Gārdners Ērls S.

Jaunava krustcelēs

Ērls S.Gārdners

Jaunava krustcelēs

Darbojošās personas

DELLA STRĪTA

Perija Meisona sekretāre, pilda dubultas funkcijas, izturas skeptiski pret "nesamaitātu nevainību" PERIJS MEISONS

flirtē ar tiesu, aizstāvot savu klientu pret nevainīgo būtni un šantāžu, atbrīvo no aizdomām par slepkavības izdarīšanu DŽONS REISEKS EDISONS

universālveikala magnāts, draudzīgi izturas pret ķibelē iekļuvušu meiču VERONIKA DEILA

mīļa, jauna "nesamaitāta un nevainīga" būtne IIERIJS BENDS

policists, kurš mīļo, jauno būtni arestē par klaidonību

Misis LORA MEJA DEILA ierodas ar čeku grāmatiņu, lai glābtu nevainīgo DŽORDŽS VITUJS DANDESS žurnālists, raksta tenkas par augstākajām aprindām un netur par sevis necienīgu rakņāties citu netīrajā veļā

Ē riks hensels

reportieris, prāto par šantāžu EDGARS Z. FERELS

nepopulārs Eclisona partneris, faktiski liķis POLS DREI KS

Meisona privātdetektīvs un durvju atvērējs LORE1NE F ERE LA Ferela bezjūtīgā atraitne

SARI )ŽENTS HOLKOMBS

Meisona stūrgalvīgais, viltīgais ienaidnieks

LEITNANTS TREGS

policists ar smadzenēm

MIRTLA C. NORTROPA

universālveikala personāldaļas priekšniece, atbalsta Edisonu Tiesnesis POLS M. KlTLIJS g(Klpratīga jurista prototips Ii AMTLTONS JJORDŽERS Meisona vīrišķīgais pretinieks tiesas zālē

1

Perija Meisona uzticamā sekretāre Della Strita pavēstīja:

-          Zvana Džons Edisons, šef. Tik uztraukts, ka pilnīgi buldurē.

-     Džons Reisers Edisons?

—Jā. Tas vīrs no universālveikala. Izklausās, ka viņš pie tālmņa teju eksplodēs.

Pamājis uz tālruņa pusi, Meisons izrīkoja: Pasakiet Gērtijai, lai pārslēdz uz šejieni, un pacēla sava galda tālmņa klausuli.

Savienojuma klikšķini sekoja Edisona balss, kas neatlaidīgi un monotoni atkārtoja: Hallo, hallo! F lallo, Meison? Dieva dēļ, dodiet man Meisonu! Savienojiet ar viņu! Jautājums ir vislielākajā mērā svarīgs. Dabūjiet viņu uz līnijas! Meison. Meison! Kur, pie joda, ir Meisons?

Advokāts monologu pārtrauca.

-    Labs rīts, mister Edison!

-    Meison? -Jā-

-           Lai slavētas debesis! Domāju jau, ka nemūžam nedabūšu jūs pie tālruņa. Tik daudz nolādētu sekretāru, tālruņa operatoru un kas vien vēl ne! Par daudz šo sasodīto "uzgaidiet". Lieta ir svarīga, tā nevar gaidīt visu dienu. Esmu centies jūs sazvanīt…

-          Ja tas tik svarīgi, Meisons apturēja šos vārdu plūdus, tad labāk stāstiet, un žēlošanos par tālruņu servisu atstājiet vēlākam laikam.

-    Meison, gribu jums uzdot vienu jautājumu.

-    Lai notiek!

-    Negribētos, ka jūs mani izsmejat.

-    Nu labi.

-         Un, nolādēts; negribētos, lai jūs nodomātu, ka esmu saistīts ar paklīdušām sievietēm. Tā nav. Tā ir jauka meitene, mīlīga, tīra un svaiga…

-    Kas par lietu? Meisons pārtrauca.

-          Meison, vai jaunu meiteni var bāzt cietumā kā vazaņķi?

-         Nu, Meisons pie tālruņa smaidīja, Uts izklausās pēc kulinārijas receptes trusīša pīrāgam.

-         Nē, nē, es tā domāju. Bez jokiem. Pavisam nopietni, viņi ir iebāzuši cietumā patīkamu, jaunu meiteni. Nejaukii varmācība! Apvainojums klaidonībā. Kas, pie joda, ir klaidonis? Biju domājis, ka tā apzīmē vienīgi…

-         Šajā valstī, — MeLsons paskaidroja, ar šo terminu apzīmē visu, ko likumdevēji nevar ievietot citā kategorijā. Lūriķis ir klaidonis. Persona, kas bez redzama likumīga iemesla klejo pa ielām vēlu, neierastās nakts stundās, ir klaidonis. Persona, kas ložņā pa šķūni, garāžu, veikalu, saimniecības ēku vai kādu citu vietu bez īpašnieka atļaujas, ir klaidonis. Persona, kas…

-          Nu, viņi šo meiteni ir aizturējuši kā klaidoni, un tas ir nolāpīti aizskarošs izlēciens! Edisons iejaucās. Pati doma apvainot tik jauku meiteni klaidonībā. Kļūst vai nelabi! Jūs zināt, kā rīkoties šādās reizēs, Meison. Dabūjiet viņu laukā! Sāciet tīkoties. Atsūtiet man rēķinu.

-    Kā to meiteni sauc?

-    Veronika Deila.

-    Kur viņa šobrīd atrodas?

-    Pilsētas cietumā.

-    Vai jums par viņu kaut kas ir zināms?

-    Zinu, ka viņa nav vazaņķe. Tā ir jauka meitene.

-    Vai zināt, kā viņa izskatās?

-    Protams, zinu. Viņa ir jauka, izsmalcināta jauna sieviete, platīnblonda, mati kā staru vainags, glezns, trausls augums, pievilcīga seja, glīta figūra sasodīts, Meison, jūs saprotat, ko es domāju. Izskatīga. Ģērbusies diezgan vienkāršās, lētās drānās, taču cienījama. Neapšaubāmi kārtīga! Meitene bija apmetusies Rokavejas viesnīcā, bet policija viņu savāca un iemeta cietumā kā klaidoni. Sasodīta patvaļa! Gribu viņu izpestīt!

-    Vai varu izmantot jūsu vārdu, lai…?

-    Ak kungs, NĒ! Nejauciet mani tur iekšā. Rīkojieties šajā lietā kā advokāts. Vienkārši aizejiet uz turieni un pasakiet viņai… Nu, vienkārši pasakiet, ka esat viņas advokāts, un viss. Nokārtojiet šo lietu.

-    Kā lai to nokārtoju?

-    Kā vien gribat. Tikai nelieciet viņai atzīt savu vainu. Atbrīvojiet pret galvojumu. Pieprasiet zvērināto tiesu. Saceliet pie viņiem traci, Meison. Zinu, ka jūs neniekojaties ar sīkumiem, bet padariet šo lietu lielu. Atsūtiet man rēķinu, tikai tūlīt pat ķerieties pie darba. Šajā gadījumā vajadzīgs ātrums. Veltiet tam visu. Tas jums ir likums! Lasot avīzi, ik rītu atklājas, ka naktī pastrādāti četri duči dažādu noziegumu. Bet policija staigā apkārt, savāc jaukas, jaunas meitenes un iztaisa no viņām vazaņķes. Sasodīts, Meison, nesēdiet un nerunājiet, kad jādara darbs! Ejiet uz cietumu un izpestiet to meiteni!

-     Negribēju jūs pārtraukt, nolikdams klausuli, mister Edison, Meisons sausi bilda.

-Jūs mani nepārtraucat, Edisons brēca. Es cenšos izraisīt kādu darbību! Gribu, lai kāds ķeras pie lietas. Gribu…

-     Tieši tā, Meisons pārtrauca. Palieciet sveiks, mister Edison!

Nolicis klausuli vietā, viņš uzsmaidīja Dellai StriUii. •r Tagad es pārtraukšu rita darbu, Della, kāpšu taksometrā un jozīšu uz cietumu pētit, kāda klaidone tur savākta un apvainota kā… Nē, es gribēju teikt, jaunava, kas apvainota klaidonībā.

-           Uzmanieties ar vārdiem, Della Strita iesmējās. Izteiksmes veids var visu padarīt gluži citādu.

—Jā, var gan, — Meisons piekrita.

Uzraudze ieveda Veroniku Deilu apmeklētāju telpā.

Meisons viņu ziņkārīgi uzlūkoja.

Viņš ieraudzīja jaunu sievieti, kas izskatījās bērnišķi nevainīga, viņai bija platīnblondi mati, neizdibināma sejas izteiksme, platas, zilas acis, blāva āda bez defektiem un glīta figūra. Domas, ja tādas vispār bija, neatainojās sejā un acīs. Dažiem vīriešiem šāds lelles skaistums liek domāt par nesamaitātību un nevainibu, taču patrulējošs policists viegli var kļūdīties, noturot tik efektīgu ārieni par rfipigi izplānotu ēsmu vīriešu pievilināšanai. Viens bija skaidrs: šī meiča nepavisam nebija neuzkrītoša. Vecums viņai varēja būt jebkurš, sākot no septiņpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem.

-    Sveicināti! viņa sacīja.

Meitene izturējās tik nemāksloti draudzīgi kā mazs kucēns.

-          Labrīt, — Meisons atņēma. — Esmu Perijs Meisons, advokāts. Esmu šeit, lai jūs pārstāvētu.

-   Jauki. Kā jūs uzzinājāt, ka esmu šeit?

-    Kāds draugs pastāstīja.

-Jūsu draugs? viņa vaicāja.

-     Droši vien jūsējais.

Viņa papurināja galvu. Man neviena drauga nav, vismaz ne šajā pilsētā, un nevērīgi piemetināja: Neesmu šeit pārāk ilgi.

-    Labi, gribu jūs dabūt no šejienes laukā. Vai varat pastāstīt, kas noticis?

Viņa sāka stāstīt: Biju apmetusies Rokavejas viesnīcā. Izgāju pastaigāties. īsu brītiņu pagājos pa ielu. Pēc tam devos atpakaļ. Man nebija nekā sevišķa, ko darīt, tad pienāca tas cilvēks un prasīja, ar ko es no darlx)jos, bet es atbildēju, ka tā nav viņa darīšana. Viņš atlocīja žaketi, parādīja man žetonu, un, kad atjēdzos, biju jau iestumta mašīnā un apvainota par klaidonību.

—Jūs droši vien kaut ko izdarījāt, Meisons secināja.

-    Es nedarīju nenieka.

Meisons paskaidroja: Atbilstoši protokolam, jūs šķietami esat atradusies uz ielas bez iztikas līdzekļiem un, cik noprotams, uzmākusies garāmgājējiem. Policistam, kurš jūs aizturēja, jūs esot teikusi, ka vienkārši pastaigājaties.

-    Jā, es negrasījos viņam stāstīt, kur esmu apmetusies, lai viņš nesaceļ lielu jezgu. Tā nav citu darīšana. Viņš gribēja zināt, ko es daru, un es atbildēju, ka pastaigājos. Viņš gribēja zināt, kur esmu apmetusies, un es teicu, ka man nav kur apmesties. Tad viņš prasīja, cik daudz naudas man ir, un es teicu, ka tā nav viņa darīšana. Un tad viņš man apgalvoja, ka esmu kaut ko darījusi nu, kaut ko tādu, kur nebiju vainīga!

Meisons sacīja: Labi, esmu par jums iemaksājis divsimt dolām lielu drošības naudu un iesniedzis lūgumu atzīt jūs par nevainīgu. Diezin vai viņi šajā lietā vēl ko pasāks. Ja bijāt apmetusies Rokavejas viesnīcā un numurā atrodas jūsu personiskās lietas, tad nedomāju, ka radīsies vēl kādas nepatikšanas.

-Jā, biju tur apmetusies. Vam to pierādīt.

-    Norunāts. Jūs atbrīvos pret drošības naudu. Gaidīšu jūs ārā. Meisons padeva uzraudzei zīmi, un saruna bija galā.

Herijs Bends, meiču arestējušais policists, kurš naktī bija dežurējis un atņēma sev dienas nomiedža laiku, uzstādamies kā liecinieks pret četriem vai pieciem apcietinātajiem, ko bija aizturējis iepriekšējā naktī, gurdi uzlūkoja Meisonu.

-     Sasodīts, nezinu, — viņš aizkaitināts teica. — Tas sievišķis soļoja pa ielu turp un atpakaļ, neizskatījās gan pēc profesionāles, liet… velns parāvis, es baidījos, ka viņa iekulsies nepatikšanās un dabūs galu kādā vientuļā vietā, nožņaugta ar pašas zeķi ap kaklu. Viņa man iniedza ar aci. Varbūt tas nebija aicinājums, bet tomēr. Es pavaicāju, ko viņa dara, un viņa man atteica, ka nedarot neko. Es jautāju, kur viņa apmetusies, un viņa atbildēja, ka neesot, kur palikt. Viņai nebija naudas. Viņai nebija nekādu draugu. Viņa vienkārši klaiņoja apkārt. Man tiešām pret viņu nebija nekādu apsūdzību, bet neko citu es nevarēju iesākt.

-    Uzmācās? Meisons jautāja.

-     Viņa pētīja garāmgājējus. Es neredzēju, ka viņa būtu kādam uzmākušies. Sāku viņu iztaujāt galvenokārt tāpēc, ka meiča izskatījās neiederīga. No atbildēm sapratu, ka mazā nokļuvusi ķezā un nolēmusi iet, viņasprāt, vieglāko ceļu. Baidījos, ka viss beigsies ar viņas līķi.

-    Jā, Meisons bilda, viņa man stāsta, ka esot apmetusies Rokavejas viesnīcā, ka tikko kā reģistrējusies un izgājusi laukā pastaigāties.

-    Labi, tad kāpēc, sasodīts, viņa to neteica man? Es būtu viņu brīdinājis, un ar to viss būtu cauri.

-    Viņa domā, ka jūs esot izturējies aizvainojoši, ka esat viņu neglīti aizskāris.

-           Un tāpēc devās pavadīt nakti cietumā, Bends sacīja. Fū! Manuprāt, tas ir bezjēdzīgi. Deru uz pieciem zaļajiem, ka viņa Rokavejas viesnīcai nekad nav bijusi ne tuvumā. Ja ari ir, tad ne ilgi, un ir nodarbojusies ar klientu pievilināšanu. Rokaveja tomēr ir kārtīga vieta. Es tam neticu.

-          Es domāju, varbūt jūs varētu aizbraukt uz turieni kopā ar mums, Meisons ierosināja.

-           Kāpēc lai es tur brauktu? Man jādara darbs. Lai viņa skaidrojas ar tiesnesi.

Meisons kļuva pieglaimīgs. Ja viņa ir cienījama jauna sieviete, kurai ir istaba viesnīcā un savs bizness, un jūs viņu esat apvainojis klaidonībā, tad labāk būtu, ja šī lieta nemaz tiesā nenonāktu. Kā nekā, viņa ir pievilcīga jauna meitene, un viņai ir draugi.

-    Draugi? -Jā-

-     Ne velna viņai nav!

-    Es esmu šeit, — Meisons vērsa uzmanību.

Pēkšņi Bends viņā paraudzījās mulsi un vērtējoši.

Sasodīts, to būtu grūti noliegt! viņa balsī ieskanējās piepeša skepse. Sakiet, kā tādam dārgam advokātam kā jums iegadījies iemaisīties šādā lietā?

Meisons paraustīja plecus.

Bends klusi iesvilpās, un pēc brīža jautāja:

-     Kad gribat, lai es turp dodos?

-         Es meiču no šejienes atbrīvoju pret drošības naudu, Meisons pavēstīja. Drīz vien viņai jābūt klāt. Es domāju, ja varbūt jūs pārbaudītu pierādījumus kopā ar mani, tad varētu apstiprināt visu, ko mēs varētu atklāt.

-          Uti notiek, es pārliecināšos, Bends īdzīgi piekrita. Visi pārējie manis aizturētie ir iztaujāti. Visi atzinuši savu vainu. Es labāk paskatīšos, mister Perij Meison. Jo vairāk par to domāju, jo aizdomīgāk viss izklausās.

-    Nāciet, Meisons aicināja, iesim!

No cietuma atbrīvošanas telpas viņi paņēma līdzi Veroniku Deilu. Meisonam un policistam ienākot, viņa patlaban uz kvīts parakstījās, ka saņēmusi manilas konvertu ar savām personiskajām mantām. Viņa pacēla skatienu un uzsmaidīja Meisonam, tad, ieraudzījusi civilā ģērbušos detektīvu, neizteiksmīgi viņu uz bridi uzlūkoja un pateica: — Hallo!

-           Hallo, Bends atņēma un bezsaturīgi piebilda: Kā šorīt jūtaties?

-    Lieliski.

Bends sacīja: Misters Meisons man stāsta, ka jūs esot apmetusies Rokavejas viesnīcā.

-    Paņēmu tur istabu.

-    Kāpēc jūs man to nepateicāt?

-         Tā nebija jūsu darīšana. Man nepatika jūsu izturēšanās.

-Jūs būtu sev aiztaupījusi daudz nepatikšanu.

-    Vienalga. Man nepatika jūsu manieres.

-         Nu, jums noteikti radās daudz neērtību, atzīmējot faktu, ka jums nepatīk mana rīcība.

-          Tas bija principa jautājums. Es cenšos cilvēkiem iepatikties. Es jums nevarēju patikt, jo jums nav ne mazākās cieņas pret sievietēm.

Pirms Bends paguva no šī uzbrukuma atgūties, ierunājās Meisons: Iesim, Veronika. Mums vajadzēs gabaliņu pabraukt kopā ar misteru Bendu. Centīsimies viņu neaizvainot un ar viņu nekarot. Galu galā viņš tikai cenšas darīt savu darbu.

-    Man viņa darbs nepatīk.

-          Man pašam ari ne, Bends skarbi atbildēja, pēc tam piemetinādams: Cieņa pret sievietēm! Ja jūs redzētu to, ko es redzu, meitēn… Velns!

-          Nāciet, — Meisons skubināja. — Laukā stāv viņa mašīna. Mēs gribam jūs vest uz viesnīcu.

-    Kāpēc?

-         Gribu, lai misters Bends redz, ka jūs tur, viesnīcā, tiešām esat reģistrējusies un ka jums ir izdota istaba.

-    Labi, viņa piekrita.

Viņi atstāja cietumu. Vai jums te ir mašīna? Bends vaicāja Meisonam.

-    Nē. Es atbraucu ar taksometru.

-          Labi. Brauksim ar policijas automašīnu. Kā jūtaties, meitēn?

-    Pieņemami.

-    Vai gulējāt?

-     Protams. ,

-    Vai viss kārtībā? -Jā.

-    Nekādu personiski nepatīkamu sajūtu?

-         Jūs man nepatīkat, tas ir viss. Man nav nepatīkamu sajūtu.

Bends viņu savādi uzlūkoja. Nespēju jūs izprast. Cik veca esat?

-    Tikai astoņpadsmit.

-    Ne velna!

Viņa neko neatbildēja.

-    Nāciet, Bend, ejam! Meisons mudināja.

Herijs Bends piebrauca auto pie Rokavejas viesnīcas, nikni nobremzēja un izkāpis devās iekšā pa viesnīcas virpuļdurvīm. Meisons, juzdamies nedrošs par savu klienti, gāja cieši policistam pa pēdām. Veronika Deila nāca pēdējā.

Bends piesoļoja pie galda. Vai pie jums te ir reģistrējusies Veronika Deila?

Reģistrators pacēla bažīgu skatienu. Kāpēc vaicājat? Vai kaut kas noticis? Vai…?

-    Vai te ir reģistrējusies Veronika Deila?

Reģistrators ieskatījās reģistrā. Jā.

-    Kurā numurā?

-    309.

Bends pār plecu ar īkšķi rādīja uz Veroniku Deilu.

-    Vai tā ir viņa?

-         Nezinu, reģistrators atteica. Šodien es dežurēju kopš septiņiem rītā. Istaba izdota vakar pēc sešiem vakarā. Tad es dežūru jau biju atstājis.

-   Jūs nezināt, vai tas ir tieši šis sievišķis?

-Nē.

Izrāvis vienu no reģistrācijas kartītēm, kas glabājās ādas tureklī, Bends to pagrieza ar tukšo aizmugures pusi uz augšu, paņēma no turekļa pildspalvu un sniedza jaunajai sievietei. Uzrakstiet savu vārdu, viņš izrīkoja.

Stingrā, sievišķīgā rokrakstā viņa uzrakstīja "Veronika Deila".

Atlicis pildspalvu vietā, Bends teica reģistratoram:

-    Labi, tagad paskatīsimies viņas reģistrāciju.

Ierēdnis izņēma oriģinālo reģistrācijas kartīti. Visi trīs

vīrieši noliecās pār parakstiem, tos salīdzinādami.

-           Nav šaubu, ka paraksti ir vienādi, konstatēja Meisons.

Bends rādīja: — Klausieties, draugs, paskatieties uz šo kartīti. Tur nav adreses. Uzrakstīts tikai "pagaidu iemītniece". Kā tad tā? Vai tā jūs reģistrējat cilvēkus, kad izdodat istabas?

-         Vienu mirklīti, ierēdnis bilda. Uz kartītes malas ir piezīme.

Ievērojis ar zīmuli rakstīto piezīmi, viņš ieskatījās dienesta atgādnēs un paziņoja: Ir gadījies, ka šo konkrēto istabu ir rezervējis misters l'utnams, viesnīcas direktors. Viņš pa tālruni nodevis instnikcijas rezervēt Veronikai Deilai istabu un teicis, ka tas nekas, ja viņai gadījumā nav bagāžas, lai tikai rezervējot viņai istabu un…

-    Cikos viņš zvanīja? Bends jautāja.

-         Ap pusdesmitiem. Apmēram piecpadsmit minūtes pirms mis Deilas ierašanās.

-         Vai jums pietiek istabu, lai tās šādi dalītu? Benda balsi jautās aizdomas.

-          Ja direktors tā liek, reģistrators paskaidroja. Pāris istabu vienmēr turam rezervē neparedzētiem gadījumiem. Šī bija rezerves istaba. Oficiāli visas skaitījās aizņemtas.

Bends pievērsās Veronikai Deilai. Vai jūs pazīstat šo Putnamu? viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu.

Bends gurdi palūdza reģistratoram: Dodiet man atslēgu! Mēs uziesim augšā.

Pasniedzies pie vitrīnas, reģistrators iedeva viņiem 309. istabas atslēgu.

Veronika Deila kopā ar abiem vīriešiem devās uz liftu pusi tik mierīgi un dabiski, it kā viņi būtu uzticami ģimenes draugi. Bends stnipi nosauca liftniekam stāva numuru, un kabīne šāvās augšup.

Izkāpis Bends apstājās koridorā turpat pie lifta. Policista skatiens bija viltīgs. Uz kuru pusi? viņš prasīja Veronikai Deilai.

-    Pa kreisi, viņa bez vilcināšanās atbildēja.

Viņi pagriezās hallē pa kreisi. Tuvu gaiteņa galam atradās 309istaba. Bends ielika atslēgu un atvēra durvis.

Istaba bija svaiga, gulta neskarta. Bagāžas plauktā stāvēja neliela ceļasomiņa, acīmredzot tajā pašā stāvoklī, kādā to bija nolicis izsūtāmais zēns.

Bends mierīgi piegāja klāt, attaisīja somiņas slēdžus, atvēra to un ieraudzīja sieviešu drēbes trūcīgā daudzumā.

-    Vai tās ir jūsu lietas? -Jā-

-    Vai jums ir autovadītājas apliecība?

-    Nē. Es nebraucu.

-    Sociālās apdrošināšanas numurs?

-Nē.

-    Kādi citi identifikācijas dokumenti?

-    Man ir dažas kartes.

-    Ko jūs domājat darīt, Meisons sadusmots jautāja,

-    vai arestēt viņu no jauna?

-Tas man būtu pa prātam, -Bends atbildēja. Kaut kas te nav lāgā.

-          Es gan neko tādu nesaskatu, Meisons sašutis pavēstīja. — Šai jaunajai sievietei ir istaba vietējā viesnīcā. Viņai ir bagāža. Viņa iziet uz ielas pameklēt vielu, kur paēst, un, kamēr mēģina atrast piemērotu restorānu, jūs viņai uzklūpat, iebiedējat un apvainojat uzmācībā. Dabiski, ka viņa pret jums neizjūt ne mazāko draudzību un…

-   Jel pataupiet to zvērinātajiem! Bends pārtrauca.

-    Pie joda šīs ninas!

-   Jūs neierosināt izl">eigt lietu?

-         Jūs negribat sūdzēties par nepamatotu aizturēšanu?

-          Ne jau tā tas tiek nostādīts. Jūs taču negribat sūdzēties, Veronika?

-          Protams, ne. Man tas bija principa jautājums, tas arī viss.

Bridi padomājis, Bends noteica: Laikam lieta būs jāizbeidz.

-           Labi, Meisons sacīja. Turēšu jūs pie vārda. Vairāk ar to nenoņemšos. Kad apsūdzība būs atsaukta, viņi var man atsūtīt tos divsimt dolārus, ko iemaksāju kā drošības naudu.

Šaubpilni viņu mirkli uzlūkojis, Bends teica: Un es pieņemu, ka jums kāds samaksās piecsimt dolāni honorāru.

Meisons pasmaidīja un neko neatbildēja.

Bends noņurdēja un, pagriezies uz papēža, aizsoļoja pa koridoru.

Meiča piegāja pie atvērtās ceļojumu somas, aizcirta tās slēdžus un nopūtās: Šie policisti atņem cilvēkam jebkuru privātumu. Vai negribat aizvērt durvis?

-          Es to nedarīšu, — Meisons atteica, un jūs ari ne. Kopš šī brīža uzmaniet katru savu soli. Kad istabā ienācis vīrietis, turiet durvis atvērtas.

-    Kāpēc?

-    Tādi viesnīcā ir noteikumi.

-    Kāda tur starpība?

-    Starpība var izrādīties liela.

-    Man gribas ēst.

-    Vai tad jūs neesat brokastojusi?

-Tikai kafiju un mazliet biezputras. To biezputru es gandrīz nevarēju ieēst. Ar mokām izdevās norit pāris mutes.

-    Vai jums ir nauda?

-    Mazliet.

-    Cik?

-    Liekas, ka dolārs un divpadsmit centi.

-    Vai pazīstat cilvēku, vārdā…?

-Jā? viņa jautāja, Meisonam pārtraucot teikumu.

-    Nekas, Meisons attrauca.

Viņš atvēra kabatas portfeli, izņēma divus divdesmitniekus un desmitnieku, tad sniedza naudu viņai.

-    Kam tas? — viņa vaicāja.

-          Par to neraizējieties, viņš atbildēja. Pieskaitīšu šo summu savam rēķinam kā izdevumus.

-Jūs gribat dot to man?

-Jā.

Meiča savā pateicībā līdzinājās bērnam. Pienākusi Meisonam klāt, viņa uzlika plaukstas viņa rokai, raudzīdamās apaļām, nevainīgām acīm, un aicinoši savilka lūpas.

-         liet kāpēc, viņa klusi jautāja, kāpēc jūs to manis labā darāt?

Meisons atbildēja: Lai esmu nolādēts, ja pats to zinu, maigi atbrīvoja savu roku un izgāja no istabas.

Foajē viņš no tālruņa kabīnes piezvanīja uz lielo Brcxlveja universālveikalu un prasīja pēc Džona Reisera Edisona.

Sievietes balss otrā līnijas galā teica: Savienošu jūs ar mistera Edisona biroju. Noklikšķēja savienojums, un cita sievietes balss atsaucās: Mistera Edisona birojs.

-        Te misters Perijs Meisons, advokāts sacīja. Gribu runāt ar misteru Edisonu.

-         Vienu mirklīti, lūdzu. Savienošu jūs ar mistera Edisona sekretāri.

Pēc dažiem mirkļiem līnijā atskanēja trešās sievietes balss. Pieslēdziet, lūdzu, savu pusi.

-         Esmu pie tālruņa, Meisons sacīja. Esmu Perijs Meisons. Gribu mnāt ar misteru Edisonu.

-    Vai misters Meisons? -Jā.

-    Misters Perijs Meisons? -Jā.

-    Vai esat pie talruņa?

-    Tieši tā, Meisons sacīja.

-    Vienu mirklīti. Pasaukšu misteru Edisonu.

Pēc dažām sekundēm tālrunī iedunējās Edisona balss. Hallo, Meison! Kur jūs esat?

-         Tālruņa būdā Rokavejas viesnīcā. Nupat domāju par jūsu žēlabām, ka nav mani iespējams dabūt pie tālruņa, neizbaudot veselu kaudzi birokrātisku procedūru…

-Jā, jā. Kur ir meitene? Kā viss notika? Kur…?

-          Viņa ir augšā te, viesnīcā, Meisons atbildēja. — 309. istaba.

-Jā, jā, es zinu.

-          Tehniski viņa ir atbrīvota pret drošības naudu, MeLsons stāstīja, bet policists, kurš viņu aizturēja, solīja, ka prasība tiks paņemta atpakaļ un lieta izbeigta. Vai vēl kas?

-          Nē, nē. Tas ir jauki! Tas ir lieliski, Meison! Labs darbs. Ļoti labs darbs. Sūtiet man rēķinu! Zināju, ka var uz jums paļauties! Tāds serviss man patīk, Meison.

-          Šajos apstākļos, Meisons bilda, rēķins, iespējams, liksies neproporcionāls darba nozīmīgumam…

-          Nē, nē! Tā nebūs. Atsūtiet rēķinu. Es jums aizsūtīšu čeku. Esmu priecīgs, ka izdabūjāt viņu laukā.

-          Ziņkāres pēc, MeLsons ievaicājās, cik sen jūs pazīstat Veroniku Deilu?

-          Es viņu nepazīstu, Edisons kļuva īgns. Tikai nupat satiku. Nepavisam nevēlos, lai mans vārds būtu ar to saistīts. Gribēju jūs brīdināt, lai nestāstāt viņai, kurš jūs nolīdzis, bet jūs nolikāt klausuli. Jūs…

-          Es viņai neko nepateicu, — Meisons sacīja. Jūsu vārds netika pieminēts. Jūs man paguvāt pateikt, lai nesaku, iekams noliku klausuli.

-Tas jauki, tas jauki. Tas vienkārši ir lieliski, Meison! Sūtiet rēķinu!

