, bel viņš arī saprot, ka viens viņa vārds var acumirklī mainīt visu Takako un Kumiko dzīvi. Gluži citādām acīm tad uz dzīvi raudzītos Takako, kas astoņpadsmit gadus izjutusi atraitnes vientulību, un Kumiko sejā izzustu skumju ēna, tiklīdz meitene uzzinātu, ka viņas tēvs ir dzīvs.

Asimura juta, kādas pūles prasa cīņa pret šo kārdinājumu, kas vētraini uzmācās viņam. Viņš it kā rotaļādamies piedalījās kopīgajā sarunā, bet klusībā nerimtīgi cīnījās ar vēlmi pastāstīt par tēvoci Nogami. Viņam tagad vajadzēja tēlot lik sarežģītu lomu, kas diezin vai būtu pa spēkam vistalantīgākajam skatuves māksliniekam.

— Mēs nošāvām lielu buku!—Secuko pēkšņi iesaucās.— Va jadzēja uzaicināt ari Soedas kungu. Tik izdevīgs gadījums.

Secuko priekšlikums atbrīvoja Asimuru 110 elles mokām.

— Pareizi!— viņš tūlīt piekrita sievai.— Un laikam arī tagad nav par vēlu viņu uzaicināt. Viņš droši vien vēl atrodas redakcijā.

— Bel mēs jau esam visu apēdušas,— Kumiko nosarkstot leica.

— Tas nekas! Līdz tējas pasniegšanai viņš paspēs atbraukt. Bet pie vakariņu galda pasēdēsim citu reizi,— Asimura mierināja meiteni.

— Jā, pasauksim gan viņu,— Secuko uzstāja.— Kumiko, lūdzu, piezvani viņam!

Meitene bikli pavērās mātē.

— Nu, aizej, aizej!— Takako smaidīja.

Kumiko devās uz halli, bet driz vien sapīkusi atgriezās.

— Teica, ka jau esot aizgājis . ..

Soeda bija pārliecināts, ka Nogami Keničiro ir dzīvs.

Bet kādēļ gan toreizējās Lieljapānas impērijas valdībai vajadzēja ziņot par sava diplomāta nāvi? Tikko Soeda sāka interesēties par vēstniecības pirmā sekretāra likteni, tā Murao izmeta, lai viņš šajā lietā griežas pie Vinstona Cērčila. Šķiet, ka tas nebija nekāds joks. Saērcinātais Murao acīmredzot saprata, ka pateicis ko lieku.

Nogami nav miris, bet, slēpdamies zem Vancdī uzvārda, ieradies Japānā. Liekas, ka viņš vēl arvien uzturas šeit, bet kā lai viņu sameklē?

Vispirms vajadzētu vēlreiz atkārtoti pārskatīt visus nolikumus no paša sākuma.

Soeda izgāja no redakcijas un devās uz klusu tējnīcu Jūrakučo rajonā. Te apgrozījās maz cilvēku un varēja netraucēti apkopot savas domas. Viņš apsēdās pie galdiņa tālākā stūrī, izstiepa kājas un iegrima pārdomās. Kad es Korijamā apmeklēju Ito māju, viņa audžudēla sieva teica: «Jā, tēvam patika apmeklēt tempļus. Viņš reizēm devās pat uz Naru. Bet pirms brauciena uz Tokiju viņš sevišķi bieži staigāja pa tempļiem. Reiz atgriezās mājās vēlu vakarā tāds domīgs un ieslēdzās savā istabā. Tad atnāca pie mums un paziņoja — braukšu uz Tokiju ...»

Ito savādo izturēšanos var izskaidrot ar to, ka viņš bija ieraudzījis tempļu viesu grāmatās parakstu Nogami rokrakstā un sapratis, ka Nogami ir dzīvs. Bet steidzīgais brauciens uz Tokiju droši vien saistīts ar vēlēšanos sameklēt Nogami. Nevar būt šaubu, ka Ito satrieca viņa paša atklajums: cilvēks, kuru viņš uzskatījis par sen mirušu, ir dzīvs!

Bet kāpēc Ito nogalināja? Ja izmeklēšanas pieņēmumi ir pareizi,

lto Setagajas rajonā licies ar kadu cilvēku. Iespējams, ka šis cilvēks norādījis tikšanās vietu un lto ieradies tur. Maz ticams, ka ar varu kads spētu tik tālu aizvilināt bijušo militāro atašeju, pie tam ceturtās kategorijas džudistu. Tātad lto pašam bija svarīgs iemesls N ierasties Selagaja. Acīmredzot viņš gribēja apmeklēt paziņu, kas dzīvo šajā rajonā.

Soeda izvilka piezīmju grāmatiņu, pāršķirstīja to un atrada lapiņu, kurā bija ierakstīti neitrālās valsts Japanas vēstniecībā strādājušie darbinieki ar paša Soedas piezīmēm par tiem: vēstnieks Teradzima (miris), Nogami (miris), Murao, Kadola (stažieris, miris), lto.

Soeda nespēja atrast cēloni, kādēļ lto brauca uz Setagajas rajonu. Visu šo diplomātu vai viņu radu dzīvokļi atradās tālu prom no Setagajas. Kas gan saistīja lto ar šo rajonu? Pēkšņi Soedam iešāvās prata pārsteidzoša doma — vai stažieris Kadola tiešām ir miris? Ja mirušais Nogami izrādījies dzīvs, kāpēc nevarētu būt dzīvs arī Kadota?

Kur un no kā Soeda bija uzzinājis par Kadotas nāvi? To teica Ārlietu ministrijas darbinieks. Tas likās pietiekami autoritatīvs paziņojums, lai noticētu, ka stažiera Kadotas nav starp dzīvajiem. Bet varbūt ir vērts pārbaudīt šī paziņojuma pareizību? Ja bijušais stažieris tiešām vēl ir dzīvs, tad lto rīcību Tokijā var uztvert pavisam citādi.

Kāpēc gan Kadota pēc kara nevarēja apmesties uz dzīvi Setagajas rajonā, kaut kur netālu no tās vietas, kur lika nogalināts lto?

Kad Soeda atgriezās redakcijā, darbabiedrs sagaidīja viņu ar viltīgu smlniņu.

— Tev atkal neveicas.

— Kas nolicis?

— Tev nupat zvanīja. Ļoti patīkami čivinoša balstiņa. Teica, ka esot Nogami.

— Ko tu saki!

— Pēc tavas sejas redzu, ka tas tevi sarūgtina. Zvanītāja arī nožēloja, uzzinājusi,*ka tu jau esi aizgājis.

Tātad tā bijusi Kumiko. Soeda paskatījās pulkstenī — jau pusdeviņi. Savādi, viņa nekad nav zvanījusi uz redakciju tik vēlā stundā. Viņš palūdza telefonisti savienot viņu ar Nogami māju.

— Zvanīju vairākas reizes, bet neviens neatbild,— pēc kada brīža paskaidroja telefoniste. 1

Tātad Kumiko kaut kur izgājusi kopā ar māti un zvanījusi ne no mājam, Soeda secināja, bet neuztraucās, jo vajadzēja strādāt. Viņš piezvanīja uz redakcijas Sagas pilsētas nodaļu un palūdza noskaidrot, kur atrodas un ar ko tagad nodarbojas bijušais Ārlietu ministrijas darbinieks Kadota Geničiro, kas agrāk dzīvojis Sagā.

\

— Vai precīzāka adrese nav zināma?

— Diemžēl nav. Bet kara laikā viņš bija stažieris mūsu valsts vēstniecībā ārzemēs. Pajautājiet pilselas pārvaldē.

— Centīsimies noskaidrot,— atbildēja nodaļas vadītājs.— Rit vai parit nosūtīšu atbildi kopā ar kārtējo dienas informāciju.

— Paldies par pūlēm,— Soeda atbildēja un domīgs nolika klausuli.

Darbadiena jau bija beigusies, vajadzēja doties uz mājām, bel Soeda nolēma vispirms vēlreiz iegriezties viesnīca «Cucuija», kur bija apmeties Tokijā iebraukušais Ito.

Soeda jau bija bijis tur, bet šodien gribēja noskaidrot, vai Ito sarunās nejauši nav minējis Kadotas vārdu.

Ito slikti orienlējās Tokijas rajonos un kvartālos. Var gadīties, ka, skaidrojot adreses, viņš minējis šo uzvārdu. Tāda varbūtība gan iespējama tikai tādā gadījumā, ja Kadota dzīvoja Setagaja un Ito vēlējās apmeklēt tieši viņu.

Tiesa gan, iepriekšējā reizē viesnīcas īpašnieks neminēja šo uzvārdu, bet Soeda ari neko nejautāja par lo. Tagad Soeda bija nolēmis sīkāk iztaujāt tieši par Kadotu, cerēdams saņemt atbildi, kas palīdzētu noskaidrot dažus jautājumus.

Tiklīdz Soeda iegāja viesnīcas hallē, aiz muguras atskanēja:

— Esiet sveicināti! Laipni lūdzam!

Soeda atskatījās. Viņam pieklājīgi paklanījās gara auguma vīrietis strādnieka jakā. Laikam domā, ka gribu īrēt istabu, Soeda nosprieda un noraidoši atmeta ar roku.

— Es gribu tikties ar jūsu saimnieku. Pasakiet, ka atnācis laikraksta korespondents Soeda.

— Sapratu,— teica vīrietis un nozuda aiz kādām durvīm.

Soedu mazliet pārsteidza, ka viņu nesagaida jau pazīstamā

kalpone. No otrā stāva kāpa lejā meitene, turot rokās paplāti ar netīriem traukiem.

Meitene, tāpat kā vīrietis jakā ar viesnīcas emblēmu uz muguras, šeit agrāk netika redzēta.

— Lūdzu, nāciet šurp!— Soedu aicināja vīrietis, atkal parādījies durvis.

Soeda sekoja viņam. Vīrietis apstājās pie izbīdāmas papīra starpsienas un ar plašu žestu aicināja:

— Lūdzu!

Soeda atbīdīja starpsienu un iegāja tajā pašā istabā, kurā saimnieks bija uzņēmis viņu arī iepriekšējā reizē.

Ieraudzījis Soedu, viesnīcas īpašnieks nolika pie malas avīzi un noņēma brilles.

— Lūdzu, sēdieties!— viņš teica ar samocītu smaidu.

— Esmu spiests atkal traucēt jus,— Soeda atvainojās, apsēdies piedāvātājā krēslā.

— Vienmēr priecājos jūs redzēt. Kas šodien uz sirds?

— Ej atkal tajā pašā lietā, tas ir, jautājumā par jūsu viesnīcas bijušo iemītnieku lto Tadasuki, kas nogalināts Setagajā.

— Ak tā.—-Saimnieks nosmīkņāja.— Tātad izmeklēšana vēl nav beigusies?

— Liekas, ka policija jau pasteigusies nodot šo lietu arhīvā.

— Spriežot pēc avīzēm, jums taisnība. Es uzmanīgi sekoju visam, ko rakstīja par šo slepkavību. Kaut gan lto kungs uzturējās manā viesnīcā tikai vienu dienu, es visu laiku domāju, kāpēc viņu piemeklēja tik briesmīgs liktenis.

— Sakiet, lūdzu,— vai viņš nestāstīja par nodomu aizbraukt uz Setagaju?

— Nestāstīja, un man nav ne jausmas, kāpēc viņš devies uz turieni.

— Varbūt, runājot par savu braucienu, viņš minēja vardu «Kadota»?

— Kadota?—Viesnīcas saimnieks la savādi paraudzījās Soe-dā.— Nē, nav dzirdēts,— viņš lēni atbildēja, Bet kas ir šis Kadota?

— Es domāju, ka lto draugs. Iespējams, ka lto devās uz. Setagaju, lai satiktos ar viņu. Bet tas ir tikai mans minējums.

— Tātad pierādījumu jums nav?

— Nē, pierādījumu nav. Esmu atbraucis, lai uzzinātu, vai viņš jūsu klātbūtnē nav kaut ko teicis par šo cilvēku.

— Nē, šādu uzvārdu neesmu dzirdējis.

Vairāk nebija ko jautāt, un Soeda, paiērzcjis ar viesnīcas īpašnieku vēl dažas minūtes, atvadījās no viņa.

Niecīgā cerība, ko Soeda bi ja lolojis, dodoties uz viesnīcu, pilnīgi izgaisa. Pie izejas no puskrēslas iznira-vīrietis strādnieka jakā un, cienīgi paklanījies, aizslīdēja garām. Viņam pa pēdām sekoja pazīstamā kalpone —»tā pati, kas bija uzkopusi Eto istabu.

— Atkal visus iztraucēju,— Soeda atvainojās.

— Un kas jus šoreiz atveda pie mums?— istabene smaidot jautaja.

— Nekas sevišķs. Gribējās aprunāties ar jūsu saimnieku. Bet pie reizes pajautāšu arī jums — vai negadījās dzirdēt no toreizējā viesa vārdu 1 Kadota»?

— Kadota?— kalpone domīgi atkārtoja.— Nē, neatceros gan.

— To pašu teica ari jūsu saimnieks.

— Vismaz, man klāt esot, viņš šādu uzvārdu nepieminēja',— kalpone noteikti apliecināja.

— Skatos, ka jums te darba tagad daudz vairāk ncka toreiz,—

Soeda sacīja, raugoties uz apjomīgo iepirkumu somu, kas vilkās gandrīz pa grīdu.

— Ja. pēdēji» laika vērojams viesu pieplūdums.

— Tas ir labi. Tātad uzņēmums plaukst. .Tā, sakiet, lūdzu,— kas ir tas vīrietis strādnieka jakā? Toreiz tāds te nebija redzams.

— Jauns darbinieks. Saimnieks viņu salīga, jo darba mums tiešām netrūkst. Hei, taisnību sakot, viņš lika pieņemts vairāk aiz žēlastības. Pirms dažām dienām sieva aizbēgusi, bel bērnu atstājusi viņam. Viņš atnāca pie mums un leica, ka ir ar mieru darīt jebkuru darbu. Saimnieks apžēlojās, un pie tam darba mums tiešām līdz kaklam.

— Piedodiet, ka tik ilgi jūs aizkavēju. Gan jau vēl kādu cilu reizi jūs apmeklēšu.

— BUsim ļoti priecīgi, laimīgu ceļu!

Nākamajā dienā Soeda piezvanīja Kumiko.

— Diemžēl jūs vakar vairs nebijāt redakcijā,— meitene teica.

— Asimuras kungs uzaicināja mūs ar mammu uz restorānu. Vakariņu laikā viņš palūdza mani piezvanīt jums un pajautāt, vai jūs nebūtu ar mieru piebiedroties mūsu kompānijai. Bet redakcijā man pateica, ka jūs jau esot aizgājis mājās.

— Žēl, ka tā iznāca. Es tikai uz īsu brīdi biju izgājis. Vajadzēja nokārtot vienu lielu. Kad man pateica par jūsu zvanu, es tūlīt zvanīju jums, jo nolēmu, ka jūs esat mājās. Bet man, protams, neviens neatbildēja.

— Asimuras kungs gribēja aprunāties ar jums.

— Tiešām? Viņš laikam bijis Kjūsjū salā?

— Jā, Fukuokas pilsētā.

Cik interesanta sagadīšanās! Kadota ari ir dzīvojis Kjūsjū, kaut gan ne Fukuokā, bet Sagā ... Bet kāpēc Asiinurain ievajadzējās manis? Agrāk viņš par mani neinteresējās.

— Varbūt vajadzētu piezvanīt viņam?—Soeda jautāja.

— Labāk es pirmā piezvanīšu un tad pateikšu jums,— Kumiko atbildēja pēc maza pārdomu brīža.

Soeda saprata, ka pielaidis kļūdu — viņš nav lik labi pazīstams ar Asimuru, lai drīkstētu zvanīt viņam pa telefonu.

— Tad es gaidīšu jūsu zvanu. Ceru, ka atļausiet tuvākajās dienās atkal traucēt jūs mājās.

— Tik tiešām jūs sen neesat bijis pie mums. Arī mamma būs • priecīga jūs redzēt.

— Nododiet viņai no manis vissirsnīgāko sveicienu!

Soeda nepacietīgi gaidīja atbildi no laikraksta redakcijas Sagas nodaļas. Bet tā tika saņemta tikai pēc divām dienām.

«Atbildot uz Jūsu pieprasījumu, ziņoju Jums sekojošo: Kadota Geničiro, par kuru Jus jautājāt, pēc pilsētas pārvaldē esošiem datiem, dzīvojis Sagas pilsētas Midzugaes rajonā. Es tūlīt nosūtīju uz turieni savu līdzstrādnieku, un tas noskaidroja, ka nav precīzu ziņu, kas liecinālu par Kadotas kunga nāvi . . .»

Mani minējumi tiešām ir pamatoti,— Soeda pārliecinājās, jau izlasījis vēstules pirmo rindkopu.

«.. .kaul gan pašreiz šī persona nedzīvo pēc norādītās adreses.

Kadota Geničiro ārzemju komandējuma laikā zaudējis sievu. Bērnu viņam nav. Tagad viņa mājā dzīvo vecākais brālis ar savu ģimeni. Pēc kara, atgriezies Japānā, Kadota aizgājis no darba Ārlietu ministrijā un kopā ar brāli apmeties uz dzīvi Sagā. Bet jau 1946. gadā Kadota pēkšņi aizbraucis uz Kansajas apgabalu, un kopš tā laika brālim par viņu nav nekādu ziņu. Viņš pat esot iesniedzis lūgumu sameklēt pazudušo, bet vēl arvien nekas neesot noskaidrots. Un nav pat zināms, vai Kadota ir dzīvs vai miris.

Brālis paskaidroja, ka par Kadotas nāvi drīz pēc viņa aizbraukšanas no Sagas ziņojis kāds Ārlietu ministrijas darbinieks. Tomēr brālis pats domā, ka baumas par Kadotas nāvi izcēlušās pēc viņa pēkšņās nozušanas.»

Ko tas viss nozīmē? Skaidrs ir tikai viens: ministrijas darbinieks, kas ziņojis brālim par Kadotas nāvi, pats kļuvis par nepārbaudītu baumu upuri. Bet kāpēc izplatījušās šādas baumas?

Iegūtā informācija it kā palīdzēja noskaidrot situāciju. Nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka, iebraucis Tokijā, lto gribēja doties pie Kadotas.

Bet tādā gadījumā, neraugoties uz baumām par Kadotas nāvi, lto vajadzēja būt pārliecinātam, ka Kadota ir dzīvs. Un šķiet ticami, ka lto savā provinces mazpilsētiņas sīktirgotavā uzmanīgi sekojis visu to cilvēku gaitām, kas viņam bija pazīstami sakarā ar darbu Japānas vēstniecībā. Pilnīgi iespējams, ka lto pēc paraksta tempļa viesu grāmatā konstatēja, ka Nogami ir dzīvs un atrodas Japānā. Zinot, ka Nogami ir liels senatnes cienītājs, lto nolēma, ka, atgriezies dzimtenē, viņš obligāti apmeklēs ari citus senos tempļus. lto droši vien nosprieda, ka Nogami ir apmeties Tokijā un palaikam izbrauc no galvaspilsētas uz vēsturiskajām vietām.

Un lto steidzās nokļūt Tokijā, lai satiktu Kadotu. Un kāpēc gan nevarētu pieņemt, ka Kadota dzīvo tieši Setagajas rajonā?

Bet kāpēc Kadota pazudis bez pēdām vai tīšuprāt slēpjas? Kam bija izdevīgi izplatīt baumas par viņa nāvi? Kara gados viņš ieņēma vēstniecībā visai pieticīgo stažiera posteni.

Soeda domās atgriezās pie tiem apstākļiem, kādos vēstniecības pirmais sekretārs Nogami tika ievietots slimnīcā. Tas bija saistīts ar pārbraukšanu no tās neitrālās valsts, kur atradās vēstniecība, uz Šveici. Diez vai Nogami brauca viens. Ja vēlākais paziņojums par viņa nāvi bija safabricēts, tad Šveices brauciena patiesajam iemeslam jābūt pamatīgi nomaskētam. Piemēram, Nogami vispirms vajadzēja notēlot, ka viņš ir smagi slims. Tad diezgan pamatots šķiet pieņēmums, ka pirmo sekretāru ceļā pavadīja Kadota. Un, protams, bija |oti svarīgi visu notikušo paturēt visstingrākā slepenībā.

Militārais atašejs Ito toreiz noticēja Nogami nāvei, bel tagad, uzzinot, ka Nogami tomēr ir dzīvs, protams, gribēja noskaidrot viņa «nāves» apstākļus, un vislabākais informācijas avots varēja but tieši Kadota, kurš, kā Ito zināja, pavadīja Nogami uz Šveici. Vai tik šī vēlēšanās noskaidrot nelika Ito doties uz Setagajas nomali?