-           Sūtīšu, Meisons solīja. Un pateikšu kaut ko pārdomām. Vai nu tā meiča ir pamuļķe, vai ari viņa ir ļoti centusies, lai tiek aizturēta.

-     Kā jūs to domājat, Meison?

-          Neesmu pārliecināts, ka saprotu, advokāts atbildēja, tikai saku, kā tas izskatās vai nu viņa ir stulba, vai ari tīšuprāt ir centusies tikt aiz restēm.

-          Blēņas! Edisons nosprauslājās. Viņa nav stulba, bet naiva.

-         Varbūt tas naivais esat jūs pats, Meisons brīdināja un nolika klausuli.

3

Della Strita kautrīgi ielavījās Meisona birojā.

Advokāts pacēla skatienu no sava darba.

-Jūs vēlas salikt misis Lora Meja Deila.

-    Kādā jautājumā?

Della Strita pasmaidīja. Viņa saka, tas esot ļoti personiski un konfidenciāli.

-         Labi. pasakiet, lai viņa pastāsta jums vismaz aptuveni, ja grib ar mani tikties, Meisons jutās aizkaitināts, — un tad norādiet laiku, lai…

-         Misis Lora Meja Deila, Della Strita šķelmīgi smaidīja, ir Veronikas māte.

-          Veronika? Meisons rauca pieri, pūlēdamies atsaukt atmiņā šo vārdu. Veronika. Viņa… ak jā, tā ieslodzītā jaunkundze.

-    Tieši tā.

Meisona seja savilkās platā smaidā. Ziniet, Della, es jau gandrīz domāju, ka šai lietai varētu būt kāds turpinājums. Vai esam nosūtījuši Edisonam rēķinu?

-Jā, par piecsimt dolāriem. Tas izsūtīts šorīt. Edisona sekretāre piezvanīja un steidzami prasīja rēķinu.

-     Kā misis Deila izskatās? Meisons jautāja.

-          Diezgan pieņemami. Viņai ir apmēram četrdesmit pieci gadi un, šķiet, viņa ir diezgan iznesīga. Ģērbusies vienkārši, taču drēbes ir labas un viņa tās prasmīgi valkā.

-          Vediet viņu iekšā, Della, visādā ziņā. Palūkosim, ko viņa vēlas.

Dellas Stritas pavadībā Meisona privātajā birojā naigi un lietišķi iesoļoja misis Lora Meja Deila. Iespējams, viņa bija pieradusi pie birojiem. Bez šaubām, viņa bija radusi tikties ar cilvēkiem.

-         Kā jums klājas, mister Meison? Esmu tik daudz par jums dzirdējusi! Un jūs bijāt tik jauks pret manu meitu!

PAGE \* MERGEFORMAT oo

Viņa planēja pāri birojam, lai paspiestu Meisonam roku.

Meisons viņu vērtējoši uzlūkoja.

Viņa svēra aptuveni simt trīsdesmit mārciņas un mierīgā pašpārliecinātībā valkāja vienkāršas drānas. Iespējams, sieviete nervozēja, bet gluži acīmredzami bija apguvusi paškontroli un iznesību. Šķiet, viņa skaidri zināja, ko un kā nolēmusi darit.

-    Apsēdieties, Meisons uzaicināja.

-         Pateicos. Gribu izteikt atzinību par to, ko esat darījis Veronikas labā.

-    Tas nebija itin nekas, Meisons apgalvoja.

-          Neapšaubāmi bija. Tas bija spoži! Ja padomā, ka jūs, tāds dižs advokāts, pamētāt savu darbu, lai palīdzētu nevainīgai jaunai meitenei. Kā gadījās, ka viņa prasīja palīdzību jums, mister Meison?

-         Tas ir jautājums, ķo nejūtos brīvs apspriest, Meisons atteica. Tāpēc uz visiem jūsu pieņēmumiem man vajadzēs atbildēt vienkārši ar frāzi "nav komentāru".

-         Pret mani jums nav jāizturas tik piesardzīgi, mister Meison.

-    Nav komentāru, Meisons sacīja.

Viņa žēlīgi smaidīja. Veronika ir tik jauka meitene, mister Meison, tikai briesmīgi impulsīva.

Advokāts pamāja ar galvu.

-          Viņa gribēja sākt dzīvot pēc sava prāta un devās ceļojumā ar autostopu. Man, protams, nebija ne jausmas, ka viņa brauc prom. Viņa zināja, ka es to kategoriski aizliegtu. Viņa man atstāja zīmīti, ka meklēs pati savu ceļu pasaulē un sazināsies ar mani, tiklīdz iekārtosies.

-    Un jūs viņai sekojāt uz šejieni? — Meisons vaicāja.

-    Gluži pareizi.

-    Kā jūs zinājāt, ka viņa ir šeit?

Misis Dcila smaidīja. Bērni ir tik vientiesīgi! Pat tad, kad paši domā, ka ir neizdibināmi, viņus var lasīt gluži kā atvērtas grāmatas. Veronika par braukšanu uz šejieni bija runājusi jau pāris mēnešu. Te piepeši viņa pārstāja par to runāt. Pasaullt, tas bērns bija tik caurredzams kā loga nīts!

-    Kad jūs nokļuvāt šeit, misis Deila?

Misis Deila iecietīgi pasmaidīja. Tikai nākamajā rītā pēc Veronikas ierašanās. Veronika stopoja, un es arī tāpat. Bet viņai paveicās ašāk nekā man.

-    Kā jūs uzzinājāt, kas noticis? Citiem vārdiem, kāpēc esat atnākusi pie manis?

Viņa smaidīdama atbildēja: Es apstaigāju viesnīcas, cenzdamās noskaidrot, kur Veronika reģistrējusies. Vispirms pārbaudīju lētākās. Man bija viesnīcu saraksts ar visiem reitingiem un tamlīdzīgu informāciju. Beidzot atradu īsto viesnīcu, Roka vēju. Protams, mister Meison, man negribējās, ka Veronika uzzina par to, ka viņu izsekoju. Meitene pārskaistos, bet galu galā viņa ir mans vienīgais putnēns, un es gribēju pārliecināties, vai ar viņu viss kārtībā.

Meisons pamāja ar galvu.

-    Tad es piezvanīju uz viņas istabu, misis Deila stāstīja. Gribēju tikai dzirdēt viņas balsi tālrunī, tad būtu nolikusi klausuli, bet viņa neatbildēja. Tāpēc sazinājos ar vienu no istabenēm, un maza dāvaniņa paveica daudz. Istabene pastāstīja, ka meitene iekļuvusi nepatikšanās, ka atgriezusies viesnīcā kopā ar policistu un misteru Meisonu, slaveno advokātu. Jūs patiesi esat slavens, mister Meison. Tā istabene jūs pazinusi no fotogrāfijām. Nu un, sekojot šim pavedienam, es, protams, visu uzzināju. Un jutos briesmīgi, mister Meison, bet nav jēgas uztraukties par ūdeni, kas aiztecējis zem tilta. Izliets ūdens nav sasmeļams tāds ir mans moto. Atbalstu filozofiju, ka dzīvi jādzīvo no dienas dienā. Esmu centusies Veronikai mācīt to pašu.

-    Cik viņai gadu? Meisons jautāja.

-Jūs neticēsiet, bet meitenei ir tik tikko astoņpadsmit.

-    Astoņpadsmit ir diezgan maz.

-          Bez šaubām, bet Veronika ir jauka, mierīga meitene, un tādā ziņā viņai var uzticēties.

-           Man viņa izskatījās vecāka par astoņpadsmit, Meisons atzina.

-          Vai ne? misis Deila staroja. Tomēr tā ir, tikai knapi astoņpadsmit.

-    Vai grasāties ar viņu runāt? Meisons jautāja.

-           Debestiņ, nē! Neparko pasaulē es neļautu viņai uzzināt, ka esmu šeit bijusi. Sekoju tikai, lai pavērotu un pārliecinātos, vai viņa nav iekūlusies kādā ķibelē. Domāju, ka viņa vēl ir maķenīt par jaunu, lai uz savu roku dotos pasaulē, liet, ja viņa tiktu galā, es gribēju… nu, negril^ēju darīt neko tādu, kas traucētu viņas karjerai vai patstāvībai.

Meisons nenoteikti pamāja ar galvu, iedrošinādams turpināt.

-          Redziet, mister Meison, es uzskatu, ka tā cilvēki mācās. Vismaz es pati tā mācījos. Sāku dzīvi uz savu roku, vienīgi būtu gan vēlējusies, kaut man bijusi māte, kas pieskatītu un palīdzētu… Nu, tas ir kā ūdens zem tilta. Kas pagājis, pagājis. Šodienai ir svarīgs pašreizējais ļaunums un viss pārējais notiekošais. Vai jūs tā nedomājat, mister Meison?

Advokāts no jauna pamāja ar galvu.

-          Nu, un man stipri izskatās, ka Veronika tagad var sākt dzīvot patstāvīgi. Viņa ir dabūjusi darbu universālveikalā alga trīsdesmit viens dolārs nedēļā.

-          Redzu, ka jums ir precīza informācija, Meisons piezīmēja.

-    Debestiņ, jā. Es visu laiku aplinkus ievācu ziņas. Viņa ir īpatnēja meitene, draudzīga kā kucēns. Viņa sarunājas ar laipniem cilvēkiem, piemēram, ar istabeni. Draudzīgai istabenei viņa izpļāpās visu, ko zina. Bet tas policists, kā viņš pret viņu izturējās — nu, mister Meison, viņa nestāstītu viņam ne nieka, pat ja viņš viņu spīdzinātu.

-    Vai jūs grasāties palikt šeit? Meisons jautāja.

-    Nē, man ir pašai savs rūpals, jāvada mazs restorāniņš kādā Indiānas mazpilsētā, tādu vietu nekad nebūsit dzirdējis. Tagad, kad zinu, ka ar Veroniku viss kārtībā, braukšu atpakaļ, l>et gribu apmaksāt jums rēķinu, mister Meison. Nevani vien jums pateikties.

Saraucis pieri, Meisons bridi veltīja šim jautājumam uzmanību, tad atbildēja: Labi, ja tiešām vēlaties man maksāt, varat dot man piecdesmit dolārus, un būsim kviti.

-   Aplamības, mister Meison. Jūs iemaksājāt drošības naudu. Jūs esat dārgs advokāts. Jūs…

-     Būs jau labi. Drošības naudu es dabūšu atpakaļ. Viņi lietu ir izbeiguši.

-    Bet, mister Meison, ir absurdi domāt, ka jūs kaut ko tādu varētu darit par piecdesmit dolāriem. Piecsimt dolāru izklausītos piemērotāk.

-   Nē, Meisons atteica, šajos apstākļos ar piecdesmit dolāriem pietiks.

Atvērusi somiņu, misis Deila izņēma vienu tukšu čeku un pildspalvu. Vai vam dabūt kaut ko, uz kā rakstīt?

-    Nāciet šeit, paaicināja Della Strita un apsēdināja misis Deilu pie sava sekretāres galda.

Misis Deila ar spalvu un tinti ierakstīja blankā "Indianapolisas Otrā Mehānikas Nacionālā banka", adresēja Perijam Meisonam čeku par simt piecdesmit dolāriem un, stingrā rokrakstā to parakstījusi, otrā pusē atzīmēja: "Pilnīlrā izmaksājams par pakalpojumiem manas meitas Veronikas Deilas lietā."

-         Tā, viņa nosusināja no čeka tinti. — Domāju, tas derēs. Tas būs piemērotāk. Par piecdesmit dolāru samaksu sirdsapziņa man nedotu mieru. Piecdesmit dolāri Perijam Meisonam! Blēņas!

Viņa piešķieba galvu, aplūkoja čeku un, pamājusi ar galvu, pasniedza to Dellai Stritai.

Della Strita nebilda ne vārda un savukārt pasniedza to Perijam Meisonam.

-    Vai varu dabūt kvīti? misis Deila vaicāja.

-         Čeks, kādu jūs to izrakstījāt, pats par sevi pietiekami labi var kalpot par kvīti, Meisons aizrādīja.

-          Bet es domāju, tas ir veikalnieciskāk, ja cilvēkam ir kvīts. Es tiešām dotu priekšroku…

Meisons palūdza Dellai Stritai: Izrakstiet kvīti, Deila. Uzrakstiet, ka esam saņēmuši Otrās Mehānikas Nacionālās bankas čeku par simt piecdesmit dolāriem un ka tad, kad šis čeks tiks apmaksāts, ar to pilnībā būs atlīdzināti Veronikai Deilai līdz šodienai sniegtie pakalpojumi.

Della Strita pamāja ar galvu, ielika divas kvīts veidlapas rakstāmmašīnā un jau sāka rakstīt, kad uz viņas rakstāmgalda iezvanījās tālrunis.

Viņa paņēma klausuli, pateica "hallo," nedaudz paklausījās, sarauca pieri un nedroši paraudzījās vispirms uz Periju Meisonu, pēc tam uz misis Deilu. Klausulē viņa pateica: Šobrīd tas ir neiespējami. Pēc dažiem mirkļiem mēs jums piezvanīsim… Jā, ļoti drīz.

Beigusi sarunu, viņa uzskribelēja zīmīti un pabeidza rakstīt kvīti.

Kad viņa sniedza Meisonam kvīti, uz tas atradās zīmīte, un tajā bija rakstīts: "Zvanīja Edisons. grib nokalpoties tikties. Viņš šķiet ļoti satraukts."

Meisons pamāja ar galvu, saņurcīja un iemeta papīrgrozā zīmīti, parakstīja kvīti un pasniedza dokumentu misis Deilai. Domāju, ka atradīsiet to par labu, viņš teica, un baidos, ka man vajadzēs jums atvainoties. Esmu ļoti aizņemts, man jāpiezvana kādam klientam.

-          Ak, es saprotu, viņa piecēlās. Un liels jums paldies, mister Meison.

-    Labāk atstājiet savu adresi…

-         Ak, liet es jau to izdarīju. Atstāju to jūsu sekretārei pie komutatora.

-    Labi, paldies, piecēlās ari Meisons.

-          Un jūs par manu apmeklējumu nevienam neminēsiet?

-    Ari ne Veronikai?

-          Debestiņ, nē! Negribu, lai tas meitēns uzzina, ka esmu kaut kur pilsētā. Ja viņa uzzinās… nu, jūs saprotat, viņa nodomās, ka es viņu izspiegoju. Viņa ir ļoti jūtīga.

-          Pieņemsim, Meisons ieteicās, ja nu Veronika ierodas un grib man maksāt?

Mirkli padomājusi, misis Deila atbildēja: Vienkārši pasakiet, mister Meison, ka honorāru jau samaksājis kāds draugs. Vairāk nekas nav jāsaka, vienkārši, ka samaksājis draugs. Un nu, mister Meison, es vienkārši nedrīkstu atņemt jums vēl vairāk laika.

Viņa palocījās un, smaidīdama pamājusi ar galvu Dellai Strītai, izpeldēja no biroja.

Meisons sacīja: Viņa nu gan tik īsā laikā ir savākusi daudz informācijas, Della. Pols Dreiks viņai ieteiktu strādāt par detektīvi.

-          Nudien jādomā, ka viņa ir pamatīgi izklaušinājusi to istabeni, Della Strīta sprieda. Vai man jādabū pie tālruņa Džons Edisons?

Meisons apstiprinoši pamāja.

Della Strita steidzās savienot un paziņoja: Te viņš ir, mister Meison.

Paņēmis klausuli, Meisons vaicāja: Vai jūs man zvanījāt, Edison?

-Jā, jā! Man jūs tūlīt jāsatiek. Nekavējoši!

-    Vai varat pateikt, kādā jautājumā?

-          Ne jau pa tālruni. Ne jau tad, kad zvanu no biroja. Nolāpīts, nē! Gribu jūs satikt. Es negribu, lai man jūsu birojā nāktos gaidīt. Gribu nākt, un brāzīšos uzreiz iekšā.

-          Nāciet un brāzieties, Meisons aicināja. Starp citu, tikko gadījās interesanti jaunumi saistībā ar jūsu draudzenes Veronikas lietu…

-          Nolāpīts, Meison, Edisons bļāva tālmnī, beidziet jel saukt viņu par manu draudzeni!

-    Vai tad tā nav?

-          Nē, — Edisons brēca. Es nāku. Gribu jūs satikt, tiklīdz nokļūšu tur.

Un Edisons nometa klausuli, nepapūlējies ne atsveicināties.

4

Perija Meisona privātajā birojā ietipināja lādzīgā sekretāre Gērtija.

-         Ak kungs, mister Meison, viņa bijīgi čukstēja, tur laukā ir misters Edisons, un viņu gluži vai prasās sasiet.

Meisons pavīpsnāja. Deviņdesmit deviņos procentos gadījumu viņš ir radis pats būt noteicējs par savu laiku. Sakiet, lai apsēžas!

-         Viņš nesēdēs, mister Meison. Tas cilvēks soļo šurpu turpu, zvērodams dusmās. Lika man nākt pateikt, ka viņš ir ieradies un nekavējoties grib jūs satikt.

—      Lieciet viņam pāris minūtes pagaidīt, — Meisons sacīja, tīrā principa pēc, un tad sūtiet iekšā.

Pēc trim minūtēm ienācis telpā, Džons Reisers Edisons izskatījās pretrunu plosīts.

Acīmredzami radis izturēties iznesīgi un ar autoritatīvu pašcieņu, Edisons patlaban izskatījās tik uztraukts, ka, steidzoties pie Meisona, viņa parasti apdomīgi izsvērto soļošanu aizstāja aši īsi solīši un strauja gāzelēšanās.

Pēc tam, tēte-a-tēte ar Dellu Strīlu, Gērtija izteicās: Viņš man atgādināja zosi, kas steidzas kaut kur nokļūt, liet faktiski netiek ne no vietas, vienkārši skurina astes spalvas ašāk nekā parasti.

Edisons bija drukns vīrs platām krūtīm, kurš lielu uzmanību pievērsa savam apģērbam. Izpētījis, kā panākt, lai cilvēki ierodas pie viņa, nu, kad pašam vajadzēja vērsties pie kāda cita, šis lielā universālveikala īpašnieks bija iepeldējis nezināmos ūdeņos.

-          Hallo, Edison! Meisons, apgājis rakstāmgaldam, pastiepa roku.

Edisons, bezmaz vai noraidīdams otra sveicienu, uz ātm roku sarokojās. — Meison, esmu velnišķā ķezā ļoti velnišķā ķezā!

-    Apsēdieties, Meisons uzaicināja. Aprunāsimies!

Edisons pablenza uz Dellu Strītu.

-Jūs pazīstat Dellu Strītu, manu sekretāri, Meisons teica. — Viņa sēž visās manās konferencēs, visu atzīmē un klasificē visus faktus. Viņai jūs varat pilnībā uzticēties.

—     Es negribu uzticēties nevienam, Edisons atburkšķēja. Jau tā esmu to darījis pārmēni daudz.

Meisons tikai pasmaidīja un apsēdās pie galda, gaidīdams, lai Edisons turpina.

Universālveikala īpašnieks nespēja izturēt saspringto klusumu.

-     Nu labi, viņš piekāpās, lai notiek, kā gribat. Sasodīts, šķiet pēdējās dienās katrs dara pēc sava prāta.

Della Strīta neuzbāzīgi turēja virs piezīmju bloknota paceltu zīmuli.

-    Tieši kādas ir jūsu šķietamās nepatikšanas? Meisons jautāja.

-    Meison, es tieku šantažēts.

-    Kas to dara? Par kādu summu? Un par ko?

-     Kāds cilvēks, par kurn agrāk neesmu dzirdējis, puisis uzvārdā Dandess Džordžs V. Dandess.

Pasmaidījis Melsons sacīja: Ak tad Džordžs V.? Pieņemu, ka mistera Dandesa mīlošā māte nokristījusi viņu par Džordžu Vašingtonu, cerēdama, ka viņš kļūs par otru savas valsts tēvu, bet tā vietā no viņa iznāca šantāžists.

-    Faktiski, Edisons paskaidroja, — domāju, ka viņa otrais vārds ir Vitlijs. Domāju, ka viņš raksta laikraksta rubriku un parakstās kā Džordžs Vitlijs Dandess šķiet, tā ir tenku sadaļa, kā saprotu, kaut kāda bulvāru prese. Man te ir slejas paraugs, ko izgriezu, lai jums parādītu.

Edisona glīti manikirētā plauksta nervozi izrāva no vestes kabatas maku un izvilka salocītu avīzes izgriezumu.

-    Ak, jā, Meisona skatiens pārslīdēja slejai. Viena no tām tenku lapelēm, kuras panākumi slēpjas netiešos mājienos. Uz labu laimi izvēlējies kādu teksta vietu, viņš lasīja: Kura jauna, precēta sieviete nesen recb.ēta rosāmies pa naktsklubiem ar kādu "ģimenes draugu"? Un vai vīrs zina, ka jau ir notikušas konsultācijas pie advokāta Reno?

Meisons pacēla galvu. Šīs blēņas ir laba lasāmviela personām, kurām raksturīgs noteikts domu gājiens. Nav iespējams noteikt, vai informācija ir vai nav patiesa. Ja jūs gadījumā pazīstat kādu, kurš ir šo tenku mērķis, tad jauki, taču šī "jaunā, precētā sieviete", kuras vārds diskrēti netiek minēts, it labi var būt vienīgi Džordža Vitlija Dandesa iztēles auglis. Ko Dandess grib no jums?

-           Man nav darīšanu ar pašu Dandesu, Edisons atbildēja, bet ar kādu citu, vārdā Ēriks Hensels, kurš uzdodas par Dandesa reportieri un kurš savācot lielāko daļu faktu, ko Dandess izmanto savā nibrikā.

-           Izskatās pēc mīlīgas šantažēšanas komandas, Meisons teica. Ja jūs gribētu Dandesu iesūdzēt, jums nebūtu nekādu pierādījumu. Viņš no I lensela jebkurā brīdī var norobežoties.

-          Droši vien, droši vien, Edisons nervozi nobēra. — Mani neinteresē viņu metodes. Kas attiecas uz mani, tā tīri vienkārši ir šantāža.

-Jādomā, jūs man to pastāstīsiet.

Edisons vispirms pārmeta kreiso kāju labajam celim, mainīja pozu, tad nervozi "atkrustoja" kājas, pēc tam no jauna sakrustoja, pārmezdams labo kāju kreisajam celim. Nolāpīts, viņš sodījās. Nezinu, ar ko sākt.

-         Sāciet ar to bridi, kad satikāt šo jaunkundzi, — Meisons ierosināja.

Edisons manāmi satrūkās. Kā? Ko tas nozīmē?

-   Jūs dzirdējāt.

-    Kā jūs zinājāt, ka viņa ir tajā iesaistīta?

Meisons tikai smaidīja.

-           Labi, Edisons nopūtās. Droši vien šis bridis sākumam noder tikpat labi kā jebkurš cits. Tas notika otrdienas vakarā ap deviņiem. Es ieraudzīju šo jauno sievieti stāvam ceļa malā ar vieglu ceļa somu rokā. Viņa nebalsoja mašīnas, taču pēc izturēšanās skaidri varēja noprast, ka grib braukt.

-Jūs apstājāties?

-         Sākumā ne. Pieņēmu, ka tā ir kāda rūdīta kundziska vecene, un nepavisam negriljēju ar viņu ielaisties nekādās darīšanās. Pabraucu garām, l">et braucot pametu skatienu un ieraudzīju jaunu, patīkamu meiteni. Vienkārši nespēju viņu tā pamest, jo viņu varēja uzņemt mašīnā un izmantot situāciju kāda bezatbildīga bezprincipu persona. Es apturēju mašīnu un padevu atpakaļ.

-    Vai viņa pienācīgi pateicās?

-    Viņa izturējās ļoti piemīlīgi, Edisons atbildēja.

-    Turpiniet, Meisons sausi iesprauda.

-          Dabiski, Edisons teica, uzņemot mašīnā tādu jaunu, nemākslotu, nepieredzējušu un nesamaitātu sievieti, cilvēks uzsāk sarunu.

-    Labi, stāstiet faktus.

-          Sākumā starp mums valdīja zināms sasprindzinājums, Edisons stāstīja. Viņa mani vērtēja. Viņa izturējās bikli un piesardzīgi, jutās mazliet neveikli. Bet drīz es panācu, ka viņa jutās brīvi, pārliecinot, ka mana interese par viņu ir tīri tēvišķa.

-    Tīri, Meisons neizteiksmīgi atkārtoja.

-    Ko, kas tas?

-    Turpiniet!

-          Necik ilgi, un viņa man vaļsirdīgi un paļāvīgi uzticējās, pastāstīdama par sevi. Viņai esot laba māte, un viņa to mīlot. Taču bērns jutās nogarlaikojies mazajā pilsētelē, kur dzīvoja māte. Un meitenei šķitis, ka viņa nekad neizkļūs no nāvīgi apnicīgās mazpilsētas vides.

-         Ko viņa stāstīja par savu ģimenes dzīvi? Meisons jautāja.

-          Tādas ģimenes dzīves vispār nav. Tēvs ir miris. Māte vada mazu restorāniņu kaut kādā vietā, kādas piecdesmit jūdzes no Indianapolisas. Tas ir pārāk tālu, lai regulāri braukātu uz kaut kādiem pasākumiem, bet pietiekami tuvu, lai lielākā daļa biznesa ieplūstu lielpilsētā, neienesot mazajā pilsētiņā nekādas izmaiņas, tā vismaz es no viņas stāstītā sapratu. Sākusi runāt, viņa izturējās diezgan brivi. Tam bērnam vajadzējis apkalpot galdiņus, mazgāt traukus un palīdzēt. Garlaicīgais darbs mazpilsētā viņai licies neinteresants un vienveidīgs. Visi jaunekļi, kas viņu interesējuši, aizbraukuši uz lielākām pilsētām, kur vairāk iespēju. Tie, kas palikuši, nav bijuši ne romantiski, ne dvēseliski, ne iejūsminoši.

-    Acīmredzot viņa uz jums atstāja lielu iespaidu.

-          Kas jūs vedina tā domāt? Edisons dusmīgi atcirta.

-Jo jūs tā atceraties viņas vārdus ne dvēseliski, ne iejūsminoši.

Edisons naidīgi pablenza.

-    Cik viņa veca? Meisons jautāja.

-    Astoņpadsmit.

-    Esat par to drošs?

-          Sasodīts, nē! Kā es varu būt drošs1 Vai gan biju klāt, kad viņa dzima, vai…

-    Neredzējāt viņas autovadītājas tiesīlxts?

-         Nē. Saprotiet, Meison, es tā nevaru noteikt meitenes vecumu. Noticēšu vienalga kam robežās starp sešpadsmit un divdesmit pieci.

-          Labi, MeLsons atmeta ar roku, kas notika ar jums un Veroniku Deilu?

-         Viņa man pavisam atklāti pateica, ka esot nolēmusi doties pasaulē meklēt laimi, papūlēties atrast kādu darbu un dzīvot patstāvīgi. Pēc tam viņa dzīrās uzrakstīt mātei, kur atrodas.

-    Vai viņa tad nosauca mātes vārdu?

-         Nē, es neko sīkāk neuzzināju. Saprotiet, brauciens bija īss, tikai divdesmit jūdzes, un es vairāk pievērsu uzmanību tam, ko viņa domā darīt nākotnē, tas ir, viņas plāniem un tam, kur nolēmusi apmesties.

-    Viņa to pastāstīja?

-    Viņa atzinās, ka pašai ir diezgan maz naudas un nav nekādu konkrētu plānu. Viņa bija jauna sieviete, kas jūtas pašpārliecināta, un tā vietā, lai sargātos gūt dzīves pieredzi, šķiet, pārāk dedzīgi vēlējās traukties pretī piedzīvojumiem. Tas mani biedēja. Pats savā dzīvē esmu kalis daudz plānu un smagi strādājis, lai gūtu stabilu drošību, tāpēc jutos satriekts, atklājis, ka šī jaunā meitene nepacietīgi vēlas pārlaist nakti svešā pilsētā, kur nevienu nepazīst, un viņai tik tikko pietiek līdzekļu, lai nopirktu mazliet pārtikas, nemaz jau nerunājot par pajumti.

-    Tātad jūs viņai iedevāt naudu?

-     Problēma nebija tik vienkārša, Edisons teica. Vajadzēja dabūt istabu kādā piedienīgā viesnīcā. Kā jūs droši vien saprotat, Meison, mūsdienās nav tik vienkārši ieiet viesnīcā un dabūt istabu. Vispirms, viesnīcās diezgan nelabprāt pieņem sievietes, kurām nav pavadoņa, neko nezinot par šīs viešņas pagātni. Bez tam, pie labākās gribas, tas bieži nav iespējams, jo viesnīcas tiek rezervētas dienām, reizēm pat nedēļām iepriekš, un dabūt solīdu mājvietu īstenībā ir gandrīz neiespējami.

-    Tātad, ko jūs darījāt?

-   Tātad es apstājos pie kādas nomaļas tehniskās apkopes stacijas un piezvanīju savam draugam, Rokavejas viesnīcas direktoram. Es viņam pastāstīju par šo jauno sievieti, Veroniku Deilu, un apvaicājos pēc istabas viņa viesnīcā. Griliēju, lai viņš pārliecinās, vai istaba noteikti būs pieejama, un viņš apsolīja raudzīties, lai viņai ir pienācīgas ērtības. Protams, es teicu, ka par meiteni galvoju.

-    Un ko jūs darījāt pēc tam?

-    Pēc tam atgriezos automašīnā, aizvedu meiteni uz Rokavejas viesnīcu un teicu, lai viņa iet iekšā un paņem sev istabu. Paliku turpat apstājies viesnīcas priekšā, līdz pārliecinājos, ka viņa ir reģistrējusies un tiešām dabūjusi istabu. Ziniet, Meison, viņi šajās viesnīcās, vienalga, cik pārpildītas tās arī būtu, parasti patur brīvas pāris istabas ārkārtas gadījumiem lai būtu rezerve, ja nu viesnīcā notiktu kāda avārija vai ja negaidīti ierastos kāds ļoti ietekmīgs viesis ir taču iespējamas daždažādas neparedzētas situācijas.

-    Ko tālāk? Meisons jautāja.

-    Tad braucu mājās, pilnīgi apmierināts, ka esmu izdarījis visu, kas bija manos spēkos.

-Jūs uzzinājāt, ka viņa aizturēta par klaiņošanu? -Jā-

-Kā?

-     Man piezvanīja cietuma uzraudze, teikdama, ka Veronika vēlējusies mani informēt, taču nav ļāvusi zvanīt naktī, jo nevēlējusies mani apgrūtināt. Vai varat iztēloties? Tāda mīļa, tīra, jauna būtne pavada nakti cietumā vienkārši tāpēc, ka viņa…

-    Kā viņa zināja, kas jūs esat? Vai iedevāt šai meitenei savu vizītkarti?

-     Godīgi runājot, Meison, es neiedevu. Man kauns pašam par sevi, tomēr cilvēkam manā stāvoklī jāievēro zināma piesardzība. Taču es pieņemu, ka viņa ir apmierinājusi pilnīgi dabisku ziņkāri. Kamēr zvanīju pa tālruni no servisa stacijas, viņa droši vien izlasīja reģistrācijas kvīti, kas stāvēja uz automašīnas stūres statņa, un iegaumēja manu vārdu un adresi. Tad viņa lūdza, lai uzraudze man piezvana.

-    Cikos jūs saņēmāt šo zvanu, ka viņa aizturēta par klaiņošanu?

-    Tieši pirms tam, kad zvanīju jums.

-    Nu labi, Meisons sacīja, tā laikam ir visa informācija. Pieņemu, ka neesat meiteni saticis, kopš es izkārtoju viņas atbrīvošanu.

-          Ak, bet es esmu, Edisons atbildēju. Es viņai devu darbu. Piezvanīju viņai uz Rokavejas viesnīcu un ieteicu aprunāties ar veikala personāldaļas vadītāju.

-    Kad jūs to darījāt? Meisons jautāja.

-          Izdarīju to driz pēc tam, kad viņa tika atlaista no cietuma. Jūs man zvanījāt, domājams, no Rokavejas viesnīcas vestibila, lai pateiktu, ka viss nokārtots un meitene ir savā istabā, tātad es zvanīju neilgi pēc jūsu zvana saņemšanas.

-   Jūs man to nestāstījāt.

-    Kopš tā laika neesmu ar jums runājis.

-          Es domāju, jūs man neteicāt, ka esat nolēmis to darīt.

-          Sasodīts, Meison, vai man vajadzētu jums ziņot par katru savu soli?

-    Dažkārt ir ieteicams informēt savu advokātu.

-          Liecieties mierā, Meison, jūs izturaties tā, it kā šī meitene būtu samaitāta vai uz to pusi!

-          Šķiet, jums ir griiti aizdabūt viņu prom no savas dzīves.

-         Tā nerunājiet! Es jums saku, tā meitene ir tīrs, patīkams, pievilcīgs bērns.

-          Un tā šantāža, jādomā, ir tīri gadījuma rakstura, Meisons piezīmēja.

-Jums, nolādēts, taisnība, tā ir gadījuma rakstura, Edisons ieķērcās. — Pagaidiet, kamēr pastāstīšu, kā tas gadījās.

-    Tieši to, Meisons pavēstīja, es gaidu.

-          Labi, Edisons teica, kad Veronika Deila man piezvanīja, es ar viņu vaļsirdīgi, tēvišķīgi aprunājos. Teicu, ka viņa nedrīkst cerēt, ka varēs ceļot pa valsti bez mulsinošiem piedzīvojumiem, it īpaši naktī. Teicu, ka negribu viņu nevajadzīgi biedēt, taču pievērsu viņas uzmanību dzimumnoziegumiem, kas notiek visā valstī, un tad aizsūtīju viņu pie sava veikala personāldaļas vadītāja.

-    Un devāt viņai darbu?

-    Domāju, ka viņa dabūja darbu. Pašam faktam, ka viņa ieradās personāldaļā ar manu ieteikumu, vajadzētu viņai nodrošināt darbu. Es dabiski pieņēmu, ka tā notika. Neesmu pat papūlējies to pārbaudīt.

-   Tātad, cik jums zināms, viņa tagad strādā jūsu veikalā.

-    Es tā sacītu, jā.

-    Labi, un kas bija ar Dandesu?

-    Nu, man piezvanīja šis Ēriks Hensels, teikdams, ka gribot mani intervēt saistībā ar rakstu avīzē "mazu raksturīgu skici kādam feļetonam", kā viņš izteicās. Nu, jūs saprotat, mister Meison. cilvēks manā stāvoklī nevar atļauties aizskart presi. Man nepatīk publicitāte. Nekad nav patikusi.

-    Nē, Meisons sausi piekrita.

-    Nu, Edisons turpināja, — intervija pilnībā atšķīrās no visa, ko biju paredzējis. Izrādījās, ka misters Hensels ir mdmatains, vīzdegunīgs jauns cilvēks, kurš vairāk pieradis biedroties ar ļaudīm, kas tirgo informāciju par sacīkšu zirgiem, nevis ar cienījamiem žurnālistiem. Man par viņu palika iespaids kā par ļoti riebīgu nekauņu. Viņš uzdeva dažus jautājumus par manu dzīvi, partneri un biznesa lietām nekaunīgus, personiskus jautājumus, turklāt nekaunīgi vīzdegunīgā tonī. Un tad, kad jau biju gatavs viņu izmest laukā, viņš vēlējās zināt par manām attiecībām ar Veroniku Deilu. Tas mini pilnīgi apmulsināja, Meison. Šķita, šis cilvēks lien vai no ādas, lai iegūtu vairāk faktu. Acīmredzot viņš zināja, ka esmu zvanījis Rokavejas viesnīcas direktoram, un sāka stāstīt, ka Džordžs Dandess kaut ko par mani dziroties publicēt savā tenku rubrikā, un gribēja zināt, vai ir patiesas baumas, ka es grasos precēt Veroniku Deilu, jaunu sievieti, kas ar manu palīdzību dabūjusi istabu iekšpilsētas viesnīcā un tajā pašā vakarā aizturēta par klaidonību.

-     Es zaudēju savaldīšanos, Meison. Es uz viņu sakliedzu. Teicu, lai vācas pie velna, bet viņš tikai uzvilka sērkociņu pret mana galda stūri, aizdedza cigareti, augstprātīgi manī pavērās un teica: "Labi, Resni, gan mēs kaut ko nodrukāsim…" Iedomājieties, Meison, manis paša birojā šis puņķutapa, nekauņa un niecība mani uzrunā par Resni!

-    Pilnīgs cieņas trūkums, Meisons piezīmēja, piesardzīgs pēc vairīdamies skatīties uz Dellas Stritas pusi.

-     Cieņas trūkums! Edisons iesaucās. Tas bija nekaunības kalngals!

-    Tātad jūs viņu izmētāt laukā?

-    Nu, Edisons minstinājās, situācija kļuva sarežģīta. Ja Dandess publicētu kaut ko tādu…

-   Jūs laikrakstu varētu iesūdzēt par neslavas celšanu, Meisons teica.

-    Bet, Meison, pastāv savi nosodāmi fakti Uts ir, šie fakti paši par sevi ir diezgan nevainīgi, liet viegli redzams, kā tos var izkropļot. Kā Hensels uzsvēra, viņi var ievietot veselu virkni faktu. Es atvedu Veroniku Deilu uz pilsētu. Es zvanīju viesnīcas direktoram, uzstādams, lai jaunajai sievietei izdod istabu, paziņodams, ka es par viņu galvoju. Viņa tiku aizturēta par klaidonību. Es vērsos pie sava personiskā advokāta, lai meiteni atbrīvotu pret drošības naudu un gādātu, ka lieta tiek izbeigta. Pēc tam es viņai devu darbu savā veikalā. Dabiski, man nepatiktu visu to lasīt presē. Jūs varat saprast manu stāvokli. Tas viss ir gluži nevainīgi, bet jā, ir cilvēki, kas par to ciniski rauks uzacis. Sekas būs kļūmīgas.

-    Tā tiešām būs, Meisons piekrita.

-          Tāpēc, Edisons rezumēja, kaut kas ir jādara, turklāt nekavējoties.

-    Cik daudz šis Ēriks Hensels grib?

-          Viņš neteica. Viņš ir diezgan slīpēts. Naudu viņš vispār nepieminēja. Hensels tikai teica, ka vācot faktus Dandesa rubrikai, ka pildot Džordžam Vitlijam Dandesam staigāšanas darbu, ka viņam esot šī faktu buķete, un viņš gribot tos pārbaudīt. Viņš gril^ēja no manis interviju, gril>ēja, lai es noteikti pasaku, vai šie konkrētie fakti ir patiesi.

-    Un ko jūs teicāt?

-          Es teicu, ka jebkurš mājiens par to, ka mana interese par Veroniku Deilu varētu būt cita, nevis bezpersoniska un tēvišķa, ir bezjēdzības kalngals. Un pēc tam, kad viņš gribēja, lai apstiprinu vai noliedzu konkrētus faktus, sapratu, ka esmu iekūlies diezgan nepatīkamā situācijā. Pateicu, ka nevani viņam veltīt vairāk laika, un izmetu no biroja.

-          Un pēc tam? Meisons jautāja. Jūs nekavējoties zvanījāt man?

-    Nē, Meison, nezvanīju.

-     Kāpēc ne?

-           Es vienkārši nezināju, ko iesākt, Edisons teica. Mētājos turpat pa biroju sasodīts, nezinu, varbūt kādu stundu. Man bija neērti nākt pie jums ar šo lietu, nekad mūžā neesmu izjutis lielāku nepatiku. Jutu, ka jūs mani izsmiesiet. Jums ir tik klīrīga attieksme pret… pie jcxla, Meison, jūs līdzīgos apstākļos rīkotos tāpat. Jūs pats to zināt!

-    Kad notika jūsu intervija ar Henselu?

-    Es teiktu, ka pirms kādas pusotras stundas.

-    Vai viņš atstāja vizītkarti? Meisons prašņāja.

-           Nē, iedeva savu tālruņa numuru. Protams, Meison, visa šī nolāpītā padarīšana ir šantāža, bet sarīkota tik gudri, ka to nevar pieiādīt. Šis ir tas numurs.

Meisons paņēma salocīto lapeli, ko Edisons izzvejoja no kabatas, un vēl un vēlreiz pagrozīja pirkstos. Skaidrs, viņš secināja, tā kā ši ir nepārprotama šantāža, Hensels, iespējams, nav nekāda baltā lilija. Viņš savu lietu prot un ir darījis to ari agrāk. Var gadīties, ka viņš ir sodīts.

-    Bet, Edisons sacīja, man rokas ir sasietas, Meison. Es neko nevaru darīt. Nevaru atļauties iekļūt kaut kādās publiskās diskusijās. Mani biznesa konkurenti šos faktus var sagrozīt, un padomājiet sekas var būt briesmīgas. Piemēram, mans partneris vienkārši uzsprāgtu.

-Jūsu partneris?

-    Edgars Z. Ferels.

-    Kur viņš patlaban atrodas?

-   Par laimi, atvaļinājumā. Ferels ir konservatīvs. Viņš… nu, nekādā ziņā nav bez aizspriedumiem un liberāls.

-    Tāds pastulbs? Meisons vaicāja.

-    Man negribētos, ka mani citē.

-    Neviens negrasās jūs citēt. Jūs runājat ar savu advokātu.

-    Tāds pastulbs, Edisons izjusti piekrita. Tnils kā bluķis. Vecmodīgs, sastindzis, tārpu pilns praulains celms, ko apsēdušas skudras un apķēzījuši putni. Kas attiecas uz biznesu, es viņu stutēju jau piecus gadus. Tam cilvēkam nekad prātā nav ienākusi neviena radoša doma vai labs ierosinājums.

-    Viņš ir mācījies par grāmatvedi un pavada laiku, lx;zmērķīgi šķirstīdams grāmatas, taisīdams tabulas un bāzdams degunu rēķinos, pārbaudīdams gan šo, gan to, vārdu sakot, viņš ir tīrais traucēklis.

-    Tādā biznesā kā mūsējais cilvēks nevar šķiest pārāk daudz laika analizēšanai. Ir jauki zināt, kuras nodaļas sapelnījušas visvairāk naudas, bet galu galā šīs blēņas ir tikai jau notikušā rezumējums. Vadošam darbiniekam jāatrodas ugunslīnijā, jārada idejas, nevis jāsecē aizritējušajā gadā pieļauto kļūdu liķi.

Meisons pasmaidīja. Kā saprotu, tad jūsu partneris laiku pa laikam iesniedz cipanis, slēdzienus un tabulas, kas rāda, kādas jūsu idejas ir radījušas finansiālus zaudējumus?

Edisons ļiiesarka. — Viņš uzklūp katrai kļūdai kā vanags perējošai pīlei. Pats viņš nekad neuzņemas ne mazāko atbildību. Un kāda tur jēga? Tas cilvēks ir parazīts, kas dzīvo uz citu rēķina, viņš ir kā ērkšķis miesā, un man viņš ir līdz kaklam. Es vienkārši nespētu izturēt, ja viņš, izlasījis kaut ko sulīgu tenku lapelē, ienāktu manā birojā, turēdams rokā šo avīzes izgriezumu un vaimanādams. Es par to maksāšu. Man nāksies maksāt.

-    Kā viņam radusies interese par šo biznesu.

-     Viņš mantoja sava tēva akcijas. Toreiz man vajadzēja tās izpirkt, taču jutu, ka man biznesā vajadzīgs kāds jaunāks cilvēks. Tā kā viņš bija gados jaunāks, es, dabiski, nodomāju, ka viņam jābūt elastīgākam, ar asāku prātu, enerģiskākam, iniciatīvas bagātākam un spējīgākam pielāgoties.

-    Un tā vietā?

-     Viņam nekas tāds nepiemīt. Viņš ir aprobežots, aizspriedumains un fanātisks stulbenis!

-    Kāpēc jūs akcijas neizpērkat tagad?

-     Nelaimīgā kārtā, Edisons nopūtās, bizness plaukst. Tas turpina plaukt. Jūs zināt, kas noticis dažos pēdējos gados. Cilvēki kļuvuši kā liez prāta. Viņi gatavi maksāt jebkuru cenu par visādiem tirdzniecībā nonākušiem niekiem. Man pār kauliem skrien šermuļi, iedomājoties, kas notiks, kad nāks neizbēgamā reakcija, taču patlaban mūsu plaukti tiek piebāzti ar dārgām zemas kvalitātes precēm un cilvēki tās izķer mērkaķa ātrumā. Cena vairs neko nenozīmē. Ja cilvēki kaut ko grib, viņi to grib, un punkts. Cenas gluži neticami ir sagājušas grīstē, Meison.

-    Vai Ferels ir precējies?

-    Ak, jā.

-    Vai viņš devies atvaļinājumā kopā ar sievu?

-     Nē, Meison. Viņam vajadzēja doties komandējumā uz ziemeļrietumiem, un viņš paņēma līdzi makšķerēšanas piederumus. Viņš bija nolēmis pamakšķerēt foreles. Tas viņam patīk. Viņš ir makšķerēšanas entuziasts.

-    Vai viņš brauca ar automašīnu vai ar vilcienu?

-     Ar automašīnu. Un to viņš bija pamatīgi piekrāvis. Izņēma aizmugures sēdekli, lai varētu sabāzt mašīnā vairāk tūristu krāmu piepūšamo matraci, telti un ko tik vēl ne. Jādomā, patlaban viņš ir kaut kur starp Lasvegasu un Reno. Atgriezīsies pēc divām nedēļām, uz ikgadējo akcionāru sapulci. Man šis laiks tikai divas nedēļas jāizmanto, lai no tās ķezas atkratītos. Ja viņam rastos kāda nojauta, saceltos brēka. Ceru, ka izdosies visu nokārtot tā, ka varēšu izpirkt viņa akcijas. Pavisam godīgi, Meison, man šim nolūkam ir atlikti līdzekļi, un tiklīdz iestāsies rūpnieciska reakcija, brīdī, kad svārsts vēzīsies uz otni pusi un izskatīsies, ka pārdošanas daudzums sāks samazināties, es Ferela akcijas grasos izpirkt. Ir pazīmes, kas vedina domāt, ka ilgi gaidīt nenāksies. Tagad ir marts. Domāju, ka jūlijā varēšu darījumu noslēgt.

-    Nu, Meisons ierosināja, manuprāt, jāvēršas privātdetektīvu aģentūrā, lai viņi mēģina kaut ko par Henselu uzrakt, un…

-To nedariet, Edisons iebilda. Šī gadījuma skaidrie, vienkāršie fakti ir pilnīgi postoši, Meison. Es nevani pieļaut, ka jel kas no tā visa nonāk atklātībā. Mums vajadzēs atpirkties.

Meisons pabungoja ar pirkstiem pa galda malu. Vai esat pastāstījis man visus faktus?

-Jā.

-    Vai neesat ar šo meiču, ar Deilu, maigojies?

-    Meison!

-    Vai esat?

-Nē.

-          Klausieties, Meisons atgādināja, jūs ainājat ar savu advokātu. Vai jūs viņai nemaz nepieskārāties, piemēram, uz atvadām nenoskūpstījāt vai tamlīdzīgi?

-         Nu, Edisons teica, nekādas maigošanās, kā jūs izsakāties, nebija, un tādi izteicieni man šķiet ļoti aizvainojoši. Viņa tiešām mani uz atvadām noskūpstīja, bet tas notika vienīgi aiz pateicības, tas bija vienkārši nesamaitātas jaunas, nepieredzējušas sievietes bērnišķīgs žests.

-          Saprotu, Meisons ironizēja, un pēc tam viņa pamanījās likt sevi aizturēt par klaidonību.

-         Tā nerunājiet, Edisons sašuta. Meison, vai saprotat slēpto nozīmi tam, ko tikko pateicāt?

-     Neapšaubāmi.

-        Jūs gribat sacīt, ka šī jaunā sieviete tiši izkārtoja, lai viņu aiztur?

Meisons atbildēja: Edison, ļaujiet man kā jūsu advokātam atgādināt dažus faktus no dzīves. Jūs uzņemat mašīnā jaunu sievieti, meiču, kura apgalvo, ka viņai ir astoņpadsmit gadu. Šī meiča dodas uz viesnīcu. Jūs viesnīcā dabūjat viņai istabu. Viņa tiek arestēta par klaidonību. Jūs zvanāt man, lai viņu izpestītu. Es to izdaru. Ierodas meitenes māte. Māte apgalvo, ka meitenei ir astoņpadsmit gadu. Viņa…

-         Viņas māte? Edisons pārtrauca. Tas nav iespējams. Viņas māte atrodas divtūkstoš jūdžu tālumā.

-           Viņas māte tikai pirms dažām minūtēm atradās šeit, birojā, Meisons paziņoja.

-    Ko viņa gribēja?

-     Viņa gribēja pateikties par to, ko esmu darījis Veronikas labā, un samaksāt. Tā nu es paprasīju simts piecdesmit dolārus, viņa man atstāja čeku, un es iedevu viņai kvīti, ka pēc čeka apmaksāšanas, viņa būs norēķinājusies par maniem pakalpojumiem. Tagad jūs man varat samaksāt ar personīgu čeku un, atgriezies savā birojā, saplēst rēķinu par piecsimt dolāriem, ko jums aizsūtīju. Es vienkārši teikšu, ka māte man samaksāja simt piecdesmit zaļos, un tam par pierādījumu būs bankas reģistri un manas kvīts kopija. Kad čeks tiks pārskaitīts, es jums atmaksāšu simt piecdesmit dolām skaidrā naudā. Tā neviens nevarēs pierādīt, ka esat man maksājis kaut peniju Veronikas lietā.

-    Nu, tas tiešām daudz ko maina… Tomēr tas mani neatbrīvo. Es grasos viņiem maksāt. Man vajadzēs maksāt. Šis mans sasodītais partneris un akciju turētāju ir maz un sapulce jau pēc divām nedēļām… Nē, Meison, man jāmaksā. Cenai jābūt iespējami mazai, liet maksājiet. Tieciet vaļā no tām dēlēm. Panāciet, lai neiekļūstu tajā nolādētajā lapelē.

-     Domāju, nav jēgas ar jums strīdēties, — Meisons garlaikoti teica. aizmirstiet to. Vienkārši atstājiet šo lietu manās rokās.

-    Bet klausieties, Meison, es gribu maksāt. Es nevaru atļauties, ka tiek minēts mans vārds, un…

-    Kas notiek, ja cilvēks samaksā šantāžistam? Meisons uzdeva jautājumu.

-    Kā lai to zinu? Nekad neesmu maksājis.

-    Tā es saprotu.

-    Ko jūs gribat sacīt?

-    Šantāžists paņem naudu un to iztērē, bet tad viņš atgriežas un prasa vēl. Ja ir darīšana ar šantāžistu, vislielākā kļūda ir samaksāt viņam pirmo reizi. Tiklīdz tas izdarīts, viņš jūs pa īstam ir noķēris uz āķa. Agrāk vai vēlāk jums kaut kas jādara, lai sevi pasargātu. Kad tas notiek un atklājas, ka esat maksājis šantāžistam par klusuciešanu, varat aizstāvēties ilgi un dikti. No tā nebūs nekāda labuma. Ar šantāžistu jātiek galā uzreiz, tiklīdz viņš pirmoreiz izliek lamatas.

-    Meison, es jums saku, ka to nevani! Es…

-          Labi, Meisons bilda. Atstājiet šo lietu manā ziņā. Es par to gādāšu jūsu labā.

-    Bet es gribu maksāt.

-          Nē, Meisons sacīja, jūs negribat maksāt. Jūs gribat būt drošs, ka jūsu vārds nenonāks tenku lapelē saistībā ar dēku, kuni esat uzsācis ar astoņpadsmitgadīgu mazgadīgo likumpārkāpēju. Tas ir tas, ko jūs faktiski gribat.

-          Mazgadīgo likumpārkāpēju, ko vēl ne! Edisons iesaucās.

-         Paliksim pie tā, Meisons teica. Par to nestrīdēsimies. Kura ir jūsu norēķinu banka?

-    Lauksaimniecības un Mehānikas Otrā Nacionālā.

-         Labi, Meisons sacīja, jūs esat man parādā maksu par šī klaidonības jautājuma nokārtošanu, piecsimt dolārus. Kā jau teicu, esmu jums nosūtījis rēķinu.

-          Nu, Edisons īgni norūca, pievienojiet to jūsu rēķinam saistībā ar šo lietu. Tas būs kā piliens jūrā, salīdzinot ar to, ko man paprasīsiet par tālāko.

-         Dodiet man tūlīt čeku, Meisons izrīkoja. Rēķinu saplēsiet, kad atgriezīsieties birojā.

Edisons pietvīka.

-          Saprotiet taču, Meisons kļuva nervozs, padomājiet ar galvu! Es negribu, lai rēķins un čeks iet caur jūsu grāmatvedību. Della, pasniedziet man Lauksaimniecības un Mehānikas Otrās Nacionālās bankas čeku grāmatiņu.

Della Strita atvēra lielā galda atvilktni, kur glabājās visu lranku čeki, un pasniedza Meisonam garenu, dzeltenu bloknotu.

Meisons to paslidināja Edisonam. — Izrakstiet čeku, viņš norādīja, par piecsimt dolāriem.

Edisons izrakstīja čeku.

-    Labi, Meisons teica. Tagad to klaidonības lietu varam aizmirst. Kārtošu to otru lietu un nosūtīšu rēķinu. Nav nekāda iemesla, kāpēc tas nevarētu tikt kārtots pa oficiāliem kanāliem. Ar Henselu neninājiet! Ja kāds jums prasa, vai pazīstat Henselu, atbildiet, ka neatceraties šo vārdu. Ja 1 lensels gadījumā zvana atkal, sakiet, ka esat aizņemts. Neielaidieties ar viņu nekādās sarunās pa tālnini.

-    Bet es nevaru atļauties tādu nostāju, Meison. Galu galā, šim cilvēkam par mani ir zināmi tādi lakti. Es…

-    Sakiet viņam, ka esat aizņemts, Meisons atkārtoja. Es visu nokārtošu. Tagad atgriezieties savā universālveikalā, saplēsiet manu rēķinu par klaidonības lietu, kad to saņemsiet, un aizmirstiet par to.

Edisons atviegloti nopūtās. Nu es saprotu, Meison. Sasodīts, jūs esat gudrs! Maksājiet viņiem, cik prasa, bet ne vairāk kā desmit tūkstošus dolām, nekonsultējoties ar mani nē, pag, tik, cik jums ir. Bet maksājiet visu, lai cik viņam vajag. Domāju, ka esmu uz āķa, turklāt uzāķēts labi un pamatīgi. Cilvēkam manā stāvoklī ar to taču ir jārēķinās.

Meisons aizrādīja: Jūs maksāsiet desmit tūkstošus dolāni tagad, pēc trīsdesmit dienām desmit tūkstošus dolāru kādam citam, un viņi jūs apliērs ar prasībām pēc desmit tūkstošiem dolām visu atlikušo mūžu līdz pat nāvei. Šantāžistiem maksāt nedrīkst. Jums tas jāsaprot, Edison.

-    Sasodīts, Meison, man viņam jāmaksā.

-    Atstājiet Henselu man.

-Jūs viņam maksāsiet?

-           Varbūl. Ja ari maksāšu, tad nokārtošu to tā, lai mums vairs nekad nebūtu viņam jāmaksā.

Edisons piesvempās no lielā krēsla. Labi, tāpēc jau esat mans advokāts. Jūs esat uz goda. Jūs uzsitat cenu, liet lai notiek. LJz redzi!

Tiklīdz Edisons atstāja biroju, MeLsons pagriezās pret Dellu Strītu. Della, vai jūs neuzvilktu cimdus?

-    Cimdus?

-    Tieši tā.

Della Strita atvēra galda atvilktni un, izņēmusi pāri gaišu ādas cimdu, uzvilka tos.

Meisons piegāja pie iebūvētā virsdrēbju skapja, izņēma no mēteļa kabatas pāri cimdu un, uzvilcis tos, teica: Tagad gribu to Lauksaimniecības un Mehānikas Otrās Nacionālās bankas čeku grāmatiņu.

Della Strīta viņam pasniedza čeku grāmatiņu. Meisons atvēra grāmatiņu, lai varētu izraut lapu no vidus.

-    Domāju, uz šī nekādu pirkstu nospiedumu nebūs, viņš teica.

Nesapratnē raukdama pieri, Della vēroja, kā Meisons pieiet pie loga, pieliek pie stikla rūts Džona Reisera Edisona doto čeku par piecsimt dolāriem un, uzlicis tam virsū otru čeku, ar asi noasinātu zīmuli rūpīgi nokopē parakstu.

Atgriezies pie galda, viņš atvēra atvilktni, izņēma pudeli India tintes un ar tērauda spalvu uzmanīgi pārvilka ar melno tinti zīmulī nokopēto parakstu.

-     Kā izskatās, Della?

Rūpīgi nopētījusi parakstu, Della papurināja galvu.

-    Ne pārāk labi.

-    Kas vainas?

-          Izskatās, ka mazliet drebējusi roka. Edisons ir parakstījies braši, plašā rokrakstā, kāds rodas, ātri rakstot. Jūs to pārvilkāt ļoti lēnām, paraksts izskatās stīvs un kokains, šur tur manāmi drebējusi roka pagaidiet, šef, es negribu kritizēt, liet šis viltojums nav labs, ja to jūs gribējāt zināt.

Meisons pasmīnēja. -Jauki, bez tam, ievērojiet, Della, rūpīgi papētot, var redzēt, ka esmu mazliet kļūdījies, vilkdams cilpiņu burtam d, un pat bez palielināmā stikla ir saskatāma ar zīmuli vilktā līnija.

-Jūs pats redzat, Della Strita sacīja.

-         Labi. Meisons pasniedza čeku, uzmanieties un neaiztieciet to citādi, kā tikai ar cimdiem. Aizejiet uz kādu veikalu, kur tirgo rakstāmmašīnas, un palūdziet izmēģināt kādu no jaunajiem modeļiem, pavilcinieties, līdz pārdevējs aiziet apkalpot kādu citu, tad ielieciet čeku rakstāmmašīnā, aizpildiet to par divtūkstoš dolāriem uz Ērika Hensela vārda un atnesiet atpakaļ. Nodrošiniet, lai uz čeka nepaliek pirkstu nospiedumi.

Della Strita ieplestām acīm vērās Meisona sejā, kas nu piepeši bija kļuvusi granīta cieta.

-Jūs gribat teikt…

-         Es gribu teikt, Meisons uztvēra, lai jūs izpildāt precīzi to, ko jums lieku, neko nezinot par šādas rīcības iemesliem.

Viņa veltīja bridi apdomai. Gadījumā, ja kaut kas notiktu, jūs negribat, ka mani…

-          Es gribu, lai jūs precīzi izpildāt to, ko saku, un zinātu tikai to un neko vairāk.

-    Vai tas nav diezgan bīstami, šef?

-    Kam?

-    Mums abiem.

-Jums ne, Meisons atbildēja. -Jūs esat mana sekretāre. Ejiet un sagatavojiet Ērikam Henselam čeku par divtūkstoš dolāriem. Starp citu, Della, kad misters Hensels šopēcpusdien te iegriezīsies, jūs varētu iziet no biroja. Mana saruna ar misteru 1 lenselu būs konfidenciāla.

Mirkli viņu cieši uzlūkojusi, Della paņēma čeku un, neko neteikusi, atstāja biroju.

Kad viņa bija prom, Meisons piegāja pie tālruņa un palūdza Gērtijai pie komutatora: Savienojiet mani ar detektīvu aģentūru, Gērtij. Gribu runāt ar Polu Dreiku.

Dabūjis savienojumu ar Polu Dreiku, Meisons palūdza: Apzvaniet visas pilsētas bankas, Pol. Pasakiet, kas jūs esat. Jāsaka aptuveni tā: kāds diezgan aitinēts, izskatīgs jauneklis iesniedz sev izmaksājamus čekus par pamatīgām summām. Šos čekus acīmredzot tiražē vērā ņemami prominenti cilvēki, kuriem ir lieli rēķini. Čeki ir viltoti. Paraksti parasti tiek nokopēti no īstajiem un pēc tam pārvilkti ar India tinti.

-     Runājot ar bankām, varat norādīt, ka India tinte tiek izmantota, jo tā efektīvi apslēpj ar zīmuli pārvilktā paraksta pēdas. Tāpēc viņiem jābūt uzmanīgiem, saņemot čekus, kas parakstīti ar India tinti, un rūpīgi tos jāpēta, lai atklātu iespējamos viltojumus.

-    Paldies, Dreiks pateicās. Tas ir svaigs mājiens. Esmu nāvīgi priecīgs, ka varu šādi pakalpot bankām. Tās to paturēs prātā.