Bet kāpēc Ito tika nogalināts? Vai tik viņa dzīvību nav laupījis pats Kadota Geničiro? Nonācis pie šāda secinājuma, Soeda saprata, ka viņa minējumi tomēr ir visai nepamatoti, jo no viesnīcas «Cucuija» Ito nemetās vis tūlīt uz Setagaju, bet vispirms apciemoja Taki un Murao, kuri dzīvoja pavisam citur.

Soedam jau agrāk radās aizdomas, ka Ito bijis pie šiem abiem vīriem, taču sākumā viņš pieņēma, ka šo apmeklējumu pamatā bijusi vēlēšanās uzzināt visu, kas saistīts ar Nogami parādīšanos Japānā. Bet tagad Soedam drīzāk likās, ka Ito devies pie viņiem, lai izdibinātu Kadotas atrašanās vietu. Ito acīmredzot cerēja, ka Murao un Taki zinās Kadotas tagadējo dzīvesvietu.

Droši vien viens no viņiem — Taki vai Murao — ari pateica, ka Kadota jāmeklē Setagajas apkaimē. Soeda bija pārliecināts, ka to izdarījis Taki. Pierādījumi? Taki dīvainā izturēšanas. Vispirms viņš negaidīti aiziet no darba, tad paslēpjas Tatesinas kalnos un beidzot pēkšņi uzrodas Kioto. Viņš laikam no kaut kā baidījās.

Soeda atcerējās, ka, pēc viņa rīcībā esošiem datiem, Ito uzvārds nebija minēts bijušo karavīru sarakstos, kuri atklāti uzturēja sakarus cits ar citu. Šķiet, ka Ito, kļuvis par provinces sīktirgotāju, nebija atteicies no seno laiku sapņiem un, iespējams, slepeni sazinājies ne ar ierindas kareivjiem, bet ar bijušajiem vadošajiem militāristiem.

Tātad vispirms jānoskaidro, kur pašreiz atrodas Kadota,— Soeda nolēma. Un, lai to uzzinātu, viņš gribēja vēlreiz tikties ar Taki un Murao.

22

Soeda piezvanīja uz mājām Taki. Tāpat kā iepriekš, viņam atbildēja, ka saimnieks izbraucis un nav zināms, kad atgriezīsies. Mājinieki droši vien zināja gan, kur Taki atrodas, tikai acīmredzot bija stingri brīdināti nevienam to neizpaust un neko lieku nerunāt, tādēļ Soeda arī necentās izjautāt.

Drošs paliek drošs, viņš piezvanīja arī uz Ārlietu ministriju, lai gan bija pārliecināts, ka pēc nakts uzbrukuma viesnīcā Murao vel arvien atrodas slimnīcā. Tā arī viņam atbildēja — Murao kungs ir slims.

— Vai jOs nevarētu kaut aptuveni pateikt, kad viņš atgriezīsies darbā?— Soeda jautāja.

— Apmēram pēc divām nedēļām.

— Un kur viņš tagad atrodas?

— Precīzi nav zināms. Laikam karstajos avotos kaut kur Idzu pussalā.

— Bet jūs taču uzturat sakarus ar savu nodaļas vadītāju?

— Nepiederošām personām mēs šādu informāciju nesniedzam.

Tādējādi Soedam izdevās noskaidrot tikai to, ka Murao veseļojas

kaut kur Idzu.

Idzu ir daudz karsto avotu, un zvanīt uz visām vietām nebija jēgas. īpaši tādēļ, ka Murao, bez šaubām, uzturas tur ar citu uzvārdu.

Soeda nolēma personiski iegriezties Murao mājas. Varbūt palaimējas tur kaut ko noskaidrot. Murao dzīvoja Aojamas rajona dienvidu daļā, kur mitinās galvenokart vidusmēra cilvēki. Sameklējis vajadzīgo māju, Soeda pieklauvēja. Durvis atvēra jauniņa kalpone, kurai sekoja apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete.

— Piedodiet, vai jus esat Murao kunga dzīvesbiedre?— Soeda jautāja.

— Nē, es esmu viņas māsa. Murao kundzes nav mājās.

— Atvainojiet par traucējumu. Esmu no laikraksta redakcijas. Ārlietu ministrijā man pateica, ka Murao kungs esot slims un pašreiz atpūšoties Idzu. V'ai Murao kundze aizbraukusi viņam līdzi?

— Jā,— sieviete nedroši atbildēja.

— Kā jūtas Murao kungs?

— Ziniet, māsa tik pēkšņi lūdza mani padzīvot te, kamēr viņa būs prom, ka es nepaguvu jieko sīkāk pajautāt,— sieviete manāmi vairījās no atbildes,

— Man steidzīgi jāaprunājas ar Murao kungu. Vai jūs nepateiktu, kuros Idzu avotos viņš atpūšas?

— Ārsti stingri aizlieguši Murao kungam jebkādu tikšanos, iekams viņš nebūs pilnīgi vesels.

— Vai viņam tiešām ir tik slikti?— Sakumā Soeda bija noticējis, ka Murao tiešām ir smagi slims, bet sievietes sejas izteiksme liecināja, ka viss teiktais ir tikai veikla viltība. Viņai vienkārši aizliegts izpaust Murao atrašanās vietu.— Man pietiktu tikai ar dažām minūtēm. Ja viņa veselības stāvokļa dēļ ilgāk runāt nebūs iespējams, es tūlīt aiziešu. Sakiet, lūdzu,—kurā viesnīcā es varētu viņu saslapt?

Sieviete svārstījās. Māsa acīmredzot bija stingri piekodinājusi ne ar vienu neielaisties nekādas sarunās, bet viņa nebija pārliecināta, ka šis aizliegums attiecas ari uz preses darbinieku.

Pamanījis sievietes apjukumu, ari Soeda lika lietā viltību.

— Varbūt vispirms piezvanīt pa telefonu un noskaidrot, vai Murao kunga veselības stāvoklis atļauj pieņemt mani?

Sieviete tūlīt uzkodās uz šī āķa.

— Jā, tā būs labāk,— viņa tcica, šķirstot pie/.īinju grāmatiņu. Viņu nomierināja tas, ka korespondents nesteidzās braukt uz Idzu, bet gribēja tikai sazināties ar turieni.— Fuuabara, numurs . ..

— Funabara? Vai tā atrodas Sjūdzendzi tempļa tuvumā?

— Jā, laikam gan.

— Bet kā sauc viesnīcu?

— Arī «Funabara». Citas tur nemaz nav.

— Tencinu.— Soeda paklanījās.— Un vēl viens jautājums. Vai Murao kungs uzdevis viesnīcā savu īsto uzvārdu?

— Nē, tur viņš ir Jamada Giiči.

Nākamajā rītā Soeda izbrauca uz Idzu.

Funabaras karstie avoti atradās klusā, mazapdzīvotā vietā kalna pakaje. Soeda jau no tālienes pamanīja vienīgās viesnīcas balto ēku un neviļus atcerējās Murao salti vienaldzīgo attieksmi viņu pirmās tikšanās laikā. Droši vien arī šoreiz saruna nebūs viegla. Jau pirms izbraukšanas Soeda iztēlojās, cik saērcināts būs Murao. Viņš pēc ievainojuma tik ļoti centās izvairīties no saskarsmes ar svešiem cilvēkiem, bet te, kā par spīti, no Tokijas ierodas šis uzmācīgais korespondents, kas par katru cenu grib runāt par viņam ļoti nepatīkamiem jautājumiem.

Viesnīca nebija liela. Ceļā uz to Soeda pagāja garām vairākiem paviljoniem upes krastā, kuros gatavoja šajā apvidū iecienītos ceptos medījumus.

— Vai pie jums dzīvo Jamadas kungs? — Soeda jautāja vientiesīga izskata kalponei, kas iznāca viņam pretī.

— Jā, viņš atpūšas mūsu viesnīca,— viņa nevilcinoties atbildēja.

— Kopā ar dzīvesbiedri?

— Jā.

— Mans uzvārds ir Soeda. Esmu atbraucis no Tokijas un gribu aprunāties ar Jamadas kundzi.

Soeda tīšuprāt neminēja redakciju, jo cerēja, ka tad Murao tūlīt nespēs atcerēties; kas tas Soeda tāds ir. Pie tam viņš nolēma vispirms aprunāties ar Murao sievu.

Drīz vien parādījās Murao kundze. Pēc izskata viņai varēja dot gadu četrdesmit, ne vairāk. Māsas bija apbrīnojami līdzīgas.

— Man teica, ka jūs vēloties runāt ar mani.— Viņa paklanījās un mulsi uzlukoja Soedu.

— Jā.*Mani sauc Soeda. Strādāju avīzē. Reiz jau esmu ticies ar jūsu viru,— Soeda izteica viena elpas vilcienā, sniedzot viņai savu vizītkarti.

Murao kundzes sejā iegula viegls satraukums. Viņa laikam baidījas, ka vīrs bus neapmierināts par tikšanos ar šo uzmācīgo apmeklētāju, jo viņas acis jebkurš avīzes darbinieks varēja būt tikai uzmācīgs un ne citāds.

— Lūdzu, piedodiet,— viņa smaidot teica,— bet vīrs slikti jūtas. Viņš atbraucis šeit veseļoties, un ārsti aizlieguši viņam jebkādu tikšanos.

— Man tas ir zināms, tādēļ jau iepriekš lūdzu piedošanu par to, ka, par spīti aizliegumam, es tomēr uzdrošinos traucēt viņu. Man ļoti nepieciešams aprunāties. Tikai piecas, augstākais, desmit minūtes. Ne vairāk . . .

— Man jāapspriežas ar vīru,— teica Murao sieva, nespēdama asi noraidīt cilvēku, kas speciāli viņu dēļ atbraucis no Tokijas.

— Sirsnīgi pateicos.

Murao kundze aizgaja, bet Soeda palika gaidām viesnīcas ballē. Pa logu bija redzami saules apmirdzēti kalni, kuros ka melni plankumi izdalījās kriptomēriju birzis.

Murao kundze ilgi nekavējās. Varēja skaidri manīt, ka viņa ir ļoti apmuls usi.

— Lūdzu, piedodiet,— viņa sacīja, zemu paklanījusies,— bet virs nevar jūs pieņemt.

Soeda bija gaidījis noraidījumu un jau iepriekš tam sagatavojies.

— Es ļoti labi apzinos, cik nepieklājīgi tā uzmākties Murao kungam viņa atpūtas laikā, bet es speciāli esmu atbraucis, lai tiktos ar viņu, un man pilnīgi pietiktu ar piecām minūtēm ... Bet, ja nu viņam ir noteikts pilnīgs miers, tad nekā darīt . ..

Soeda tīšām lietoja*šādus izteicienus, jo abiem bija skaidrs, ka karstajos avotos cilvēks nevar baudīt pilnīgu mieru. Šeit taču nav slimnīca, un diezin vai te vispār ir kāds ārsts.

Murao kundze minstinājās, nezinādama, kā rīkoties, un vēlreiz klusi atkārtoja iepriekš teiktos vārdus. Bet Soeda neatkāpās.

— Lūdzu, vēl mazliet uzgaidiet,— viņa beidzot noteica, un viņas seja pauda apņēmību.

Jāgaida bija ilgi. Soeda iztēlojās, kā Murao pašlaik mēģina ietekmēt sievu, lai tā atraida nevēlamo viesi, bet sieva savukārt cenšas pārliecināt vīru, ka šāda rīcība nedarīs viņam godu.

Vairāki atpūtnieki vatētās virsdrēbēs devās uz upes pusi. Viņus

pavadīja kalpone ar lielu grozu rokā. Tie laikain gāja uz kadu no paviljoniem, lai nobaudītu garšīgu cepeli.

Beidzot Murao kundze atgriezās, un Soeda vairs nemanīja viņas sejā satraukumu.

— Lūdzu, nāciet man līdzi,— viņa aicinaja.

Kalpone pasniedza Soedam čības, un viņš sekoja Murao kundzei.

— Murao kungs laikam piekritis tikties ar mani?— Soeda vaicāja.

— Jā. Beidzot man izdevās vīru pārliecināt,— viņa atbildēja, laipni smaidot.

Soeda pateicīgi zemu paklanījās.

— Vēlreiz atvainojos par traucējumu, bet es aizkavēšu Murao kungu tikai dažus mirkļus.

— Vīrs patlaban ir sliktā omā, tādēļ lūgšu jūs nesatraukt viņu.

Viņi izgāja caur garu gaileni, kas vairākkārt pagriezās gan uz

vienu, gan olru pusi.

— Lūdzu, šeit,— Murao kundze norādīja Soedam uz durvīm, pie kurām viņi bija pienākuši.

— Paldies.— Soeda neviļus sakārtoja žaketi un iegaja istabā.

Murao, ietinies siltajā virsvalkā, sēdēja krēslā ar muguru pret

durvīm. Izbīdāmā siena, atvirzīta sāņus, pavēra brīnumjauku skatu uz kalnu grēdām.

Apsteigusi Soedu, Murao kundze piegaja pie vīra un kaut ko iečuksteja viņam ausī.

— Lūdzu,— viņa vērsās pie Soedas un blakus vīram novietoja krēslu.

— Labdien,— Soeda sasveicinājās.

Murao nevērīgi pamāja, pat nepaskatījies atnācējā. Soeda bija pārsteigts, redzot, cik ļoti Murao novājējis kopš viņu pēdējas likšanas.

— Lūdzu, piedodiet par traucējumu. Pabūšu pie jums tikai dažus mirkļus.

Murao ilgi klusēja. Mazliet pagriezis galvu, viņš beidzot greizi palūkojās Soedā. Vatētais virsvalks sedza pārsieto plecu.

— Ā, tas esi lu?— viņš klusi teica pēc ilgstošas klusēšanas. Murao tonis liecināja, ka viņš tikai ar lielām pūlēm piespiež sevi runāt ar nelūgto viesi.

— Kā jūs jūtaties?— Soeda apvaicājās, ne ar vardu nepieminot Murao brūci.

Soeda saprata, ka Murao grib slēpt savas slimības īsto cēloni, un uzskatīja par labāku izlikties, it kā viņam nekas nebūtu zināms.

— Paldies. Gluži labi,— Murao nomurmināja.— Kas tev pie manis meklējams?

— Vēlreiz lūdzu, piedodiet par negaidīto ielaušanos,—Soeda teica, apsēdies uz piedāvātā krēsla,— un arī par to, ka man jums jāuzdod ne visai patīkams jautājums.— Soeda nolēma runāt atklātu valodu, cerot dzirdēt likpat vaļsirdīgu atbildi.

— Klāj vaļā!— Murao īgni atcirta, joprojām neskatoties uz atnācēju,

— Parunāsim atkal par tiem laikiem, kad jūs strādājāt mūsu vēstniecībā ārzemēs.— Soeda manīja, ka, izdzirdīs šos vārdus, Murao nepatikā saviebās.— Tolaik vēstniecības štatos bija arī slažicris Kadota, vai ne?

Murao klusējot piekrītoši pamāja.

— Un jūs, protams, bijāt pazīstami?

— Dabiski. Mēs taču kopā strādājām. Pie tam viņš bija mans padotais.

— Pastāstiet, lūdzu,— kāds viņam bija raksturs?

— Raksturs? Kam tev pēc tik daudziem gadiem ievajadzējies viņa raksturs?— Murao brīnījās un uzmeta Soedam neuzticīgu skatienu.

— Es jau reiz jums teicu, ka vācu materiālas par Japānas kara gadu ārpolitiku. Tādēļ man gribētos uzzināt kaut ko arī par Kadotu.

— Kadota bija tikai stažieris. Viņš itin nekā nezināja. Strādāja kancelejā un pildīja mūsu pavēles.

— Bet es esmu dzirdējis, ka šis slažicris pavadījis pirmo sekretāru Nogami uz Sveici, kad ārsti tam ieteica ārstēties slimnīcā. Tādēļ man gribētos uzzināt tieši no viņa kaut ko par Nogami uzturēšanās laiku Šveicē.

Murao it kā vienaldzīgi lūkojās kaut kur tālumā, bet tieši šī mākslotā vienaldzība atklāja uztraukumu, kas viņu bija pārņēmis.

— Vārdu sakot, lu gribi liklics ar Kadotu?

— Jā. Bet vispirms es vēlētos uzzināt kaut ko par viņu no jums.

— Diemžēl man vajadzēs tevi sarūgtināt — Kadota ir miris.— Murao lūpās noplaiksnīja viegls smīns.— Esmu dzirdējis, ka pēc kara viņš atgriezies Japānā, demisionējis, apmeties uz dzīvi savā dzimtajā Kjūsjū salā, bet drīz vicu saslimis un nomiris,— Murao vienaldzīgi piebilda.

— Šādas baumas sasniedza arī manas ausis,— likpat mierīgi atbildēja Soeda,— bet mūsu redakcijai ar Sagas nodaļas līdzdalību izdevās noskaidrot, ka jūsu paziņa Kadota nebūt nav miris, tikai aizbraucis no pilsēlas nezināmā virzienā.

Murao satraucās. Soedam pat likās, it kā būtu dzirdējis baiļpilnu izsaucienu, ko Murao izdevās apvaldīt tikai ar zināmu piepūli.

— Nezinu,— Murao nervozi nokliedza,— nezinu. Tas nevar būt. Dzirdēju pavisam noteikti, ka Kadota ir miris.

— Toties viņa brālis, kas vēl tagad dzīvo Sagā, ar lielu izbrīnu

stāstīja, ka Tokijā izplatījušās baumas par Kadotas nāvi, kaut gan viņš tikai izbraucis.

— Es redzu, ka jūs esat guvis ievērojamus panākumus Kadotas likteņa noskaidrošanā, tādē| nav nekādas vajadzības vēl mani izprašņāt. Lai jau arī turpmāk darbojas jūsu avīze un meklē viņu.— Murao vīpsnāja, atklāti liekot manīt, ka viņu galīgi neinteresē kaut kāds bijušais stažieris.

— Jā, esmu nolēmis turpināt Kadotas meklēšanu, bet no jums gribēju uzzināt tikai par viņa rakstura īpašībām.

— Godīgs cilvēks, ļoti apzinīgi pildīja darba pienākumus. Nekā cita nevaru piebilst.

— Kadota laikam ļoti rūpējās par Nogami kungu?— Soeda vaicāja.

— Kāpēc tu tā domā?

— Tāpēc, ka tieši viņš pieteicās pavadīt uz Šveici saslimušo Nogami.

— Tas ir pilnīgi saprotams. Kadota bija no mums visjaunākais, un arī darba slodze viņam bija vismazākā. Lūk, arī izskaidrojums. Un nekādas īpašas rūpes Kadotu nesaistīja ar Nogami.

— Sakiet, lūdzu,— vai Nogami tiešām nomira no plaušu slimības?

— Jā.

— Vai mirstot viņš bija pie pilnas apziņas?

— Pie pilnas apziņas? To gan es nezinu,— Murao neapdomīgi atbildēja.

Murao līdz šim bija apbrīnojami piesardzīgs, bet šajā brīdī viņš pie|āva neizlabojamu kļūdu, uz ko, uzdodot šo jautājumu, ari bija cerējis Soeda.

— Nezināt? Kā to saprast?

— Bet ko tieši tu vēlies saprast?— Murao, apķēries, ka iekļuvis ķezā, atbildēja uz jautājumu ar pretjautājumu.

— Ļoti vienkāršu lietu. Kadota uzturējās Šveicē līdz Nogami pēdējam elpas vilcienam. Bcl jūs aizbraucāt uz lurieni pēc nelaiķa pīšļiem, un Kadotam, protams, vajadzēja sniegt jums ziņojumu par visu nolikušo.

Murao novērsās. Starp uzacīm iegula dziļa rieva.

— Tādēļ jums būtu jāzina izmaiņas Nogami veselībā līdz pat nāves brīdim.

— Man teica, ka viņš bijis mierīgs,— Murao beidzot izspieda atbildi.

— Tātad Nogami bijis pie apziņas. Bet jūs teicāt, ka nezināt.

— Piemirsies. Tagad sāku atcerēties. Kadola tiešām teica, ka Nogami nomiris mierīgi un pie pilnas apziņas.

Nu bija pienākusi Soedas kārta iegrimt dziļās pārdomās. Intuitīvi

viņš nojauta, ka Kadota nav neko ziņojis Murao par Nogami pedējiem dzīves brīžiem. Par to liecināja Murao pēkšņais satraukums un viņa neapdomātā atbilde.

Pie tam Kadota nemaz nevarēja neko ziņot, jo Nogami taču nebija nomiris^25 ,

— Vai Kadota atgriezās Japānā vienā kuģi ar jums?—Soeda turpināja izprašņāt. ' x

— Ne, viņš atbrauca vēlāk. Mani kā diplomātu repatriēja ar angļu kuģi. Bet Kadotam vēl tika uzdots savest kārtībā vēstniecības lietas, tādēļ viņš aizkavējās veselu mēnesi.

Soeda saistīja šo lielu kartošauu ar Nogaini nāvi. Ne jau velti Kadota, atgriezies Japānā, tūlīt pameta darbu Ārlietu ministrijā un tik pamatīgi paslēpās, ka izplatījās baumas pat par viņa nāvi.

— Paklausies,— Murao jautāja, it kā būtu atguvis samaņu,

— kāpēc tu tik uzmācīgi centies mani izprašņāt par Nogami?

— Murao kungs, runā, ka Nogaini esot dzīvs.

— Ko?— Murao iesaucās, bet viņa izbrīns nelikās dabisks. Laikam jau viņš bija gaidījis šādu atbildi.— Savādi. Nezinu, kas izplata šādas baumas. Ārlietu ministrijas paziņojumā taču skaidri bija teikts, ka Nogami ir miris. Un ari laikrakstos lika sniegta attiecīga informācija.

— To es zinu.

— Protams. Paziņojums par diplomāta nāvi nevar būt maldīgs. Tas taču ir oficiāls valdības dokuments.

— Un tomēr ir pamats apgalvot, ka Ārlietu ministrijas paziņojums bijis maldīgs.

— Kas par pamatu?

— Loti neapstrīdams. Nogami nesen redzēts Japānā.

— Blēņas! Kas to saka, un kas ir viņu redzējis?

— Pašreiz es vēl nedrīkstu izpaust tā cilvēka vārdu, kas redzēja Nogami, bet vēlreiz apgalvoju, ka tāds cilvēks patiešam ir.

— Diezgan neticami. Vai pasaulē mazums līdzīgu cilvēku? Un kam vispār vajadzīga šī nejēdzīgā saruna? Paklausies, Soeda, man nav ne mazakās vēlēJanās turpināt šo mēles trīšanu. Nogami sieva ir pārliecināta, ka viņas vīrs tniris. Nelaiķa pīšļi atgādati uz dzimteni. Lūdzu tevi viņa piederīgo miera labad izbeigt šo visai apšaubāmo izmeklēšanu.

— Jūs tā domājāt? Tad atļaujiet uzdot jums vēl vienu jautājumu.

— Vai jau nepietiks? Esmu atbraucis atpūsties, un man nebija ne mazākās vēlēšanās tikties ar tevi, tikai sieva pierunāja ...

— Lūdzu, piedodiet, tomēr atļaujiet pajautāt. Gribu aprunaties par Ito Tadasukes noslepkavošanu. Viņš strādaja kopā ar jums vēstniecība un bija militārais atašejs. Par šo noziegumu jūs laikam zināt no avīzēm.

#

— Jā, zinu,— Murao strupi noskaldīja.

— Sakiet, lūdzu,— kāds viņš bija toreiz, kad jūs kopā strādājat vēstniecībā?

— Vai atkal par rakstura īpašībām? — Murao ironiski nosmīnēja.— Patīk gan tev rakņāties cilvēku raksturos!

— Es gribētu noskaidrot dažus jautājumus, kas saistīti ar lto.

— Vai jūsu laikraksts pēta arī viņa noslepkavošanas apstāk|us?

— Zināmi mērā. Jo avīzes taču interesējas par dažādiem notikumiem.

— Bet tu taču nestrādā kriminālhronikas nodaļā. Ja cs nemaldos, tavs darbalauks ir politiskā informācija.

— Jums taisnība. Bet reizēm, lai sekmētu kādas lietas dziļāku izpēti, mēs sadarbojamies arī ar citām nodaļām, lto noslepkavošana ir tieši tāds gadījums. Noziedznieks vēl nav atrasts, un mūsu laikrakstu lto interesē kā cilvēks ar visām viņam piemītošajām īpašībām. Tas atvieglos slepkavas meklēšanu.

— Vai jūs kādu turat aizdomās?

— Nē. Mēģinām tikai uztaustīt.

— Ko es varu teikt par lto? Vārdu sakot — tipisks armijas virsnieks.

— Ko tas nozīmē?

— Cita definējuma nav. Karavīrs caur un cauri.

— Tātad viņš līdz pēdējam ticēja Japānas uzvarai?

— Protams. Kā jau karavīrs.

— Un tomēr viņam vajadzēja būt citādam viedoklim nekā tām militārpersonām, kas atradās pašā Japānā. Strādājot ārzemes, pie tam neitrālā valstī, viņš varēja daudz skaidrāk spriest par stāvokli frontēs un dot objektīvu novērtējumu notikumu gaitai. Pat pašā Japānā jau bija tā sauktais kara flotes grupējums, kas uzskatīja, ka Japānas sagrāve ir neizbēgama.

— lto nebija flotes, bet armijas virsnieks.

— Un tādēļ ticēja uzvarai?

— Tieši šajā jautājumā izpaudās viņa prāta aprobežotība. Viņš strādāja neitrālā valstī, bet vispiemērotākā vieta viņam būtu bijusi mūsu vēstniecība Vācijā.

Soedam daudz kas kļuva skaidrāks.

— Tātad arī pašā vēstniecībā pastāvēja divi pretēji grupējumi?

Istabā iestājās klusums.

— Murao kungs, vai tas ir tiesa?

— Man tas nebija skaidri zināms,— Murao izvairījās no tiešas atbildes.

— Neticami. Tādē| atļaujiet izteikt savas domas: tajā laikā neitrālajā valstī aktīvi darbojās kā ass valstu, tā arī sabiedroto valstu izlūkdienesti. Kara flotes grupējumu ietekmēja Anglijas viedoklis, jo Japānas kara flote jau kopš seniem iaikietn lika uzskatīta par proangliski noskaņotu. Vairāk piesliedarnies flotes grupējumam nekā armijas vīriem, Nogami bija opozīcijā militārajam atašejam lto '1 adasukem. Murao kungs, vai mana versija ir pareiza?

Murab pēkšņi pagrieza muguru Soedam.

— Man nav tiesību iegrožot tavu iztēli. Katrs drīkst domāt visu, kas viņam ienāk prātā. Un tomēr saki man, Soeda,— kāpēc tu tik neatlaidīgi rakņājies Nogami pagātnē? Vai tev kads to ir uzdevis? Un, ja tā, tad kas?

— Murao kungs, iespējams, ka Nogami Keničiro kļūs par manu sievastēvu.

— Ko?!— Murao pat pielēca kājās.— Kā to saprast?

— Nogami ir meita Kumiko.

— Lūk, kā!— Murao iesaucās un apmulsis apklusa.

Soeda cieši raudzījās viņā. Murao pirmais nolaida acis un atmetās pret krēsla atzveltni.

— Lūk, kā!— Murao atkārtoja.— Soeda, man tas nebija zināms.

Tumsa, kurā vēl nesen tinās tikai kalnu pakājes, tagad klāja jau to

virsotnes.

— Klausies, tev jāaprunājas ar Taki, ja gribi uzzināt kaut ko par Nogami.

— Ar Taki?— Soeda piecēlās.— Kur viņš pašreiz atrodas?

— Jokoliamā. Viesnīcā «Neut Grand HoleU.

— Ko jūs sakāt?

Soeda nez kāpēc atcerējās franču laulāto pāri Vanedī, kurus viņš meklēja pa visām Tokijas viesnīcām. Vajadzēja taču painteresēties par viņiem Jokohamā.

— Murao kungs, vai laulātie draugi Vanedī arī apmetušies tajā viesnīcā?

Murao satrūkās, bet viņa balss skanēja negaidīti mierīgi:

— Man nekas nav zināms par ārzemniekiem ar šādu uzvārdu. Pajautā Taki, varbūt viņš ir kaut ko dzirdējis par tādiem.

Soeda atgriezās redakcijā no Idzu tikai vakarā. Darbabiedrs tūlīt viņam ziņoja, ka zvanīts no Asimuras mājām. Tā laikam bijusi Secuko, nodomāja Soeda.

— Lūdza, lai tu piezvani pēc atgriešanās, bet ne vēlāk par sešiem.

Soeda uzmeta acis pierakstītajam telefona numuram. Iekavās bija

piezīme: «T. universitāte». Tātad zvanījis pats Asimura.

Soedu tas mazliet pārsteidza, jo līdz šim viņam ar Asimuru nebija gandrīz nekādu sakaru.

Pēc divām vai trim tikšanās reizēm Soedam par Asimuru bija izveidojies priekšstats kā par nopietnu cilvēku un tipisku zinātnieku, kuram vairāk patīk klausīties cilos nekā pašam aktīvi piedalīti»" sarunās. Bet par drumu tipu viņu tomēr nevarēja saukt.

Asimuras zvanu vēl varētu izskaidrot, ja viņš būtu lūdzis piezvani I uz mājām, bet viņš uzrādījis universitātes telefona numuru. Tāla i viņš nevēlas, lai par šo sarunu uzzinātu Secuko.

Soeda piezvanīja uz universitāti.

— Piedodiet, ka neesmu jūs iepriekš brīdinājis. Sakiet, lūdzu,— vai mēs nevarētu satikties šodien kaut vai vēlu vakarā?— Asimura ierosināja.

— Labprāt. Man šovakar nav nekādu darīšanu,— Soeda piekrita.

— Tātad es gaidīšu jūs restorānā, kas atrodas blakus universitātei.

— Labi. Es tūlīt braucu.

Soeda nekādi nespēja iedomāties, kāpēc Asimura vēlas viņu redzēt. Nesenā tikšanās ar Murao Funabaras karstajos avotos vedināja uz domām, ka runāts tiks par Nogami. Citādu iemeslu tik negaidītam ielūgumam Soeda nevarēja iedomāties.

Asimura sirsnīgi rūpējas par Kumiko. Tas taču bija viņš, kas uzstāja, lai braucienā uz Kioto viņai būtu pavadonis. Asimuram, protams, pat sapņos nerādījās, ka Nogami ir dzīvs un atrodas Japānā. Viņš nolēmis apspriesties ar mani — pārāk daudz dīvainību noliek pēdējā laikā, un visās iejaukta Kumiko. Par manām attiecībām ar Kumiko viņain droši vien arī ir zināms. Par tām viņš varēja uzzināt no Secuko ... Jā, Soedam bija ko gudrot.

Viņš apturēja taksometru pie restorāna un uzkāpa otrajā slāvā, jo pirmajā atradās tikai tējas zāle, kuru parasti aizņēma studenti.

Asimura sēdēja pie loga un lasīja laikrakstu. Ieraudzījis Soedu, viņš nolika avīzi un sasveicinājās.

Atņēmis sveicienu, Soeda apsēdās viņam iepretī.

— Piedodiet par šo steidzīgo aicinājumu,— Asimura atvaino jās,— jūs laikam esat pārslogots ar darbiem?

— Nē, tieši šovakar man nekas nav darāms.

— Pretēji zinātniekiem laikrakstu darbinieki allaž kaut kur steidzas, jo katru dienu notiek kaut kas jauns. Bet mēs visu laiku darām vienu un to pašu. Jūsu darbs ir daudz dzīvāks.

Ilgi un plaši runādams par visādiem sīkumiem, kuriem nebija nekāda sakara ar lietu, kuras dēļ viņš gribēja satikt Soedu, Asimura izpētīja ēdienkarti un nodeva pasūtījumu.

Vakariņu laikā Asimura vairākkārt pateicās Soedam par Kumiko aprūpēšanu un sīki iztaujāja par viņa darbu redakcijā.

Soeda saprata, ka arī Asimuram pašam netīk šāda tukša pļāpāšana, bet viņš acīmredzot nekādi nespēj iesākt sarunu par galveno.

— Pirms dažām dienām Kjūsjū notika mediķu kongress,— Asimura pēkšņi mainīja tēmu. — Atklāti sakot, biju |oti pārsteigts, ka provincē ir tik liels centrs kā Fukuokā.

— Man reiz gadījās būt tur komandējumā,— Soeda piebilda, nesaprazdams, kāpēc Asimura pēkšņi sācis stāstīt par šo pilsētu.

— Ka, jūs arī esat bijis Fukuokā?— Asimura brīnījās.

Kas tur ko brīnīties? Tie zinātnieki laikam tiešām dzīvo ārpus laika un telpas un uzskata, ka bez viņiem neviens cits nekur nebrauc un nekā neredz.

— Es tur pastaigājos pa Austrumu parku,— Asimura stāstīja.

— Zinu. Tas atrodas universitātes tuvumā. Bet man vairāk patīk Rietumu parks. No tā paveras jauks skats uz jūru un sīkajām saliņām tajā.

— Patiesi? Bet es nemaz nezināju par tādu parku. Un tomēr Austrumu parks ...

Ko viņš tik daudz p|āpā par tiem parkiem, Soeda domāja, neviļus piebalsojot runātājam.

Asimura gribēja izstāstīt Soedam par tikšanos ar Nogami. Tādēļ jau viņš organizēja šīs kopējās vakariņas.

Atgriezies no Fukuokas, viņš tūlīt bija uzlūdzis Takako un Kumiko uz restorānu, lai kaut netieši dalītos ar viņām tajās jūtās, kas bija viņu pārņēmušas pēc negaidītās tikšanās ar Nogami. Bet neviens, ari Nogami sieva, nespēja izprast Asimuras saviļņojumu, un tā visa viņa cenšanās galu galā nedeva cerēto rezultātu. Bet Asimura juta, ka viņš ātrāk nenomierināsies, iekams kādam neizstāstīs par Nogami. Bet kam lai stāsta? Takako un Kumiko, protams, atkrīt. Arī sieva nav šai sarunai īsti piemerota. Viņas visas ir pārāk tuvas Nogami radinieces. Bet vēl vairāk šādai sarunai nav piemērots pavisam svešs cilvēks. Tādēļ Asimura izvēlējās Soedu. No vienas puses, viņu kā Kumiko topošo vīru nevar uzskatīt par gluži svešu cilvēku, bet, no otras puses, viņš nav arī Nogami tuvs radinieks. Tas ļāva Asimuram uzskatīt Soedu par piemērotāko sarunu biedru un uzaicināt viņu vakariņās.

Bet, kad pienaca brīdis vaļsirdīgi izrunāties, Asimura atmeta savu nodomu. Viņš nobijās, ka Soeda var izp|āpāt noslēpumu Kumiko, pat apsolījies klusēt. Bet Kumiko savukārt visu izstāstīs mātei. Sekas varēja būt pārāk nopietnas, tādēļ Asimura tomēr nolēma atteikties no sākotnējās ieceres.'

Arī Soeda pārdzīvoja ko līdzīgu. Viņš uzskatīja, ka Nogami ir dzīvs un iebraucis Japānā, slēpjoties zem franču vārda Vanedī. Viņa pārliecība sevišķi nostiprinājās pēc brauciena pie Murao uz Idzu

Vislielākais šķērslis, lai sadūšotos un izstāstītu Takako un Kumiko par saviem minējumiem, Soedam likās tas, ka Nogami bija atbraucis kopā ar sievu francūzieti. Vai Soedam bija tiesības atklāt viņām, ka

Nogami ir cila sieva? Viņš neuzdrošinājās stāstīl to ne vien Takako, bet pat prelī sēdošajam Asimuram. Varētu jau Asimuram to pateikt, bet tomēr diezgan bīstami. Ja nu Asimura izstāsta par viņa minējumiem savai Secuko, nemaz nerunājot par Takako un Kumiko? Kas tas viņām būtu par satricinājumu!

Kumiko ar māti gan priecātos dzirdēt, ka Nogami ir dzīvs, bet, uzzinot par francūzieti — Nogami jauno sievu,— viņu prieks tūda| izgaistu . . .

Un tā Asimura, gribēdams pavēstīt par tikšanos ar Nogami, saka stāstīt par pastaigu Austrumu parkā, bet aprāvās, un Soeda pastāstīja, ka bijis Idzu, taču arī apklusa, neuzdrošinādamies izpaust sava brauciena iemeslu.

— Ak tā? Jūs esat bijis Idzu?— Asimura izlikās, ka tas viņu ļoti interesē.

— Jā, vajadzēja tur noskaidrot vienu lietu. Izbraucu no rīta un tikai neilgi pēc jūsu zvana atgriezos.

— Jums laikam darba līdz kaklam?—Asimura līdzjūUgi jautāja.— Un tomēr, ja jau nokļuvāt līdz Idzu, vajadzēja kaut vienu dieniņu pavadīt karstajos avotos.

— Diemžēl neizdevās.

— Kurā vietā jūs tieši bijāt?

— Funabara.

— Ak tajā, kas slavena ar saviem cepešiem? Man par tiem stāstīja kāds paziņa.

Vakariņas paēstas. Uz galda parādījās tējas tasītes. Diezin vai mums būs atklāta saruna, Soeda šaubījās.

— Piedodiet, ka liku jums tik steidzīgi braukt šurp,— Asimura teica, juzdamies ļoti neērti.— Nekā svarīga jau man nav ko teikt. Vienkārši gribējās satikties.

Soeda klusēdams raudzījās Asimura.

— Es uzskatīju par savu pienākumu pateikties jums par Kumiko aprūpēšanu.

— Ko jūsl Tas taču ir tīrais nieks!— Soeda iesaucās.

— Nu, tad ejam, — Asimura ierosināja, paņemdams savu portfeli. Viņš lēni devās uz izeju, un ari šajā lēnlgunā Soeda saskatīja neizprotamu neuzņēmību, kas vēl arvien nomāca Asimuru.

īstais brīdis jau bija palaists garām. Viņi nokāpa pirmajā stāvā, kur pulcējās studenti, un daudzi no tiem, ieraudzījuši Asimuru, paklanījās viņam.

Izgājuši uz ielas, abi vīrieši klusēdami aizsoļoja līdz tramvaja pieturai, kuras tuvumā bija izvietojusies vesela rinda grāmatu antikvariātu.

— Kur jūs dzīvojat, Soedas kungs?—Asimura vaicāja.

— Sibā, Atago kvartālā. Tur ir mūsu kopmītne.

Man gan uz citu pusi, bet es jūs aizvedīšu.

Pacēlis roku, Asimura apturēja garāmbraucošu taksometru. Mašīna abi atkal klusēja, un pēc dažām minūtēm Soedam bija jāizkāpj. Temats, kopējai sarunai tā ari netika atrasts. Soctla atvadījās no Asimuras savādā noskaņojumā.

Viņš lēni gāja pa kluso ielu. Negribas ticēt, ka Asimura uzaicināja viņu tikai tādēļ, lai pateiktos par Kumiko aprūpešanu. Droši vien vēlējās parunāt par ko citu, bet nez kāpēc neuzdrošinājās. Ko gan Asimura gribēja viņam teikt? Un kāpēc nepateica?

Bet ja nu ari Asimura, tāpat kā viņš, tic, ka Nogami ir dzīvs? Lieta ir tik nopietna, ka viņš nedrīkst to izpaust nedz sievai, nedz Kumiko vai Takako. Bet varbūt ari klusēt vairs nav iespējams. Droši vien tādēļ viņš gribēja tikties ar mani.

Jā, droši vien tā būs. Asimura ari nokļuvis iidzīgā situācijā. Soedu pārņēma vēlīna nožēla. Vajadzēja pirmajam pastāstīt par savām aizdomām, varbūt arī Asimura tad ar atklātību atbildētu uz viņa vaļsirdību. Soedam ļoti gribējās uzzināt, cik dziļi Asimura ir pārliecināts, ka Nogami palicis dzīvs, un kādā ceļā viņš to atklājis.

No pārdomām viņu iztraucēja Očanomidzu stacijas ugunis. Likās, ka perons peldētu tumsā. Kā milzu kuģis. Un šajā brīdī Soedam ienāca prāta apbrīnojama doma. Viņam kļuva skaidrs, kas slēpās Murao atvadu vārdos. Tie nozīmēja: brauc kopā ar Kumiko uz Jokohamas viesnīcu «A’eiu Grand Hoteh!

23

Viesnīcas «Cucuija» īpašnieks pa garu gaiteni devās uz savu istabu, kas atradās aiz virtuves un kalpotāju istabas.

Šodien pievakarē agrāk nekā citās dienās sāka ierasties viesi, kas vēlējās pārnakšņot viesnīcā. Tā atradās izdevīgā vietā — Sinagavas stacijas tuvumā, tādēļ nakšņotāju, kaut arī ne visai augsta ranga, netrūka.

Viesnīcnieks iegāja savā istabā un apstājās tās vidū. Šis istabas kopšanu saimnieks neuzticēja nevienai kalponei. To viņš darīja pats. Šeit valdīja apbrīnojama tīrība, kas liecināja ne tik daudz par iedzimtu kārtības mīlestību, kā par agrāko gadu ieradumu.

Stāvot istabas vidu, viesnīcas īpašnieks vispirms rūpīgi aplūkoja pie sienas novietoto apbružāto galdu. Pie griestiem piekārtā eleklris-kā spuldze apgaismoja viņa izspiedušos vaigu kaulus, toties aizēnoja iekritušos vaigus.