-    Labi, Meisons beidza sarunu, ķerieties pie lietas! un viņš nolika klausuli.

Meisons paņēma Džonam Reiseram Edisonam atstāto Ērika Hensela tālniņa numuru. Numurs bija Vestmura 6-9832.

Paņēmis tālruni, viņš lūdza Gērtijai:-Savienojiet mani ar Vestmoru seši deviņi astoņi trīs divi, Gērtij. Pa šo numuru gribu runāt ar misteru Henselu.

5

Uzvilcis mēteli, cepuri un cimdus, Meisons apstājās biroja priekštelpā un pieliecās pie Gērtijas, kura sēdēja pie komutatora.

-           Es eju uz Pola Dreika biroju, viņš informēja. Pēc dažām minūtēm gaidu ierodamies Ēriku Henselu. Kad viņš atnāk, paziņojiet Dellai. Viņa ievedīs Henselu manā privātajā birojā. Pēc tam, kad viņš iegājis manā privātajā birojā, piezvaniet man uz Dreika biroju. Vai skaidrs?

-    Skaidrs, viņa atbildēja.

-    Labi, Meisons teica, esiet laba meitene.

-    Cik laba? viņa smaidīdama jautāja.

-    Cik vien iespējams, Meisons devās uz durvīm.

Viņa uzmeta lūpu. — Esam atgriezušies turpat, kur

sākām.

Meisons atstāja biroju, aizgāja pa gaiteni līdz Dreika detektīvu aģentūras birojam, un, iegājis iekšā, jautāja meičai pie komutatora: Kur ir Pols?

-    Savā birojā.

-    Vai viens? -Jā.

-         Pasakiet viņam, ka es nāku, Meisons atvēra aizbultētos vārtiņus nodalījuma galā un pēc brīža pieklauvēja pie durvīm ar uzrakstu PRIVĀTDETEKTĪVS.

-    Ienāciet, Perij, Dreiks aicināja.

Pols Dreiks pacēla skatienu no dažiem ziņojumiem, kurus pētīja. Viņš bija gandrīz tikpat gara auguma kā Perijs Meisons, bet ne tik monolīti veidots, tāpēc izskatījās neveiklāks un stūraināks.

-    Ko esat iecerējis? Dreiks jautāja.

-    Iemuku uz ātni roku saistībā ar viltotāju.

-    Vai vajadzīga kāda palīdzība?

-         Es tikai uz kādām desmit minūtēm paslēpšos, Pol. Turpini vien strādāt!

-          Nē, tas ir svarīgi. Es ar jums aprunāšos. Kā nekā, jūs esat klients.

-    Ir gadījies, Meisons smaidīja.

-    Vai arī man šajā lietā būs jāpiedalās?

-    Varbūt visai drīz.

-    Kas tas par gadījumu?

-    Šantāža.

-    Vai mēs nevaram…

Meisons viņu pārtrauca, purinādams galvu. Parastā blēņošanās jāmet pie malas, Pol. Pirmkārt, tam nepietiek laika, un, otrkārt, klients tam pretojas. Bet, manuprāt, tas var nobriest par kaut ko tādu, ko jūs varēsiet izmantot, turklāt drīz. Kā sokas bizness?

-    Gluži labi.

-    Vai esat dabūjis visus detektīvus, kā gribējāt?

-          Tagad jā. Kādu laiku man patiešām trūka labu vīru, bet tagad štats ir pieaudzis.

-    Vai bankas apzvanījāt'

-    Protams. Kas jums to pačukstēja, Perij?

-    Šādas tādas ziņas sagrābstīju.

-          Neviena no bankām par to nebija dzirdējusi. Tas cilvēks būs iebraucis no ārpilsētas.

-    Pareizi.

-    Šoreiz jūs esat diezgan mazrunīgs, ko?

Zvanīja tālninis.

Pacēlis klausuli, Dreiks atsaucās. Hallo! Jā, viņš ir šeit. Viņš… labi. Es pateikšu.

Nolicis klausuli vietā, viņš sacīja: Gērtija liek paziņot, ka ar jūsu tikšanos viss nokārtots.

Meisons piecēlās. Labi, Pol. Paldies, es nu iešu.

-Jūs tiekaties ar to šantāžistu?

Meisons apstiprinoši pamāja.

-    Būtu labāk, ja klāt būtu kāds liecinieks, Perij.

Meisons plati pasmaidīja. Šoreiz liecinieks ir pēdējais, ko es vēlētos.

-    Tik slikti? Dreiks jautāja.

-         Vēl ļaunāk, Meisons attrauca un, atstājis Dreika biroju, devās proin pa halli.

Iegājis sava biroja pieņemšanas telpā un pamājis ar galvu Gērtijai, kura sēdēja pie komutatora, viņš rosigi iegāja privātajā birojā.

Della Strita bija vārds vārdā izpildījusi instrukcijas. Ēriks Hensels sēdēja lielā, sevišķi mīkstā klienta krēslā. Viņa cepure ar augšup pavērstām malām stāvēja uz Meisona rakstāmgalda stūra. Meisonam ienākot, Della patlaban teica: Misters Meisons tūlīt būs klāt. Viņam uz mirkli vajadzēja iziet un… ā, nu jau viņš nāk!

Pamājis Dellai ar galvu, Meisons pārlaida vaicājošu skatienu klienta krēslam. Ēriks I lensels? viņš vaicāja.

-     Pareizi, Hensels nepieceldamies apstiprināja.

Meisons izvilka no kabatas divtūkstoš dolāru čeku.

Ar muguru pret šantāžistu viņš iespraucās starp rakstāmgaldu un Henselu. Ar cimdiem rokās uzmanīgi ielicis divtūkstoš dolāru čeku cepurē, Meisons novilka mēteli un cimdus. Viņš iebāza cimdus mēteļa kabatā, piegāja pie virsdrēbju skapja, iekāra mēteli, uzlika uz plaukta platmali, iztaisnoja žaketi un pievērsās 1 lenselam, teikdams: Kā sapratu, jums ir man kaut kas sakāms.

Viņš nopētīja Meisonu ar zaļām, nekaunīgām acīm un paskatījās uz Dellu Stritu. Nesteidzīgi ievilcis garu dūmu no cigaretes, ko turēja tievos, nikotīna izraibinātos pirkstos, viņš atteica: — Ne pašlaik.

-    Tas ir viss, Della, Meisons teica.

Della Strita izplanēja no biroja.

Meisons aizgāja aiz rakstāmgalda un apsēdās grozāmajā krēslā.

Hensels skatījās gausi, nesatricināmi un nekaunīgi.

-     Ko jūs gribat? Meisons jautāja.

-    Neko.

-    Jūs esat zvanījis manam klientam.

-    Vai tiešām?

-Jūs pats zināt.

-         Man apkārt ir daudz cilvēku. Es zvanu daudziem, nejautādams, kas ir viņu ārsts un kas advokāts. Man tas ir gluži vienalga.

-           Labi, Meisona sejas izteiksme bija dzedra un stingra kā granīts, jūs zvanījāt vienam no maniem klientiem.

-    Un tad?

-    Tāpēc es piezvanīju jums.

-    Kādā nolūkā?

-    Bez kāda nolūka.

-    Neesmu te ieradies, lai spēlētu "Kas dārzā".

-    Un kā būtu ar "Akmentiņ, lec laukā"?

-    Es labāk spēlētu kāršu atklāšanu.

-    Kas jums rokā?

-Jūs zināt. Četri dūži. Un ja jums šajā te midzenī ir noklausīšanās ierīces, tad vēl jo sliktāk jūsu…

-    Ierīču te nav.

-Jūs, advokāti, daudzi mēdzat būt pārgudri.

-    Šeit nekādu ieriču nav.

-         Nu labi. Ja tomēr ir, jūs pats dabūsiet nožēlot. Jūsu klients jūs atlaidīs.

-   Jūs esat saistīts ar Džordžu Vitliju Dandesu?

-    Es viņam strādāju.

-    Alga?'

-           Neuztraucieties par manu vienošanos. Tā mani apmierina. Es iegūstu atbilstīgu kompensāciju, liet Dandess faktus tos, klints es izvēlos viņam atklāt.

-    Un kas ar tiem, kurus neizvēlaties?

-    Tie nogrimst dziļajā klusēšanas akā.

-         Kad jūs Dandesam piegādājat faktus, viņš tos publicē, vai ne?

-Jā-

-         Ja jūs Dandesam faktus nepiegādājat, tie netiek publicēti.

-    Pareizi.

-    Kas ietekmē jūsu lēmumu?

-    Dažādas lietas.

-    Nauda?

-    Ko īsti jūs domājat?

-    Es jautāju.

-    Es neatbildu.

-    Tā mēs nekur netiksim, Meisons bilda.

-          Esiet jel prātīgs, Hensels sacīja. Jūs taču esat studējis tieslietas?

-Cik?

Hensels papurināja galvu. Phe!

-         Galu galā, Meisons aizrādīja, par kaut ko mums vajadzēs vienoties.

-         Iepērcieties Ziemassvētkiem savlaicīgi, — Hensels ieteica.

-    Cik savlaicīgi?

-    Tas paliek jūsu ziņā.

-         Pieņemu, ka jums ir konkrēti fakti? Meisons ievaicājās.

-         Man vienmēr ir konkrēti fakti. Jūsu klients bija kā sadedzis pēc čabulītes, kas vizinājās ar autostopu. Viņš izmantoja savu ietekmi, lai viņu iekārtotu labā viesnīcā, jo pazina direktoru. Viņš būtu varējis viņu tur apciemot, taču to nedarīja. Šo saldumiņu aizturēja par klaidonību. Edisona dārgais advokāts skriešiem ieradās viņu glābt. Jauks stāstiņš: Kurš dižvīrs paņēma čabulītei istabu tikai tāpēc, lai šī tiktu savākta par klaidonību, vēl pirms Saldumu Onkulis paguva nobaudīt gardo kumosu? Kas Perijam Meisonam, dārgajam advokātam, lika traukties uz cietumu, lai mis Nevainīgo atbrīvotu pret drošības naudu? Ja es tādu stāstu nedarītu zināmu Dandesam, mana sirds lūztu.

-    Vai jums kādreiz jau ir lūzusi sirds?

-    Dzīve ir vilšanos pilna.

-    Labi, es ar jums vēl sazināšos, Meisons apsolīja.

-    Pie jcxla, jūs ar mani sazināties patlaban.

-    Es teicu, ka sazināšos ar jums vēlāk.

Hensels pietvīka. Neesmu radis slaistīties pa svešiem birojiem. Nākamreiz jūs varat nākt pie manis!

Viņš izsvempās no krēsla un nekaunīgi aizmeta savas cigaretes galu Meisona papīrgroza virzienā, par pāris collām netrāpīdams mērķī un ļaudams izsmēķim turpināt kūpēt uz grīdas. Mana adrese jums ir, viņš teica. Kad gribat ar mani tikties, zvaniet, piesakieties un ierodieties pie manis un, ja jūsu klients ir prātīgs, tam jānotiek šodien līdz pulksten septiņiem. Dandesa pēdējais termiņš ir desmit vakarā, un viņš gribēs, lai paliktu laiks, kad reāli novērtēt šo stāstu.

-    Vai viņš maksātu vairāk nekā Edisons?

-    Cik daudz Edisons maksātu?

-     Un cik maksātu Dandess?

Hensels uzrunāja Meisonu balsī, skarbā no dusmām un vilšanās: Nesaprotiet mani nepareizi. Dandess publicē materiālu, ko viņam dodu, tāpēc ka šis materiāls ir labs. Viņš mani patur savā algu sarakstā, jo es gādāju labu materiālu, kurš ir samaksas vērts. Tas no zīmē, ka man jāpiegādā daudz laba, svaiga materiāla, sasodīti daudz.

-    Un? Meisons vaicāja.

-          Ja man nebūtu Dandesa, man nebūtu nekādas iespējas publicēties, Hensels sacīja. Pie joda, vai man jums jāzīmē diagrammas? Velns parāvis! Jūs esat zaļākais advokāts, kādu…

Viņš paņēma savu cepuri un piepeši ieinteresēts sastinga.

Pēc mirkļa viņš izņēma čeku no cepures un paskatījās vispirms uz to, tad uz Meisonu. Lai esmu nolādēts! viņš iesaucās.

Meisons neteica ne vārda.

Vēlreiz paskatījies uz čeku, Hensels piegāja pie nomestā izsmēķa, pacēla to, apdzēsa un ielika pelnu traukā uz Meisona galda. Netrāpīju jūsu papīrgrozā, viņš sacīja.

Meisons klusēja.

-    Piedodiet, Hensels atvainojās.

-    Tas nekas.

-      Ziniet, Meison, mēs savā biznesā sastopamies ar visādiem cilvēkiem.

Meisons palocīja galvu.

-    Bet, Hensels turpināja, mums nepatīk čeki.

-    Mums nepatīk šantāžisti.

-     Labi. Hensels sašķieba seju greizā smaidā, atsegdams nodzeltējušus zobus, izsakiet dzēlības, ja vēlaties. Tā ir jūsu balle. Jūs par to maksājat un iegaumējiet, ja taisīsiet jociņus vai ja šajā birojā ir noklausīšanās ierīces, tad pats nožēlosiet. Esmu likumīgs avīžnieks. Nejauši atklāju skandālu saistībā ar Džonu Reiseni Edisonu. Aizgāju pie viņa, lai mēģinātu dabūt apstiprinājumu. Jūs cenšaties mani piekukuļot, lai to nepublicēju. Ņemu šo čeku tikai tāpēc, ka tas pierāda faktu patiesīgumu.

Meisons klusēja.

-     Maza, jauka čabulīte! Hensels turpināja. Vecais Džons Reisers Edisons viņu tēvišķi iekārto viesnīcas numurā un izpestī, kad viņa tiek aizturēta par klaidonību. Mīļais vecais Edisona tētiņš tagad, sasodīts, ja jums te ir skaņu ieraksta ierīces, varat noklausīties visu ierakstu.

Un es jums teikšu vēl ko. Viss materiāls ir aploksnē, gatavs, lai nodotu Dandesam. Ja ar mani kaut kas notiks, aploksne nonāks pastā vēl laikus, līdz noteiktajam termiņam. Dandess ar prieku publicēs šādu materiālu, nosaucot uzvārdus.

Meisons garlaikoti iebilda: Hs taču teicu, ka te nav noklausīšanās ierīču.

-    Nu, ja tomēr ir, es safabricēšu jauku stāstiņu.

Meisons nožāvājās.

-         Nolādēts, mums nepatīk čeki, Hensels pēc brītiņa nopūtās.

-            Zinu, Meisons atteica. Jūs jau man teicāt. Jums patiktu nauda sīkās banknotēs. Jūs ieliktu to kabatā un ietu prom. Pēc tam nākamajā mēnesī jūs atgrieztos ar to pašu stāstu, pēc tam vēl un vēl. Taču tagad, lai dabūtu šos divus taukšķus, jūs uzliksiet čeka otrā pusē savu autogrāfu un laidīsiet to caur banku. Ja atgriezīsieties, lai saņemtu vēl, klāsies smagi.

I lensels pavīpsnāja. Tātad jūs uzskatāt, ka rīkojaties gudri. Jūs dodat čeku. Pie joda, tā nav nekāda gudrība, tādai naudai tas ir muļķīgi.

Meisons žāvājās.

-          Sasodīts, nemaz negrasos šajā ziņā izturēties diplomātiski. Es esmu zirgā. Jūsu klients man nemaksāja, domādams, ka es atgriezīšos. Viņš sūtīja pēc jums, jo uzskatīja, ka būsiet diezgan apsviedīgs un izgudrosiet kādu paņēmienu, lai es neatgrieztos "pēc vēl". Viņam vajadzētu maksāt piecus taukšķus. Pastāstiet viņam, cik gudri rīkojāties un kā izrakstījāt čeku tikai par diviem. Labi, pieņemsim, ka esat gudrs. Mēs vēl pārbaudīsim, cik apsviedīgs esat.

Hensels salocīja čeku un, ieslidinājis to vestes kabatā, piebilda: Labi, gudriniek. Pielūkosim, lai jūs nopelnāt savu honorāru.

Meisons vēlreiz nožāvājās.

Hensels bezrūpīgi uzlika galvā cepuri.

-          Varat iet laukā pa šīm durvīm, Meisons aizrādīja.

Hensels piegāja ārdurvīm, pavēra tās un apstājies pagriezās atpakaļ, apveltīdams Meisonu ar savu nekaunīgo, šķīto smaidu.

-    Gudrinieks! viņš, sarkastiski novilcis, izgāja.

Durvis aiz viņa noklikšķēdamas aizcirtās.

6

Neilgi pirms darbalaika beigām tālrunis uz. Dellas Strītas galda iezvanījās atkal. Paņēmusi klausuli, viņa sacīja: Vienu brītiņu, Gērtij, pievērsās Meisonam un pavēstīja: Atkal Džons Reisers Edisons.

-    Vai pie tālruņa? Meisons jautāja.

-    Birojā.

Meisons sarauca pieri. Labi, Della. Vediet viņu iekšā!

-         Tūlīt nāku, Gērtij, Della Strīta nolika klausuli un devās, lai pavadītu Edisonu uz privāto biroju.

-          Sveicināti, Edison, Meisons uzrunāja ienācēju. Gaidu notikumu attīstību jautājumā, kurā jūs ar mani konsultējāties. Situācija ir…

-    Nē, nē, Edisons pārtrauca. Ir cita lieta.

-    Sēdieties, Meisons uzaicināja.

-         Es nevaru sēdēt, Edisons atrunājās, īsiem, nervoziem soļiem satracināti staigādams pa biroju šurp un turp. Viņš lauzīja rokas, citu pēc cita knikšķinādams pirkstu kauliņus.

Dellas Strītas grimase pauda, ka viņas pacietība drīz būs galā. taču Edisons turpināja soļot un knikšķināt pirkstus.

-    Kas noticis? Meisons prasīja.

-    Visi velni ir palaisti vaļā, Edisons izgrūda.

-    Vai atkal jūsu mazā jaunava? Meisons vaicāja.

-    Mana jaunava?

-    Klaiņotāja.

-   Ā, Edisons novilka, it kā būtu to pilnīgi aizmirsis.

-    Ko jūs ar to izdarījāt?

-         Manuprāt, viss nokārtots, Meisons sacīja. Atcerieties, ja kāds jums jautā, vai pazīstat Ēriku Henselu, jūs nevarat atcerēties šo vārdu, un jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka jums ar viņu nekad nav bijušas nekādas darīšanas.

-     Protams, protams, Edisons nepacietīgi teica.

-    Ak kungs, Meison, esmu atstājis šo lietu jums. Ceru, ka tiksiet ar to galā. Vienalga, ko tas maksātu, bet atsvabiniet mani no tā. Es iešu līdz desmit tūkstošiem, nolādēts, došu tik, cik vajadzēs. Nesāciet atkal par to! Jau tā man pietiek uztraukumu!

-   Kā saprotu, Meisons bilda, tas ir kaut kas jauns.

-         Kaut kas jauns, Edisons piekrita, gandrīz vai nikni paskatīdamies uz Dellu Strītu.

-          Nekas, Meisons sacīja. Della paliks tepat. Tagad beidziet runāt aplinkus. Kas noticis?

-          Mans partneris Edgars Z. Ferels, es jau par viņu stāstīju.

-          Pareizi, viņš devies atvaļinājumā uz ziemeļrietumiem kārtot darījumus un pie viena ari pamakšķerēt.

Edisons turpināja: Meison, tam, ko gribu jums stāstīt, jāpaliek pilnīgi konfidenciālam.

-         Līdz šim nekādas informācijas noplūdes nav bijis, vai ne? Meisons jautāja.

-    Šis ir kaut kas cits. Tās ir nebūšanas!

-    Klājiet vaļā!

Edisons sāka stāstīt. Ferels ir savādnieks. Viņš ir precējies ar ļoti pievilcīgu sievieti. Ko Ix>reine Ferela Edgarā saskatījusi, es nepagalam nesaprotu. Viņa ir kā dieviete skaista, gudra, asprātīga sieviete, ļoti šarmanta.

-    Kā saprotu, Meisons iestarpināja, tad jūsu partneris Ferels nepavisam nav šarmants?

-     Viņš ir truls, salicis punduris. Ak kungs, viņš ir nejēga!

-    Turpiniet!

-    Labāk stāstīšu visu no sākuma, EdLsons teica.

-    Sāciet gan, Meisons skubināja, esat jau izšķiedis diezgan laika, runādams riņķī un apkārt.

-    Pirms kādām trim nedēļām, Edisons iesāka stāstīt, man radās izdevība iegādāties īpašumu laukos. Tas atradās aptuveni divdesmit jūdzes ārpus pilsētas, īpašuma platība bija samazināta. Sākotnēji tas aptvēris trīssimt akrus. Pēc tam to sāka dalīt, kamēr galu galā palika tikai divpadsmit akru zemes un veca rančo māja.

-    Turpiniet, Meisons mudināja, jo Edisons bija apklusis. LIn varbūt piēsēdiet, kamēr stāstāt. Tā es labāk dzirdēšu.

Brīdi vilcinājies, Edisons devās pie polsterētā, klientiem paredzētā krēsla un smagi atkrita tajā.

Krēsls bija dziļš un ērts, jo Meisons uzskatīja, ka fiziski pilnīgi relaksējies klients varēs visu pastāstīt vieglāk nekā cilvēks, kurš sēž cietā, neērtā sēdeklī.

-    Stāstiet! Meisons kļuva nepacietīgs.

-    Nu, es apskatīju to vietu. Ferels brauca uz turieni kopā ar mani. īpašums ir jauks, ja cilvēkam tāds būtu vajadzīgs. Man tas vajadzīgs nebija. Man tas derētu tikai biznesa spekulācijai, jo māja pati par sevi ir par lielu dzīvošanai, un es negribēju tajā iemitināt uzraugu. Tā ir neregulāras formas vecā stila divstāvu rančo māja. Daudz telpu iekšā un daudz telpas laukā. Tur ir stallis un garāža, un, kas attiecas uz privātumu, īpašums atrodas ideālā vietā, pie mazliet līkumotas, aizaugušas upes gultnes, visapkārt daudz lielu ozolu, papilnam ūdens visiem parastajiem nolūkiem un šī neregulārās formas, vecmodīgā karkasmāja, ko varēja iegūt diezgan lēti.

-    Vai jūs to nopirkāt? Meisons jautāja.

-    Es pirkumu noraidīju, Edisons atbildēja.

-    Un pēc tam? Meisons jautāja.

-          Tad pēc divām dienām Ferels slepus nopirka šo īpašumu pats.

-    Jums neteikdams.

-          Neteikdams man par to ne vārda. Es par to uzzināju tikai pagājušajā otrdienā, un ari tad nejauši.

-          Protams, Meisons sprieda, tā kā jūs šo īpašumu negribējāt, tad viss kārtībā. Bet, ja jūs būtu pret pirkšanu atvēsis tāpēc, lai nosistu cenu un pēc tam izteiktu citu piedāvājumu, tad Ferela rīcība būtu partnerim mazliet neparasta. Viņš ar jums par šo jautājumu itin nemaz nerunāja nejautāja, vai jums nebūtu iebildumu, ja viņš izteiktu piedāvājumu?

-          Ne jau Ferels! Edisons nošņācās. Tas vien jau jums rāda, kas viņš par tipu.

-           Kādiem nolūkiem viņš īpašumu gribēja? Meisons jautāja.

-    Nu, jūs mani saprotat, Edisons atteica.

-     Ko jūs domājat? Meisons vaicāja.

-    Ko jūs domājat?

Meisons atbildēja: Tas, ko es domāju, neatbilst Loreinei Ferelai jūsu atainojumā un jūsu izteikumiem par Edgara Ferela raksturu.

-          Nu, Edisons sacīja, es jums stāstu to, ko zinu. Iespējams, ka es daudz ko nezinu.

-          Es domāju, Meisons bilda, ka jūs neesat atnācis pie manis apspriesties par sava partnera lauku īpašumu.

-         Gribēju jums paskaidrot, kā gadījās, ka es uz turieni aizbraucu.

-    Kad?

-         Tovakar, kad es uz ceļa uzņēmu mašīnā Veroniku, otrdien.

-    Ā! Meisons novilka.

-          Kāpēc jūs izsaucaties "Ā!" tādā tonī? Edisons sašutis noprasīja.

-          lai esmu nolādēts, ja es pats to zinu, Meisons attrauca. Stāstiet tālāk!

-          Nav iemesla stāstīt, Edisons atcirta. Jūs saskaitāt divi plus divi un iegūstat divpadsmit. Jūs ar saviem ratiem braucat krietni pa priekšu zirgam…

-         Vienkārši stāstiet faktus, Meisons palūdza, un, kad būs gatava bilde, mēģināšu to iedabūt rāmī.

-           Nu, Edisons sacīja, notika aptuveni tā. Biju izbraucis aplūkot šo īpašumu, ja nemaldos, apmēram pirms trim nedēļām. Kā jau teicu, es to nevēlējos. Neredzēju iemesla to pirkt. Otrdien man piezvanīja nekustamo īpašumu aģents, kurš īpašumu bija piedāvājis, un jautāja, vai nevēlos aplūkot vēl kaut ko citu. Mazliet aprunājāmies pa tālruni, tad viņš man jautāja, kā manam partnerim patīk nopirktais īpašums. Es nezināju, par ko viņš ainā. Aģents paskaidroja, un izrādījās, ka Ferels šo īpašumu nopircis.

Meisons palocīja galvu.

-         Nu un, Edisons stāstīja tālāk, nekustamā īpašuma aģents teica, ka Ferels briesmīgi steidzies noslēgt šo darījumu ar hipotēkas garantiju un drīzāk iegūt īpašumu.

-          Nesaskatu tur neko pārāk neparastu, Meisons piezīmēja.

-          Mazliet pagaidiet! Atcerieties, šī saruna notika otrdien. Pēc tam aģents sāka stāstīt, ka Ferels vēlējies šo īpašuma lietu nokārtot līdz otrdienai, jo otrdienas pēcpusdienā dzīries uz divām vai trim nedēļām izbraukt.

Meisons sarauca pieri.

-          Nu un, Edisons turpināja, man šī lieta neizgāja no prāta. Sāku gudrot, ka varbūt Ferels centies ātri apiet mani vai savu sievu, un otrdienas vakarā nolēmu aizbraukt pārbaudīt.

-    Un kā jūs rīkojāties?

-    Kāpu mašīnā un braucu uz turieni.

-    Ko jūs atklājāt?

-         Neko, nekādu pazīmju, ka tur kāds mitinātos, kaut gan viena lieta man šķita mazliet savāda.

-    Kas?

-           Kāds īpašumu bija apmeklējis atcerieties, bija lijis lietus pag, laikam pirmdienas naktī, un pie mājas vienā vietā, kur gmnts bija diezgan mīksta, varēja redzēt auto riepu pēdas. Varēja saprast, ka nesen te braukusi mašīna, varbūt pat divas.

-    Vai vēl kas?

-         Nē, šī lieta man nelika mieni, tas viss. Beigās nācu pie slēdziena, ka Ferels īpašumu nopircis kā ieguldījumu un dabūjis uz āķa kādu, ar ko cerējis noslēgt darījumu, ka viņš aizvedis šo personu tur, lai parādītu īpašumu, šim cilvēkam tas paticis, un Ferels piekritis pārrakstīt viņam savas tiesības ar hipotēkas garantiju.

-   Secinājums izklausās loģisks, Meisons piekrita.

-          Tobrīd tas izklausījās pieņemams. Tā man ienāca prātā, un es ar to apmierinājos. Zināju, ka Ferels otrdien pusdienlaikā aizbraucis atvaļinājumā. Tāpēc viņš gribējis noslēgt darījumu ar savu klientu otrdien. Tāpēc viņš otrdien bija atstājis veikalu neilgi pirms pusdienas laika un pēcpusdien aizvedis klientu tur, lai parādītu īpašumu, dabūjis no šī cilvēka čeku, iedevis viņam kvīti un devies atvaļinājumā.

-    Nu, un kāpēc ne? Meisons jautāja.

Edisons izņēma no kabatas telegrammu. Un šeit ir telegramma, kas izsūtīta trešdienas vakarā, un tā neapšaubāmi vedina uz tām pašām domām.

Edisons pasniedza telegrammu Meisonam.

Meisons telegrammu paņēma, taču uzreiz nelasīja. Tā vietā viņš vaicāja: Kādēļ visas šīs detaļas, Edison? Acīmredzot esat saņēmis citu informāciju, kas liek domāt, ka šāds skaidrojums ir nepareizs.

Edisons pamāja ar galvu. Izlasiet telegrammu!

Atlocījis telegrammu, Meisons lasīja: LĪDZ LASVEGASAI ATBRAUCU LABI. DOMĀJU,

KA RĪTVAKAR IERADĪŠOS RENO. ALTURĀ DIENU

VĒLĀK. IEGRIEZĪŠOS PĒC TELEGRAMMĀM

RIETUMU APVIENĪBĀ, BET NETELEGRAFĒJIET,

JA NAV NEKĀ SVARĪGA. CEĻOJUMS VIEGLS UN

PATĪKAMS. SVEICIENI.

Meisons salocīja telegrammu. Un kāpēc par to prātojat' Vai [Pienākusi vēl kāda telegramma?

-          Nē, Edisons atbildēja, taču viņa sieva Loreine l-'erela šodien tūlīt pēc pusdienām uz ielas redzējusi Edgara Ferela automašīnu.

Meisons šķelmīgi pacēla uzacis.

-         Viņa tobrīd iepirkusies, mēģinājusi mašīnai sekot, liet nepaguvusi. Viņa stāsta, ka mašīnu vadījusi pievilcīga rudmate. Un Loreine ir pavisam neganta.

-    Vai viņa ir pārliecināta par mašīnu?

-         Pilnīgi pārliecināta. Viņa apgalvo, ka ne vien pazinusi mašīnu, bet uzmetusi skatienu arī licences numuram un redzējusi, ka mašīna ir tā pati.

-    Kā viņa rikojusies? Meisons vaicāja.

-          Paņēmusi taksometru un mēģinājusi mašīnai sekot, bet mašīna pagriezusies ap stūri un viņa to pazaudējusi.

Uz bridi domīgi savilcis lūpas, Meisons sacīja: Nu, Edison, ja jūsu partneris vēlas sev mīlas ligzdiņu, tad jūs tur neko nevarat darīt.