Saimnieks izskatījās satraukts. Viņš uzmanīgi pārskatīja visu istabu, kurā nepiederošām personām ieiet bija stingri aizliegts.

Viņam likās, ka istaba notikušas kādas netveramas pārmaiņas. It kā kads ar savu klātbūtni butu sakustinājis istabas gaisu.

Viņš citu pēc cita aplūkoja uz galda saliktos priekšmetus: kantor-grāmatas, tintnīcu, spalvaskātu, cigarešu paciņu, vēstuļpapīru. Uz katra priekšmeta bija tikai viņam vien zināma iezīme. Kantorgrāma-las bija sakārtotas īpašā veidā, tintnīca un spalvaskāts ikreiz tika atstāti noteiktā vietā, bet vēstuļpapīra paciņa vienmēr nolikta ieslīpi. Istabas saimnieks jau ar pirmo acu uzmetienu varēja noteikt, vai viņa prombūtnē kāds pieskāries šīm lietām vai ne.

Viss bija savā vielā — gan kantorgrāinatas, gan tintnīca ar spalvaskātu, gan vēstuļpapīra paciņa. Vienīgi apvāks, kas nosedza vēstuļpapīru, bija nedaudz pabīdīts sāņus, it kā kads butu to mazliet pacēlis, lai pašķirstītu dažas lapas.

Saimnieks pavēra durvis, paskatījās gaitenī un sauca:

— Ojone, Ojonc, panāc šurp!

No otrā stāva istabām skanēja viesu skaļās balsis. Saimnieks šoreiz sasita plaukstas, saucot kalponi.

Kaut kur tālumā atskanēja sievietes balss, un gandrīz tajā pašā brīdī gaiteņa galā parādījās apaļīga sārtvaidze.

— Vai jūs mani saucāt?

— Ienāc!—viņš aicināja kalponi istabā.

— Vai manas prombūtnes laikā kāds te bijis?— saimnieks jautāja, cieši raudzīdamies kalponē.

— Nē,— kalpone atbildēja, bailīgi lūkodamās saimnieka bargajā sejā.

— Varbūt Ofnsa?—saimnieks nosauca otrās kalpones vārdu.

— Nezinu, bet, kamēr jūs bijāt kantorī, mēs ar Ol'usii apkalpojam viesus. Man šķiet, ka viņai nebija neviena brīva brītiņa, lai varētu te iegriezties.

Saimnieks kādu laiku klusēja, tad pajautāja:

— Kur atrodas Eikiči?

— Laikam stāv sardzē pie durvīm.

— Ak lā, nu jā...

— Saimniek, vai jums kas pazudis?

— Nē, ne jau tur ta lieta...

Kalpone izbrīnījusies raudzījās saimniekā.

— Nu, labi, labi. Ja tu saki, ka te neviens nav bijis, tad laikam tā arī ir. Tu taču labi zini, ka es nevienam neļauju nākt savā istabā.

— Es arī nenāku.

— Zinu, zinu. Labi, vari iet atpakaļ.

Izvadījis kalponi ārā, viņš aizvēra durvis, apsēdās pie galda un citu pēc citas izbīdīja visas atvilktnes, ļoti uzmanīgi pārskatot to saturu, tomēr neatrada nekādu pierādījumu tam, ka kads būtu rakņājies pa viņa galdu.

Izņēmis no kruškabatas cigareti, viņš uzrava sērkociņu un dziļi ievilka duinus. Smēķēja ilgi.

No otrā stāva atkal atskanēja skaļas vīriešu balsis un smiekli. Tad kāds kāpa lejā pa kāpnēm.

Saimnieks bridi ieklausījās šajos trokšņos, tad nodzēsa cigareti, piegāja pie sienas skapja un atvēra ta durvis. Skapī atradās viņa gultas piederumi. Tik kārtīgi salikt peli, palagu un segu varēja likai tads, kas ilgus gadus pavadījis armijas kazarmās.

Saimnieks pabāza roku zem pēļa un izvilka plānu kaslili kabatla-kalu glabāšanai. Zem gultas veļas smaguma kastītes vāks bija mazliet ieliecies.

Viņš nolika kastīti uz galda un noņēma vāku. Iekšā bija vēstuļpa-pīrs, 110 kura četras piecas lapiņas jau bija aprakstītas.

Saimnieks sāka lasīt uzrakstīto, reizēm kaut ko nosvītrojot un labojot. Tad viņš sāka ātri rakstīt. Laiku pa laikam apstājās, aizsmēķēja un rakstīja tālāk. Viņa sejā bija sastingusi drūma izteiksme, kas vēl vairāk izcēla dziļās grumbas viņa pierē.

Padzirdis gaitenī soļu dipoņu, viņš steidzīgi pārklājā uzrakstīto tekstu ar tīru papīra lapu.

— Saimniek!— aiz durvīm sauca kalpone.

— Ko tev vajag?— viņš neapmierināts jautāja, pavēris durvis.— Kas par lietu, saki ātrāk!

Kalpone ienāca istaba un sastinga bailēs, ieraudzījusi saimnieka saniknoto seju.

— Viesis, kas apmeties Kļavu istabā, lūdz pārcelt viņu lielākā telpā. Tagadējā viņam esot par šauru.

— Lielā istaba jau ir aizņemta. Viesi tajā ieradīsies pulksten desmitos. Saki viņam, ka citu istabu nav.

— Es jau viņam skaidroju, bet viņš nerimstas.

— Pasaki vēlreiz, ka nav citas istabas.

— Varbūt pateikt, lai apmierinas ar to, kas ir?

— Nē. Saki, lai brauc prom.

— Kā?! v

— Tā ari pasaki, lai vācas ārā. Un naudu ari neņem nevienu grasi, lūk, kā!

Kalpone apstulba. Viņa nosprieda, ka saimnieks būs pārkarsis saulē, un steidzās nozust.

Saimnieks atkal ķērās pie spalvas. Seja bija drūmāka nekā jebkad. Viņš rakstīja vēl apmēram stundu. Galu galā iznāca vesels sacerējums desmit lappušu apjomā. Parastai vēstulei tas būtu pārāk daudz.

Beidzot saimnieks izņēma no galda atvilktnes aploksni un rūpīgi uzrakstīja uz tās adresi, bet otrā pusē — ziņas par nosūtītāju. Tad likpat rūpīgi salocīja aprakstītās lapas un jau gribēja ielikt tās

aploksnē, kad viņu iztraucēja kāds troksnis. Viņš steidzīgi paslēpa vēstuli zein kantorgrāmatu kaudzītes, pieceļas un klusi atvēra logu. Elektriska spuldze apgaismoja zem loga augošās arālijas lapas.

— Kas tur ir?— Saimnieks centās ielūkoties tumsa.

— Tas esmu cs, Eikiči,— galvu pacēlis, atsaucās vīrietis, kas tupēja tieši loga priekšā. Tas bija tas pats strādnieks, kuru Soeda sastapa, apmeklējot viesnīcu.

— Tu, Eikiči? Ko tu tur dari?

— Tīru notekgrāvi. Daudz dub|u sakrājies. Dienā tādam darbam nav laika . . .

— Tā? Un tu jau sen esi šeit?

— Nē, nupat atnācu.

— Paldies par centību. Bet šovakar daudz viesu, labāk sagaidi viņus hallē. Tīrīsim dienā, kad būs gaišs.— Saimnieks aizvēra logu.

Viņš vēl brīdi palika stāvam pie loga, ieklausoties aizejošā strādnieka soļu dunoņā un arālijas lapu čaboņā, kuras, ejot prom, laikam bija aizskaris strādnieks.

Saimnieks atgriezās pie galda, izvilka vēstuli un, pārklājis aploksnes stūri ar pabiezu līmes kārtu, izņēma no atvilktnes divas pastmarkas un pielīmēja tas aploksnei tik rūpīgi, ka to nevarētu atšķirt no aploksnēm ar tipogrāfijā iespiestām markām. Pēc tam viņš piecēlās, iebāza aploksni kabatā un vairākkārt tai uzsita, it ka pārbaudot, vai aploksne tur tiešām atrodas.

Tālāk viņa ceļš veda cauri hallei līdz izejai. Pie durvīm viņš iebāza kājas koka tupelēs, uz kurām bija iededzināti hieroglifi «Cucuija» un kuras bija paredzētas viesnīcas iemītniekiem, un tad devās ara.

—Uz kurieni jūs, saimniek?—jautāja garāmejošā kalpone.

— Jānokārto viena lieta, drīz bušu atpaka|,— saimnieks nomurmināja.

Gar viesnīcu viņš gāja lēnām, bet, pagriezies aiz stūra, pielika soli, līdz beidzot sāka skriet. Koka tupeles ska|i klabēja nakts tumsā. Luk, jau klāt pastkaste klusā ieliņā aiz Sinagavas stacijas.

Cucui Gendzaburo izvilka no kabatas vēstuli un iebāza to pastkastes spraugā, vēl brīdi svārstījās, tad atlaida pirkstus un izdzirda, kā pabiezā aploksne atsitās pret sarkanās kastes dibenu.

Atpaka) viņš nāca |oti lēni, tik tikko kājas cilājot, it kā šis gājiens būtu laupījis viņam visus spēkus. Klusībā viņš teikumu pēc teikuma murmināja nosūtītās vēstules tekstu.

Pēkšņi aiz muguras iedegās automašīnas starmeši. Gaisma meta pār ceļu viņa garo, tumšo ēnu. Cucui bija tā iegrimis domās, ka nepievērsa uzmanību šai mašīnai, lai gan tā stāvēja šeit jau tad, kad viņš steidzās pie pastkastes, tikai ar nodzēstām ugunim. Liela, melna ārzemju automašīna, panākusi viņu, samazinaja ātrumu.

— Sakiet, lūdzu,— pie viņa vērsās vadītājs,— vai jūs nezināt, kur te atrodas Jamaokas kunga māja?

Cucui atskatījās. Mašīna sēdošie atradās tumsā. Ielas blāvais apgaismojums ļāva viņam saskatīt tikai vadītāja iegareno seju. Pie stūres sedeja jauns cilvēks. Gadus divdesmit piecus vecs, ne vairāk. Jautājums bija pavisam parasts. Vadītajs laikam nospriedis, ka garāmgājējs ir vietējais iedzīvotājs un varēs parādīt meklējamo māju.

— Jamaokas kunga?— Cucui pārprasīja, cenšoties atcerēties kaimiņu uzvārdus.

— Pag, pag, ļauj man pašam aprunāties. 110 mašīnas salona atskanēja cila balss.

Parasti automašīnās, durtiņām atveroties, iedegas augšējā gaisma, bet šajā nez kāpēc neiedegās. Cucui to nepamanīja.

— Piedodiet par traucējumu,— kāds no mašīnas salona atvainojās, un Cucui ieraudzīja sēdoša cilvēka siluetu.— Mēs nekādi nevaram pēc uzdotās adreses sameklēt Jamaokas kungu. Varbūt jus viņu pazīstat? Viņš strādā Lauksaimniecības un mežkopības ministrijā.

— Diemžēl nevaru jums līdzēt,— Cucui atbildēja,— neatceros tadu Jamaoku.

Tad no mašīnas atskanēja vēl viena balss.

— Vai jūs neesat viesnīcas «Cucuija» īpašnieks?

Balss skanēja nepiespiesti.

— Jā. Bet kas esat jus?—Cucui jautāja izbrīnījies un mazliet noliecās pie atvērtajām durtiņām. Balss nelikās pazīstama, bet Cucui nolēma, ka braucējs var ■bīil kāds no agrākajiem viesiem.

— Vai tiešām nepazīstat?

Cilvēks izbāza galvu no mašīnas, bet nespodrajā apgaismojumā Cucui nespeja saskatīt seju.

— Piedodiet, nevaru atcerēties.

— Panāciet tuvāk!

Cucui paspēra soli uz priekšu un saņēma spēcīgu triecienu mugurā. Sitējs bija vaHīlājs, kurš nemanot bija izkāpis no mašīnas un nostājies viņam aizmugurē.

Krītot Cucui juta, ka spēcīgas rokas satver viņu aiz pleciem ievelk mašīnā un nogulda uz grīdas starp vadītāja sēdekli un salona sēdošo braucēju kājām.

Mašīna sakustējās un strauji uzņēma ātrumu. Viss notika dažu sekunžu laikā. Tad kāds sagrāba viņu aiz apkakles un pavilka uz augšu. Un nu viņš jau sēdēja uz sēdekļa starp diviem vīriešiem.

— Ko jums vajag no manis?— Cucui iekliedzās, bet tad dzelžaini pirksti aizžņaudza viņam rīkli. Cucui domāja, ka viņu grib nožņaugt, bet pirksti ciešāk nesaspiedās, kaut gan elpot bija grūti.

Tad viņš saprata, ka tas tiek darīts, lai viņš nekliegtu. Mašīna lielā ātrumā traucās pa neapgaismotām ielām. Cucui labi pazina šo rajonu, bet tam vairs nebija nekādas nozīmes, jo viesnīcas īpašnieks bija izolēts no ārpasaules. Veikaliem ar spīdošām neona izkārtnēm, lēni ejošiem gājējiem, pretim traucošiem autobusiem ar to pasažieriem vairs nebija nekāda sakara ar Cucui. Jā. bija vēl arī ielu kustības regulētāji, bet tie, kā jau policisti, stāvēja zem sarkanām lampām un interesējās tikai par satiksmes līdzekļu straumēm, kas plūda divos pretējos virzienos.

— Lūdzu, vēl mazliet pacietības,— viņš izdzirda pie auss klusus čukstus.— Nav visai ērti, bet nekā darīt. Ja nu jums pēkšņi ienāk prālā pacelt balsi?

Cucui mēģināja ar žestiem parādīt, ka viņš netaisās saukt palīgā, bet blakus sēdošie vīrieši kā spīlēs saspieda viņam ar» rokas.

Iela pārgāja plRtā lielceļā. Mašīna pabrauca garām vairākiem krustojumiem. Ikreiz, mašīnai apstājoties pie sarkanās gaismas, blakus sēdošie vīrieši pagriezās tā, lai viņu augumi aizsegtu sānu stiklus.

Mašīna iegriezās Meguro rajonā. Aiz muguras palika Jūtendzi templis, un driz vien mašīna panira zem Tokijas — Jokohamas lielceļa siju tilta. Bet, kad tā sāka traukties Sangendzjajas virzienā, Cucui nobijās ne pa jokam. Viņa hailes bija pamatotas, jo viņš labi atcerējās citu braucienu uz šo pusi. Viesnīcas īpašnieks krampjaini raustījās.

— Uzvedies klusi,— šie vārdi izskanēja kā bērna strostēšar.a.

— Ja trokšņosi, mēs nodarīsim tev vēl lielākas sāpes.

Vīriešiem, kas sēdēja Cucui abās pusēs, bija spēcīgi augumi, un viņu vārdi nebija tikai tukši draudi.

Pie ļoti dzīvā Sangendzjajas ielu krustojuma sarkanā gaisma lika mašīnai apstāties. Cucui ar skatienu pavadīja spilgti apgaismoto elektrisko vilcienu. Blakus, priekšā un aizmugurē stāvēja garu garās mašīnu rindas, bet neviens no tajās sēdošajiem nepievērsa uzmanību automašīnai, kura bija ieslodzīts Cucui.

Uzliesmoja luksofora zaļā acs, mašīnas rāvas uz priekšu, un neviens pat neiedomājās par kaut kādu viesnīcnieku Cucui un viņam sagatavoto likteni.

Bija jau vienpadsmitā stunda, kad mašīna, pabraukusi garām Kjodo stacijai un izdarījusi strauju pagriezienu, iejoņoja šaurā, tumšā ieliņā. Drīz beidzās apbūves rajons, un mašīna sāka braukt pa lauku ceļu, kura abās pusēs melnēja tīrumi un birzis. Tad tā iegriezās vēl šaurākā ceļā, kas drīzāk līdzinājās parastai taciņai. Pret mašīnas jumtu sitās koku zari. Tātud viņi iebraukuši birzi. Dzīvojamo māju šeit vairs nebija, tikai daži golfa laukumi, uu drīz vien mašīna apstājās. Diez vai kāds nakts laikā labprātīgi ielūkotos šaja tuksnesī. Kliedz vai nekliedz — tik un lā neviens nedzirdēs.

— Atvainojamies par sagādātajām nepatikšanām,— vīrietis teica. Žņaugi, kas spieda Cucui rīkli, atslāba.— Jus slavējami uzvedaties — visti ee|u neviena kliedziena!

— Kāda jēga būtu kliegšanai?—Cucui atbildēja.

— Jums taisnība, Kadotas kungs,— vīrietis piekrita.

Viesnīcas īpašnieks sastinga, izdzirdis savu īsto uzvārdu.

— Kad jūs uzzinājāt?— viņš savaldīgi jautāja.

— Ne jau tūlīt pēc tam, kad šeit tika nogalināts Ito Tadasuke,— tikpat savaldīgi, kā Kadota jautāja, paskaidroja vīrietis.— Mums vajadzēja krietni papūlēties, lai sadzītu slepkavas pēdas. Turklāt mēs it labi sapratām, ka aiz šīs slepkavības slēpjas daudz kas nopietnāks.

— Tātad jūs uzturējāt sakarus ar bijušo apakšpulkvedi lto arī pēckara gados?

— Apbrīnojama apķērība!

— Kā sauc jūsu organizāciju?

— Sājā gadījumā nav nepieciešams minēt nosaukumu.' Varu pateikt tikai to, ka mūsu grupu ar apakšpulkvedi Ko vienoja kopīgi mērķi.

— Kā jūs u/.zinajat manu īsto uzvārdu? Vai to izpauda Ko?

— Nē, Ko nebija tas, kas mums pavēstīja, ka Japānas vēstniecības bijušais stažieris neitrālā valsti Kadota Geničiro un Sinagavas viesnīcas «Cucuija» tagadējais īpašnieks Cucui Gendzaburo ir viena un lā pati persona. Ko gan reiz teica, ka stažieris Kadota atrodas Tokijā. Vairāk viņš nekā negribēja atklāt, jo laikam vēl arvien saglabāja senas draudzības jūtas pret Kadotas kungu.

— l’n tomēr — kad jus to uzzinājāt?

— Kad noskaidrojām, kur Ko apmetās, iebraucis Tokijā. Godīgi sakot, sākumā mums nebija nekādu aizdomu. Kas tur savāds, ja cilvēks, iebraucis no provinces, apmetas viesnīcā «Cucuija»? Viena lieta gan likās neskaitīja — kāpēc Viņš brauca uz Setagajas rajonu. Versija, ka Ko aizvests tur pret viņa gribu, lika tūlīt noraidīta. Par spīti gadu nastai, viņam tomēr bija ceturlā kategorija džudo cīņā. Tādu spēkavīru ar varu nekur neaizvedīsi.

— Nu, un tad?

— Mēs nonācām pie slēdziena, ka nezināma persona ar villu ievilinājusi viņu šaja vielā. Un ši pati nezināmā persona ir arī viņu noslepkavojusi. Pie tam nožņaugt tik spēcīgu cilvēku, kāds bija Ko, iespējams, tikai uzmetot viņam cilpu uz kakla pilnīgi negaidol. Bet Ko varēja zaudēt modrību vienīgi tāda gadījumā, ja viņam blakus gaja ļoti labi pazīstams cilvēks.

— Nūja,— Kadota piekrītoši māja ar galvu,— un tādēļ jūs tūlīt sākāt turēt aizdomās mani?

— Ne jau tūlīt. Pagāja vēl krietns laiciņš, kamēr visu atšķetinājām. Mums, piemēram, nebija skaidrs, kas pamudinājis Ito lik steidzīgi ierasties Tokijā. Līdz šim viņš vienmēr iepriekš brīdināja mūs par saviem braucieniem uz galvaspilsētu, bel šoreiz viņš neko nebija ziņojis. Mes uzzinājām par Ito uzturēšanos Tokijā likai no avīžu slejām . . . Vienīgi izskata pēc viņš atvēra provincē sīktirgotavu, bet īstenībā palika aktīvs cīnītājs, kam krūtīs pukstēja patriota kvēlā sirds. Lai maskētu savu darbību, viņš apmetas klusā provinces nostūrī, dzīvoja ļoti pieticīgi un pat neiestājās atjaunolaja bijušo karavīru draudzības apvienībā. Viņš bija īsts mūsu domubiedrs.

— Un tālāk?— Kadota skubināja.

— Vēl arvien palika neskaidrs, kāpēc Ito ieradies Tokijā, lai gan mēs bijām pārliecināti, ka viņa noslepkavošana cieši saistīta ar viņa atbraukšanas iemeslu. Tādēļ sākām skaidrot, kas tie par cēloņiem, kas viņu pamudināja doties uz Tokiju. Vispirms aizsūtījām vēstuli viņa audžudēlam, bet tas nespēja atbildēt neko prātīgu. Mums izdevās noskaidrot, ka slepkavības priekšvakarā Ito braucis uz Dencnčofu un Aojamu. Mēs pārbaudījām šo rajonu visu iedzīvotāju sarakstus un pamanījām interesantu faktu. Izrādījās, ka Denenčofu dzīvo plaši pazīstama laikraksta bijušais redaktors Taki, bet Aojamā — Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departamenta nodaļas vadītājs Murao. Tas deva mums iespēju atminēt mīklu. Ņēmām vērā, ka Murao atradās diplomātiskajā dienestā tajā pašā vēstniecībā, kurā toreiz stažējāties jūs. Bet šajā vēstniecībā Ito bija militārais atašejs. Lūk, kāpēc Ito braucieni pie Taki un Murao — pie tam tik steidzīgi — neviļus uzvedināja mūs uz domām, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

Kamēr viens no vīriešiem runāja, otrs stingri turēja Kadolu aiz rokām.

— Un mums izrādījās taisnība. Ito bija šajā pasaulē saticies ar rēgu. Kāda tempļa viesu grāmata viņš ieraudzīja parakstu, ko bija atstājis šis rēgs ... Tālāk viss norisa ļoti vienkārši. Mēs nojautām, ka braucieni pie Taki un Murao saistīti ar Ito vēlēšanos kaut ko uzzināt par diplomātu, kas vienā laika ar viņu strādājis vēstniecībā. Četrdesmit ceturtajā gadā ārzemēs nomira Japānas vēstniecības pirmais sekretārs Nogami Keničiro. It kā slimības dēļ viņš tika ievietots Šveices slimnīcā, kur arī nomira. Vismaz tā ziņoja laikrakstos. Pēc mūsu domām, ieraudzījis viesu grāmatā pazīstamo rokrakstu, Ito drāzās uz Tokiju, lai no Taki un Murao uzzinātu, vai Nogami tiešām ir miris. Pagāja krietns laiks, līdz mēs nonācām pie šāda slēdziena. Bet arī tad mēs vēl nezinājām, ka Kadota un viesnīcas «Cucuija» īpašnieks ir viena un tā pali persona.

Tumsji skaidri bija dzirdama garām braucošā elektriskā vilciena riteņu klaboņa, kaut gan līdz dzelzceļam bija ne mazāk par kilometru.

— Jā, mēs pieļāvām domu, ka Nogami nav miris. Jo citādi nevarēja izskaidrot lto steidzīgo ierašanos Tokijā un viņa gājienus pie Taki un Murao. Tomēr mums nebija stingras pārliecības par to, jo par Nogami nāvi savā laikā tika sniegts oficiāls paziņojums. Katram gadījumam mēs pārbaudījām Nogami ģimeni un noskaidrojām, ka atraitnei acīmredzot nav ne mazāko šaubu par vīra nāvi. Tātad, ja Nogami tiešām ir dzīvs un atgriezies Japānā, viņš par to nav ziņojis ne sievai, ne arī citiem radiniekiem. Rodas jautājums — kāpēc? Tas mūs ieinteresēja, un mēs nolēmām noskaidrot tik dīvainas rīcības cēloņus. Sākumā mēs mēģinājām aprunāties ar Taki, bet jau pēc mūsu pirmās ierašanās viņš tūlīt aizmuka no Tokijas uz Asamas karstajiem avotiem. Mēs sadzinām viņa pēdas ari tur. Viņš uztraucās, bet neko nepastāstīja un pēc mūsu sarunas tūlīt paslēpās Tatesinas kalnos, atkāpdamies arī no amata Kultūras sakaru asociācijā. . . Viņa negaidītā demisija mums likās aizdomīga. Aizbraucām uz Tatesinu un bez aplinkiem jautājām, kur atrodas Nogami. Viņš atbildēja, ka Nogami sen miris, bet viņa aiz bailēm nobālušais ģīmis pateica mums daudz vairāk nekā viņa vārdi.

— Jā, viņš ir tipisks inteliģents ar vaju gribasspēku,— Kadota teica.

— Pareizi. Un, kad mēs viņu krietni patirdījām, viņš atzinās, ka pats neko precīzi nezina, bet Nogami nāve nebūt nav skaidri pierādīta, jo neviens japānis nav bijis aculiecinieks viņa pēdējiem brīžiem Šveices slimnīcā. Tad mēs jautājām Taki, kāpēc bija vajadzīgs oficiāls paziņojums par Nogaini nāvi, ja viņš nebija miris.

— Un ko Taki atbildēja?

— Teica, ka nezinot. Tad mēs pa saviem kanāliem pārbaudījām Nogami darbību Japānas vēstniecības pirmā sekretāra amatā un noskaidrojām, ka japāņu diplomāts strādājis par labu ienaidniekam. Un tas noticis tieši tsy'ā brīdī, kad Japāna sasprindzināja visus spēkus karalaukos!

Mūsu sašutums un niknums nav vārdos izsakāms. Nogami centies

— panākt Japānas ātrāku kapitulāciju un tādā nolūkā nodibinājis sakarus ar Amerikas stratēģiskās informācijas biroja vadītāju un Anglijas izlūkdienesta darbiniekiem, kuri toreiz darbojās Šveicē. Kļuva skaidrs, ka oficiālais paziņojums par Nogami nāvi nav nekas cits kā maskēšanās, lai viņš varētu pieņemt cilas valsts pavalstniecību. Acīmredzot viņš aizbēdzis no Šveices slimnīcas uz Angliju, kur kopā ar sabiedroto valstu pārstāvjiem centies panākt, lai Japāna kapitulētu pēc iespējas ātrāk. Tolaik Šveice bija īsts šo valstu izlūkdarbības midzenis. Amerikāņu izlūku grupas priekšgalā atradās

ļoti apsviedīgs cilvēks, kas vēlāk kļuva par Centrālās izlūkošanas pārvaldes vadītāju tin baudīja milzīgu Rūzvclta uz ticību. Vienlaikus angļu izlūki uzturēja tiešus kontaktus ar pašu Vinstonu Cērčilu. Iekļuvis šo rūdīto darboņu tīklos, Nogami galu galā nostājās uz dzimtenes nodevības ceļa.

— Un kas notika tālāk?— Kadota klusi jautāja.

— Līdzīgi tipi, protams, bija arī Japānas valdības aprindās. Lai cik spējīgs butu Nogami, šādas operācijas īstenošana nebija viņam vienam pa spēkam. Tādēļ nevar būt šaubu, ka viņš uzturējis slepenus sakarus ar proanglisku un proamerikānisku grupējumu, kas bija ieperinājies Japānas valdības aprindas. Un ši odze, slēpdamās pie lauvas krūtīm, ar savu zemisko rīcību piespieda Japānu padoties, kaut gan mūsu armijai bija pietiekoši daudz spēka un bruņojuma, lai vēl ilgi pretotos.

— Bel klausieties! . . .

— Pagaidiet! Jūs gribat teikt, ka Nogami pats uz savu galvu nevarēja iesaistīties tādā pasākumā. Tagad grūti noteikt, cik lielā mērā viņa nodevīgā rīcība sekmējusi lik milzīgas nozīmes nolikumu, kāda bija Japānas kapitulācija. Un tomēr... Nav piedodams cilvēkam, kas, būdams japāņu diplomāts, kara laikā noslēdzis noziedzīgu vienošanas ar pretinieku, atteicies 110 savas pavalstniecības un sekmējis mūsu impērijas militāro sagrāvi. To mēs viņam nekad nepiedosim,— vīrietis draudēja paceltā balsī.— Ito laikam arī bija noticējis, ka Nogami miris,— viņš turpināja pēc neilgas klusēšanas,— bet tad saprata, ka tā bijusi tikai maskēšanās, un tagad Nogami sveiks un vesels atbraucis uz Japānu izklaidēties. Tas izraisītu sašutumu ne tikai Ito, bet arī jebkurā citā Japānas pilsonī. Vai drīkst pieļaut, ka dzimtenes nodevējs, slepeni ielavījies Japānā, mierīgi pastaigājas pa mūsu zemi? Nav šaubu, ka, ieradies Tokijā, Ito vispirms devās pie Taki un Murao, paziņoja viņiem, ka Nogaini acīmredzot ir dzīvs un pašreiz atrodas Japānā, tad sāka neatlaidīgi iztaujai, kur varētu viņu sastapt. Bet tie abi izlikās, ka viņiem nekas nav zināms. Tas, protams, ir likai mūsu pieņēmums, bet man šķiet, ka pilnīgi pamalots. Par spīti viņu apgalvojumiem, Ito viņiem nenoticēja, bet sāka nojaust Nogami īsto seju. Uz šādām domām viņu uzvedināja vēl vienas ievērojamas personas atrašanās Tokijā.

Kara gados Nogami bija saistīts ar karaflotcs grupējumu. Kā zināms, karaflote jau no paša sākuma izplatīja uzskatus, ka Japānai nav pietiekami lielu spēku militāro operāciju veikšanai plašā mērogā. Tādēļ arī Japānas vēstniecībā neitrālajā valsti nepārtraukti naidojās armijas un karaflotes pārstāvji. Nogami vienojās ar karatiotes grupējumu un izmantoja tā slepeno atbalstu, lai aizbēgtu no Šveices slimnīcas. Kā jau teicām, laikam uz Angliju. L'n aizbēgt viņam palīdzēja vēl viens cilvēks ... Tas bijāl jus, Kadotas kungs.

Tieši jums, stažierim Kadotam, bija uzdots pavadīt Nogami uz Šveices slimnīcu. Uzzinājis, ka Nogami ir dzīvs, lto pirmo reizi izjuta neuzticību pret stažieri Kadotu. Droši vien viņš neatlaidīgi jūs izprašņāja, un jūs, neizturējis viņa uzmācību, beigu beigās atzināties. Tad lto ļoti uzbudināts pieprasīja, lai jus tūlīt aizvestu viņu pie Nogami, jo viņš bija nolēmis nogalināt dzimtenes nodevēju . . .

No lālienes atplūda nenoteiktas skaņas. Vīrietis izbāza galvu no mašīnas un ieklausījās. Pārliecinājies, ka nekā aizdomīga nav, viņš turpināja:

— Jā, Kadotas kungs, tieši jūs palīdzējāt Nogami aizbēgt. Tagad ir skaidrs, kāpēc jūs aizgājāt no darba Ārlietu ministrijā. Pēc visa notikušā jūs tur vairs nevarējāt palikt . . . Esmu pārliecināts, ka ari šoreiz Nogami ceļo pa Japānu ne jau bez jūsu līdzdalības. Gan jus, gan Taki, gan Murao zina viņa atrašanās vietu. Vai ne tā?

— Varat uzskatīt, ka tā tas ir,— Kadota atbildēja, skaidri izrunādams vārdus.

— Tad jūs sapratāt, ka saniknotais lto ir spējīgs nogalināt Nogami. Bet vēl vairak jūs biedēja tas, ka var nākt gaismā arī jūsu toreizējā darbība. Un tādēļ jūs nolēmāt novākt lto ...

Tumsu pāršķēla automašīnas starmešu gaisma.

— Jūs laikam apsolījāt aizvest lto pie Nogami. Kad pienāca liktenīgais vakars, lai nepievērstu sev uzmanību, jūs pa vienam atstājāt viesnīcu un satikāties jau iepriekš norunātā vietā. Tad jūs aizvedāt lto uz Setagajas nomali. Iespējams, ka sākumā jūs braucāt ar taksometru, bet izkapāt no tā labu gabalu pirms norunātās vietas un gājāt turp kājām. Droši vien baidījaties, ka taksometrs vēlāk var uzvest uz jūsu pēdām. lto pilnīgi uzticējās jums un mierīgi gaja blakus, tādēļ bija pilnīgi bezpalīdzīgs, kad jūs pavisam negaidīti metāties viņam virsū no aizmugures, uzmetāt viņam kaklā cilpu un sakāt žņaugt. Paskatieties, lūk, tur jūs viņu nožņaudzāt!— Vīrietis ar pirkstu rādīja uz to pusi, kur tālumā mirgoja relas uguntiņas, bet visapkārt pletās tumsā tīti risa lauki ar retiem koku puduriem.

— Mums vajadzēja krietni pulēties, lai noskaidrotu, ka tieši jūs esat slepkava. Sakumā mūsu mērķis bija vienīgi izdibināt, kāpēc lto ieradies Setagajas nomalē. Toreiz mums vēl nebija zināms, ka viesnīcas «Cucuija» īpašnieka īstais uzvārds ir Kadota, tādēļ visādi izdomājāmies, kurš gan pavadīja lto uz Setagaju. No lto teikta mēs zinājām, ka jūs esat Tokijā, un nolēmām, ka vienīgi jūs varējāt būt Jto pavadonis. Tomēr mums neizdevās tūlīt jūs sameklēt . . . Tāpēc aizsūtījām savu cilvēku uz jūsu dzimto pusi, kur viņam izdevās noskaidrot, ka jūs pēc atlūguma iesniegšanas kādu laiku vēl slaistījāties bez noteiktas nodarbošanās savās mājās, bet tad aizbraucāt uz Tokiju, un drīz pēc tam paklīda baumas par jūsu nāvi. Pilnīgi iespējams, ka pie šo baumu izplatīšanās savu artavu ieguldījis arī

Murao. Jūs veicāt ko līdzīgu Nogami operācijai, kad tam bija jātiek va|a 110 Japanas pavalstniecības, lai bēgtu prom. Sākumā domājām, ka Ito apmeklējis tikai divas vietas — Taki un Murao māju. Tomēr likās aizdomīgi, kāpēc Ito apmeties tieši viesnīcā «Cucuija». Diemžēl mums nebija neviena bijušā stažiera Kadotas fotoattēla, tadē| līdz pēdējam brīdim nenojautām, ka viņš slēpjas zem viesnīcas «Cucuija» īpašnieka maskas.

— Vai jūs šāvāt viesnīcā uz Murao?— Kadota pārtrauca runātāju.

— Jā, mēs.

— Kāpēc tas bija vajadzīgs?

— Vai tad jums vel nav skaidrs? Mēs esam pārliecināti, ka Taki un Murao kaut da|ēji ir lietas kursā. Bet mēs pazaudējām Taki pēdas, kad viņš aizbēga 110 Tatesinas. Viņš ļoti baidījās, ka mēs viņu vajāsim ari turpmāk. Murao zināmā mērā nodrošināja sevi, patverdamies Ārlietu ministrijas paspārnē. Mums vajadzēja par katru cenu piespiest Murao atklat kārtis, tādēļ nolēmām pabiedēt viņu. Mūsu organizācijas biedrs uzzināja, ka Murao ar svešu uzvārdu apmeties Kioto M. viesnīcā. Nolaist viņu no kājas bija tīrais nieks, bet mēs vēlējāmies tikai viņu iebiedet.

— Es arī tā domāju.

— Ak tā? Tātad jus šo to zināt? Varbūt ir zināms ari las, kur pašreiz atrodas Nogapii, un jums labpatiksies atklāt šo noslēpumu?

— To es nevaru,— Kadota stingri atbildēja.— Jums taCu labi zināms, ka mani 1111 Nogami saistīja īpašas attiecības. Tas ir tiesa, ka Nogaini it kā slimības deļ aizbrauca uz Šveici, lai tur nodibinātu sakarus ar sabiedroto valstu izlūkdienestiem. Bet to viņš darīja tikai tādēļ, lai panāktu ātrāku karadarbības izbeigšanu un tādējādi izglābtu japāņu tautu 110 galīgas bojāejas .. . Viņš saprata, ka Japānas sagrāve ir neizbēgama un neatvairāmi tuvojas. Bet armijas grupējums, kura ietilpa ari apakšpulkvedis Ilo, ietiepīgi uzstāja par kara turpināšanu, kas galu galā iedzītu japāņu tautu milzīga postā.

— Tātad, kā mēs jau domājam, tieši jūs palīdzējāt Nogami aizbēgi?

— Domājiet, ko gribat. Man bija tādi paši uzskati kā Nogami. Mēs uzturējām slepenus sakarus ar mūsu karaflotes atašejiem ārzemēs un arī ar augstu stāvošiem valdības darbiniekiem, kurus jīis dēvējāt par «odzēm, kas slēpušas pie tauvas krūtīm». Skaidrs, ka Nogami viens pats ar saviem spēkiem nevarētu pāriet pretinieka nometne.

Šaja brīdī caur stikliem pēkšņi ieplūda spilgtas gaismas kūļi. Tad aizmugurē piebrauktā automašīna izslēdza starmešus. Atskanēja durtiņu klaudzieni un soļu dipoņa. Kadotu pārsteidza, ka viņam blakus sēdošie cilvēki neizrādīja nekādu satraukumu.

— Paldies par pūlēm,— Icica atnācējs.— Vai saruna beigusies?

— Jā, gandrīz,— viens no vīriešiem atbildēja. Otrs, kas visu laiku turēja Kadotu aiz rokām, izkāpa no mašīnas, atbrīvodams vietu atnācējam. Mašīna sašūpojās, un sēdeklis iečīkstējās zem šī cilvēka ķermeņa smaguma. Tumsā Kadota nevarēja saskatīt viņa seju, toties sajuta skaudras sāpes, kad tas saņēma un kā spīlēs sažņaudza viņa roku.

— Piedodiet, saimniek, par sagādātajām nepatikšanām,— atvainojās jaunais sarunu bied-:s.

— Tu tas esi?— Kadota iekliedzās.

— Jūs, saimniek, pēdējā laikā sākāt turēt mani aizdomās. Būs jāpasaka mans īstais vārds. Nevar taču uz visiem laikiem palikt par jūsu strādnieku Eikiči. Esmu Takei Dzjokjū — Valsts varenības atjaunošanas biedrības vispārējās nodaļas vadītājs, bet viņi ir biedrības valdes locekļi — priekšsēdētājs Okano Siniči un viņa vietnieks Sugisima Tojodzo. Iegaumē! Kaut gan neesmu pārliecināts, ka tev šīs viņas vēl būs vajadzīgas.

— Man viss ir skaidrs. Reiz tam bija jānotiek.

— Jā, drosmes tev netrūkst... Vai noskaidrojāt, kur atrodas Nogami?

— Nē, vēl joprojām klusē.

— Lūk, kāds! Tu, Kadota, esi noziedznieks, kas izdarījis slepkavību. Šajā vietā tu nogalināji mūsu cīņas biedru lto Tadasuki. Bet mēs nenodosim tevi policijai...

— Paši nogalināsiet?

— Pēc likuma slepkavām piespriež nāves sodu. Tādēļ jāmirst arī tev. Bet spriedumu izpildīsim mēs. Vai tagad, zinot, kas tevi sagaida, tu vēl arvien neteiksi, kur atrodas Nogami?

— To es nevaru teikt.

— Mēs neesam noskaņoti apvārdot tevi ar solījumiem, ka vaļsirdīga atzīšanās atvieglos tavu likteni. Bet arī netaisāmies tevi spīdzināt. Mēs kā džentlmeņi gaidām tavu pēdējo labprātīgo atbildi.

Kadota klusēja. Bija dzirdama tikai viņa saraustītā elpa.

— Es nekā jums netftikšu,— viņš beidzot nogārdza.

— Neteiksi?

— Neteikšu,— Kadota atbildēja pēc ilgas klusēšanas.

— Kadota, cs vēlreiz tev jautāju: kur atrodas Nogami Keničiro? Nav šaubu, ka viņš ieradies Japānā ar izdomātu vārdu. Viņš taču nav Japānas pavalstnieks, tādēļ pilnīgi iespējams, ka viņam ir ārzemniecisks vārds. Tātad, Kadola, ar kādu vārdu Nogami atbraucis uz Japānu un kur viņš pašreiz atrodas?

— Nezinu! — Kadota iekliedzās.

— Tev ir lieliska izturība. Bet mēs nevaram piedot, jo tu nogalināji mūsu biedru lto.

— Man nebija cilas izejas,— Kadota dobji izgrūda.

— Nu ja... Bet, atvests uz šejieni, tu jau uzreiz noprati mūsu nodomu, vai ne? Šajā vietā savu mūžīgās aldusas vietu atradusi Ito dvēsele, un ari lava dzīvība pārtrūks šeit.

Mašīnas tumšajā salonā bija dzirdama vienīgi Kadotas smagā elsošana, kas pārvērtās necilvēciskā gārdzoņā.

Un tad gaisu pāršķēla pavisam dīvainas skaņas — it kā trīs četri bērneļi reizē iespiegtos, priecājoties par izdevušos palaidnību.

Pēc tam iestājās klusums. . .

24

Automašīna iebrauca Jokohamā. Pieturējās skaists laiks, un varbūt tieši tādēļ ielas bija daudz pastaigā iznākušu cilvēku.

Pat neatceros, kad pēdējo reizi biju «New Grand liotel»,— teica Kumiko, sēdol blakus Soedam.

Soedas priekšlikums aizbraukt uz Jokohamu un paēst pusdienas viesnīcas restorānā ļoti pārsteidza Kumiko. Sākumā viņa svārstījās, jo vajadzēja būt darbā, bet allaž kautrīgais Soeda šoreiz bija ļoti neatlaidīgs.