Edisons atsāka knikšķināt pirkstu kauliņus.

-    Vai vēl kas? Meisons jautāja.

-Jā, Edisons strupi atteica.

-Kas?

-         Esmu ellišķīgā stāvoklī, Meison, velnišķā neizpratnē.

-     Kā tā?

-Ja Edgars to veco rančo izmanto par mīlas ligzdiņu, es gribu viņu pieķert.

-    Kāpēc?

-        Jo tad Loreine varēs dabūt šķiršanos. Un es varēšu piespiest Edgaai uz izpārdošanu.

-         Nu, Meisons bilda, Es neesmu lielāks gaišreģis kā jūs, Edison.

-          Gribu, lai jūs šovakar kopā ar mani braucat uz turieni. Gribu jūsu padomu. Ja Edgars būs tur, mēs atklāsim kārtis. Gribu, lai jūs būtu liecinieks. Paņemšu līdzi savu čeku grāmatiņu.

-Jūs par Edgaru visu laiku runājat kā par savu partneri. Domāju, ka jūsu bizness ir akciju sabiedrība.

-         Par nelaimi, tagad ir. Kādreiz tas bija partneruzņēmums. Mēs ar Ferela tēvu šo biznesu organizējām kopīgi. Neilgi pirms Frenka Ferela nāves mēs to reģistrējām kā akciju sabiedrību un katrs paņēmām četrdesmit procentus akciju.

-    Kas notika ar pārējiem divdesmit prcxentiem?

-          Mēs devām iespēju tās nopirkt vecajiem darbiniekiem, tikai tādiem cilvēkiem, kuriem varējām uzticēties. Ar dažiem izņēmumiem, viņi nekad neapmeklēja sanāksmes un tikai formas pēc parakstīja pilnvaras. Viņi saņēma akciju dividendes. Vairāk neko viņi nevēlējās. Atstājot mūsu uzņēmumu, viņiem akcijas vajadzētu pārdot mums.

Nu, liet Edgars mantoja sava tēva akcijas, un kopš tā laika ir kā akmens kaklā.

-         Vai jaunajam Ferelam nepiemīt nekas no viņa tēva patīkamajām īpašībām?

-    Cik man zināms, Edisons teica, Frenks Džailzs Ferels dzīvē ir pieļāvis tikai vienu kļūdu. Šo kļūdu sauc Edgars, un šis puisis ir kļūda caur un cauri. Frenks nekad nav saņēmis daudz oficiālas izglītības. Viņam vajadzēja smagi strādāt. Viņš uzkalpojās no pašas apakšas. Viņa izeja bija šis grūtais darbs. Edgars bija vienīgais Ipērns, un Frenks nolēma gādāt, lai Edgaram nekad nevajadzētu tik smagi strādāt.

Tas bija tas pats vecais stāsts. Edgars dabūja automašīnu, tiklīdz bija pietiekami vecs, lai drīkstētu braukt. Viņš saņēma koledžas izglītību, un tēvs lutinādams iedvesa dēlam, ka viņam nekad nevajadzēs pārmērīgi piepūlēties.

-    Kādēļ jūs viņam ļāvāt ienākt savā biznesā?

-    Kad Frenks nomira, akcijas palika zēnam. Viņš tās negribēja pārdot ne par kādu cenu. Tad es pieļāvu lielu kļūdu. Nodomāju, ka, manā uzņēmumā, viņam vajadzēs radināties pie darba, nostrādāt regulāras stundas un tā tālāk, nepaies ilgs laiks, kad viņam apniks un viņš par šīm akcijām sagrilpēs naudu.

-    Bet tā neiznāca?

-    Nekādā ziņā ne. Pirmkārt, viņš birojā neieradās regulāri un, kad ieradās, vienkārši muļļājās ar skaitļiem, jaucās lietās, no kurām neko nesaprata, un saņēma palīdzību… Kāda jēga to apspriest, Meison? Tas mani padara traku! Tas viss ir augstākā mērā nepatīkami.

-    Labi. Vai jūs grilpētu, lai Ferela sieva no viņa šķiras?

-    Biznesa iemeslu dēļ jā.

-    Vai esat pārliecināts, ka nekādu citu iemeslu nav?

-    Nepārprotiet mani, Meison. Es esmu komersants. Runājot par Edgaru, esmu auksts kā zivs. Ja Edgars šo īpašumu nopircis kā mīlas ligzdiņu, ja viņš iet brivsoll ar kādu dūjiņu un Loreine var viņu pieķert, viņa iesniegs šķiršanās prasību. Notiks vienošanās par īpašumu. Skaidrs?

-    Paskatīsimies.

-          Dalot īpašumu, Loreine dabūs daļu Edgara akciju. Tad man būs kontrolpakete, Edgars izlidos no biznesa pie visiem velniem un tur paliks. Viņš tiks atstumts malā un vai nu pārdos man savas akcijas par sapratīgu cenu, vai arī būs vienādā stāvoklī ar pārējiem akcionāriem un saņems dividendes, apmeklēs akcionāru sapulces, izteiks ierosinājumus kā akcionārs, un vadība šos ierosinājumus vai nu pieņems, vai izmetīs pa logu, kā labpatiks.

-    Jums nepatīk jūsu partneris?

-    Nevis nepatīk vien, es viņu ienīstu!

-    Bet neienīstat sava partnera sievu?

-         Loreine ir kārtīga, Edisons atzina. Viņa ir ārkārtīgi pievilcīga. Šajā ziņā jūs nekļūdāties, Meison. Un viņa ir līdzsvarota. Ar viņu es varētu sadarboties. Protams, būtu jauki, ja viņa varētu dabūt pusi Edgara akciju. Bet faktiski nav lielas starpības, cik daudz viņa dabūtu, ja tikai man pietiktu kontrolpaketei. Tas ir viss, ko prasu. Un, ja Edgaram tur ir mīlas ligzdiņa, viņš sapratīs, ka esmu dabūjis virsroku. Es viņam teikšu, ka nevaram ļaut skandālam skart biznesu, un izvilkšu savu čeku grāmatiņu. Ja jūs būsiet tur un mani atbalstīsiet, viņš neko nevarēs iesākt.

-    Kad mēs brauksim? Meisons jautāja.

-    Šovakar pēc vakariņām.

Meisons ielūkojās pulkstenī.

-          Labi. Uz savu biroju atpakaļ neejiet. Neuzturieties nekur, kur kāds jūs varētu sameklēt. Septiņos satiksimies "Briedī". Tikmēr nesazinieties ne ar savu biroju, ne ari ar policiju.

-     Policiju!

-    Pareizi.

-    Kāpēc policija?

-          Es izliku nelielas lamatas jūsu šantāžistam. Ņemot vērā pašreizējo stāvokli, tas varbūt bija pāragri. Dariet, kā es saku, un neuzdodiet jautājumus.

-         Policija lai nu viens saka, MeLson, tas man nepatīk!

-           Kam gan patīk? celdamies no krēsla, Meisons attrauca un gāja pēc cepures.

7

Edisons rādīja ceļu. Tagad lēnāk. Jāpagriežas uzreiz pēc tam, kad pārbrauksiet nākamajai caurtekai. Tur, pa kreisi, ir ceļš… Brauciet uz austrumu pusi. Krass pagrieziens… Tas ir šeit, šeit. Tūlīt pa kreisi pa šo dul> ļaino ceļu.

Meisons pagrieza automašīnas stūri, nospieda bremzi un palaida automašīnu pa stāvo nogāzi.

-           Vai Veroniku jūs uzņēmāt kaut kur šeit? viņš jautāja.

-          Mazliet atpakaļ, tieši pie tās caurtekas, pār kuru nupat pārbraucām.

-    Labi. Es tikai gribēju zināt.

Dubļainais ceļš kratīji veda pie izsusējušas upītes gultnes, kurai pa lielceļu tālāk bija pārmests tiltiņš ar caurteku, un, šķērsojis upīti, pa mazo dēļu tiltiņu izveda klajumā.

Pētoši raudzīdamies caur vējstiklu, Edisons konstatēja: Mājā vispār nav iedegta gaisma… Nedomāju, ka viņš tur ir… Jādomā, Loreine ir kļūdījusies. Viņš nebūtu izputinājis savu atvaļinājumu.

-          Tā kā esam šeit, vismaz aiziesim līdz durvīm un pieklauvēsim, lai būtu pilnīgi droši, ka neviena nav mājās.

-    Ko lai saku, ja viņš tur būs?

-    Neko. Runāšu es.

Meisons izslīdēja no vietas aiz stūres un devās uz namdurvīm. Dažus mirkļus dziļdomīgi pasēdējis automašīnā, Edisons viņam sekoja.

Advokāts, tumsā grābstīdamies pa lieveni, atcerējās: Mašīnas cimdu nodalījumā ir kabatas lukturītis. laikam būs jāaiziet pakaļ.

-    Šeit ir klauvēklis, Edisons ieminējās.

-         Klauvējiet, Meisons teica. Es tikmēr aiziešu pēc lukturīša.

Advokāts atgriezās pie mašīnas, atvēra cimdu nodalījumu un, izņēmis lukturīti, no jauna devās uz namdurvīm.

-    Kādi rezultāti? viņš apvaicājās.

-    Gandrīz vai izgāzu durvis. Neviena nav mājās.

-          Nu, Meisons secināja, ir diezgan skaidrs, ka patlaban viņa te nav. Paskatīsimies ap māju.

Viņi soļoja apkārt mājai. Meisona lukturīša stars slīdēja augšup lejup pa mājas sienām un logiem. Apakšstāvā visi logu aizvirtņi bija nolaisti un logi cieši aizvērti. Tomēr viens augšstāva logs bija bez aizvirtņa. Meisons ar lukturīti iespīdināja logā, apgaismodams istabas griestus. Te piepeši advokāts apstājās, turēdams lukturīti stingri uz vietas.

-    Kas tas ir? Edisons prasīja.

-    Vai jūs, Meisons jautāja, redzat to pašu, ko es?

Edisons nedaudz atkāpās, ar skatienu sekodams lukturīša staram.

-    Ir sasists stikls, — viņš pamanīja.

-         Akurāts, apaļš caurums, Meisons piezīmēja, ar dažām radiālām plaisām, kas sniedzas no tā.

-    Lai esmu nolādēts! Edisons iesaucās.

Meisons vieglītēm pakustināja lukturīti. Atstarojoties

no loga plaisām, gaisma mazliet iedzirkstījās.

-Jūs taču nedomājat… Edisons ieminējās.

-    Es nezinu, Meisons sadrūmis atbildēja.

-          Bet tas ir… Edisons, šķiet, atteicās savu domu formulēt vārdos.

-    Lodes caurums, — Meisons pabeidza viņa vietā.

-    Mums jāieiet iekšā un jāpaskatās.

Meisons nolaida lukturīti. Viņi devās pa taciņu, kas veda aiz mājas. Meisons klauvēja pa sētas durvīm un pamēģināja rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Viņš staigāja ap māju, izmēģinādams logus. Visi bija ciet.

-         Man tas nepatīk, Edisons paziņoja. Šī vieta ir briesmīgi vientuļa. Jūtos kā kramplauzis. Ja nu mūs te kāds pieķer?

-          Pirms speram nākamo soli, es gribu noskaidrot, kas šajā mājā atrodas, teica Meisons. Šķiet, ka visi logi ir ciet. Sētas durvīs palikusi atslēga. Diez, kāda slēdzene ir priekšdurvīm? Vai ar atsperi?

-    Es nezinu.

-    Vai mājā vismaz ir elektrība?

-    Kad skatījos, neredzēju. Nemanīju pat vadus. Meisons virzījās ap māju, līdz atkal atgriezās pie

priekšdurvīm.

-     Visi logi aizbultēti no iekšpuses, — viņš teica.

-    Sētas durvīs ir atslēga. '1ās, kas pēdējais atstājis šo māju, noteikti izgājis pa priekšdurvīm.

Meisons paraustīja rokturi un pārsteigumā atsprāga nost, jo, slēdzenei noklikšķot, durvis plati atvērās labi ieeļļotajās virās.

No mājas iekšienes vēdīja nepatīkami dzestra un mitra smaka sekas tam, ka māja daudzus mēnešus bija stāvējusi aizslēgta un neapdzīvota.

-    Labi, iemetīsim tur skatienu, vedināja Meisons.

-     Klausieties, Edisona balss izklausījās bažīga,

-    vai tas nav bīstami?

-         Jums taisnība, tas ir bīstami. Turiet rokas kabatās! Gribu redzēt, kas ir tajā augšstāva istabā.

-         Nedomāju, ka Ferelam tas patiktu — ja viņš kādreiz to atklātu.

Meisons atteica: Tas nepatīk nevienam un policijai ari nepatiks. Turiet rokas…

Edisons paklupis sagrīļojās, pieķērās pie margām, lai nenokristu, tad sasvērās uz priekšu, atbalstīdamies uz pakāpieniem.

-    Nu jūs tos atstājāt, Meisons aizrādīja.

-    Atstāju ko?

-          Pirkstu nospiedumus. Es taču jums liku turēt rokas kabatās!

-         Blēņas! Neesiet melodramatisks, Meison! Kurš man ņems pirkstu nospiedumus?

-           Policija, Meisons atteica, kāpdams augšup pa kāpnēm.

Augšstāva gaitenī advokāts apstājās, teikdams: Tā istaba būs vairāk uz mājas sētas pusi. Paskatīsimies, kreisajā pusē ir četras durvis. Domāju, pamēģināsim trešās.

Meisona lukturīša stars rādīja ceļu pa gaiteni. Detektīvs apstājās pie trešajām durvīm un, mir kli pavilcinājies, izņēma no kabatas mutautiņu, turēdams to rokā, kamēr pagrieza rokturi.

Durvis atvērās. Nāsīs iesitās nāves smaka.

Lukturīša gaismā varēja redzēt uz grīdas pakritušu stāvu. Miroņa seja bija vērsta uz augšu, viena acs pa pusei aizvērta, liet otra, vaļējā, ar stiklainu skatienu blenz;i istabas griestos.

Edisons tik spēji atsprāga atpakaļ, it kā Meisons viņam būtu iebelzis pa vēdenr.

Izdzirdis Edisona kustību, Meisons pat neatskatījās, tikai teica: Paskatieties man pār plecu! Nekur nepieskarieties! Kas mirušais ir?

Edisons negribīgi pavirzījās tuvāk, lai pāri Meisona plecam varētu ielūkoties Istabā.

-    Tas ir Edgars Ferels.

-         Tagad jūs saprotat, kāpēc es gribēju, lai turat rokas kabatās, Meisons paskaidroja.

Edisons klusi, žēlabaini iečinkstējās.

Aizstūmis istabas durvis ciet, Meisons pagriezās un uzmanīgi devās atpakaļ pa gaiteni.

Viņi nokāpa pa vecās mājas krakšķošajām kāpnēm. Meisons apstājās, lai ar mutautu notīrītu namdurvju rokturi no iekšpuses un ārpuses. Pēc tam viņš aizgalda durvis ciet.

-         Galu galā, Edisons prātoja, tam nav nozīmes, ja arī mēs pāris vietās būtu atstājuši pirkstu nospiedumus. Paziņosim policijai, ka…

-          To vēl pārrunāsim, Meisons izmeta, mērodams ceļu uz mašīnu.

-          Kā jūs to domājat, pārrunāsim? Edisons prasīja. Neziņot policijai par līķa atrašanu jau pats par sevi zināmā mērā ir noziegums. Lai gan neesmu jurists, bet tik daudz, saprotu.

Meisons iedarbināja automašīnu. — Es teicu, ka mēs to pārrunāsim.

-    Nu tad sāksim ajnāt, Edisons sacīja.

Meisons lēni vadīja automašīnu pa šauro ceļu, pa

dēļu tiltiņu šķērsoja izsusējušo upītes gultni un brauca pa stāvo slīpumu augšā uz lielceļu.

-          Turpiniet, — Edisons nervozi mudināja. Sāciet runāt! Bet es jūs godīgi brīdinu, Meison, vienalga, ko jūs teiksiet, es grasos apstāties pie pinnā tālruņa un ziņot šerifa kantorim.

Meisons sprieda: Spriežot pēc tā, kā viss izskatās, es teiktu, ka Ferels ir miris jau trīs vai četras dienas.

-    Un tad? Edisons jautāja.

-          Tad iznāk, ka tas varētu būt noticis otrdienas vakarā, Meisons atbildēja. Loģiski spriežot, tas varētu būt otrdienas vakars. Tad Ferels brauca atvaļinājumā, bet tāda vai citāda iemesla dēļ viņš uzreiz nav devies savās makšķernieka gaitās. Viņš ieradies šajā mājā.

-           Dabiski, Fdisons igni attrauca. Nav jābūt ne juristam, ne detektīvam, lai to apjēgtu.

Meisons tikām bija uzbraucis pa slīpumu un ticis uz asfalta. Jūs otrdienas vakarā bijāt šeit.

-    To nezina neviens, tikai es un jūs.

-Jūs nedomājat to stāstīt policijai?

-    Neesmu tik stulbs.

Pārslēgdams mašīnai ātrumus, Meisons atgādināja: Atcerieties, otrdienas vakarā jūs uzņēmāt mašīnā Veroniku.

-         Veronikai ar šo lietu nav nekā kopīga, un šai lietai nav nekā kopīga ar Veroniku.

-          Cerēsim, Meisons nopūtās. Parādiet man precizi, kur jūs viņu uzņēmāt, Edison.

-          Viņa stāvēja ceļa labajā pusē, tieši pie caurtekas, uz kuras pusi jūs patlaban braucat.

Meisons nobrauca mašīnu ceļa malā un apstājās.

-         Vai jūs, lūdzu, nebeigtu šķiest laiku un nebrauktu uz kādu vietu, kur mēs varētu informēt policiju? Edisons prasīja.

Taču Meisons iztrausās no mašīnas un devās pie caurtekas. Edisons pēc mirkļa viņam pievienojās.

-          Nedomāju, ka, mērot taisnā līnijā, māja atrodas vairāk par divsimt jardiem no šejienes, Meisons bilda.

-     Uz ko, ellē, jūs tēmējat?

-         Pieņemsim, ka jūs aizejat uz policiju, sataisījis nevainīgu eņģeļa seju. Jūs esat pārsteigts un satriekts, uzzinājis par sava partnera nāvi. Policija jums uzdod ierastos jautājumus. Viņi jautā, vai jūs esat zinājis par šo vietu. Jūs pastāstāt, ka esat to apskatījis pirkšanas nolūkā, un Ferels bijis jums līdzi, ka, jums apskatot māju, Ferelam droši vien sagribējies to nopirki pašam.

Edisons pamāja ar galvu.

-    Pēc tam, Meisons turpināja, policija jums jautās, vai pēc tam vēl kādreiz esat tur bijis, un ko tad jūs darīsiet?

-    Neredzu iemesla klāstīt viņiem par savām personiskajām darīšanām.

-     Citiem vārdiem, jūs teiksiet, ka kopš tā laika neesat šeit bijis.

Edisons apstiprinoši pamāja.

-    Un te, Meisons aizrādīja, sākas aizķeršanās. Ja jūs teiksiet, ka neesat te bijis, vajadzēs šo to paskaidrot. Ja apgalvosiet, ka neesat te bijis, un policija, pārbaudot riepu pēdas dubļos, atklās nospiedumu atbilstību jūsu mašīnas riepām, bet pēc tam dabūs rokā Veroniku un sāks taujāt, kur viņa bija, kad jūs viņu uzņēmāt mašīnā, viņi pierādīs, ka…

-     Ka esmu braucis pa šo lielceļu tāpat kā jebkurš cits, Edisons pārtvēra. Es varēju būt izbraucis darīšanās simt jūdzes uz austrumiem no šejienes.

-     Lieta tāda, Meisons teica, ka vietā, kur jānogriežas uz ce|a, pāri izžuvušajai upītei ir dēļu tiltiņš. Tur ir stāvs slīpums un jābrauc ar zemāko pārnesumu. Sēdēdama te naktī, kad valdīja klusums, Veronika varēja dzirdēt jūsu mašīnu no pirmā brīža, kad tā izbrauca no vecā rančo. Viņa noteikti ir dzirdējusi troksni, mašīnai uzbraucot uz dēļu tiltiņa, ir dzirdējusi motora riikoņu, tai braucot ar zemāko pārnesumu pa slīpumu, turklāt jūs pats atzināt, ka pārslēdzāt ātrumus tikai tad, kad piebraucāt blakus Veronikai.

Edisons klusēja.

-    LJn tad vēl, Meisons turpināja, kad jūs šopēcpusdien ieradāties manā birojā, jūs bijāt pavisam uzbudināts, knikšķinājāt pirkstus, soļojāt pa telpu…

-      Kā es lai neuztrauktos? Daudz kas maisījās pa galvu…

-     Jūs esat komersants, Meisons pārtrauca. Jūs esat pieradis pie prāta noslogotības. Jūs esat atbildīgs. Jums jāpieņem lēmumi. Nepaiet gandrīz ne diena, kad jūs nesaskaitos ar kādu problēmu, kas nepareiza risinājuma gadījumā sagādātu briesmīgas galvassāpes.

-     Debesu vārdā, vai jūs ilgi domājat tā stāvēt un runāt lx*z kādas jēgas? Ir auksts. Es kāpšu atpakaļ mašīnā.

-    Kad tieši, Meisons vaicāja, Loreine Ferela sazinājās ar jums un pastāstīja, ka redzējusi sava vīra mašīnu?

-    Kā lai atceros tādus sīkumus? Edisons atvaicāja.

-     Kad tieši? Meisona nosvērtajā balsī jautās rāma neatlaidība. Un atcerieties, ka Loreinei Ferelai policija uzdos šo pašu jautājumu.

-    Nezinu. Šķiet, tūlīt pēc pusdienām.

-    Tā jau es domāju, Meisons teica.

-    Ko jūs ar to gribat sacīt?

Meisons paskaidroja: Es gribu sacīt, ka, runādams ar mani, jūs bijāt pārāk satraukts, tāpēc jūsu pašreizējais stāsts neizklausās ticams. Es domāju, ka pēc tam, kad Loreine Ferela bija jums pastāstījusi, ka redzējusi vīra mašīnu, jūs sapratāt gaidāmo problēmu. Jūs negribējāt izdarīt minējumus uz labu laimi, tāpēc braucāt šurp. Šoreiz jūs nebraucāt tieši uz rančo, bet apturējāt mašīnu kaut kur uz ceļa, nokāpāt lejā pa to uztvērumu, izspraucāties cauri vītolu krūmiem, pārgājāt pāri izžuvušajai upītes gultnei, izlīdāt pa žoga apakšu un nostājāties kādā vietā pie vītoliem, no kurienes bija iespējams novērot māju. Jūs tur nemanījāt nekādas dzīvības zīmes. Jums uzmācās ziņkāre. Jūs sākāt pētīt, mēģinājāt atklāt, vai Edgars Ferels šeit bijis. Jūs…

-    Nē, nē! Edisona saucienā skanēja panika.

-Jūs aizgājāt līdz mājai, Meisons mierīgi un nepielūdzami turpināja, pārliecinājāties, ka mājā neviena nav. Jūs paraustījāt durvis. Tās atvērās. Jūs iegājāt iekšā. Nezinu, cik daudz jūs tur staigājāt, taču atradāt Ferela līķi. Tad jūs kritāt panikā un metāties pie manis uz biroju.

-    Meison, jūs pats nezināt, ko runājat!

-          Kā nu ne, Meisons atcirta, un, galvenais secinājums, pie kā nonāku, ir tāds: ja jūs zinājāt par liķi pirms ierašanās manā birojā, tad esat visā mājā atstājis pirkstu nospiedumus. Un ja tā, tad esat sev pasūtījis vienvirziena biļeti uz nāvinieku kameru Sankventinas cietumā.

Ar Meisona automašīnas starmeša gaismu pietika, lai redzētu izbailes Edisona sejā.

-         Bet tagad, Meisorls teica, atcerieties, ka ninājat ar savai advokātu, — un sāka iet atpakaļ uz mašīnu.

Meisons atvēra kreisās puses durtiņas un apsēdās pie stūres. Edisons iekāpa no otras puses un atkrita sēdeklī.

-         Un vai togad jūs vēl aizvien gribat ziņot policijai? Meisons jautāja.

-    Nē, Edisons balss kļuva vārga aiz šausmām.

-         Edison, es jūsu dēļ bāzīšu savu galvu cilpā, Meisons sacīja. Varbūt tā darīt ir muļķīgi, taču tā jums ir vienīgā iespēja. Mēs neziņosim policijai, ka esam uzgājuši līķi.

-    Bet mani pirkstu nospiedumi, manas…

-         Paklausieties uzmanīgi, Meisons teica. Jūs [piezvanīsiet Loreinei Ferelai. Jūs viņai pajautāsiet, vai Edgars nav devis kādu ziņu. Starp citu, ļoti neuzkrītoši pajautājiet, vai Edgaram nav bijušas kādas darīšanas viņa nesen nopirktajā lauku mājā, un iemesls, kāpēc tā domājat, ir aģenta teiktais, ka Ferels ļoti dedzīgi vēlējies lietu nokārtot tā, lai saņemtu māju īpašumā līdz pagājušās otrdienas ritam.

Edisons pamāja ar galvu. Viņš uzmanīgi klausījās.

-Jūs domājat, ka Ferela sieva par šo darījumu neko nezina?

-          Domāju, ka ne, citādi viņa man kaut ko būtu minējusi.

-         Nu, Meisons pamācīja, bet jums ar viņu jārunā tā, it kā uzskatītu, ka viņa par to visu zina.

-           Tiklīdz es pieminēšu to lauku māju, Edisons teica, viņa man uzplīsies, ka grib uz turieni braukt.

-Jauki. Brauciet turp kopā ar viņu.

-Jūs domājat, braukt uz turieni vēlreiz?Edisons izbiedēts vaicāja.

-          Pareizi, Meisons apstiprināja. Jo drīzāk, jo labāk.

-    Un ko tālāk?

-           Tad jūs atklāsiet līķi. Un tiklidz policija būs jūs iztaujājusi, abi ar Ix>reini Ferelu ejiet uz jūsu universālveikalu un gaidiet mani. Pasakiet naktssargam, lai uzmana. Es pieiešu pie Brodvejas ieejas un pieklauvēšu pie durvīm.

-    Bet kā tas viss mainīs situāciju?

-          Kad aizbrauksiet tur ar Loreini Ferelu, Meisons pamācīja, ejiet iekšā kopā ar viņu un vispirms izvadājiet pa apakšstāva telpām, tikai tad kāpiet augšā pa kāpnēm. Jūs atstāsiet pirkstu nospiedumus visā mājā. Tie būs dabiski, likumsakarīgi pirkstu nospiedumi, atstāti liecinieces klātbūtnē.

-    Un? Edisons jautāja.

Meisons sausi paskaidroja: Un vēlāk, kad policija mājā atradīs jūsu pirkstu nospiedumus, tā nevarēs pateikt, vai tie atstāti šovakar pulksten desmitos, šovakar pulksten astoņos vai…

-    Vai kas? Edisons pārtrauca Meisona dziļdomīgo klusēšanu.

-    Vai pagājušās otrdienas vakarā, kad tika pastrādāta slepkavība, Meisons pabeidza.

8

Meisons novietoja savu mašīnu stāvvietā blakus sava biroja ēkai, iekāpa liftā un, aizbraucis līdz birojam, pavilcinājās, iedams garām durvīm, caur kurām spīdēja gaisma un uzraksts vēstīja "Dreika detektivaģentūra".

Dreika birojs bija atvērts divdesmit četras stundas diennaktī, un pats Dreiks parasti tur bija sastopams līdz pat vēlam vakaram.

Meisons atvēra durvis. Meitene pie komutatora, nakts dežurante, pacēla galvu, un Meisons pavaicāja: Vai Dreiks iekšā?

Viņa palocīja galvu, ar žestu rādīdama, lai viņš ienāk, pievienoja līniju zem sarkani mirgojošas lampiņas uz komutatora un atsaucās: Dreika detektīvaģentūra.

Meisons iegāja pa vārtiem, aprīkotiem ar aizkritņa slēdzeni, ko komutatora meitene atvēra ar elektrisku ierīci, un pa šauro koridoru devās uz Dreika biroju.

-    Tas bija tikai mājiens, Sārdžent, Dreiks teica tālrunī. — Es nevaru jums atklāt savus avotus… Nē, šo mājienu nedeva upuris. Šādu informāciju saņēma mani aģenti… Sasodīts, es zinu, ka man ir darīšana ar likumu, l>et jums ir darīšana ar detektīvaģentūru. Tikpat labi jūs varētu mani padzīt no biznesa, kā prasīt izdot manus informācijas avotus. Kā jums patiktu, ja es prasītu, lai stāstāt man par saviem ziņu pienesējiem… Nu, bet es apgalvoju, ka tas ir viens un tas pats!… Perijs Meisons? Nezinu. Kāpēc jūs nezvanāt uz viņa biroju? …Labi, ja viņu satikšu, pateikšu, ka jūs gribat, lai viņš piezvana. Visu labu!

Nolicis klausuli, Dreiks prasīja: Kas, ellē, tur bija ar tiem viltotajiem čekiem, Perij?

-    Nu? Meisons jautāja.

-     Tikko kā zvanīja Sārclžents I lolkombs. Šopēcpusdien vēlu viņi aizturējuši kādu puisi, Ēriku Henselu. Viņš mēģinājis iesniegt viltotu čeku par divtūkstoš dolāriem, ko parakstījis Džons R. Edisons no lielā universālveikala.

Banka droši vien būtu čeku apmaksājusi, ja es nebridinātu, liet viņi pētījuši parakstu un redzējuši, ka tas pārvilkts. Viņi mēģinājuši sazināties ar Edisonu, lx't nav izdevies viņu sadzīt rokā, tāpēc izsaukta policija. Ieradusies policija, un tas cilvēks, Hensels, stāstījis kaut ko nesaprotamu, tāpēc viņu arestējuši, lai nopratinātu. Pēc kāda laiciņa viņš sācis runāt un teicis, ka dabūjis čeku no jums.

Sārdžentam Holkombam vienmēr rodas nelāgas nojautas, ja lietā esat iejaukts jūs. Dzirdot pieminam Perija Meisona vārdu, viņa asinsspiediens uzlec pāri diviem simtiem.

-       Es viņam piezvanīšu, Meisons nešaubīdamies apsolīja. Sadabūjiet pusduci detektīvu, Pol, un lai viņi gatavojas pastrādāt kādas dažas stundas.