«Uzskatiet to par manu untumu, bet tieši rīt man ir ļoti izdevīgi, tādēļ negribētos atlikt šo braucienu,»viņš bija uzstājis.

Takako iesmējās un arī sāka pierunāt Kumiko:

«Brauc, ja Soedas kungs tā vēlas.»

«Bet es neesmu darbā nevienu brīdinājusi.»

«Piezvani rīt no paša rīta un paprasi brīvdienu. Atvaļinājums taču vēl nav pilnīgi izmantots.»

«Jā, palikušas vēl divas dienas.»

«Nu tad gatavojies ceļam!» Takako pasmaidīja. «Soedas kungs nemaz tik bieži nelutina ar šādiem aicinājumiem.»

«Tad lugsirn ari mammu piebiedroties mums,» Kumiko ierosināja.

«Brauciet vieni,» Takako tūlīt atteicas, «rit man ir darīšanas.»

Citreiz Soeda sāktu pierunāt Takako, bet šoreiz klusēja. Viņam nekas nebūtu pretī, ja ari Takako brauktu līdzi, bet tas nebija iespējams divu iemeslu dēļ. Vispirms, cilvēks, kura deļ bija izdomāta šī ekskursija, ieraudzījis Takako, censtos izvairīties no satikšanās. Otrkārt, ja viņi tomēr satiktos, tas butu viņai nežēlīgs trieciens. Bet tagad, braucot mašīnā, Soedu māca šaubas — vai viņš rīkojies pareizi, nepierunājot Takako braukt viņiem līdzi? Bet Kumiko, nekā nenojaušot, ar sajūsmu lūkojas mirdzošajā jūrā, pa kuras krastu traucās mašīna.

— Reiz pirms pieciem gadiem man kopā ar mammu un Secuko gadijas būt *New Grand liotel»,— Kumiko stāstīja.— Kopš tā laika tur droši vien viss ir mainījies.

— Domāju, ka ne visai. Visn.az ēka ir tā pali.

— Atceros, ka toreiz pusdienu laikā tur spēlēja mūzika. It sevišķi man iepatikas čellists. Viņa instrumentam bija burvīgs tonis. Līdz šim laikam nespēju aizmirst tā vienreizējo skaņu.

— Mūziķi viesnīcās bieži mainās. Tādēļ, iespējams, šoreiz būs gan cits mūziķis, gan cits instruments.

— Nekas. Tik un ta patīkami . ..

Mašīna pabrauca garam Jamasitas parkam. Platās ielas vienā pusē auga priedēs, bet pretējā pacēlās daudzstāvu viesnīcas ēka. Kūdens saules apmirdzēta, ta meta milzīgu, stingri iezīmētu tumsti ēnu.

Soeda apturēja mašīnu pie skaistām, baltām kāpnēm, kas veda līdz viesnīcas durvīm. Kumiko bija tērpusies krītošu lapu krasas kleitā. Viņas kaklu greznoja pērļu rota, kuru Soeda agrāk nekad nebija redzējis.

Viņi iegāja viesnīcā, kur saules gaismu nomainīja pie halles griestiem piekarinātas milzīgas lustras mirgošana.

— Lūdzu, uzgaidiet mani šeit,— Soeda bikli vērsās pie Kumiko.— Man vēl jāaprunājas ar administratoru.

Kumiko piekrītoši pamāja un sāka aplūkot halli.

Soeda piegāja pie administratora letes.

— Sakiet, lūdzu,— kā es varētu tikties ar franču viesi Vane-dl?— viņš jautāja.

— Atvainojiet, kas jūs esat?— administrators atbildēja ar pretjautājumu, uzmanīgi apskatot Soedu.

Soeda nezināja, ko teikt. Ja viņš nosauktu savu uzvārdu, francūzis varētu izvairīties no tikšanās, jo uzvārds «Soeda» viņam nekā neizteiktu. Nedrīkstēja ari uzdoties par laikraksta korespondentu, jo tad viesis kategoriski noraidītu jebkādus sakaras.

Soeda vēl arvien mulsi klusēja.

Tad administrators pēkšņi jautaja:

— Atvainojiet — vai jūs neesat Soedas kungs?

Soeda aiz pārsteiguma bridi apstulba, tad pamāja ar galvu.

— Te priekš jums *ir vēstule,— teica administrators, sniedzot mazu aploksnīti.

Soeda uzmeta acis aploksnes otrai pusei, lai uzzinātu vēstules nosūtītāju, bet tur nekas nebija rakstīts. Viņš atplēsa aploksni, izvilka no tās divās daļas salocītu papīra lapiņu un izlasīja:

«Ja Tu esi ieradies, lai apmeklētu Vanedī kungu, vispirms aprunājies ar mani. Neuzskati par apgrūtinājumu uzkāpt 41f>. istabā. Vēlos redzēt tikai tevi vienu. Taki.»

Tātad neizdosies apiet Taki, nodomāja Soeda, raugoties glītajos, ar pildspalvu rakstītajos hieroglifos.

Soedam viss bija skaidrs. Taki nav nekāds gaišreģis, par viņa iespējamo atbraukšanu paziņojis Murao. Soedas acu priekšā atausa viņu tikšanās Idzu. «Aizbrauc uz Jokohamas viesnīcu tNew Grand liotel»,» atvadoties bija teicis Murao. Viņš, protams, ir sazinajics ar Taki un paziņojis par gaidāmo Soedas ierašanos.

— Vai VanedI kungs apmeties pie jums?—Soeda jautāja administratoram, bāžot vēstuli kabata.

— ,1ā, pie mums, bet pirms stundas viņš ar kundzi izgaja pastaigālies.

— Uz kurieni?

— To viņš mums neteica.

Savā zīmītē Taki bija lūdzis Soedu ierasties vienatnē. Tātad viņš grib kaut ko paziņot bez lieciniekiem. Bet tas nozīmē, ka Taki ir zinājis, ka Soeda būs šeit kopā ar Kumiko.

Soeda atgriežas pie Kumiko, kas jau nepacietīgi gaidīja viņu.

— Atvainojiet! Šeit apmeties kads man pazīstams cilvēks. Viņš atstājis pie administratora zīmīti ar lūgumu ierasties viņa numura. Vai jūs nevarētu vēl pagaidīt mani šeit, kamēr es uzbraukšu pie viņa uz pāris minūtēm?—Soeda lūdza.

Kumiko piekrita:

— Labi. Es pa to laiku iepazīšos ar šejienes tirdzniecību.

Viesnīcas pagrabstava atradās vairāki veikali, kuros varēja iegādāties galvenokart ārzemju viesiem domātus suvenīrus. Kumiko jau iepriekš izjuta prieku, iedomājoties, kā viņa aplūkos glītos skatlogus un letes ar skaisti izkārtotām mantiņām.

— Es centīšos atgriezties pēc iespējas ātrāk,— Soeda atvainojās, pavadījis Kumiko li<lz pagrabstāva kāpnēm. Viņš vērīgi noraudzījās pakaļ meitenei, kas viegliem soļiem devās lejā.

Soeda ar liftu uzbrauca ceturtajā stāvā un taisnā ceļa devās uz 416. istabu. Nostājies durvju priekšā, viņš juta, cik strauji pukst sirds. Viņš dziļi ievilka elpu un pieklauvēja.

Kad atskanēja aicinājums ienākt, Soeda pagrieza durvju rokturi. Tieši viņam pretim stāvēja Taki.

— Piedodiet par traucējumu,— Soeda sacīja un sev par pārsteigumu pamanīja, ka Taki sirsnīgi smaida. Šadu saņemšanu Soeda nebija gaidījis.

— Nāc iekša!—Taki laipni aicināja.— Es jau gaidīju tavu ierašanos.

Viņš aizvadīja Soedu līdz logam un iesēdināja atzveltnes krēslā.

— Bet kur ir Kumiko?—Taki jautāja, it kā viņam jau sen viss būtu zināms. Soedas minējumi apstiprinājās. Murao bija brīdinājis Taki.

— Atbrauca kopā ar mani.

—.Kur tad viņa ir?

— Gaida mani lejā.

Taki saprotoši pamāja un tad it kā apķēries paziņoja:

— Bcl Vanedi kunga patlaban te nav.

Soeda klusēdams bridi raudzījās Taki acis.

— Zinu, viņš beidzot ierunājās,— man administrators paziņoja. Uz kurieni viņš devies?

—■ Pastaigāties.

— Kur?

Taki jau gribēja paskaidrot, bet tajā brīdi pie durvīm atskanēja klusi klauvējieni, un kalpone ienesa tēju. Viņa laikam jau iepriekš bija brīdināta, ka gaidāms viesis. Abi virieši klusi vēroja, ka viņa salēja tasītēs caurspīdīgo, dzelteno dzērienu. Sīkas tējas lapiņas, liegi līgodamās, palēnām nogrima tasīšu dibenā.

Kad istabene aizvēra durvis, Taki palūkojās uz Soedu. Viņa skatiena vīdēja sirsnība.

— Soeda,— Taki viņu uzrunāja,—tev laikam jau ir skaidrs, kas ir Vanedī kungs.

— Jā.

—- Nu tad arī man vairs nav ko slēpt. Vanedī — tas ir viņš.

Taki, izrunājot vārdus «tas ir viņš», drebēja lūpas.

— Tu esi krietni papūlējies, lai izdibinātu patiesību,— Taki turpināja.— Bet es savukārt tiku darījis visu, lai liktu tev šķērš|us ceļā. Citādi rīkoties nevarēju. Es ari tagad nostatos pret tevi, ja tu būtu tikai laikraksta korespondents. Taču pavisam nesen uzzināju, ka tu būsi Kumiko virs. l)n tādēļ es atklašu tev visu. Ne jau avīžniekam, bet cilvēkam, kas drīz kļūs Nogami ģimenes loceklis. Ceru, ka tu neesi izrunājies Takako klātbūtnē par tikšanos ar šo cilvēku?

— Neesmu teicis ne vārda.

— Bet kā tu izskaidroji Kumiko?

— Uzaicināju viņu braucienā uz Jokohamu, bet par Vanedī, protams, nebija runa.

— Labi,—Taki uzslavēja un piecēlās no krēsla.— Soeda, zini, tas cilvēks pašreiz ir ceļā uz Kanondzaki.

— Uz Kanondzaki?

— Jā. Tā atrodas pirms Uragas. Viņš aizbrauca uz turieni pirms piKstundas. Ja Kumiko tūlīt dotos uz turieni, viņa vēl pagulu tikties ar viņu.

— Kādēļ viņš izvēlējies tieši šo vietu?

— Tāpat vien, lai pastaigātos. Nekada noteikta mērķa viņam nav. Laikam pēdējo dienu Japānā gribējās pavadīt pie dabas krūts, palīksminālies par īsti japāniskām ainavām.

— Pēdējo dienu Japānā?

— Jā, mans Soeda. Viņš rit atstās Japanu ar aviosabiedrības «Air France» lidmašīnu.

— Taki kungs . . .— Soedam drebēja balss.

— Nē, Soeda, inēs aprunāsimies citu reizi. Bet tagad nekavējoties dodies kopā ar Kumiko uz Kanondzaki. Laika palicis maz. Iespējams, ka las cilvēks gan lūkojas uz jūru, bet būtībā gaida savu meitu.

Soeda piecēlās.

— Nem vērā, ka viņš ir kopā ar savu sievu,— Taki piebilda, nenovērsdams acis no Soedas.

Kad Soeda nokāpa lejā, Kumiko aplūkoja skatlogos izliktas pērļu rotaslietas.

Izdzirdusi soļus, Kumiko novērsa skatienu no futrāļiem ar dārglietām un palūkojās uz Soedu. Viņas sejā atspoguļojas tāds prieks un uzticība, ka Soeda pat samulsa. Viņai laikam jau sen apnicis vienai grozīties pa veikaliņiem.

— Ceru, ka jūs jau esat brīvs?—Viņa uzsmaidīja Soedam.

Soeda aiz kauna nodūra galvu.

— Diemžēl vēl ne. Es satiku savu paziņu, bet mums vēl jāaprunājas.

— Nu labi, es pagaidīšu.

— Nav vērts. Baidos, ka saruna ilgs vismaz pāris stundu.

— Tik ilgi?

— Piedodiet, bet man ļoti gribētos, lai jūs pagaidītu līdz mūsu sarunas beigām. Te ir garlaicīgi gaidīt, tādēļ iesaku jums aizbraukt uz Kanondzaki. Tā ir ļoti skaista vieta. Mašīna aizvedis jūs uz turieni pusstundā, augstākais — četrdesmit minūtēs. Kamēr jūs tur pastaigāsieties, es šeit nokārtošu darīšanas.

Kumiko sejā bija jaušams satraukums.

— Protams, būtu labāk braukt divatā,— Soeda piebilda,— bet baidos, ka mūsu saruna tiešām var ieilgt. Izdarīsim tā — brauciet pašlaik viena, bet es aizbraukšu vēlāk jums pakaļ.

— Bet kā es viena pati ...— Kumiko kautrējās.

— Neuztraucieties! Šodien ir skaists laiks. Tur būs daudz atpūtnieku. Jūs nemaz nejutisieties vientuļa.

— Es tomēr labāk palikšu tepat un sagaidīšu jūs. Bet jūs nekautrējieties. Runājieties, cik ilgi nepieciešams.

Skaidrs, ka meitenei negribējās vienai braukt uz nepazīstamu vietu.

— Tas nav iespējams, jo saruna patiešām var ieilgt, un es visi; laiku uztraukšos, ka lieku jums gaidīt un veltīgi tērēt laiku.

— Labi, esmu ar mieru,— Kumiko beidzot piekrita.— Jūs man; pārliecinājāt. Kā var tikt uz turieni?

— Ar taksometru. Jebkurš šoferis zina ceļu uz Kanondzaki.

— Un kas tur ir tik ievērojams?

— Bāka. Tā atrodas Miuras pussalas austrumu daļā tieši proti Aburacubo. No turienes paveras brīnišķīgs skats uz selgu. . . Atklāti sakot, uzaicināju jūs uz Jokohamu, lai no bak is apskatītu apkārtējās ainavas.

— Paldies par gādību, bet, lūdzu, atbrauciet pēc iespējas ātrāk.

— Noteikti. Un vēlreiz, lūdzu, piedodiet, ka tā iznāca. Ja, pusdienas mēs paēdīsim tur, bet uz vakariņām atgriezīsimies viesnīcā. Jums nav iebildumu?

— Nav.

Soeda nespēja izšķirties, teikt vai neteikt Kumiko, ka šajā viesnīcā dzīvo tie paši laulātie draugi no Francijas, ar kuriem viņa jau sastapās Kioto. Bet kā tad lai izskaidro, no kā viņš to uzzinājis? Un Soeda nolēma labāk klusēt. Atlika tikai cerēt, ka Vanedī neaizbrauks no Kanondzaki pinns Kumiko ierašanās.

Šveicars, pacēlis roku, apturēja garām braucošu taksometru.

— Līdz Kanondzaki,— Soeda teica šoferim. Vai zināt ceļu uz turieni?

— Kā savus pirkstus. Ne jau pinno reizi braucu,— šoferis atbildēja.

— Vai uz turieni ved vairāki ceļi?

— Nē, viens vienīgs.

— Un kā tur ir? Vai liels plašums?— Soeda baidījās, ka Vanedī var neieraudzīt Kumiko, ja pastaigājoties novirzīsies kaut kur sāņus.

— Kāds tur var būl plašums! Jūras krasts un noteikts maršruts pastaigai. Nav kur izvērsties.

— Nu labi, laimīgu ceļu!—Soeda teica nomierinājies.— Pacentīšos aizbraukt pēc jums tik ātri, cik vien varēšu.

Mašīna sakustējās. Soeda vel redzēja, ka Kumiko atskatījās.

Soeda steidzīgi atgriezās viesnīcā.

— Es skatījos pa logu, līdz mašīna ar Kuniko nozuda aiz ceļa pagrieziena,— Taki teica, ielaižot Soedu savā istabā.

— Vai paspēs?—Soeda uztraucās.

— Paspēs,— Taki «tbildēja un nesteidzīgi sāka bāzt tabaku pīpē. Viņa sirmie mati vizēja caur logu plūstošajā rudens saules gaismā.— Viņš gaida šo tikšanos un pamanīs, tiklīdz viņa tur parādīsies.

Mazliet uz priekšu sasveries, Taki noklakšķinaja šķiltavas. Viņa miers labvēlīgi ietekineja ari Soedu.

— Es viņai nekā neteicu.

— Tas ir labi,— Taki atbildēja.— Tēvs pats zinās, ko teikt meitai.

— Viņš laikam būs kopā ar sievu?— Soeda jautāja.

— Neuztraucies!—Taki atbildēja.— Kaut gan viņa ir francūziete, tomēr raksturs viņai kā īstai japānietei. Nu jā, Murao jau tev

visu ir izstāstījis,— Taki turpināja, smēķējot pīpi. Viņa balss skanēja apvaldīti un apmierināti, ka pēc labi izpildīta pienākuma.

— Jā, izstāstīja, bet ne visu.

— Ļoti jauki. Visu pārējo paveiks tava i/tcle.

— Bet es varu kļūdīties.

Diezin vai,— Taki isi iebilda.

— Es, protams, daudz ko nojautu, sekojot visam, kas saistīts ar Nogami «nāvi». Bet man nav skaidrs, kāpēc Setagajas nomale tika nogalināts apakšpulkvedis lto. Man ļoti gribētos zināt, kas 1111 kāda iemesla dēļ izdarīja šo slepkavību. Lūdzu, saprotiet mani pareizi

es nesekoju noziedzniekam no policijas pārvaldes viedokļa, un man nav nekādas daļas, vai noziedznieks ir notverts vai ari viņam izdevies aizbēgt. Es gribētu uzzināt tikai — kas pacēla roku pret lto? Manuprāt, ir vismaz trīs cilvēki, kuru interesēs bija novākt lto no ceļa. Tie ir Murao, Nogami jeb tagad Vanedī un jūs. Bei es nespēju nevienu no šiem cilvēkiem iedomāties slepkavas lomā. Tātad ir vēl kāds. Kurš tas ir? Taki kungs, jums tas ir zināms!

— Soeda,— Taki izņēma pīpi no mutes,— slepkavas vairs nav starp dzīvajiem.

Likās, ka šo vārdu jēgu Soeda neizprot.

— Ko jūs teicāt?

— Cilvēku, kas nogalināja apakšpulkvedi lto, savukārt ir nogalinājuši citi,— Taki paskaidroja.— Viņa līķis atrasts šodien rītausma. Avīzēs par to vēl nekas nebija ziņois, laikam būs vakara izdevumos, bet man jau pateica.

— Kas viņš tāds?

— Kadota Geničiro. Šis vārds tev ir zināms, ja esi iepazinies ar Japānas to vēstniecības darbinieku sarakstu, kuri toreiz strādāja neitrālajā valstī.

— Stažieris?— Soeda iesaucās.

— Jā, stažieris Kadola.

Soeda stulbi raudzījās sev priekšā. Tātad tas pats Kadota, par kuru bija palaistas baumas, ka viņš ir miris, bet vēlāk noskaidrojās, ka viņš pats gribējis nozust.

— Jāpiebilst, ka viņš bija pieņēmis jaunu uzvārdu — Cucui Gendzaburo — un dzīvoja kā viesnīcas «Cucuija» īpašnieks Sinaga-vas stacijas tuvumā.

Soeda galīgi apjuka. Viņa acu priekšā iznira seja ar kuplām uzacīm un asiem vaigu kauliem. Ar šo cilvēku viņš bija pavisam nesen sarunājies ...

— Vārdu sakot, Kadota bija ļoti uzticīgs Nogami. Tieši viņš palīdzēja Nogami «nomirt». Tolaik Šveicē atradās sabiedroto izlūkošanas centrs. Nogami nodibināja sakarus ar šo centru, lai panaktu karadarbības izbeigšanu, iekams vēl nebija galīgi iznicināta visa

Japāna. Protams, atradās cilvēki, kas apgalvoja, ka šis centrs savervējis Nogami. Bet es varu apliecināt, ka ta tas nebija.

— Saprotu. Tatad jūs, pildot Nogami gribu, bijāt vidutājs starp viņu un izlūkošanas centru,— Soeda teica, zinot, ka Taki brīvi runa angļu valodā un ilgu laiku pavadījis ārzemēs, uzrādot lielas spējas laikraksta speciālkorespondenta amatā.

— Netaisos tev iebilst. Uzturēdamies Šveicē, es ne vienu reizi vien spēlēju golfu ar kādu augstu amerikāņu izlūkdienesta darbinieku.

— Ar Alenu Dalesu?