-    Kas notiek?

Meisons iekārtojās krēslā un atbildēja: Pol, lieta ir diezgan slidena. Šķiet, ka…

Dreiks protestējot pacēla delnu. Nevajag, Perij! Negribu neko dzirdēt. Ja darīšana ar jums, tad, jo mazāk es zinu, jo labāk jūtos.

-      Arī man šķiet, ka tā varētu būt laba doma, Meisons noteica. Vai jums ar šerifu ir labas attiecības?

-    Puslīdz. Kas par lietu?

-    Jūs varētu aiziet uz šerifa biroju. Jūs strādājat ar lielu, kura saistīta ar Edgant Z. Ferelu. Viņš ir Džona Edisona partneris Vērtslietu fonda universālveikalā Brodvejā.

Dreiks savilka uzacis. Kas man jādara?

-   Jūs strādājat man, Meisons sacīja. Tūliņ pastāstīšu. Otrdien ap pusdienas laiku Edgars Ferels devās atvaļinājumā. Viņš brauca automašīnā, kur bija iekrāvis nometnes piederumus, guļammaisus, makšķerēšanas piederumus, bagāžu, gāzes plītiņu un telti. Ferels bija piebāzis pilnu visu auto aizmuguri un bagāžnieku. Turklāt, lai atbrīvotos vairāk vietas, viņš mašīnai bija izņēmis aizmugures sēdekli un atstājis garāžā.

Un šopēcpusdien, Meisons turpināja, viņa sieva Loreine Ferela ieraudzījusi Edgara automašīnu uz ielas. Viņa vienkārši redzējusi to pašaujamies garām un domā, ka pie stūres bijusi sieviete. Viņa nevarējusi būt droša.

Tātad, Meisons bija uzlicis sejai nevainības masku, jūs pētāt šo gadījumu. Jūs gribat pārbaudīt slimnīcas, noskaidrot, vai nav ziņots par kaut kādiem nelaimes gadījumiem, vai kaut kur nav atrasts kāds neatpazīts līķis. Ziniet, Ferels varēja krist par upuri laupītājiem. Kāds varēja paņemt viņa mašīnu, Ferelu aplaupīt un sadot viņam pa galvu.

-    Kad sākt rīkoties? Dreiks vaicāja.

-    Vislabāk nākamajās piecās vai desmit minūtēs, Meisons atteica. Iedodiet tālruni. Piezvanīšu I-lolkombam.

-    Labi, Dreiks teica, tad vismaz to būs man nost no kakla. Holkombs sapratīs, ka esmu ncxlevis viņa ziņu.

Meisons piezvanīja uz policijas pārvaldi, paaicināja pie tālruņa Sārdžentu Uolkombu, un gluži nevērigi uzsāka sarunu. Te Perijs Meisons. Esmu iegriezies pie Pola Dreika, un viņš teic, ka jūs vēlējies, lai es piezvanu.

Holkombs atbildēja: Ikreiz, kad kādā lietā iejaucaties jūs, Meison, norisinās kaut kas dīvains.

-          Kas tā par lietu, un kas ir dīvains? Meisons jautāja.

-          Pie manis sēž kāds cilvēks, kas pieķerts mēģinām iesniegt viltotu čeku. Viņš stāsta, ka jums par šo čeku viss esot zināms.

-    Vai esat pārliecināts, ka čeks ir viltots?

-         Tas ir viltots. Paraksts nokopēts. Tas ir Džona F.disona, ta universālveikala biznesmeņa, paraksts, Holkombs stāstīja.

-     Ko par to saka Edisons?

-         Līdz šim man nav izdevies ar viņu sazināties. Banka viltojumu uzgāja, jo Dfeika detektivagentūra tajā pašā dienā pirms tam bija apziņojusi visas bankas, lai meklē viltotus čekus, kas parakstīti ar Inclia tinti uz prominentu cilvēku rēķiniem.

Pāri galdam piemiedzis ar aci Polam Dreikam, Meisons jautāja: — Ko par to saka Dreiks? Kur viņš šīs ziņas ieguvis?

-           Viņš nesaka, Holkombs atbildēja, taču mēs zinām, ka procentuāli liela viņa biznesa daļa ir jūsu darbs. Tāpēc, kad tas puisis teica, ka jūs par šo čeku zinot, nu tad es nodomāju, ka labāk būs papētīt.

-          Es aiziešu pie jums, paskatīšos, kas tas par cilvēku, un aprunāšos ar jums.

1 Iolkomba balsī jautās pārsteigums. Kad?

-    Tūliņ pat.

-          Labi, Holkombs piekrita. Pie joda, biju domājis, ka jūs centīsieties no tā izvairīties.

Meisons nolika klausuli. Dreiks piezīmēja: Holkombam nepatīk pat zeme, pa kuru jūs staigājat, Meison.

-          Daži policisti ir sasodīti labi, Meisons atbildēja. — Taču sagadījies tā, ka Holkombs šajā klasifikācijā neietilpst. Taisnīgs spēlētājs un gudrs cilvēks ir leitnants 1 rēgs. Hc>lkombs ir plānprātiņš, kurš inkriminē noziegumu, ja pats uzskata, ka cilvēks ir vainīgs. Faktiski viņš nedomā, ka dara kaut ko aplam. Viņš vienkārši uzskata, ka sekmē taisnīgu tiesu, ka izeja meklējama pierādījumos un viņam kā labam, gudram policistam šī izeja jārod.

-          Un viņš uzskata, ka jūs savus klientus ap valsts cietuma mūriem vedat ar līkumu, Dreiks bilda.

-     Kāpēc gan ne?

-    Par to polemizējiet ar Holkombu.

-          Ar to putnu nav vērts polemizēt. Tas cilvēks ir tāds cietpauris, ka viņam varētu piegrūst pie paša deguna dinamītu un viņš pat nenošķaudītos. Labi, iešu pie viņa.

Meisons atstāja Dreika biroju, iekāpa mašīnā, aizbrauca uz policijas pārvaldi un, uzmeklējis Sārdženta Holkomba biroju, pieklauvēja pie durvīm.

-    Ienāciet! Holkombs sauca.

Meisons iegāja kabinetā.

Savilcis lielo pieri grumbās, Sārdžents 1 lolkombs zelēja cigāai. Viņam pretī pie apbružātā galda sēdēja Ēriks Hensels, kura nekaunīgā pašpārliecība tagad bija pagaisusi bez pēdām.

-         1 Iallo, Meison, Holkombs apsveicinājās. Apsēdieties!

Ierunājās Hensels. Ko, pie velna, jūs cenšaties man nodarīt' Kas tas par inscenējumu? Vai jūs domājat, ka varat…

-          Diezgan! Holkombs pārtrauca. Pagaidām runāšu es, Hensel. Apklustiet!

Hensels pārtrauca protestēt, un viņa gatavība paklausīt rādīja, cik pamatīgi policija iedragājusi viņa vīzdegunīgās nekaunības čaulu.

Sārdžents Holkombs stāstīja: Henselu aizturēja, kad viņš mēģināja iekasēt naudu, uzrādot čeku par divtūkstoš dolāriem, ko it kā parakstījis Džons Edisons. Paraksts bija nokopēts ar zīmuli un pēc tam pārvilkts ar tinti. Sazināties ar Edisonu mums neizdevās. īsu bridi I lensels turējās un nevienam neko neteica, izņemot to, ko viņa draugs Džordžs Vitlijs Dandess darīšot ar policistiem. Mēs piezvanījām Dandesam. Dandess ilgi klausījās pie tālruņa, pāris reižu norīstījās un tad atbildēja, ka Henselu gan esot saticis, liet pazīstot viņu visai maz, ka viņiem neesot nekādu saistību un viņš jūtoties rupji apvainots, ka Hensels atsaucoties uz viņu. Viņš teica, ka to cilvēku tikai pāris reižu esot saticis bārā.

-   Nolādētais žurka! -1 lensels lamājās. Mēģina glābt savu ādu…

-    Muti ciet! Holkombs uzkliedza.

1 lensels sarāvās pavisam mazs. Šķita, ka mētelis ar polsterētajiem pleciem kļuvis viņam vienu izmēru par lielu.

Holkombs viļāja pa muti slapjo cigāru, un viņa izturēšanās pārpārēm pauda nepacietīgu vēlēšanos kaut kāda iemesla pēc kādu saplosīt.

-    N11 un tālāk? Meisons jautāja.

-    lln tad, pēc tam, kad Dandess Henselu bija noraidījis, Hensels stāstīja citu stāstu. Viņš teica, ka esot aizgājis uz jūsu biroju, ka viņam esot bijušas kaut kādas biznesa darīšanas ar Edisonu, un ka jūs viņam iedevāt šo čeku it kā no Edisona.

-    Kādas bijušas tās darīšanas ar Edisonu? Meisons jautāja.

-    Viņš nestāstīja.

-   Jūs viņu reģistrējāt? Meisons vaicāja.

-Jā. Apsūdzība viltošanā.

īvi IVJ x mvL.vJiv^iļi/jLVij

-         Nu, Meisons ierosināja, kāpēc nepārbaudīt viņa pirkstu nospiedumus? Ar to būtu jāsāk, jānoskaidro, kas viņš ir par putnu. Ja viņš staigā apkārt, stāstīdams pasakas un…

Hensels piepeši pietrūkās no krēsla. Jūs, nolādētais kaktu advokāts! Jūs…

Sārdžents Holkombs veikli noliecās pār galdu. Atvēzējies viņš sāpīgi trāpīja 1 Ienselam pa žokli.

-         Apsēdieties un aizverieties! 1 lolkombs nodārdināja.

-         Galu galā, Meisons mierīgi turpināja, it kā nebijis nekāda pārtraukuma, vispirms kaut kas jāuzzina par cilvēku, ar kurn mums ir darīšana.

Holkombs Meisonu domīgi pētīja.

-   Jūs tomēr nenoliedzat šī puiša stāstu.

-    Es viņa stāstu vēl neesmu dzirdējis.

-    Es jums to pastāstīju.

Meisons pievērsās Henselam. Jūs esot bijis manā birojā?

-Jūs pats zināt, ka biju.

-    Un es jums iedevu šo čeku?

-Jūs pats zināt, ka iedevāt!

-    Čeku, ko it kā parakstījis Džons Edisons?

-Jā.

-    Par ko viņš jums izrakstīja šo čeku?

-   Jūs zināt, par ko. Vai gribat, lai pastāstu?

-    Protams, ka gribu, lai pastāstāt, atteica Meisons.

-     Tāpēc jau uzdodu jautājumu. Ja esat saņēmis no Džona Edisona čeku par divtūkstoš dolāriem, jūs no teikti esat kaut ko darījis vai plānojis darīt, lai to no pelnītu.

-   Turpiniet vien man mākties virsū, un es pastāstīšu!

-    Hensels draudēja.

-         Sasodīts, turpināšu, Meisons sacīja. Kas tas bija par darījumu?

-          Labi, Hensels teica. Es zināju, ka Edisons jūs nolīdzis, lai…

Saraucis uzacis, Meisons pārtrauca. Vai gribat teikt, ka Edisons jums maksāja naudu, jo jūs kaut ko zinājāt par viņu un mani?

-     Un kāpēc ne?

Meisons pasmaidīja. Advokāts saņem maksu par to, ko viņš zina. Bet, ja jūs mēģināt iegalvot, ka Edisons jums maksāja par kaut ko, ko zinājāt jūs, tad jūs no cepešpannas taisnā ceļā nonāksiet ugunī, jauno cilvēk. Jums vajadzētu visiem spēkiem aizstāvēt savu nevainīgumu šantāžā!

Uz bridi iestājās klusums, kamēr viņš īsti aptvēra tikko teikto.

-          Tāpēc, Meisons turpināja, ja gribat izmeloties no ķezas, jums vajadzētu labāk apdomāt, ko runājat.

Sārdžents Holkombs turpināja zelēt cigāru. Nolādēts, ja es neesmu tādās domās.

-     Kādās? Meisons jautāja.

-         Tas cilvēks mēģināja šantažēt, Holkombs sacīja. Jums nebija cita veida, kā cīnīties, tāpēc jūs izlikāt lamatas, un viņš uzķērās. Apvainojums čeka viltošanā. Tādējādi viņš nevar paskaidrot, par ko saņēmis kompensāciju, nepakļaujot sevi apvainojumam šantāžā. Tā kā viņš neuzdrīkstas to atzīt, tad ne nieka nevar paskaidrot, kur ņēmis šo čeku.

-    Vai ir kādi pierādījumi tādai versijai, Sārdžent?

-    Tikai tas, kā viss izskatās.

Meisons pievērsās Henselam. Vai jums kaut kas piebilstams, Hensel?

Hensels pāris reižu norīstījās.

-         Nu! Holkombs nodārdināja. Atbildiet uz jautājumu!

-     Nē, Hensels teica.

-           Tātad, Meisons izmeklēti pieklājīgi turpināja, par ko jūs saņēmāt atlīdzību?

I lensels sacīja: Gribēju, lai kāds man finansē biznesa darījumu. Es runāju ar Edisonu. Edisons man teica, lai aizeju pie viņa advokāta. Galvenajos vilcienos pastāstīju par šo biznesa darījumu Meisonam, un Meisons atzina, ka tas izskatoties labi un ka Edisons mani finansēšot divu tūkstošu apmērā. Viņš man iedeva čeku.

Meisons pasmaidīja. Vienkārši izvilka čeku no cepures tieši tā?

-    No manas cepures! Hensels iesaucās.

Meisons plati smaidīja.

-           Hensel, ko jūs cenšaties panākt ar tamlīdzīgām asprātībām? Holkombs brīnījās. No jūsu cepures! Pie velna, ko jūs ninājat!

Hensels mainīja pozu.

-         Turpiniet, Meisons skubināja, — pastāstiet mums par cepuri.

-    Ejiet ellē!

-    Kā tur ir ar to cepuri? Holkombs vaicāja.

-    Nekā. Tas bija tikai joks.

-    Tad tāds ir jūsu stāsts? Meisons jautāja. -Jā.

-    Tas bija viss? -Jā.

-          Kāds, Meisons uzsvērti laipni jautāja, bija tas biznesa darījums?

-         Tas bija saistīts ar kādas ražotājfirmas atbalstīšanu, kura grasījās ražot preces, ko Edisons varētu pārdot savā universālveikalā.

-    Kas tā par ražotājfirmu? Meisons jautāja.

-    To es nevam stāstīt.

-     Par ko jūs vienojāties?

-    Tas ir konfidenciāli.

-    Vai tad pārrunās jūs man to nestāstījāt?

-Jūs zināt, ka stāstīju.

-    Jūs pastāstījāt Edisonam? -Jā-

Meisons plati uzsmaidīja Sārdžentam 1 lolkombam.

-    Kāpēc nepapētīt šo puisi?

Sārdžents I Iolkombs piezvanīja uz identificēšanas nodaļu, teikdams: Pirms pāris stundām es nosūtīju pirkstu nospiedumus. Kādi rezultāti? Tas ir tas cilvēks, uzvārdā Hensels… Labi, pagaidīšu pie tālruņa. Paskatieties! Ja esat tos sagrupējuši, es gribētu… labi, es pagaidīšu.

1 Iolkombs pievērsa skatienu no Meisona I lenselam, tad atpakaļ, noņurdēdams: — Lai esmu nolādēts, ja Uts nav veikls gājiens! Man tas izskatās pēc smalka paņēmiena, kā atbrīvoties no izspiedēja…

Kādas desmit sekundes neviens nebilda ne vārda. Tad Holkombs teica tālninī: Labi, kas tur ir?

Vairākas sekundes uzmanīgi klausījies, viņš pievilka sev klāt zīmuli un papīru un kaut ko pierakstīja. Labi, sapratu. Kāds bija otrās aizturēšanas datums…? labi. Paldies, Mak.

Viņš nolika klausuli un pabīdīja tālruni sānis. Izņēmis no mutes slapjo čigāni un iemetis spļaujamtraukā, viņš teica I lenselam: Tātad tā ir taisnība!

Hensels klusēja.

Sārdžents Holkombs teica: Viss ir ieprotokolēts, mister l lensel jeb Hanover, jel") Handvig.

Nolaidis skatienu, Hensels vērās galdā.

-          Bet, nikni raudzīdamies uz. Meisonu, Holkombs turpināja, viss ir tieši tā, kā es domāju. Tā ir šantāža. Viņš nekad mūžā nav darbojies ar spalvu. Vienas vienīgas izspiešanas un izspiešanu mēģinājumi. Tagad jūs gribat, lai ticu, ka viņš devies uz banku un centies iegrūst pa lodziņu viltotu čeku.

-    Nu, liet viņš taču to darīja, vai ne?-Meisons jautāja.

-Nolādēts, ja ne, Holkombs svārstīgi atzina. Faktiski darīja.

-    Savā vai Edisona bankā?

-          Edisona bankā, Holkombs teica. Bankā, uz kuru čeks izrakstīts. Henselam bija līdzi identitāti apliecinoši dokumenti: autovadītāja apliecība, sociālās apdrošināšanas karte un identifikācijas vēstule no baņķiera. Viņš griliēja naudu.

Meisons nožāvājās. Un par viņu ir sastādīts protokols, vai ne?

-         Tik garš, kā puse no jūsu rokas, -1 lolkombs atbildēja. Viena vienīga šantāža. Sasodīts, Meison, izskatās, ka jūs esat šo putniņu apvedis ap stūri un cenšaties apvest ap stūri ari mūs.

-    Kā tad tā?

-           Man nepatīk šo Zelli apsūdzēt viltošanā. Drīzāk izklausās pēc šantāžas.

-           Labi, Meisons atteica, lai Hensels runā. Uti pastāsta, par ko saņēmis čeku. Ja tā bijusi šantāža, ņemiet ciet par to.

-    Es jums jau izstāstīju, Hensels murmināja.

-          Neizstāstījāt vis, Meisons iebilda. -Jūs neminējāt uzvārdus. Jūs neminējāt neko, tikai vispārējus apgalvojumus. Kas tā par ražotājfirmu? Kurš…

-         Labi, Hensels izgrūda, es atzīšos. Es piezvanīju misteram Edisonam un paprasīju divtūkstoš dolāni lielu aizdevumu. Teicu viņam, ka man vajadzīga nauda, un Edisons man atbildēja, lai aizeju uz mistera Meisona biroju, tad varēšot saņemt čeku.

-    Edisons pats jums čeku nedeva? Meisons prasīja.

-    Nē, viņš teica, lai dabūju to caur jums.

Meisons smaidīja. Jūs aizgājāt pie Edisona prasīt

aizdevumu, un Edisons jums lika nākt uz manu biroju saņemt čeku.

Minūti apdomājies, I lensels ierosināja: Ļaujiet man pa tālruni parunāt ar Edisonu, un es to pierādīšu.

-    To, ko jūs tikko stāstījāt?

-Jā.

-    Tad jūsu iepriekš stāstītais bija nepatiesība?

-     Nu… jā.

Meisons pievērsās Holkombam. Te nu bija, Sārclžent. Tagad viņš atzīstas, ka melojis. Man izskatās, ka tas puisis te cenšas izspēlēt kādu viltību. Viņš domājis, ka, iekasējot naudu par čeku, ko Edisons viņam it kā izrakstījis par divtūkstoš dolāriem, viņam būs kādi pierādījumi pret Edisonu. Es domāju, ka tā ir daļa no šantāžas plāna.

-    Man tas izklausās neprātīgi, Holkombs atbildēja.

-          Nu, galu galā, Meisons sacīja, tas cilvēks visu laiku melo par šo čeku. Vai nu tas ir viltojums, vai daļa no šantāžas plāna.

-          Tas ir jocīgs veids, kā izrēķināties ar šantāžistu, Sārdžents Holkombs teica. Man tas nepavisam nepatīk.

-          Man par to ne silts, ne auksts, vai jums tas patīk, vai nepatīk, Meisons aizkaitināti atcirta. Jūs mani ar viltu atvilināt šurp. Tam cilvēkam ir noziedzīga reputācija, faktu saraksts tik garš kā jūsu roka. Tagad viņš atzīst, ka viņa stāsts par to, ka čeku esmu iedevis es, bijuši meli. Tā es secinu.

Meisons atstūma atpakaļ savu krēslu.

Hensels paskatījās uz augšu, viņa acīs iezaigojās ļaunums. -Jūs esat nolādēti slīpēts, mister Perij Meison, viņš nikni sacīja, un mūžam nožēlosiet dienu, kad mēģinājāt mani šādi apvest ap stūri!

-          Es jūs apvedu ap stūri? Meisons brīnījās, uzlicis plaukstu durvju rokturim.

-   Jūs pats zināt, ka jā.

-          Bet, MeLsons protestēja, manuprāt, jūs tikko kā stāstījāt Sārdžentam Holkombam, ka vienojāties ar Edisonu, lx?t jūsu stāsts par mani viscaur bija izfantazēts.

Hensels neko neatbildēja.

-Ja vēlaties saņemt kādu informāciju no Edisona, Meisons pamācīja, tad labāk aprunājieties ar viņu, pirms šim cilvēkam rodas izdevība sazvanīt Edisonu pa tālruni.

-Jūs nevarat man to nodarīt! Hensels pa pusei piecēlās no krēsla. Man ir tiesības runāt ar Edisonu pa tālruni. Kā nekā, uz čeka ir viņa paraksts.

Meisons iebilda:

-    Kā sapratu, paraksts uz čeki ir nokopēts.

-    Man tas nepatīk, Sārdžents Holkombs atkārtoja.

-           Pat pieņemot, ka jūsu aizdomas ir pareizas, Meisons bilda, domāju, ka policijas departamentam nav lielas vēlēšanās |aut, lai šantāžisti skraida apkārt, mēģinādami izspiest naudu no cienījamiem uzņēmējiem.

-    Ja jūs man pastāstītu taisnību, Holkombs teica,

-    es šo puisi sagrābtu aiz apkakles un maķenīt pamasētu seju par to, ko viņš mēģināja izdarīt. Tā, kā ir tagad, lai esmu nolādēts, ja saprotu patieso situāciju.

Meisons pagriezās pret Henselu un tēvišķīgi jautāja:

-    Kas tā bija, Hensel, vai šantāža?

-    Ejiet ellē!

-          Sārdžents Holkombs izdabūs no jums patiesību, Meisons brīdināja. Viņš aizraksies līdz pašai apakšai.

-    Es jau teicu, ka varat iet uz elli.

-          Labi, Meisons omulīgi teica un pagrieza durvju rokturi.

Uz Sārdženta Holkomba rakstāmgalda iezvanījās tālrunis. Holkombs sagrāba klausuli. Jā, hallo, te Holkombs… Uzgaidiet, Meison… Hei, Meison.j.

Meisons gaitenī pagriezās atpakaļ, iekams durvis paguva aizcirsties, un, satvēris durvju rokturi, jautāja:

-    Kas tur ir, Sārdžent?

-         Kaut kas tāds, kas jūs varētu interesēt, Holkombs atbildēja. Piķis un zēvele, manuprāt, jā.

-    Kas tas ir, Sārdžent? Meisons vaicāja.

-    Zvana no slepkavību nodaļas, Holkombs teica.

-    Viņi zina, ka es centos sazināties ar Edisonu. Tagad tikko pa policijas radio ziņots, ka vecā pamestā rančo aptuveni divdesmit jūdzes no pilsētas atrasts miris Edgars Z. Ferels, Edisona partneris Vērtslietu fonda universālveikalā. Acīmredzami tas cilvēks ir noslepkavots, viņu nošāvis kāds, kas gulējis slēpni ārpus mājas un iešāvis lodi caur logu.

Meisons savilka uzacis. Vai ir kāda ideja, kad šī slepkavība pastrādāta?

-    Vienu minūti, Holkombs bilda.

Atņēmis plaukstu no tālniņa mikrofona, Viņš jautāja: Kad šāviens raidīts?… viņi domā, ka otrdienas vakarā…? Labi, pagaidiet kādu minūti uz līnijas, vai varat?

I lolkomba platā plauksta vēlreiz aizklāja tālruni.

-    Droši vien otrdienas naktī.

Prātīgi pamājis ar galvu. Meisons pavērās uz. Henselu. Kur jūs bijāt otrdienas naktī? viņš jautāja.

Hensels pavisam pielēca no krēsla. Mans Dievs, ja jūs domājat uzvelt man to! Jūs, zemiskais krāpnieks, glumais kaktu advokāts…! v

-         Ak vai, ak vai, Meisons teica, kāda lamāšanās, Hensel! Protams, par jūsu pagātni es neko nezinu, bet, ja esat pelnījis iztiku ar šantāžu, tad iesaku to pārtraukt un pārmaiņas pēc sākt darīt kaut ko godīgu protams, ar noteikumu, ka varat pierādīt savu nevainīgumu šajā slepkavībā.

-          Es netieku apsūdzēts nekādā slepkavībā! 1 lensels iekliedzās. Mani nepatiesi apvainoja čeka viltošanā, kad mēģināju šantažēt un…

Sārdžents Holkombs ar blikšķi nometa tālniņa klausuli atpakaļ uz spraudņa.

Meisons sacīja: Esmu ļoti satriekts, dzirdot par Ferela slepkavību. Es viņu nepazinu, taču laiku pa laikam man ir bijušas biznesa darīšanas ar Džonu Reisem Edisonu. Pieņemu, ka viņš par to būs ļoti uztraukts. Domāju, labāk iešu atpakaļ uz savu biroju.

Sārdžents Holkombs nelika manīt, ka būtu teikto dzirdējis. Viņš domīgi uzlūkoja Henselu. Vai jūs par šo slepkavību kaut ko zināt? viņš jautāja.

Hensels gluži vai iespiedzās, viņa balss aiz niknuma un nervozitātes skanēja pavisam spalgi. Dieva dēļ, vai domājat pieļaut, lai šis nolādētais advokāts ne tikai ieliek jums mutē vārdus, liet ari domas jūsu galvā? Vai jūs esat…?

Sārdžents Holkombs pārliecās rakstāmgaldam un, plaši, spēcīgi atvēzējies, ietrieca dūri Henselam sejā. Es nepieļaušu, ka šantāžisti ar mani runā tādā tonī, viņš noteica.

Meisons izgāja gaitenī un mierīgi aizvēra aiz sevis durvis.

9

Pie universālveikala parādes durvīm gaidīja naktssargs.

Meisons caur biezo spoguļstiklu parādīja savai vizītkarti. Sargs pamāja ar galvu un, atvēris durvis, paziņoja: Misis Ferela jūs gaida.

-          Un arī misters Edisons, Meisons smaidot piebilda.

Sargs papurināja galvu. Mistera Edisons vēl nav. Viņu meklēja policija.

-    Meklēja viņu? Meisons vaicāja.

-    Gribēja, lai viņš viņu labā kaut ko izdara.

-    Ko?

-          Labi, ser, jādomā, jūs saprotat, kas noticis. Šķiet, noticis negadījums, un policija gribēja, lai misters Edisons sniedz kaut kādus paskaidrojumus par ieroci. Ceru, jūs mani atvainosiet, liet domāju, ka misis Ferela pastāstīs sīkāk.

-    Iesim, Meisons atbildēja.

Sargs mēroja ceļu caur garām ejām starp noputējušām letēm, uzbrauca ar liftu piektajā stāvā un pavadīja Meisonu uz vietu, kur rindojās grezni luksusa biroji.

Gaisma dega birojā, kur uz durvīm bija matēta stikla plāksne ar uzrakstu MISTERS EDISONS un ari blakus birojā, kura durvis rotāja plāksne ar uzrakstu MIS'IERS FERELS.

Naktssargs pagāja uz priekšu, pavirši pieklauvēja pie durvīm, pavēra tās šķirbā un paziņoja: Misters Perijs Meisons.

-           Nāciet tik iekšā, mister Meison, atsaucās labi modulēta, taču ar virstoņiem bagāta sievietes balss.

Meisons atgrūda durvis un iegāja.

Loreine Ferela bija atlaidusies uz kušetes telpas attālākajā pusē. Meisonam ienākot, viņa atmeta vieglu segu.

-    Labrīt, misis Ferela, Meisons apsveicinājās.

Viņa dāsni ļāva viņam uzmest mirklīgu skatienu savām kājām, nomezdama segu un apsēzdamās. Saraustījusi uz leju svārkus, sieviete uzsmaidīja un teica: -Jauki, ka atnācāt. Es centos mazliet atslābināties un nomierināties. Kur ir sargs?

Pagriezies Meisons paskatījās pār plecu.

-    Tikko kā iegāja liftā, — viņš atbildēja.

-Jauki. Aizveriet durvis, nāciet šurp un apsēdieties tajā krēslā pie kušetes galvgaļa.

Viņa izturējās nevainojami brīvi un šķita pavisam mierīga.

Meisons aizvēni durvis un ieņēma viņas norādīto ērto krēslu.

-          Šie modernie vadītāji sevi mēdz palutināt, — viņa bilda. Atradu te virsdrēbju skapja atvilktnē šo segu. Ticu, ka mans virs bija radis pēc pusdienām slepus pasnaust diendusu. Zināju, ka viņš nav sasniedzams pa tālnini agrāk kā pēc pulksten trijiem.

Meisons paguva gandrīz nemanāmi pasmaidīt.

Sieviete ninādama viņu pēti ja, rūpīgi izvērtēdama.

Meisons savukārt pārlaida viņai pieredzējuša jurista skatienu, ietverot tajā viņas gaumīgo apģērbu, lielās, izteiksmīgās acis, pilnīgās lupas un kakla līniju.

Pēkšņi viņa jautāja: -(• Cik liekulīgi man ar jums jārunā, mister Meison?

-    Kāpēc jūs nevarat būt jūs pati?

Viņa nervozi iesmējās. Jūs man pārlaidāt skatienu un uzreiz novērsāties, it kā būtu mani kataloģizējis.

-          Paradums, Meisons smaidīdams sniedzās pēc savas cigarešu etvijas.

-    Kāds paradums?

-         Tas ašais skatiens. Klientiem nepatīk, ja viņus pēla, un ciešs, atklāts skatiens lieciniekus dažreiz samulsina.

-    Vai jums nepatīk mulsināt lieciniekus?

-          Tikai ienaidnieka lieciniekus, un ari tad vienīgi tiesā.

-    Cik saprotu, es nebūšu ienaidnieka lieciniece.

-    Ceru, ka ne.

-    Vai varat novērtēt cilvēkus tik īsā acu uzmetienā?

-    Vismaz varu mēģināt.

-    Veiksmīgi?

-    Kā kuru reizi. Advokātam, kas daudz piedalās tiesas procesos, nākas vērtēt uz ātru roku. Sekretārs nosauc nākamā zvērinātā uzvārdu. Šī persona pieceļas no savas vietas tiesas zālē un iet ieņemt savu vietu uz zvērināto sola. Advokātam ir iespēja sešas vai septiņas sekundes viņu vērot. Sajās sešās septiņās sekundēs aši jāizvērtē viņa raksturs un kas viņš par cilvēku vai viņš ir bez aizspriedumiem, vai ir augstsirdīgs, vai viņš ir fanātiķis, lādzīgs vai naidīgs.

Protams, ir iespējams šo pirmo iespaidu koriģēt, uzdodot šim cilvēkam dažus jautājumus, bet parasti tad, kad šāda iespēja rodas, cilvēks jau ir nocietinājies, un viņa ārējais izskats vairāk vai mazāk ir maska. Viņš cenšas jūs pārliecināt, ka ir inteliģents un svarīgs. Viņš zina, ka atrodas uzmanības centra, un viņam ir dabiska tendence parādīt sevi no labākās puses. Viņš cenšas pats sevi pārliecināt, ka ir zināmā mērā lietpratējs. Vislabākā iespēja viņu novērtēt ir tad, kad viņš soļo uz zvērināto solu.

Viņa viegli iesmējās. Vai gribat, lai es soļoju?

Meisons piepeši pagriezās un cieši ieskatījās viņai acīs. -Jā.

Viņa vien/.ilbīgā atbilde sievieti acīmredzot kaut kā samulsināja. Tad viņa saslēja zckIu, pasmaidīja, piecēlās no kušetes un izgāja cauri visam birojam, projām no Meisona. Gaita pauda, ka viņa apzinās savu figūru, savus gurnus. Pēkšņi viņa pagriezās un, Meisonam uzsmaidījusi, lēni nāca uz viņa pusi un no jauna apsēdās.

Viņa teica:

-    Mans vīrs mani garlaikoja lidz ārprātam.

-    To es jau secināju.

-    Man žēl, ka viņam nācās aiziet tik noslēpumainā un aizdomīgā veidā. Ciktāl to prasa paražas, es piedienīgi izrādīšu bēdas. Patiesībā es jūtos tā, it kā no maniem pleciem noņemta nasta. Vai tas ir grēcīgi?

-    Vai jūs patiešām tā jūtaties? -Jā-

-    Tad ir daudz labāk, ka esat atklāta pret mani.

-    Es ari tā domāju.

-    Vai jūs savu vīni mīlējāt, kad precējāties ar viņu?

-    Mister Meison, es pieļāvu lielāko kļūdu, kādu sieviete vispār var pieļaut. Es apprecējos naudas dēļ. Domāju, ja es būtu bijusi ne tik laikam būtu jāsaka ne tik pievilcīga viss būtu kārtībā. Bet man bija liela izvēle. Nedomāju, ka man pret kādu no saviem pielūdzējiem būtu dziļas jūtas, taču daži uz mani atstāja diezgan lielu iespaidu. Par nelaimi, nevienam no viņiem nebija naudas.

Edgars Ferels man parādīja uzmanību rāmi un sistemātiski. Laikiem viņš man briesmīgi apnika, taču bija tiešs un gcxlīgs. Viņš man solīja dāsni dot naudu, un viņš to deva. Tas bija viss tikai kabatas nauda, cienījams stāvoklis un garlaicība.

Tolaik man nebija jausmas, cik ārkārtīgi apnicīgi tas būs. Man nebūtu iebildumu, ja mēs pamatīgi saplēstos. Ja viņš mani mēģinātu sist, es viņu varētu vai nu iemīlēt, vai ienīst tā, ka ievainotu viņa sirdi. Bet viņš nedarīja ari to. Viņš vienkārši bija nosvērts, lēns, flegmātisks un respektabls, turklāt tā krita uz nerviem, ka man gribējās kliegt.

Un tad, lai viss kļūtu vēl ļaunāk, biznesa pasaulē ienāca un sakrāja naudu daži citi pielūdzēji, kuri man šķita emocionāli saistoši, bet kuriem toreiz nebija naudas.

-    Kāpēc jūs no viņa nešķīrāties?

-     Pirmkārt, es to nevarēju nekā pamatot. Otrkārt, ja es mēģinātu šķirties bez pamatojuma, tad īpašums tiktu sadalīts nebūt ne apmierinoši. Un šis lēnīgais, apgrūtinošais cilvēks visu laiku mēģināja spert sānsoļus.

Ak vai, mister Meison, ja vien es būtu zinājusi! Ja es uzskatītu, ka vīram piemīt gana aizrautības, lai viņam izdotos mani mazliet pievilt, varbūt es sevi uzkurinātu un saskatītu viņā vairāk romantikas. Bet viņš bija vienkārši flegmātisks, nosvērts un uzticams vīrs, ne pārāk spilgts, smagnējs un cienīgs, pavisam bez humora izjūtas un bez spontānuma.

-    Un, tā kā viņš jūs garlaikoja, piezīmēja Meisons, tad bija tikai dabiski, ka jūs sākāt spert nelielus sānsoļus.

Viņa piepeši sastinga. Varbūt tā izpaudās sašutums, bet varbūt pamodās modrība.

-    Vai ne? Meisons nevērigi pavaicāja, aizdegdams cigareti.

-    Nē, viņa teica. Es pati biju saklājusi sev gultu un gulēju tajā, nevis citā.

-    Vilinājums radās? Meisons jautāja.

-     Protams, radās. Ak kungs, esmu tikai cilvēks. Es gribēju romantiku. Gribēju, lai man izteiktu priekšlikumus asprātīgi cilvēki un darītu to izveicīgi, aizrautīgi un romantiski. Es ienīdu laulības dzīves prozu, garlaicīgo rutīnu, kad vīrs uztver savu sievu kā pašu par sevi saprotamu. Manam vīram bija grāmatveža domāšana… Ak, kā man gribētos paaināt ar to "otai sievieti", kura bija ar viņu kopā tajā lauku mājā. Es prātoju, vai mans vīrs mēģināja draiskoties ka paviegls dīkdienis, vai ari viņa romantiskā tuvošanās bija tikpat zemiski veikalnieciska kā manis "aplidošana".

-    Vai gribat cigareti? Meisons piedāvāja.

-    Nē, paldies.

Brīdi valdīja klusums, tad Loreine Ferela teica: Jā, kā sieva es Edgaram Ferelam biju uzticīga. Būdama atraitne, es būšu uzticīga pati sev.

-    Vai domājat atkal precēties? Meisons jautāja.

-    Noteikti ne. Jūsu personiskai zināšanai, mister Meison, laulību esmu saņēmusi ļoti lielā devā. Kādu laiku varu bez tās iztikt. Man ir nauda tas ir, man tā būs. Man būs brīvība un neatkarība. Gribu iepazīties ar atjautīgiem, skaidri domājošiem cilvēkiem. Es domāju ceļot un labi, godīgi sakot, domāju rosināt pakaļdzīšanās instinktu plēsonīgos vīriešos. Tad gatavojos apsēsties uz augsta sola un kavēt sev laiku, iecietīgi no raugoties ikvienā, kurš iet man garām.

Un, ja drīkstu pievienot dažas metaforas, tad, kad tuvosies kāds pievilcīgs bruņinieks skaistā, baltā, straujā zirgā un griliēs mani ņemt rokās un auļot prom, es daudz nepretošos, ja nejutīšu vajadzību to darīt.

Viņas seja pieņēma sapņainu izteiksmi. Skatiens, vērsts virs Meisona galvas, raudzījās griestos pārliecinātā, priecējošā nojausmā, nepacietīgi cerot izbaudīt to, ko viņa tikko kā bija attēlojusi. Iespējams, tobrīd viņa runāja pati ar sevi, pilnīgi piemirsusi advokāta klātbūtni.

-    Bet, viņa turpināja, es negrasos viņu precēt, ja vien viņam nepiemitīs zināma dižciltība, kas… ir grūti to raksturot, liet esmu atklājusi, ka visiem vīriešiem piemīt tāds niķis, ka, zinādami, ka viņi var iegūt sievieti, viņi to uztver kā pašu par sevi saprotamu. Vīrietis, kurš turpina aplidot sievieti, kas viņam jau pieder, ir ļoti, ļoti liels retums. Tāds ir nenovērtējams.

-    Varbūt jūs tādu nekad neatradīsiet.

-    Tad lielāku prieku man nesīs veltīga meklēšana, nevis laulības ar nepareizo kategoriju.

-Jaunība un skaistums ir īslaicīgi.

-     Vēl jo lielāks iemesls tos pilnībā izbaudīt, kamēr tie pastāv. Svētajās laulības saitēs tie nesaglabāsies ilgāk. Kā mūsu saruna ievirzījās šādā gultnē?

-    Es tikai uzdevu jautājumus.

-    Ļoti personiskus un tiešus jautājumus.

-    Ari problēma zināmā mērā ir personiska un tieša.

-    Labi, pagaidām runāsim par slepkavību.

-    Vai tā nebija pašnāvība?

-   Acīmredzot ne. Tā bijusi slepkavība. Policija veica izmeklēšanas eksperimentu. Mājā nav elektrības. Apakšstāvā Edgars izmantojis eļļas lampas. Viņam bijis petrolejas lukturis, ko viņš lietojis, kad devies uz augšstāvu.

Viņš tikko kā piepildījis lukturi un gājis augšā uz guļamistabu, kur atstājis ceļasomas. Apakšstāvā bija aizvilkti aizvirtņi, taču guļamistabas logam aizvirtņa nebija.

Viņš iegājis tajā istabā ar lukturi. Kāds, kurš gaidījis lejā pie automašīnas, rūpīgi notēmējis ar 3H. kalibra revolveri un viņu nošāvis. Rekonstruējot šāviena trajektoriju no cauruma stiklā līdz Edgara galvas augstumam virs grīdas, policisti ieguva precīzu šāviena vietu, kur stāvējis slepkava, tieši blakus automašīnas riepu atstātajām pēdām dubļos. Un lietus nav lijis kopš pinndienas nakts.

-    Vai petroleja lukturi bija izdegusi? — Meisons painteresējās.

Viņa sarauca pieri. Nē, lukturis laikam izdzēsts. Tas bija gandrīz pilns. Bet tas ir vienīgais veids, kā tas varēja notiki, es domāju slepkavību. Slepkava nebūtu varējis ieskatīties istabā ne dienā, ne naktī, ja Edgars tur nestāvētu ar iedegtu lukturi.

-    Jūs nezinājāt, ka jūsu vīram bija šis lauku īpašums?

-     Nebija ne jausmas. Kad izdzirdu par to, pilnīgi neticēju. Tas vienkārši rāda, ka pat tādiem nelabojami atpalikušiem cilvēkiem kā Edgars Ferels ir saglabājušies slēpti vīriešu instinkti.

-    Vai domājat, ka tā bija mīlas ligzdiņa?

Viņa paskatījās Meisonā un iesmējās.

-    Vai ir kādi pierādījumi? Meisons vaicāja.

-          Policija vāc pierādījumus. Viņi visā mājā atraduši pirkstu nospiedumus, kas acīmredzami pieder sievietei.

-    Vai varat iedomāties, kas tā bijusi par sievieti.

Viņa papurināja galvu. Absolūti nemaz. Tomēr,

manuprāt, tā varētu būt kāda veikala darbiniece. Es teicu policijai, ka, paņemot pirkstu nospiedumus visām sievietēm, kas veikalā strādā, viņi šo personu noteikti atradīs.

-    Kas jums liek tā domāt?

-         Es pazīstu Edgaru. Edgars nebūtu zinājis, kā iepazīties. Viņam nebija ne iniciatīvas, ne kvēles. Viņš bija tik lempīgs kā vecs zirgs, kas, ciezdams no špata, mēģina lēkāt pa ganībām, pienākot pavasarim. Veikalā noteikti ir kāda meiča, kurai bijusi iespēja panākt savu, pārlavoties pāri uguns joslai, kamēr neviens neredz.

Meisons pētīja cigaretes galu. Vai domājat, ka viņa bija iemīlējusies jūsu vīrā?

Loreine Ferela iesmējās sirsnīgus, smacējošus smieklus. Mister Meison, lūdzu!

-    Ko tad viņa gribēja?

-    Un kā jūs domājat? To pašu, ko gribēju es. Naudu.

-         Tad viņa nevarētu palikt strādāt veikalā, Meisons teica.

-Jums taisnība, mister Meison, pilnīga taisnība.

Loreine smaidīja eņģeļa smaidu. Tādējādi, viņa turpināja, mēs varam sašaurināt meklējumus un visu paātrināt. Manuprāt, policijai tikai jāpameklē kāda izskatīga, pievilcīga jauna sieviete, kas tur ir strādājusi un atstājusi darbu.

-          Domāju, jaunas sievietes iemitināšana kādā dzīvoklī ir pieiasta procedūra, vai ne? Meisons jautāja.

-    Nezinu, viņa atturīgi atteica.

-    Taču diezin vai var gaidīt, ka jauna sieviete, vienalga cik pretencioza un cik labi viņai maksātu, ietu dzīvot vecā fermas mājā, kur nav nekādu labierīcību un nav elektrības.

Viņa sarauca pieri. Tas gan.

-     Vienkārši novedlsim šo prātojumu līdz loģiskam slēdzienam, Meisons sacīja. Ja neviena jauna sieviete tur nedzīvotu, tad tai jābūt tikšanās vietai.

Loreines Ferelas uzacis tuvojās viena otrai. Jūs par to spriežat ārkārtīgi loģiski, mister Meison, un, sasodīts, jums taisnība. Šķiet, ka tas nozīmē dēku ar precētu sievieti, ar tādu, kas tikai šad un tad var tikt brivsolī un kas neuzdrošinās riskēt, lai viņu ierauga pilsētā. Droši vien tas ir tā.

-    Tātad, Meisons secināja, mums ir īpašas pretrunīgu pavedienu virknes.

Sakrustojusi ceļgalus un apņēmusi augšējo celi ar delnām, Loreine Ferela domīgi vērās paklāja rakstā. —Jūs šo lietu risināt soli pa solim. Pieņēmu, ka nākamais solis būs aizkaitināts vīrs.

Meisons uztvēra saninas pavedienu. Kurš sekojis savai grēcīgajai sievai uz lauku mīlas ligzdiņu, stāvējis ārā vērodams, ieraudzījis sievas mīļāko stāvam pie guļamistabas loga, nevarējis pretoties vilinājumam nospiest mēlīti un tad aizbraucis.

Tādējādi neuzticīgā sieva palikusi mājā viena ar tikko nošauto mīļāko. Sieva darījusi visu, ko varējusi. Viņa izslēgusi petrolejas lampu un sapratusi, ka jādodas prom. To izdarīt viņai bija viena vienīga iespēja. Viņa aizbraukusi tāpat, kā ieradusies, ar Edgara Ferela automašīnu.

Loreine Ferela lēni, domīgi pamāja ar galvai.

-     To visu, protams, var apgalvot, pamatojoties uz vienu faktu, Meisons bilda.

-    Uz kādu?

-    Ka jūs stāstāt man patiesību.

Viņa pat nepacēla skatienu un turpināja apceroši vērot paklāju. Viņas tonī nebija ne aizvainojuma, ne dusmu. Vienkārši un pārliecinoši viņa sacīja: Es neesmu liela mele, mister Meison. Pāris reižu esmu mēģinājusi samelot, taču tur nekas labs neiznāca, un man tas nepatīk. Es jums stāstu patiesību. Tā ir vieglāk. Mazāk uztraukumu. Jūs esat jurists kaut kā iedomājos, ka jūs mani izģērbtu kailu, ja es censtos slēpties viltus aizsegā. Es stāstu patiesību. Jūs laikam esat vienīgais cilvēks zemes virsū, kurš zinās, ka neesmu tpēdu sagrauzta atraitne. Es lieku kārtis uz galda. Es…

Pie durvīm klauvēja, un pagriezās rokturis. Durvis atvērās, un tajās stāvēja Džons Edisons, izskatīdamies izmocīts un satraukts.

-    Sveicināts, Meison! Paldies Dievam, ka esat šeit.

-     Kas noticis? — Loreine Ferela jautāja.

-         Sasodīts, par mata tiesu, Edisons atsaucās. Klausieties, šajā birojā es nejūtos savā ādā. Iesim uz manējo. Tur man ir pudele. Man jāiedzer kāds malks.

Edisons viņus aizvadīja uz savu biroju, atvēra grāmatu skapja stikla durtiņas, nospieda sprūdu, pabīdīja visu grāmatplauktu uz. vienu malu un atklāja pudeļu rindu, mazu elektrisku ledusskapi.

-    Ko jūs gribat? viņš jautāja.

-    Viskiju ar sodu, ierosināja Loreine Ferela.

Meisons piekrītoši pamāja.

Edisons uzlika uz galda trīs glāzes un, ar drebošu roku iešļācLs tajās viskiju, pievienoja ledus kubiciņus un aukstu sodas ūdeni.

Viņš teica: Šī gaisma der tikai kazām. Ārā ir pietiekami gaišs, tāpēc šis apgaismojums šķiet dzeltens, bāls un…

Viņš piegāja pie loga un, atvilcis smagos aizkarus, izdzēsa gaismu.

Saule vēl nebija uzlēkusi, taču palika pietiekami daudz gaismas, lai skaidri varētu redzēt istabā esošos priekšmetus.

Edisons pacēla glāzi. Uz veiksmi! — viņš uzsauca, pēc tam piebilzdams: Mums tā būs vajadzīga.

Viņš iztukšoja labu pusi dzēriena.

-    Kas noticis? Meisons jautāja.

Edisons atkrita lielā grozāmajā krēslā, izņēma cigāai no etvijas uz galda, noknieba tam galu un, aizdedzis sērkociņu, turēja cigāra galu pret liesmu, viegli grozīdams, lai tas labi vienmērīgi iedegtos.

Viņš apdzēsa sērkociņu, iemeta pelnu traukā un paziņoja: Edgars Ferels nošauts ar manu iercxi.

-    Ar jūsu ieroci! Loreine iesaucās.

Edisons izteiksmīgi pamāja ar galvu.

-         Kā tad tā? Meisona skatienā pavīdēja dzedrs cinisms.

Edisons neatraudamies vērās uz cigāra galu, apzināti izvairīdamies no sava partnera atraitnes un advokāta skatieniem.

Meisons pacietīgi gaidīja, līdz Edisons atbildēs uz jautājumu.

Loreine skaudri ievilka elpu un paliecās uz priekšu, it kā grasīdamās kaut ko sacīt, tad, uztvērusi Meisona skatienu, no jauna iekārtojās krēslā un gaidīja.

Edisons dažas reizes nopakšķināja cigāru un norija vēl vienu lielu malku viskija.

-         Tā ir, viņš aizstāvēdamies teica, viena no tām sīkajām lietām, par kurām cilvēks parastas darba dienas gaitā pat neiedomājas.

Viņš gaidīja, bet neviens nebilda ne vārda.

-          Bet, Edisons turpināja, šādas lietas kļūst sasodīti svarīgas, ja negaidot uzpeld slepkavības lieta.

Atkal iestājās klusums.

-           Paklausieties, pirmo reizi, kopš bija sācis paskaidrot, Edisons paskatījās uz Meisonu, jūs nodarbojaties ar slepkavību lietām, bet es savukārt ar tirdzniecību. Droši vien jūs teiksiet, ka man to vajadzēja pastāstīt uzreiz, kad pirmo reizi ar jums runāju. Jums tas šķiet nolādēti svarīgi. Tas ir tāpēc, ka esat mācījies domāt slepkavību lietu terminos. Tas ir jūsu darbs. Pēc manām domām, tas bija vienkārši sīkums bez kaut kādas nozīmes.

-     Labāk vaļsirdigi pastāstiet, Meisons pamācīja,

-     un beidziet minstināties.

-          Kad Edgars dzinis braukt makšķerēt, viņš gribēja ņemt līdzi revolveri un palienēja manējo.

-    Kāpēc viņš pats nenopirka revolveri?

-    Liti esmu nolādēts, ja to zinu, Edisons sāji atteica,

-     liet pirms kādiem trim mēnešiem mēs ar Edgaru devāmies izbraukumā. Biju paņēmis līdzi revolveri un gribēju mazliet pašaudīt, lai pavingrinātu roku. Nedomāju, ka pirms tam Edgars būtu kādreiz šāvis ar revolveri. Viņš ieinteresējās. Es viņam šo to ierādīju, mazliet pamācīju par sauso pieŠaudi un panācu, ka viņš vairs neraustījās. Viņš dažas reizes gluži labi izšāva un tīri vai krita sajūsmā. Kad viņš grilpēja doties šajā ceļojumā, spēja domāt vienīgi par manu revolveri.

-    Jūs viņam parādījāt, kā šaut? Meisons jautāja.

-    Pareizi.

-           Ļāvāt viņam praktizēties tajā, kā jūs to dēvējat, sausajā piešautie?

-Jā.

-          Citiem vārdiem, Meisons rezumēja, jūs daudz esat šāvis ar revolveri, vai ne?

-         Biju komandā, kura pirms dažiem gadiem ieguva pirmo vietu Rietumu čempionātā.

-         Labi, Meisons teica, pastāstiet mums par ieroci, lai tur nepaliktu nekādas neskaidrības.

-          Nu, situācija ir tāda. Tātad Edgars aizņēmās ieroci. Policija šo ieroci atrada sausajā upītes gultnē. Viņi to uzgāja gluži nejauši. Nedomāju, ka viņiem tas izdotos dienā, bet, tumsā ejot lejā ar kabatas baterijām un spīdinot uz gultni, lukturīša gaisma atstarojās no metāla un kāds policists to ieraudzīja.

-Jūs sakāt, ka Edgars nogalināts ar šo ieroci? Meisons jautāja.

-    Šķiet, ka policija tā domā.

-    Cik patronu bija revolverī, kad to atrada?

-          Patronu nebija. Ierocim bija noslaucīti pirkstu nospiedumi, un tas bija aizmests, bet policija apgalvo, ka arto pavisam nesen šauts. Es sliecos tam piekrist. Vienmēr esmu to turējis nevainojamā kārtībā. Ar ieroci bija šauts, un tas nebija tīrīts. Stobrā palikušas pulvera pēdas.

Meisons gausi novilka:

-    Tas izskatās nelāgi, Edison.

-    Cik nelāgi? Edisons prasīja.

-    Ļoti nelāgi, Meisons atteica.

-          Ierunājās misis Ferela. Mister Meison, jūs taču nedomājat, ka Džons Edisons būtu…

-         Es ne, iMeisons pārtrauca, bet tā domās policija un ari zvērinātie.

Iestājās drūma klusuma pauze.

Meisons piecēlās kājās. Labi, ļautiņi, es darīšu visu, ko spēšu. Edison, savediet kārtībā savu rakstāmgaldu. Viņi jūs arestēs vēl pirms pusdienām. Kad tas notiek, nerunājiet. Nesakiet -nevārda. Vai atcerēsieties to izpildīt?

-          Ak kungs, Meison, man vajadzēs paskaidrot dažas lietas.

-    Tad jums nāksies paskaidrot visu.

-    Un?

-    Vai jūs to varēsiet?

Meisons vērās Edisona acīs ar caururbjošu skatienu. Universālveikala magnāts saguma savā krēslā.

-    Nē, viņš nopūtās.

-         Tā jau es domāju, Meisons teica un izgāja laukā, atstājis Edisonu un Loreini birojā vienus.

10

Pulksten astoņos Meisons atrada Polu Dreiku pētām uz rakstāmgalda noliktus ziņojumus. Lasīdams tos, viņš vienā rokā turēja elektrisko skuvekli un škuvās. Trauki uz galda stūra liecināja, ka brokastīs viņš ēdis no tuvējā restorāna atsūtītu šķiņķi un olas, grauzdiņu un kafiju.

Skūdamies Dreiks pacēla galvu un savieba seju, sasprindzinot kakla ādu, lēni novilka ar skuvekli gar kaklu un apsveicinājās: Hallo, Perij! Kas jauns?

-    Tieši to es pats gribēju zināt, Meisons atbildēja.

Uz Dreika rakstāmgalda viegli sasniedzamā attālumā izklaidus stāvēja četri vai pieci tālruņi. Ar ko vēlaties sākt? viņš jautāja, nolicis elektrisko skuvekli un apsmidzinādams kaklu ar skūšanās losjonu. Vai sākt ar Edisonu?

-    Kas ir ar Edisonu?

-           Edisons ir ķezā, Perij. Policija atradusi šaujamo. Viņi domā, ka tas ir slepkavības ierocis. Revolveris ir 38. kalibra, un Ferels nogalināts ar 38. kalibra ieroci. Ar revolveri nesen šauts, liet visas patronas no cilindra izņemtas. Ierocis acīmredzami bijis aizmests. Tas spīdējis akmeņos. Tam ir koka spals, kas, atsitoties pret akmeņiem nedaudz iepllsis. Spriežot pēc metāla skrāpējumiem uz akmeņiem, ierocis acīmredzot mests ar lielu spēku.

-     Un? — Meisons vaicāja.

-         Policisti uz ātm roku pārbaudījuši numurus. Ierocis pieder Edisonam. Šis fakts uzvedināja policiju uz milzum daudzām idejām.

-    Vai esat drošs, ka šauts ar 38. kalibru?

-         Diezgan pārliecināts. Ir izmērīts caurums, ko kxle atstājusi loga stiklā, izejot cauri. Tas ir akurāts, asi iezīmēts caurums, faktiski nekādu plīsumu, vienīgi caurums ar daudzām radiālām plaisām.

-    Ko viņi izdarīja ar logu?

-         Izgrieza no tā stiklu un iemontēja starp divām caurspīdīgas plastmasas plāksnēm. To viņi glabā kā lietisko pierādījumu.

-    Vai liktenīgā lode vēl nav atrasta?

-           Cik zinu, tad ne. Droši vien autopsijas ķirurgs patlaban secē līķi. Lodei jābūt kaut kur tā puiša galvā. Ir ieejas ievainojums, bet izejas ievainojuma nav.

-    Vai ir vēl kādi jaunumi?

-    Aprunājos ar Sārdžentu Holkombu.

-    Ko viņš grib?

-           Viņš bez mitas urķējas gar to manu ziņojumu bankai. Viņš apgalvo, ka Ēriks Hensels ir šantāžists un domā, ka visa tā lieta safabricēta, lai atbrīvotos no šantāžista, kurš apgrūtinājis jūsu klientu, un viņš uzskata, ka šis klients ir Džons R. Edisons.

-    Ko jūs viņam teicāt?

-         Paliku pie sava un teicu, ka man tika dots mājiens, kuru es labticīgi nodevu tālāk bankai, un, ja ari starp Edisonu un 1 lenselu kaut kas ir noticis, tad man par to nekas nav zināms.

Meisons pamāja ar galvu.

-         Protams, tagad visa uzmanība pievērsta tai slepkavības lietai, Dreiks brīdināja, — un ari šajā jautājumā jums iznāks iebraukt visai plašā mērogā.

-          Man nāksies iebraukt ļoti daudzos jautājumos, Meisons piezīmēja.

Dreiks kļuva nervozs. Tagad gan nestāstiet man neko vairāk par to, ko jau zinu. Man jau tā jāatbild uz pārāk daudziem jautājumiem.

-         To būs vēl vairāk. Misis Lora Meja Deila ir Veronikas Deilas māte. Un Veronika Deila tagad strādā Edisona universālveikalā Brcxlvejā. Gribu ievākt ziņas par misis Deilu. Nenāktu par ļaunu kaut ko uzzināt arī par viņas meitu Veroniku.

-         Labi, Dreiks gurdi piekrita. Aptuveni pēc piecpadsmit minūtēm pie minis ar ziņojumu ieradīsies daži viri. Likšu viņus pie darba.

-         Negribu neko prastu, Meisons paziņoja. Nekādas neveiklības. Tas, ko vēlos, ir viegla, prasmīga iztaustīšana. Negribu, lai šie cilvēki uzzina, ka par viņiem kāds interesējas.

-          Neuztraucieties, Dreiks mierināja. Nezinu, cik dziļš ir ūdens, taču saprotu, ka ledus ir sasodīti plāns. Puiši, ko izmantošu šajā darbā, ir labākie savā biznesā.

-         Tā ari tam jābūt, Meisons sacīja. Tagad klausieties uzmanīgi, ko jums stāstīšu, Pol, jo gribu, lai jūs teikto precīzi atceraties.

-    Kāpēc?

-    Lai jūs zinātu ari to, ko nestāstīšu.

-    Klājiet vaļā!

-         Tikai nevienam to neatklājiet, Meisons aizrādīja. — Edisons uzņēma automašīnā Veroniku Deilu. Viņa brauca, balsodama mašīnas. Viņš atveda viņu uz pilsētu. Edisonam radās iespaids, ka viņa ir nevainīga jauna būtne tāda, kādas vairs neeksistē. Viņa izlikās par eņģeliskas nevainības iemiesojumu tādas sievietes bija modē jauko deviņdesmito gadu romānos.

-    Kādā laikā tas notika? vaicāja Dreiks.

-    Kaut kad pievakare.

-    Kur?

-           Ak, kaut kur austrumos no pilsētas, Meisons pamāja ar roku.

-    Stāstiet tālāk!

-          Edisons tēloja ļoti bažīga un satraukta tēva lomu, kurš pārsteigts par risku, kādam pakļāvusies šī jaunā būtne. Iedomājieties sevi Edisona vietā! Viņš ir sarausis ievērojamu bagātību. Grasīdamies spert soli, viņš precīzi zina, kur likt kāju. Viņš uzņēmis inašīnā šo jauno, acīmredzami nevainīgo meiteni, un viņa neviļus izmetusi, ka brauc ar gadījuma mašīnām uz svešu pilsētu, kur nevienu nepazīst, ka viņai nav kur palikt, ka viņa ir faktiski bez naudas, turklāt tas viss notiek krietni pēc vakariņu laika.

-          Man ir kāds liels jautājums, — bilda Dreiks, man kā praktizējošam detektīvam nav saprotams, kā viņa tikusi tik tālu ar neskartu nevainību.

-         Es jau teicu, ka viņa uzzīmējusi neiespējamu ainu, — Meisons atteica. Edisons izmantojis savu ietekmi Rokavejas viesnīcā un dabūjis viņai istabu. Pavadījis meiteni uz viesnīcu, viņš mēģinājis tālāk nejaukties viņas dzīvē.