Soeda neviļus minēja ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes vadītāju, kas bija tieši pakļauts Amerikas prezidentam, jo tieši šis visādu slepenu darījumu lielmeistars un plaša mēroga izlūkoperāciju organizētājs kara gados darbojās Šveicē.

— Iespējams. Uzvārdam tagad nav nozīmes — pat tad, ja tas būtu pats Vinstons Cērčils. Svarīgs ir kas cits — lai izglābtu Japānu no tuvojošās katastrofas. Nogami bija ar mieru upurēt visu — atteikties 110 Japānas pavalstniecības, šķirties no sievas un meitas un pal zaudēt dzimto zemi. Bet pilnīgi iespējams, ka dažs labs šādu rīcību novērtēs kā «odzes dzēlienu, kas slēpusies pie lauvas krūtīm». Tātad sabiedrotas valstis piekrita stāties sakaros ar Nogami, jo tām nebija skaidra priekšstata, cik ilgi Japāna vēl ir spējīga pretoties, bet arī tās gribēja izbeigt karadarbību pēc iespējas ātrāk un ar mazākiem zaudējumiem. Nogami rīcību nevar izprast, balstoties uz tradicionālajiem priekšstatiem par «Japānas dižgaru», tādēļ atliek vienīgi gaidīt, ka to pratīs novērtēt nākamās paaudzes.

Taki gurdi atbalstījās pret krēsla elkoņu balstiem.

— Apakšpulkvedis Ito, ieraudzījis tempļa viesu grāmatā pazīstamo rokrakstu, visādi centās izdibināt, vai Nogami tiešām ir dzīvs,— Taki stāstīja, berzējot ar pirkstiem pieri.-— Viņš zināja, ka bijušais darbabiedrs vēstniecības stažieris Kadota kļuvis par viesnīcas Cueuija īpašnieku. Tādēļ Ito. ieradies Tokijā, apmetas pie viņa un sāka pārak uzbāzīgi izprašņāt viņu par dažādiem sīkumiem sakarā ar Nogami nā*i. Ito taču zināja, kas pavadīja Nogami uz Šveices slimnīcu. Tie nav mani minējumi. Kadota visu pamatīgi aprakstījis vēstulē, ko es saņēmu vakarvakarā. Viss liecina, ka viņš nosūtījis to īsi pirtus savas nāves . . . Apakšpulkvedis Ito toreiz vēstniecībā parādīja sevi kā fanātisku «Japānas dižgara piekritēju. Bet pēckara gados viņš ticēja Japānas armijas atdzimšanas iespējai. Nē, tie nav nekādi joki. Japāna ari mūsu dienās nav mazums šādu cilvēku. Kad Ito ieradās pie manis un Murao, mēs viņu pienācīgi izvadījām ārā. No mums viņš nekā nedabūja zināt. Tad viņš uzklupa Kadotam un neatlaidīgi sāka tirdīt viņu. Kā savā vēstulē raksta Kadota, Ito rādījis viņam 110 tempļa viesu grāmatām izplēstās lapas ar Nogami rokrakstā uzrakstītu parakstu. Abiem bija labi zināmas šā rokraksta īpatnības, kas praktiski nav atdarināmas.

lto un Kadota visu vakaru pavadījuši asos strīdos. Beigu beigās lto iedzinis Kadotu strupceļā, un tad Kadotam radusies doma likvidēt lto. Bail pat iedomāties, viņš raksta savā vēstulē, kas notiktu, ja lto kļiitu zināms, kur atrodas Nogami.

— Tātad uz Setagajas nomali viņu aizveda Kadota?

— Jā, ar ieganstu, ka viņš parādīs māju, kurā slēpjas Nogami. Kadola ar Ilo devušies uz turieni vēlu vakarā, vairākkārt mainot taksometrus. Kadota darījis to ar noļuku, lai vēlāk bulu grūtāk nokļūt uz viņa pēdām. No pēdējās mašīnas viņi izkāpuši diezgan patālu no slepkavības vietas un vel ilgi gājuši kājām. Par laimi, lto slikti orientējas Tokijas ģeogrāfijā. Stipri uzbudināts, viņš nemaz nav ievērojis, kurp viņi galu galā iet. Bez jebkādam aizdomām viņš līdz pēdējam brīdim gājis blakus Kadotam.

— Skaidrs,— Soeda klusi nočukstēja, jūtot, ka visu augumu pārņem neizprotams vājuma vilnis.— Bet kas nogalināja Kadotu?

— Ir tāda organizācija. Bet nekas noteikts man nav zināms. Fanātiķis lto bija cieši saistīts ar šiem cilvēkiem. Kadota novāca lto aiz bailēm no tā, kas notiktu, ja šīs organizācijas veiklie zeļļi uzzinātu taisnību. Uz tādiem cilvēkiem loģika neiedarbojas. Tā ir organizācija, kurai nav vajadzīgi nedz jautājumi, nedz atbildes.

— Vai viņi bija ari pie jums?

— Jā,— Taki apliecināja.— Pec apakšpulkveža lto nogalināšanas viņi saka visur ošņāt, kas būtu saistīts ar slepkavību. Tādēļ es nolēmu uz laiku pazust no Tokijas. It sevišķi pēc tam, kad nomira gleznotājs Sasadzima, pie kura pozēt gāja Kumiko.

— Viņš tiešām mira nejaušā nāvē?

— Varētu teikt, ka bija iedzēris pāl-āk lielu miegazāļu devu, kaut gan toreiz es turēju aizdomās rīkļurāvējus no šīs pašas organizācijas. Tiem bija svarīgs iemesls to darit, jo, kad mākslinieks gleznoja Kumiko, viņas tēvs uzturējās viņa mājā.

— Pie Sasadzimas?

— Es izteicos ne visai precīzi. Viņš tēloja dārznieku, lai redzēlu Kumiko no dārza tajā laikā, kad Sasadzima viņu zīmēja. Tā bija Murao ideja, bet es to īstenoju, jo biju labi pazīstams ar mākslinieku. Es pierunāju viņu uzskicēt vairāku, uzmetumus un atlaist brīvdienās mājas kalponi, kamēr Kumiko viņam po/.es. Tādējādi Nogami varēja netraucēti lūkoties savā meitā. Bija norunāts, ka Nogami dabūs uzmetumus, lai paņemtu tos līdzi uz ārzemēm. Bet mākslinieka pēkšņā nāve izjauca visus mūsu nodomus un bezgala pārsteidza Nogami. Paredzēdams, ka policija noteikti sāks izmeklēšanu, un nevēlēdamies kļūt par nopratināmu liecinieku, Nogami atstāja mākslinieka māju, paķerot līdzi uzmetumus.

— Kas atsūtīja Kumiko aicinājumu ierasties Kiolo?

— Tagadējā Nogami dzīvesbiedre. Viņa lieliski izprata vīra noskaņojumu, viņa tēva jūtas un nolēma noorganizēt viņu likšanos. Pirms tam Nogami izdevās īsu brīdi redzēt savu ģimeni teātrī, bet tas viņgm nedeva gandarījumu. Mākslinieka mājā viņš varēja ilgāku laiku pavērot savu meitu, bet tas tikai vēl vairāk pastiprināja tieksmi aprunāties ar viņu.

— Saprotu,— Soeda pamāja.

— Nogami sieva ir francūziete. Viņa ir lielisks cilvēks, labi audzināta, saprātīga un ļoti atsaucīga. Viņa lūdza tulku iztulkot viņas vēstuli japāņu valodā, atdeva pārrakstīt tekstu ar rakstāmmašīnu un, parakstījusies kā Jamamoto, aizsūtīja vēstuli Kumiko. Pec tam atlika tikai gaidīt Kumiko ierodamies . . . Bel Kumiko neatbrauca viena. Viņas tuvumā visu laiku grozījās kāds aizdomīgs tips, kas acīmredzot bija norīkots viņu uzraudzīt, tādēļ tēvam atkal tika laupīta iespēja satikties ar meitu.

— Lūk, kādēļ neviens neieradās norunātajā vieta!— Soeda nopūtās:

— Tad radās vēl viena iespēja tiklies. Kumiko apmeklēja Sūnu templi. Neveiksmes satrauktais Nogami atgriezās viesnīcā, bet viņa sieva pavisam nejauši arī nokļuva-Sūnu templi. Tur viņai palaimējās, jo izdevās vairākas reizes nofotografēt Kumiko.

— Un kas notika viesnīcā?

— Tos notikumus gan mēs nebijām paredzējuši. Nevienam pat pralā neienāca, ka Kumiko apmetīsies zem viena jumta ar viņiem .. . Bija izdomāts, ka pēc daudzu gadu atšķirtības mēs satiksimies lieši šajā viesnīcā. Murao vajadzēja slepus atlidot no Tokijas, bel man ar vilcienu atbraukt no Tatesinas. Īleizein cilvēki sastopas pavisam savādos apstākļos. Tā notika ari ar mums. To, ka Kumiko apmetusies tajā pašā viesnīcā, pirmā uzzināja un Nogami paziņoja viņa sieva. Viņam gribējās kaut vai dzirdēt meitas balsi, tādēļ viņš vairākas reizes zvanīja viņai pa telefonu.

— Kumiko stāstīja man, ka nepazīstams cilvēks trīs reizes aiz pārskatīšanās uzgriezis viņas numuru, atvainojies un nolicis klausuli.

— Bet par ko tad viņš varēja runāt? Ne jau amizējoties apsveikt ar skaistu laiku! Ar lulka starpniecību viņi aicinaja Kumiko vakariņas, bel, par laimi vai nelaimi, Kumiko atteicās. Varbūt las nāca viņai par labu, jo tajā pašā vakarā tika sašauts Murao.

— Kas bija šāvējs?

— Tie paši tipi no jau minētās organizācijas. Laikam bija nākuši Nogami uz pēdām.

— Kāpēc bija jāšauj uz Murao?

— Lai iebiedētu viņu.

— Bet kade|? Blakus istaba dzīvoja Nogami. Kapec nemēģināja nošaut viņu?

— Tādēļ, ka nezināja. Pareizāk sakot, nezināja, ka Nogami un francūzis Vanedī ir viena un ta pati persona. Varbūt viņi kaut ko nojauta. Bija skaidrs, ka ne jau velti Murao, bet vēlāk ari es apmetāmies vienā viesnīcā. Tātad tuvumā varētu būt ari Nogami. Tad viņi nolēma pabiedēt Murao, cerot, ka izcelsies jezga un varbūt parādīsies Nogami, lai noskaidrotu, kas noticis. Un, kaut arī viņš neparādītos tajā brīdī, tik un tā par nakts notikumu viesnīcā uzzinātu visi, un galu galā tas liktu Nogami tomēr atstāt savu paslēptuvi. Tāds laikam bija viņu aprēķins.

— Ko tagad nolēmis iesākt Nogami?

— Varbūt atgriezīsies Francijā. Bet vispirms, kā viņš pats izteicās, gribot paklaiņol Tunisijas tuksnešos.

— Bet kādēļ tieši tuksnešos?

— Tagad Nogami kungam ari Parīze liekas kā tuksnesis. Lai kur viņš brauktu, visa zemeslode viņam ir viens vienīgs tuksnesis, jo viņš ir cilvēks bez dzimtenes, cilvēks, kas zaudējis pavalstniecību. Un runa nav tikai par pavalstniecību. Pirms septiņpadsmit gadiem viņš zaudēja ari tiesības būt dzīvam. Tādēļ tagad viņam visapkārt plešas tikai tuksnešaina zeme. . .

Soeda palūkojās pulksteni. Pagājušas četrdesmit minūtes, kopš Kinniko iesēdās taksometrā.

25

Izbraucis no tuneļa, taksometrs iekļuva biezā krūmājā. Lielceļa baltā lente pamazām vijās augšup pa lēzenu kalna nogāzi. Rudens ainavās valdīja dzeltenie toņi. Eleganta sporta mašīna, apdzinusi taksometru, kurā brauca Kumiko, pazuda aiz pagrieziena. Beidzot pavērās skats uz jūru.

Tālumā peldēja balta laiva ar amerikāņu karogu. Dzidrajā gaisā Kumiko varēja atšķirt pat jūrnieku sejas.

— Vai līdz bākai vēl tālu?—viņa jautāja šoferim.

— Lūk, aiz tā zemesraga,— šoferis paskaidroja.

Visur rēgojās jau pagājušās peldsezonas paliekas — sašķiebtas peldētavas un kaudzēs sakrautas tukšas sulu bundžas un pudeles.

Apmetusi pa jūras krastu lielu līkumu, mašīna iebrauca šaurā stāvvietā, kurā cits citam blakus bija novietoti autobusi, privātās mašīnas un taksometri. Turpat līdzās bija grezns atpūtas nams, kas Kumiko par lielu pārsteigumu vēl joprojām uzņēma viesus.

— No šejienes jūs varat aizstaigāt lidz bākai. Jaiet apmēram desmit, piecpadsmit minūtes,— šoferis teica, verot vaļā mašīnas durtiņas.

Kuniiko izkāpa un palūdza šoferim pagaidīt viņu. Ceļš veda gar juras krastu. Skaistais laiks bija pievilinājis daudz tūristu, galvenokārt jauniešus. Liegajās vēja pūsmās jautās jūras smarža.

Kutniko pagāja garām tūristu bāzei, aiz kuras baltā žoga zaļoja kupla rodeja. Bāzes sarkanā ķieģeļu ēka labi iekļāvās apkārtējā ainavā. Gleznainie dabas skati radīja Kumiko pacilātu noskaņu. Cik labi, ka viņa atbrauca uz šejieni, cik patīkami ar pilnu krūti ieelpot sāļo jūras gaisu, bez steigas soļojot pa šauru taciņu gar pašu jūras malu!

Bāka vēl nebija redzama. Taciņa nemanāmi veda augšup pa kalna nogāzi. Kalna galā vīdēja liānām apauguši augsti koki.

Kiimiko uzkāpa līdz pašai augšai, kur atklājās skats uz bāku. Tā pacēlās uz tālu jūrā izvirzītas klints. Saules staru apmirdzēts, baltais tornis spiigti izdalījās uz zilā debesu fona. Bet pati klints bija atsegusi visiem vējiem un jūras viļņiem savas dīvaini izrobotās šķautnes.

Meitene apstājās un brīdi kā apburta raudzījās dabas gleznā, kas pavērās viņas acu priekšā. Arī uz visām pārējām piekrastes klintīm kā sastinguši stāvēja cilvēki, domīgi raugoties tālu selgā.

Uzmanīgi sperot soļus, Kumiko tuvojās kādas klints malai. Jūras viļņi dārdot lauzās klinšu spraugās un, sadalījušies daudzās sīkās straumītēs, aizplūda atpakaļ dzelmē. Pa jūras dibenu ložņaja krabji. Bija jūtams spēcīgs paisuma aromāts.

Kumiko pēkšņi juta sev pievērstu vērīgu skatienu. Atskatījusies viņa ieraudzīja nomaļus stāvošu gara auguma sievieti tumšā kleitā. Pirms tam Kumiko laikam viņu nepamanīja tādēļ, ka sievielo bija atnākusi šurp mazliet vēlāk. Viņas zeltainie mati saules gaismā likās vēl gaišāki.

Aiz pārsteiguma meitene tikko neiekliedzās. Tā taču ir francūziete, kuru viņa satika Kioto. Sieviete laikam arī bija pazinusi Kumiko, jo sāka sirsnīgi māt viņai ar roku.

— Labdien, jaunkundzi— francūziete pirmā sasveicinājās ar Kumiko savā dzimtaja vaiodā. Viņas vaibstus apvija labvēlīgs smaids, bet zilās ac?s cieši raudzījās meitenē.

— Labdien, cienītā kundze!— Kurni ko arī atbildēja franciski.

— Kad jūs atbraucāt šurp no Kiolo?

— Pirms dažām dienām,— francūziete atbildēja, sirsnīgi smaidot.— Nemaz nedomāju, ka atkal sastapsimies. Tas taču ir lieliski.

— Man tas arī ir pārsteigums,— Kumiko teica. Viņa atcerējās, kā šī sieviete fotografēja viņu Sānu templī. Tad Kumiko bija stāvējusi pie zaļas kļavas, zem kuras klājās mīksts sūnu paklājs.

— Toreiz iznāca brīnišķīgi fotoattēli. Es tos aizvedīšu līdz» kā visdārgāko piemiņu no Japānas,— teica francūziete, it kā uzminējusi Kumiko domas.

— Ļoti patīkami, ka biju jums noderīga,— Kumiko pieklājīgi atbildēja.

— Tas ir īsts brīnums, ka mēs tik bieži tiekamies. Vispirms Nandzendzi templī, tad Sūnu templi un Kioto viesnīcā un beidzot šeit. Vai nav brīnišķīgi? Jūs atbraucāt viena?

—1 Jā. Viena pali.

— Jums patīk jūra?

— Pal ļoti. Man teica, ka te esot brīnišķīgs skats.

— Tiešām ļoti skaists.

Sieviete paraudzījās selgā, kur lēni peldēja liels tirdzniecības kuģis.

— Bet es esinu šeit kopā ar savu vīru,— francūziete teica, nenovēršot acis no jūras.— Es tūlīt jūs iepazīstināšu.

Negaidot Kumiko piekrišanu, viņa pavirzījās dažus soļus sāņus un pamāja ar roku.

Pēc mirkļa Kumiko ieraudzīja padzīvojušu vīrieti tumšās brillēs, kas lēni tuvojās viņām. Viņam bija īsti japāniska seja. Kumiko atcerējās, ka redzējusi šo cilvēku Nandzendzi tempļa dārzā. Tur bija daudz ārzemju tūristu, bet tikai viņš vienīgais nekustīgi sēdēja uz terases grīdas, kā lo mēdz darīt japāņi, un likās gluži kā apburts par dārza skaistumu. Toreiz Kumiko domāja, ka viņš ir līdzīgs spānietim, bet tagad, vērojot viņu, arvien vairāk pārliecinājās, ka viņš laikam tomēr ir japānis. Tikai japānim mēdz būt lik mierīga un reizē mazliet skumja seja.

Pienācis klāt, viņš maigi palūkojās caur briļļu apakšu uz Kumiko.

Francūziete nez kāpēc neiepazīstināja viņu ar Kumiko, tādēļ meitene ļoti samulsa.

— LaBdien,— Kumiko pirmā sasveicinājās ar francūzietes vīru.

— Labdien, jaunkundz,— atbildēja sirmais kungs, patīkami, izrunājot franču vārdus.— Jūs labi runājat franciski.— Viņš nostājās Kumiko blakus, kur pirmīt bija stāvējusi viņa sieva.

Francūziete, it kā ko atcerējusies, klusi sarunājās ar vīru. Kumiko saprata, ka viņa laikam grib uzkāpt bākā, bet vīrs brīdina, lai viņa ir uzmanīga un piesargās.

— Es neatvados,— sieviete teica, draudzīgi pamājot Kumiko ar roku.

Kāpēc viņa aizgāja, atstājot mani vienatnē ar savu vīru? Šķiet, tāda rīcība no labi audzinātas ārzemnieces puses nav visai pieklājīga, Kumiko nodomāja.

— Iesim tuvāk pie jūras,— vīrietis pēkšņi sāka runāl japāniski,— sevišķi skaista ir, lūk, tā klints.

Uz norādītās klints pie pašām kājām šķīda ar putu cepurēm greznoti viļņi. To krāsa arī bija savādāka — gaiši zaļa un caur-

spīdīga. Lejā uz milzīga akmens, ko no visam pusēm ieskāva jūras ūdens, stāvēja cilvēks -ar makšķeri.

— Esmu noguris,— vīrietis teica,— ja jums nekas nav pretī, es mazliet apsēdīšos.

Ar japāņiem raksturīgu izsaucienu «dokkoisjo» viņš nepiespiesti apsēdās uz akmens. Viņa rīcība nepārprotami liecinaja, ka viņš ir japānis.

— Lūdzu, sēdieties blakus,— viņš laipni piedāvaja un, pievērsies Kumiko, lūkojas viņā no apakšas uz augšu.— Te jums būs ērti.— Viņš izvilka no kabatas sniegbaltu kabatlakatu un izklāja to sev blakus.

— Piedodiet, ka sagādāju jums liekas rūpes,— Kumiko atvainojas.

— Ko jūs! Stāvēt visu laiku kājās ir ļoti nogurdinoši. Lūdzu, sēdieties .. .

Kumiko pēkšņi pārņēma savādas izjūtas. Viņa juta pilnīgu uzticību pret šo cilvēku, kas bija pateicis viņai tikai dažus vārdus. Tik brīvi viņa nejutās pat ar Asimuru — Secuko vīru. Acīmredzot to var izskaidrot ar šā vīrieša vecumu, dziļām grumbām izvagoto seju, ar viņa izskatu un stāju.

Kumiko nekautrēdamās apsēdās blakus vīrietim. Vēja brāzmas reizēm uzsvieda viņiem jūras šļakatas.

— Mani sauc Nogami Kumiko,— viņa teica, jo saprata, ka jāpastāsta kaut kas par sevi.

— Jā? Skaists vārds,— viņš pamāja. Viņa acis, ko slēpa tumšās brilles, bija pievērstas jūrai, bet varēja manīt, ka ar visu būtni viņš it kā atsaucas uz šo vārdu.— Nu pienācis laiks arī man stādīties priekšā. Mans uzvārds ir Vanedī._

Šis ārzemnieciskais uzvārds kaut kā nesaistījās ar viņai blakus sēdošā kunga izskatu. Kumiko bija tāda sajūta, it kā viņš būtu nosaucis ne savu, bet svešu, pavisam cilam cilvēkam piederošu vārdu. Uzvārds ir franču, Kumiko gudroja, bet nav šaubu, ka šā cilvēka tēvs vai mate bijuši japāņi, un ari viņš pats laikam audzis Japānā. Pat ne katrs^apānis var lepoties ar šādu audzināšanu. Droši vien dzīve Francijā arī atstājusi uz viņu savu iespaidu. Lai kā, bet šķiet, ka man blakus sēž īsts japānis.

— Mans uzvārds jums liekas savāds?—Vīrietis pasmaidīja, it kā uzminējis meitenes domas.— Patiešām — visi uzskata mani par japāni, un tas ir pilnīgi dabiski.

— Jūs esat ilgi dzīvojis Japānā?

— Jā. Esmu beidzis japāņu universitāti, bet arī pirms tam ilgu laiku dzīvoju Japāna.

Tatad inani minējumi izrādījušies tikai daļēji pareizi. Bet viņa japāņu valoda — īsta Tokijas izloksne? Kumiko bija nesaprašanā.

Nekā līdzīga tām kroplajām frāzēm, ar kurām apmainās ārzemnieki. Tādu valodu var uzsūkt tikai ar mātes pienu.

Vanedī sēdēja, k tikumu uzmetis. Tieši tādā pozā mēdz sēdēt japānis uz savas mājas verandas, atklājot muguru saules stariem un tīksminoties par «bonsai»— podā izaudzētu pundurkociņu.

Un tomēr viņa profilā, varbūt te bija vainīgas tumšās brilles — varēja utanīl savādu skarbumu. Nē, ar šādu skatienu netīksminās par bonsai. Šī seja pauda vientuļa, dziļās pārdomās iegrimuša cilvēka skarbumu. No viņa jūrai pievērsta auguma dvesa skumju pilna vientulība.

Kumiko nespēja runāt. Viņa atcerējās, ka tieši tāda pozā šis cilvēks bija sēdējis ari toreiz Nandzendzi tempļa dārzā.

— Meitenīt,— vīrietis pēkšņi klusi ierunājās, raugoties jūrā,

— kā klajas jtisu mammai?—Viņa balss bija mazliet piesmakuši.

— Paldies, viņa ir pilnīgi vesela,— Kumiko atbildēja.

— Tad jau labi ... Viņa var būt ļoti priecīga, ka viņai ir tik brīnišķīga meita.

Kumiko klusi paklanījās un pie sevis nodomāja — kāpēc viņš jautā likai par māti? Parasti šatlos gadījumos mēdz apvaicāties par abu vecāku veselību.

— Vai jūs kaut kur strādājat?

— Jā.— Kumiko nosauca savu darbavietu.

— Lieliski. Un laulību diena laikam arī pavisam tuvu?

Kumiko pasmīnēja. Pirmajā tikšanās reizē šāds jautājums šķiet

ne visai smalkjūtīgs, bet viņa nezin kāpēc nedusmojas uz viņu. Varbūt tādēļ, ka no šā sirmā kunga it kā izstaroja neizskaidrojama labvēlība.

— Tas jūsu mammai būs divkāršs prieks.

Saruna kļuva arvien intīmāka. Tā parasti savā starpā tērzē tikai tuvi draugi. Un Kumiko, lai cik las būtu dīvaini, nepretojās tam. Tieši otrādi, viņai gribējās turpināt šo sarunu bezgalīgi.

Padzīvojušais kungs pēkšņi, nenoņemot brilles, sāka slaucīt acis. Pamanījis Kumiko izbrīna pilno skatienu, viņš sacīja:

— Laikam juras šļakatas trāpījušas acīs . . . Rit cs atvados no Japānas,— viņš steidzīgi piemetināja.

— Brauksiet atpakaļ uz savu zemi?

— Jā, ir tāds nodoms . .. Esmu laimīgs, ka pēdējā Japāna pavadītajā dienā satiku tādu meiteni kā jūs.

Kumiko nezināja, ko teikl.

— Kopš ierados Japānā, man visu laiku gribējās aprunāties ar jums līdzīgu cilvēku. Un tagad esmu priecīgs, ka mans sapnis ir piepildījies.

Sie vārdi Kumiko nelikās melīgi. Viņa sejā atspoguļojas neviltots prieks, kaut gan tas nebija tik atklāts ka ārzemniekiem, bet japāniski mierīgs un savaldīgs.

— At|ausiet man uzdot jums vienu jautājumu,— vii.iš uzrunāja Kumiko.

— Ludzu!

— Ko jūs domājat par mani?

Jautājums bija pārftk negaidīts. Kumiko apmulsa. Bet tad viņai likās, ka jāatbild pavisam vaļsirdīgi.

— Es domāju... jūs esat ļoti, ļoti labs cilvēks.— Bet Kumiko tūdaļ saprata, ka šie vardi neizsaka visā pilnībā viņas izjūtas, un piebilda:— Man ir tāda sajūta, it kā es būtu satikusies ar man ļoti tuvu un mīļu cilvēku.

— Ak tā?— Sarunu biedrs novērsās no jūras un ilgi vērīgi raudzījās Kumiko sejā.— Jūs tiešām tā domājat?

— Ja, lai gan tā runāt varbūt nav visai pieklājīgi.

— Kāpēc? Paldies, paldies! Esmu ļoti priecīgs, dzirdot no jums šādus vārdus.

— Ja mēs būtu iepazinušies agrāk, man būtu ļoti patīkami redzēt jūs kopā ar dzīvesbiedri mūsu mājās.

— Žēl, ka tas nav noticis... Man pie jums ir viens lūgums. Neuzskatiet, lūdzu, to par dīvainu.

— Kāds tas būtu?

— Rīt es aizbraukšu no Japānas, bet piemiņai par mūsu tikšanos gribu lūgt jūs noklausīties kādu dziesmiņu, kuru cs atceros vēl no bērnības. Tikai šaubos, vai es pratīšu labi nodziedāt.

— Esiet tik laipns, nodziediet!— Kumiko smaidīja.

Sirmais virs atkal pagriezās pret jūru un sāka dziedāt. Daļu vārdu viņš jau bija aizmirsis, un Kumiko dziedāja līdz. Viņu balsis saplūda kopā un aizviļņoja tālu jūrā.

Nogami Keničiro dziedāja un vienlaikus ar visu savu būtni uztvēra meitas balsi:

— Kāpēc krauklītis raud?

Kādēļ viņš asaras lej?

Tāpēc, ka pametis kalnos ‘Septiņus putnēnus jaunos . . .

Dziesma skanēja arvien skaļāk, gandrīz pārspējot bangu dārdoņu.

Viņu balsis aizplūda tālumā, lulz nogrima jūras dzelmē. Neparasts satraukums bija pārņēmis Kumiko. Viņa atcerējās, ka šo dziesmiņu iemācījās, kad bija vēl pavisam maziņa un kopā ar māti d/.iedāja to savam mirušajam tēvam ...

Lai gan Dzintarkrastu no Fudzi kalna šķir kilometru tūkstošos mērāms attālums, tomēr šī ģeogrāfiskā distance nav šķērslis, kas spētu liegt latviešu lasītājam kaut vai daļēji iepazīties ar tālās salu zemes Japānas literatūru. Tomoes Jamasiro «Ratiņu dziesma» un Tomies Oharas «Viņu sauca O-Ena» tulkojumi ļāva mums ieskatīties japāņu sievietes sūrajā dzīvē, Sjūsaku Endo grāmatiņa «Sieviete, kuru es pametu» pavēra skatu japāņu jauniešu dzīvē, psiholoģisku romānu cienītājus iepriecināja Kobo Abes darbi «Sieviete smiltis» un «Svešā seja», japāņu fantastiskas literatūras iepazīšanai noder Sakjo Koinacu «Rītdienas nolaupītāji» un «Japānas nogrimšana», japāņu armijas nežēlīgo iekšējo kārtību, tās vardarbību okupētajās teritorijās un pilnīgo sagrāvi Mandžūrijā attēlojis Dzjumpejs Gomikava darbā «Tā dzīvo cilvēks», bet Jasunari Kavabatas garie stāsti «Sniegu valstībā» un «Tūkstoš dzērvju» atklaj, ka japāņiem nav/svešs lirisms un smalki niansētas jutās.

Tagad latviešu lasītāju vērtējumam nodota grāmata, kas dod iespēju iepazīties ar pavisam jaunu žanru japāņu literatūrā detektīvromānu. Šāds žanrs Japāna radās tikai pirms sešdesmit gadiem, proti, daudz vēlāk nekā Rietumos, bel attīstījās tikpat strauji ka visa Japāna pēc imperatora Meidzi reformām.

Par šā žanra pamatlicēju Japānā pilnīgi pamatoti var uzskatīt Ratnpo Edogavu (1894—1905). kura pirmais detektīvstāsts «Divi senas vara naudas gabali» publicēts 1923. gadā. Rakstnieks dzimis Mies prefektūras Nabari pilsētā, studējis universitātes «Vaseda» ekonomikas fakultātē, bet pēc tās absolvēšanas 1916. gadā strādāja tirdzniecības uzņēmumos, kuģu būvētavā, restorānā, grāmatu antikvariātā, tipogrāfijā, parfimērijas fabrikā un laikrak stu redakcijās. Dažu gadu laika topošais rakstnieks nomainījis vairāk nekā desmit profesiju. Studiju gados viņš aizrāvās ar amerikāņu un angļu detektīvromānu lasīšanu, kas galu galā noteica viņa radošo ceļu. Viņa daiļradi ietekmējuši Edgars Po, Viljams Kolinss, Arturs Konans-Doils. japāņu rakstnieki Rjūnoskč Akutagava un Dzjuničiro Taņidzaki, kā arī Fjodors Dostojevskis. Uzsācis literāro darbību, jaunais literāts nomainīja savu īsto uzvārdu llirai — pret pseidonīmu un izvēlējās tam hieroglifus, kuru skaņas atgādina Edgara Po vārdu. 1947. gadā pēc Edogavas iniciatīvas tika nodibināts Detektīvžanra rakstnieku klubs, bet 19(53. gadā to pārveidoja Savienībā, par kuras pirmo priekšsēdētāju ievēlēja Edogavu. 1954. gadā, savā sešdesmitajā dzimšanas dienā, viņš nodibināja literāro prēmiju, kas ik gadu tiok piešķirta jaunajiem rakstniekiem par labāko darbu delektīvžanrā. Rakstnieks bija ļoti ražīgs, par ko liecina viņa kopoto rakstu divdesmit pieci sējumi, kurus laidusi klaja izdevniecība «Kodansja» (1978—1979), bet pēc daudzu literatūrkritiķu un paša autora vērtējuma pie viņa labākajiem darbiem pieskaitams garais stāsts «Nezvērs tumsā» (1928).

Romāna «Cilvēcības apliecinājums» (1975) autors Sejiči Morimura dzimis 1933. gadā Saitamas prefektūras Kumagajas pilsētā, beidzis Aojamas universitātes angļu-amerikāņu literi-'.ūras nodaļu. Vēlāk gandrīz desmit gadu strādājis par viesnīcas administratoru un lasījis lekcijas uzņēmumu vadīšanas jautājumos. Uzkrātā pieredze deva viņam iespēju sacerēt pirmos darbus «Lielpilsēta» un «Izdomātā sudrabpils». Plašu popularitāti rakstnieks ieguva 1969. gadā, kad par romānu «Drošības josla augstienē» viņam piešķīra lidogavas prēmiju. 1973. gadā viņa romāns «Koroziālā struktūra» apbalvots ar Detektīvžanra rakstnieku savienības prēmiju. Pēc tam Morimura publicējis vairākus desmitus darbu. Daudzi no tiem kļuvuši par pamatu televīzijas izrādēm, tulkoti svešvalodas un ekranizēti. Ar lieliem panākumiem uz māsu valsts kinoteātru ekrāniem tika demonstrēta filma «Pārbaude cilvēkam», kuras scenārijs veidots pēc Morimuras romāna «Cilvēcības apliecinājums», īstu vētru Japānfi 1983. gadā sacēla Morimuras grāmata «Sātana pārēšanās» (lajā paša gadā izdevniecība «Progress» laida klajā šo darbu krievu valodā ar nosaukumu «Sātana virtuve»). Si grāmata, kuras kopinetiens pārsniedzis miljonu eksemplāru, sniedz lasītājiem vēsturiski patiesu šausmu pilnu ainu par Japānas armijas 731. vienību, kas okupētas Mandžurijas teritorijā līdz pat 1945. gada augustam, pētot un ražojot bakterioloģiskos ieročus, veikusi nežēlīgus eksperimentus ar dzīviem cilvēkiem. Sajā darba autors, balstoties uz dažādiem faktu materiāliem, ne tikai atmaskojis šīs japāņu militāristu ultraslepenās vienības noziedzīgo darbību, bet arī pierādījis, ka tūlīt pēc Otrā pasaules kara šīs vienības slepkavas atrada patvērumu ASV armijas paspārnē, kas steidzās pārņemt šo kara noziedznieku pieredzi. Pēdējo divu gadu laika Morimura, būdams daiļrades J>riediuna gados, publicējis vēl vairākas grāmatas, un pašreiz viņa darbu kopklāsts jau tālu pārsniedz piecpadsmit sējumu lielo izlasi, kas laista klajā 1978. gadā.

liomana «Tuksnešainā zeme» autors Seičo Macumoto dzimis 1909. gadā Fukuokas prefektūras Oguras pilsētā. Darba gailas sācis tūlīt pēc vidusskolas beigšanas. Strādājis par izsūtāmo rūpnīcā, uz ielām pārdevis plāceņus, bijis strādnieks tipogrāfijā. Pašmācības ceļā apguvis universitātes «Vaseda» lekciju kursu, piedalījies metalurģiskā kombinātā «Javata» literārā pulciņa darbība, cītīgi lasījis kreisos žurnālus «Literatūras un mākslas fronte» un «Kaujas karogs». 1929. gadā, kad Japānas valdība sāka plašā mērogā vajat progresīvos spēkus, kādu laiku atradies ieslodzījumā. Vēlāk atkal strādājis dažādus darbus, bet, sākot ar 1937. gadu, darbojies dažādu laikrakstu redakcijās. Kara laikā iesaukts armijā par sanitāru, sūtīts uz Jaungvineju, bet sakarā ar Japānas kapitulāciju pusceļā devies atpakaļ uz dzimteni, kur turpinājis strādāt redakcijās. Pats sācis rakstīt 1950. gadā četrdesmit gadu vecumā. Sākumā pievērsies vēsturiskajiem romāniem, saņēmis par tiem Akutagavas prēmiju. Pirmo detektīvstāstu publicējis 1955. gadā, par ko viņam piešķirta iepriekšminētā kluba balva. Kopš tā laika Macumoto publicējis vairākus dzimtus garo stāstu un romānu (Macumoto Seičo Kopotie raksti 56 sējumos, 1971—1984). Japāņu literatūrkritiķi uzsver, ka Macumoto varoņi nav detektīvi supermeni, bet izmeklētāji, kas cēlušies no tautas un pauž tautas intereses. Tādēļ Macumoto, kurš savos darbos asi kritizē un atmasko mūsdienu Japānas kapitālistiskās sabiedrības trūkumus un netikumus, tiek uzskatīts par sociāldelektīvžanra iedibinātāju Japānā.

Japāņu rakstniekiem ir raksturīga tieksme savos darbos bieži atkārtot sīkas detaļas, atkal un atkal atgādinot notikumus, kurus lasītājs jau sen iegaumējis. Iespējams, ka šādu rakstniecības manieri var izskaidrot ar hieroglifiskās rakstības ietilpību, tomēr tulkolajs atļāvies vietumis īsināt šos atkārtojumus, kas nekāda mērā netraucēs mūsu lasītajiem izveidot zināmu priekšstatu par japāņu detektīvliteratūras pamatvilcieniem un tas īpatnībām.

E. Katajs

SATURS

RAMPO EDOGAVA

Nezvērs tumsā ....

SEJIČI MORIMURA

Cilvēcības apliecinājums

Ārzemnieka nāve Naida zīmogs .... Mīklainais vārds . . .. Kaunpilnās pēdas Beršana no nabadzības

Asins traips .....

Pārtrauktā joņošana . . Tills uz pagātni .... Neaizmirstamā kalnu viesnīca Darbarīku dumpis . .

Māli nevar aizmirst . . Tālās nomales mazpilsēta Pārdroša ielaušanās Milzu cietums .... Nozieguma vadmotīvs . . Trūkstošais pierādījums Cilvēcības apliecinājums

SEIČO MACUMOTO

Tuksnešainā zeme . . .

Katajs E. Pēcvārds

Paccnaa h poMaiiu Pnra •• JInccMa> 1080 Ha JiaThinīcKOM hsukc rīcpeno.'i c nuoitCKoro 11 coc raBiia 3, Kaiaftc X>vio>KiiHK Oapc Ile-repconc

HB .Nb 4549 JAPĀŅU DETEKTĪVS

Redaktore S. Tītmane. Mākslinieciskais redaktors 1. Z vāgūzis. Tchniskū redaklorc S. Balode. Korektore t. Kamene.

Nodota .salikšanai 02.10.85. Parakstīta iespiešanai 26.03.80. Formāls 84X108/32. Avīžu papīrs. Bodoni garnitūra. Augstspiedums. 22,04 uzsk. iespiedi.; 26,355 uzsk. krasu nov.34«30 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. JVfo 1272-5. Cena 3 rbļ. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. JSb 73/823220/D-1019.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozaros kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmē lajus S. Balode, I). Ose.

Iespiesta Latvijas PSll Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīga, Blaumaņa iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 220001 Rīgā, Vienības gatve 11.

Ja 652 Japānu detektīvs: Stāsts un romāni/No jap. vai.

Uilk., sasl. un ļ)čcv. sarakstījis E. Katajs; II. (). Pēter-sons.— R.: Liesma, 198(>.— 494 Ipp., it.

1

Hibači — ar kokoglēm kurināma krāsniņa telpas apsildīšanai.

2

Monaka — vafeles ar pupu pildījumu.

tā

3

Arsēns Lipens — franču rakstnieka Morisa Lcblāaa dēku romāna varonis.

4

Edo — senās Tokijas nosaukums.

5

Sindzjuku — rajons Tokija.

6

Tu, dzeltenais mērkaķi! (Angl.)

7

Kuccs dēls! (Angl.)

8

Bārā strādājoša meitene, kuras uzdevums ir tērzēt un dejot ar apmeklētājiem.

9

Pērtiķis — ķiniešu rakstnieka U Čcņeiia rornana «Piezīmes par ceļojumu uz Rietumiem» varonis.

10

Par «lakstīgalu grīdu» sauca grīdas segumu viduslaiku valdnieka pilī Kioto pilsētā. Grīdas dēļu čīkstoņa brīdināja sardzi un valdnieku, ja kads tuvojās viņa istabām.

11

Kotaca — liela ogļu panna, kas apsegta ar biezu soģu, zem kuras var pabazt un sildīt kājas.

12

Sjogi — japāņu šaha spele.

13

Tempura — mīklā ieceptas zivis vai dārzeņi.

14

Minamolo Jorimicu (948—1021)—japāņu karavadonis un valstsvīrs.

15

' Kiri — migla, dzumi (no vārda cumu)— uzkrāšana.

16

Koda llohans (1867—1947)—-ievērojams japāņu rakstnieks.

17

Pieklājīgā sarunā sieviešu vārdiem mēdz pievienot priedēkli «o».

18

GT — Grand Touring Car — liclgabarīta automašīna tāliem braucieniem.

19

Kuma—lacis (jap.).

20

liaori — apmetnis, kas ir svētku tērpa sastāvdaļa.

21

Oeta — japāņu koka apavi, kurus atstaj priekštelpa 1111 velk kājās, ejot āra.

22

Sūnu templis (angl.).

23

Uz redzešanos! (Jap.)

24

b'ičirens — budistu mūks, kas Kamakuras laikmetā (1192-1333) izveidoja viļia vaida nosaukto budistu sektu.

25

Content

Edogava Rampo, et al Japāņu detektivs

JAPAŅU DETEKTĪVS

RAMPO EDOGAVA Nezvērs tumsā

SEJIČI MORIMURA Cilvēcības apliecinājums

SEIČO MACUMOTO Tuksnešainā zeme

1