-    Taču to nav izdarījis?

-    Meiteni uz ielas aizturēja par klaidonību.

-    Uz ielas?

-    Pareizi.

-           Piķis un zēvele, Perij, policija neaiztur uz ielas meitenes, ja vien viņas nenodarbojas ar kādu lietu un nedara to pilnīgi atklāti.

-          Zinu, Meisons attrauca, bet, iespējams, šī meitene vēlējās tikt arestēta.

-Jūs domājat, ka viņa nebija…?

-         Varbūt viņa vienkārši gribēja, lai tā izskatās, Meisons pārtrauca.

-    Bet kāpēc?

Meisons stāstīja: Es devos viņu glābt. Iemaksāju drošības naudu. Panācu, lai lietu izbeidz.

-    Kad?

-    Nākamajā ritā.

-    Un tālāk?

-Tad pie manis iegriezās viņas māte Lora Meja Deila un, starp citu, atstāja neīstu adresi.

-    Ko viņa gribēja?

-    Man samaksāt.

-    Un vai samaksāja? -Jā-

-Cik?

Meisons plati pasmaidīja. Simt piecdesmit zaļos.

-    Atlaide?

-    Izpārdošana pirms inventarizācijas, Meisons sacīja.

-         LJn pieņemu, ka Ecfcsons ari samaksāja kādus piecsimt zaļos.

-          Es jau teicu, Meisons piebilda, lai klausāties ļoti uzmanīgi, ko stāstīšu, un tādējādi zinātu ari to, ko nestāstīšu.

-    Ak, ak, Dreiks noteica.

-          Šī māte, Meisons stāstīja, ieradusies no kādas Rietumu vidienes mazpilsētas, laikam piecdesmit jūdzes no Indianapolisas. Viņai tur pieder restorāns. Viņa ir ļoti noraizējusies par meitas aizceļošanu lielajā, grēcīgajā pasaulē. Meitai nav ne jausmas, ka māte ir šeit. Māte negrib, ka meita to uzzina. Viņa grib pavērot. kas notiek, redzēt, vai Veronikai izdosies iekārtoties un dabūt darbu, vai arī viņa sāks sēt vējauzu sēklu.

-    Tikai vienu sēklu? Dreiks plati smaidīja.

-          Smaids pēkšņi pameta Dreika seju. Iesējot šo sēklu īstajā augsnē, tā var sadīgt un dot gluži bagātu ražu, viņš teica.

-    Pat īstu zelta pļāvumu, Meisons piebilda.

Dreiks piepeši strauji saslējās krēslā.

-         Tagad, Meisons turpināja, gribu, lai jūs aizejat pie Džona Edisona, iekams policija viņu arestē. Viņš zina, ka jūs strādājat man. Palūdziet viņu piezvanīt Veronikai un pateikt, ka viņai jāiet jums līdzi.

-    Un pēc tam?

-          Aizvediet viņu pie Dellas uz dzīvokli. Tālāk rikosies Della.

-         Kāpēc jūs pats neejat pie Edisona? Dreiks nesaprata.

Meisons atbildēja: Es vairs ilgāk nevaru būt noteicējs par savu iešanu un nākšanu, Pol.

Un viņš devās prom, atstājis Dreiku pārdomāt šos vārdus.

11

Iegājis savā privātajā birojā, Meisons tur atrada leitnantu Tregu. Viņš bija ērti iekārtojies klienta krēslā.

-    Hallo, Treg! Kā jūs šeit iekļuvāt?

-    Viņš ienāca, Della Strīta nikni paziņoja.

Meisons sarauca pieri. Man ir pieņemšanas telpa,

jūs taču zināt, Treg!

-          Protams, ka zinu. Un, ja es gaidītu pieņemšanas telpā, liet jūs ielavltos pa tām gaiteņa durvīm, Della Strīta varētu jūs brīdināt, un jūs savukārt varētu tūlīt pat izlavīties atkal ārā.

Meisons laiski atteica: Šodien man ir vesela rinda tikšanos, tāpēc ceru, ka aināsiet īsi, leitnant. Laikam jau policisti uzskata, ka pieder īpašai šķirai un viņiem nav jāpiesakās parastā veidā.

-          Mums nepatīk gaidīt birojos, Tregs, plati smaidīdams, teica. Tā mēs nositam savu laiku un iedvešam cilvēkos pārākuma apziņu.

-    Un jūs negribat, ka viņiem tā būtu?

-          Mums patīk, ja viņi mazliet aizsargājas. Jūs saprotat, tā ir psiholoģija, Meison, kāpēc šķiest laiku, par to diskutējot?

-    Ko jūs gribat, Treg?

-          Kā sapratu, jums bijusi saķeršanās ar Sārdžentu I lolkombu?

-          Man?Meisons uzrauca uzacis. Tas ir kaut kas jauns.

-    Holkombam tie nav jaunumi.

-         Nezinu, ko Holkombs domā. Manuprāt, es viņam palīdzēju.

-Jūs satracinājāt Henselu, Tregs teica.

-    Tas nemaz nav tik slikti.

-         Jums tā nevajadzēja darīt. Dusmās Hensels nolēma visu pastāstīt. Viņš pilnībā atzinās.

-    Vai tiešām?

-Jā gan.

-          Pieņemu, Meisons bilda, ka Sārdžents Holkombs dedzīgi gribēja piekļūt man, tāpēc apsolīja Henselam imunitāti visā, izņemot slepkavību, ja Hensels pastāstīs kaut ko mani nomelnojošu.

-           Nezinu, ko Holkombs viņam stāstīja, leitnants Tregs sacīja. Zinu tikai, ka viņi vēlas jūs redzēt [policijas pārvaldē.

-    Kurš to vēlas?

-    Vairāki cilvēki.

-    Kāpēc?

-t Vienā jautājumā, Tregs paskaidroja, viņi grib jūs izvaicāt par viltojumu.

-    Par kādu viltojumu?

-    Par čeku, ko Hensels iesniedza bankā.

-  Tas taču bija viltots, vai ne?

-     Bankā apgalvo, ka bijis.

-    Un tālāk?

-    Hensels stāsta, ka to esot viltojis jūs.

-    Ka to esmu viltojis es? -Jā gan.

-    Nu, vai nav vienreizēji! Meisons iesaucās.

-          Neapšaubāmi ir, Tregs sausi piezimēja. Uzmetis policistam īsu, pētošu skatienu, Meisons vaicāja: -Jūs vēl aizvien strādājat slepkavību nodaļā, leitnant?

-Jā gan.

-          Kā tad tas gadījies, ka leitnants no slepkavību nodaļas tiek lūgts ierasties šeit, lai oficiāli aicinātu mani ierasties policijas pārvaldē saistībā ar apvainojumu viltojumā?

-          Mēs pie šīs lietas strādājam kopā, Tregs atbildēja.

-Jūs un Holkombs?

-    Pareizi.

-    Holkombs ari strādāja slepkavību nodaļā.

-         Vairs nestrādā. Dažreiz viņš izpalīdz, liet tagad nodarbojas ar vadības lietām. Paņemiet cepuri, Meison! Pastaigāsimies.

-    Un ja nu man negribas pastaigāties?

-    Tad tas var jums vienīgi nākt par ļaunu.

-    Vai tas ir drauds?

-   Jums pilnīga taisnība, tas ir drauds, Tregs atcirta.

-     Klausieties, Meison, esmu centies izturēties jauki. Esam saņēmuši šo sūdzību par jums. Jūs esot viltojis čeku un iedevis to Ērikam Henselarn.

-    To jums apgalvo noziedznieks.

-   Jā, to apgalvo noziedznieks, Tregs kūtri piekrita,

-    un šiem faktiem esam dabūjuši apstiprinājumu cauri un cauri. Mēs gribam iegūt vēl dažus apstiprinošus faktus. Mums to pietiek, lai tūlīt ierosinātu apsūdzību. Jūs ar šantāžistu izspēlējāt ļoti veiklu triku, taču viņš ir iejaukts slepkavības lietā un raida pretuguni. Ja lieta nebūtu saistīta ar slepkavību, jūs sēdētu siena kaudzē. Taču patlaban jūs sēžat uz pulvera mucas.

Paskatījies uz Dellu Strītu, Meisons redzēja, ka viņas zīmulis slīd pār piezīmju bloknotu, stenografējot sarunu.

-    Ko par šo čeku saka Edisons?

-         To saka Edisona banka. Paraksts ir viltots. Turklāt viltojums nav labs. Bet jūsu draugs Edisons ir ķezā līdz ausīm.

-    Kāpēc tad tā?

-          Mēs varam pierādīt, ka viņš braucis pa ceļu, kurš atrodas ceturtdaļjūdzi no mājām, kurās aptuveni tajā pašā laikā pastrādāta slepkavība.

Meisona balss nezaudēja ikdienišķo toni.

-    Lai notiek, Treg, pastaigāsimies.

Viņš paņēma cepuri.

-    Vai ir kādi uzdevumi? Della Strita vaicāja.

-    Nē, Meisons attrauca, es drīz atgriezīšos.

-    Viņš varbūt drīz atgriezīsies, Tregs izlaboja.

12

Atvēris durvis, leitnants Tregs teica Meisonam:

-     Ejiet iekšā!

Advokāts iegāja lielā, vienkārši mēbelētā telpā.

Gara ozolkoka galda galā sēdēja Sārdžents Ilolkombs, nervozi zelēdams neaizdegtu cigāru. Galda sānos pa vidu Ēriks Hensels, no jauna pieņēmis sev raksturīgo nekaunīgi pašpārliecināto izskatu, smēķēja cigareti.

Otrā galda galā sēdēja stenogrāfiste un fiksēja sarunu.

Meisonam ienākot, Sārdžents Holkombs plati pasmaidīja.

Leitnants Tregs, nākdams aiz Meisona, aizvēra durvis un piedāvāja: Paņemiet krēslu, Meison!

Sārdžents Holkombs uzrunāja IIenselu: —Tagad gribu, lai jūs atkārtojat to, ko tikko mums stāstījāt. Gribu, lai Meisons to dzird.

Hensels sacīja: Tā bija izspiešana. Es to atzīstu.

-    Turpiniet, Holkombs pieprasīja.

Hensels pasniedzās pēc jaunas cigaretes.

Meisons brīdināja: Atcerieties, Hensel, šie cilvēki

jums nevar piešķirt imunitāti. Viņi…

-          To tagad izbeidziet, Holkombs draudoši iejaucās. Tā ir mūsu darīšana! Kad dzirdēsiet visu stāstu, tad dziedāsiet citu meldiņu.

Hensels strauji pazibināja zaļās acis uz Meisona seju. Gudrinieks, viņš sarkastiski novilka.

-          LIn jūs, leitnants Tregs strupi pievērsās Henselam, turiet muti ciet, ja ar jums nerunā, un, ja jums ko prasa, tad atbildiet un neko vairāk! Tagad beigsim šo komēdiju. Nešķiediet laiku! Sāciet runāt!

Hensels aizdedza cigareti, dziļi ievilka dūmu un teica: Es okšķerēju un meklēju informāciju. Tas ir mans darbs. Ja ar kaut ko netieku galā. tad atdodu šo materiālu Džordža Vitlija Dandesa tenku rubrikai. Viņš man maksā niecīgu naudu. Ar to nevaru iztikt, liet, tā kā man ir šī iespēja materiālu publicēt, tad rodas labāka izdevība izspiešanai.

-          Mēs saprotam, Holkombs teica, pēc tam sarkastiski piebilzdams: Protams, nekādu komisijas naudu jūs Dandesam nemaksājat.

Hensels klusēja.

-    Turpiniet stāstīt, skubināja Tregs.

Hensels turpināja: Es turu vaļā acis un ausis te, policijas pārvaldes tuvumā, un šādas tādas ziņas sagrābstu neko konfidenciālu, paši saprotat. Tikai to, kas tik un tā nonāktu presē.

Padzirdēju, ka Perijs Meisons pats personīgi izpestījis kādu meiču no apsūdzības klaidonībā. Man šķila dīvaini, ka tik labi apmaksāts advokāts bez aizspriedumiem aizstāv vazaņķi. Tāpēc nolēmu papētīt. Patiešām, Meisons bija viņu atbrīvojis, iemaksājot izpirkuma naudu pats no savas kabatas.

Nu, un es runāju ar cilvēku, kurš meiču bija aizturējis. Viņš man šo stāstu izlika tā, kā stāstītu presei. Pēc tam ievācu ziņas Rokavejas viesnīcā, kur tis sievišķis bija paņēmis istabu, un uzzināju, ka istaba viņai izdota pēc viesnīcas direktora rīkojuma.

Gāju pie viesnīcas direktora. Teicu, ka vēlos zināt, kāpēc viņš bijis tik labvēlīgs pret šo pievilcīgo blondīniti. Direktors mani pasūtīja vienu māju tālāk. Tad es viņam aizrādīju, ka stundu pēc reģistrēšanās viesnīcā blondā mazulīte savākta par klaidonību, un tas situāciju nostādīja citā gaismā. Dabiski, direktors nevēlējās, lai Rokavejas viesnīcas nosaukums parādās presē kā par klaidonību aizturētas meičas uzturēšanās vieta, turklāt viņš negribēja, lai sieva uzzina, ka istabu izgādājis viņš. Tāpēc viņš padevās un pastāstīja savu stāstu. Viņam esot piezvanījis Džons Reisers Edisons un kā personīgu pakalpojumu lūdzis rezervēt viesnīcā istabu Veronikai Deilai. Edisons par šo meiču galvojis.

Tas man bija ķēriens. Biju cerējis uz mazu zivteli, liet nu uzķērās kaut kas liels. Nolēmu ar šo Veroniku Deilu aprunāties.

Runādama par Periju Meisonu, viņa izturējās diezgan izvairīgi, bet par Džonu Edisonu izteicās, ka viņš esot ļoti jauks cilvēks. Viņš meiču paņēmis mašīnā, kad viņa otrdienas vakarā balsojusi uz ceļa, un iekārtojis viesnīcā.

Tad devos pie Edisona. Liku viņam trūkties. Edisons pārbijās gluži stīvs. Devu viņam apdomas laiku un atstāju savai tālruņa numuru.

Pa šo tālruņa numuru piezvanīja Meisons. Devos ar viņu tikties. Meisons bija izgājis. Viņa sekretāre paņēma manu cepuri un nolika uz. rakstāmgalda stūra. Ieradās Meisons un uzsāka visādas aplinku valodas. Es pārskaitos. Piecēlos uz promiešanu un tad atradu savā cepurē čeku par divtūkstoš dolāriem uz sava vārda, ko bija parakstījis Džons Reisers Edisons. Šajos apstākļos man neradās ne mazākās aizdomas, ka čeks varētu būt apstrīdams. Es ar to uzreiz skrēju uz banku. Nekad neesmu nodarbojies ar rakstīšanu. Esmu šantāžists un kas par to?

-           Labi, labi, leitnants Tregs skubināja, stāstiet visu pārējo par to blondīni.

-    Es jau par viņu izstāstīju.

Tregs zīmīgi pavērās uz. Sārdžentu Holkombu, vaicādams: -Vai viņš zina, kāpēc mēs interesējamies par…?

Holkombs papurināja galvu.

-     Mazliet vairāk par to blondīni, Tregs atkārtoja.

-    Kur Edisons to meiču savāca? Holkombs jautāja.

-         Uzreiz pēc tam, kad pabrauca garām Verde kanjonam.

-    Cik tālu no Verde kanjona?

-          Nu, aptuveni desmit vai piecpadsmit jūdzes, cik sapratu no viņas teiktā.

-         Citiem vārdiem, tajā otrdienas naktī Džons Reisers Edisons brauca pa ceļu, kas ved no Verde kanjona.

-          Protams, Hensels apstiprināja. Citādi viņš nebūtu varējis meiču uzņemt savā mašīnā. Viņš viņu atveda uz pilsētu.

-    Cikos?

-          Viņa ieradās viesnīcā apmēram ceturksni uz desmitiem, un par klaidonību viņu aizturēja, kā šķiet, desmitos trīsdesmit.

-    LIn kur tā meiča ir tagad?

-     Es nezinu, taču varu derēt, ka ar Džona Edisona palīdzību jūs viņu atradīsiet. Kad tādi veci āži sāk izrādīt tēvišķīgu interesi par pievilcīgām, blondām mazulītēm, kuras spēlē visādas spēlītes… sasodīts, jāsmejas. Edisons ap viņu lidinājās kā muša ap sīrupa burku, un viņa to ļāva. Ja gribat, lai viņa šo stāstu apstiprina, vienkārši pasakiet Edisonam, lai atved šurp Veroniku Deilu, un viņš to izdarīs.

-    Labi, Hensel, ierunājās Tregs. Būsim pret jums atklāti. Nedomājiet, ka tiksiet atbrīvots no apsūdzības šantāžā vienkārši savas pievilcīgās personības dēļ vai tāpēc, ka gribam pieķert Periju Meisonu viņa stiķī. Jūs esat neģēlīgs, nolādēts izspiedējs. Jūs esat sīks tārps, un personiski man jūsu ņirdzīgo smaidiņu patiktu apdzēst ar savu dūri. Vienīgais iemesls, kāpēc jūsu dzeltenie zobi vēl nav iedzīti jums rīklē, ir tāds, ka esat iekūlies daudz nopietnākā ķezā. Kā jau jūs zināt, otrdienas naktī kādā mājā aptuveni ceturtdaļjūdzi no Verde kanjona ir noslepkavots Edisona partneris Edgars Ferels. Tagad sakiet, kurā vietā Edisons uzņēma šo meiteni savā mašīnā? Es gribu dzirdēt precīzu vietu.

-    To es jums nevaru pateikt, Hensels domīgi pētīja savas cigaretes galu. Un ja tās būtu divdesmit jūdzes no Verde kanjona?

-    Tādā gadījumā tā vieta atrastos aptuveni iepretim mājai, kur pastrādāts noziegums, leitnants Tregs atbildēja.

-    Tā arī bija.

-    Visu šo laiku viņš to neteica, Holkombs piezīmēja. Kā jūs mums sacījāt pirms tam: ko meitene stāstīja par cilvēku, kas viņu uzņēma mašīnā?

-    Es jau teicu. Viņai bijusi iespēja novērtēt automašīnas. Naktī viņa klausījusies motora troksnī un…

-     Nu, nu? Holkombs sarosījās. Ko viņa stāstīja par Edisona mašīnas motora skaņu?

-          Ak, tas, Hensels noteica, un piepeši viņa sejai pārslīdēja apķērīga, aprēķinošas piesardzības izteiksme.

Tregs, pieradis pie tāda tipa cilvēkiem, šo izteiksmi interpretēja pareizi. Atcerieties, Hensel, — viņš atgādināja, jūs tiksiet atbrīvots no apsūdzības tikai tad, ja apņematies izstāstīt visu simtprocentīgi. Tikai pamēģiniet slēpt kaut vai vienu procentu, un mēs jūs sauksim pie atbildības par krāpniecību, kurā esat pieķerts.

-           Es neko nenoklusēju, Hensels taisnojās. Es tikai domāju.

-          Labāk sāciet runāt, mudināja Tregs. Domāsim mēs.

-          Tagad es atceros. Toreiz nepievērsu tam pietiekamu uzmanību. Viņa man teica, ka izvēlējusies Edisonu, jo izklausījies, ka viņam ir dārga automašīna. Viņa teica, ka auto izbraucis no sānceļa. Nakts bija klusa, un viņa varēja dzirdēt, kā mašīnas riteņi pārklaudzina dēļu tiltiņam. Pēc tam mašīna braukusi pa slīpumu uz viņas pusi, un viņa klausījusies ātrumu pārslēgšanas skaņās. Edisons uzbraucis uz lielceļa ar zemāko pārnesumu un pārslēdzis lielāku ātnimu kādus simt jardus pirms tam, kad nonācis līdzās viņai. Motors rūcis vienmērīgi un izklausījies, ka auto ir labi aprūpēts, tāpēc viņa nostājusies pie caurtekas un pagriezusies tā, lai priekšējās gaismas apspīdētu viņas seju, un viņa izskatījusies piemīlīga un bezpalīdzīga.

-    Pie caurtekas, leitnants Tregs atkārtoja.

-    Pie caurtekas.

-    LJn to čeku jums iedeva Meisons?

-    To iedeva Meisons. Čeks bija ielikts manā cepurē.

-   Un cepuri uz galda nolika MeLsona sekretāre?

-     Pareizi.

-          Labi, Meison, sacīja Tregs. Jūs vienmēr uzņematies risku. Izvirzīšu jums apsūdzību par EdLsona paraksta viltošanu uz čeka. Un domāju nosūtīt tiesas pavēsti ari Dellai Stritai.

-    Pamatojoties uz blēža liecību?

-         Jums nolādēta taisnība, Tregs atzina. Viņš ir blēdis, tomēr viņa stāstam ir jēga. Jūs zinājāt, ka, vienreiz saņēmis naudu, šis šantāžists prasīs vēl un vēl. Un viņa prasības nekad nebeigsies. Jūs izprātojāt, ka šis cilvēks ir sodīts un, ja jūs panāktu, ka viņu aiztur par čeka viltošanu, mēs viņam izvirzītu apsūdzību un viņam nekad nerastos izdevība izmantot informāciju, kuru viņš bija uzokšķerējis. Vēl vairāk, viņš pat nespētu sniegt paskaidrojumus, jo jūs viņu nostādītu dilemmas priekšā. Viņam nāktos atzīties vai nu viltošanā, vai šantāžā. Ja viņš ciestu klusu, tad nonāktu cietumā par viltošanu, bet, ja runātu, tad atzītos šantāžā.

Hensels zobgalīgi pacēla galvu. Gudrinieks, viņš teica Meisonam.

-           Dieva dēļ, aizverieties! Holkombs aizkaitināts viņu apsauca.

Iezvanījās tālrunis.

Holkombs piegāja, pacēla klausuli un atsaucās:

-    Te Holkombs. Kas…? Jā… kā ar to ir?

Pēkšņi viņš izrāva no mutes čigāni un iemeta spļaujamtraukā. Kā tad tā? viņš nikni nomurmināja.

Pūlēdamies koncentrēties, viņš sašķobīja seju, tad noteica: Labi, un nometa klausuli atpakaļ ar tādu sparu, ka šķita, tālrunim varētu atlūzt tureklis.

-         Gribu ar jums aprunāties, leitnant, viņš uzrunāja Tregu.

Tregs atteica: Labi sadzīsim rokā Edisonu, uzzināsim par šo Veroniku Deilu, izvedlsim viņu uz ceļa un paskatīsimies, vai viņa varēs precīzi pateikt, kurā vietā tika uzņemta mašīnā.

Holkombs bez entuziasma pamāja ar galvu.

-           Nopietni padomājot, Tregs turpināja, manuprāt, jānogaida līdz vakaram. Tad mēs viņu aizvedīsim uz Verde kanjonu, lai viņa redz ceļu apmēram tādos pašos apstākļos kā toreiz, kad apturēja mašīnu.

Meisons jautāja: Vai jūs, putniņi, mēģināsiet mani aizturēt? Ja tā, tad būtu labāk, ja jūs izvirzītu apsūdzību un dabūtu orderi.

-          Pagaidām vienkārši tepat pasēdiet, Tregs ļaunu vēstoši atteica, un aptuveni pēc divdesmit minūtēm mēs par jums gādāsim, mister Meison.

Holkombs bilda: Galu galā, Treg, mēs negribam šajā lietā rīkoties pārsteidzīgi. Labāk vēl mazliet pārbaudīsim Hensela versiju.

-         Tas ir tipisks Meisona triks, Tregs sacīja. Es zinu, ka HenseLs stāsta patiesību. Tas pilnīgi izklausās [>ēc Meisona. Tieši tāds ir viņa stils. Viņš ir centies aizstāvēt savu klientu, un, kad Meisons aizstāv klientu, viņš nebēdā par to, ko dara. Viņš aizstāv sava klienti intereses. Viņš nostādīja Henselu tādā stāvoklī, ka tas nevar runāt, nevar šantažēt un pat nevar tikt brīvībā.

-          Labi, par to arī parunāsim, Holkombs teica un, notvēris Trega skatienu, brīdinoši piemiedza aci.

Meisons atstūma savu krēslu. Nedomājiet, ka es te gaidīšu, kamēr jūs biedriski tērzēsiet. Atgriezīšos savā birojā.

-         Mēs jums nolasīsim apcietināšanas pavēli un atvedīsim šurp roku dzelžos, Tregs brīdināja.

-         Dariet vien tā, Meisons atcirta. Saaiciniet laikrakstu fotogrāfus un pareklamējieties, ja gribat.

-    Tieši tā mēs darīsim, Tregs sacīja.

-Jauki, Meisons noteica un cēli izsoļoja no biroja.

Advokāts paņēma taksometru un atgriezās uz savu biroja ēku, mēroja ceļu pa gaiteni un, atslēdzis durvis, pie kurām greznojās plāksnīte PERIJS MEISONS, sacīja Dellai Stritai: Della, jums jāsāk pūderēties.

-Ko?

-    Tas čeks, Meisons paskaidroja. Viņiem patiešām sekmējas. Viņi grasās jūs vilkt pie iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem, un es pagaidām negribu, ka viņi jūs dabū rokā. Es…

Della Strita viņu pārtrauca: Sef, vai tad Sārdžents I lolkombs nesaņēma tālruņa zvanu?

Meisons bija piesteidzies pie rakstāmgalda atvilktnes un, atrāvis to vaļā, steidzīgi pārskatīja savas personiskās mapes dokumentus. Piepeši viņš, pusceļā sastindzis, apmulsis neizpratnē uzlūkoja Dellu Stritu.

-    Vai tad? viņš vaicāja.

-    Sasodīts, jā!

-   Rīkojos, cik ātri vien varēju, Della Strita teica. Tas bija bankas zvans, ka, apvainojot Ēriku Henselu viltošanā, pieļauta briesmīga kļūda, un kaut ari paraksts tiešām pārvilkts, Džons Edisons to atzinis par savu. Viņš sākumā čeku parakstījis ar zīmuli un, iedomājies, ka parakstu ar zīmuli banka varbūt neatzīs, pēc tam to pārvilcis ar India tinti un nosūtījis šurp, uz biroju, lai mēs atdotu Henselam.

Meisons mirkli ieturēja pauzi, apdomādams informāciju, tad iemeta dokumentus atpakaļ atvilktnē, apgāja galdam un pacēla Dellu Stritu uz rokām. Kā jums tas ienāca prātā? viņš jautāja.

Viņš turēja Dellu tik cieši piespiestu sev klāt, ka viņas atbilde skanēja apslāpēti. Elementāri, mans dārgais Vatson. Visi bija ļoti aizņemti ar šo slepkavības lietu, tāpēc piemirsa, ka Edisons šo čeku faktiski nekad nav noliedzis. Tāpēc, tiklīdz leitnants Tregs atstāja biroju, es uzmeklēju Edisonu un palūdzu, lai viņš piezvana uz banku un pavēsta, ka tikko uzzinājis par Ilensela aizturēšanu par viltota čeka iesniegšanu, bet čeks faktiski nemaz nav viltots, tas ir pavisam īsts un uz tā ir viņa paraksts. Paskaidroju viņam, ka šis tāluma zvans viņam izmaksās divtūkstoš dolārus šantā žistam, taču pretējā gadījumā viņa advokāts nokļūs cietumā un viņš saņems rēķinu par šiem diviem tūkstošiem un vēl vairāk.

Meisons palaida vaļā Dellu Stritu, atgriezās pie rakstāmgalda, apsēdās un, atmetis galvu, iesmējās.

-    Vai es izdarīju pareizi? viņa jautāja.

-         Vai pareizi? — Meisons pārvaicāja. — To jūs izdarījāt perfekti! Vienīgi jūs esat pārkāpusi pusduci kriminālkodeksa paragrāfu.

-    Nu, un kas par to?

-          Viņi jūs arestēs kā likts, ja kādreiz, uzzinās par šo zvanu.

-          Labi. Lai pamēģina to atklāt. Es zināju, ka riskēju, bet kas neriskē, tas nevinnē. Turklāt manā pusē ir pilsētas labākais advokāts.

-          Šis advokāts bez savas sekretāres būtu uzpūtīga niecība, Meisons atteica. Velns parāvis, Della! Nav brīnums, ka 1 lolkombs izskatījās kā par nemēni tabaku sapīpējies! Vai pēdējā laikā esmu jums paaugstinājis algu?

-Jā-

-          Nekas, paaugstināšu vēl, Meisons apsolīja. Jūs strādājat aizvien labāk. Bet tagad jums būs cits uzdevums. Ejiet uz savu dzīvokli. Gaidiet, Pols uz turieni aizvedis Veroniku Deilu. Atrodiet viņai kādu slēptuvi. Es būšu klāt, tiklīdz varēšu tikt, liet tas var būt par vēlu.

Sāciet rīkoties, Della, un cerēsim uz veiksmi. Mums vajadzēs daudz veiksmes.

13

Perijs Meisons viegli pieklauvēja pie Dellas Strīuis dzīvokļa durvīm.

Viņa pavēra durvis mazā spraudziņā, lai paskatītos, kas atnācis, un, ar žestu paaicinājusi Meisonu ienākt, klusi aizvēra aiz viņa durvis.

-    Vai viss kārtībā? viņš jautāja.

-    Viņa ir 13-B dzīvoklī.

-    Vai sagādāja kādas grūtības?

-    Mīlīga kā jēriņš.

-    Vai kādu laiku turējāt viņu šeit?

-Jā. Bet tikai pavisam neilgi. Es baidījos, ka viņi šeit meklēs. Bez tam man bija vēl viena apmeklētāja.

-Kas?

-    Loreine Ferela.

-    Ko? Meisons brīnījās.

-    Viņa pamāja ar galvu.

-    Kā tad tā?

-         Viņa meklēja jūs. Birojā viņa nespēja rast mieru, tāpēc atnāca šurp. Tieši tobrīd es gaidīju Veroniku un Dreika cilvēku, tāpēc žigli no viņas atbrīvojos. Viņa nervozē, grib jūs satikt, saka, tas esot briesmīgi svarīgi. Šef, es jums par to sievieti kaut ko pateikšu. Viņa ir iemīlējusies Džonā Edisonā.

-    Nē!

-    Noteikti.

-    Kad runāju ar viņu un Edisonu, viņa to neizrādīja.

-        Jūs gribat sacīt, ka jūs to neredzējāt. Lai pamanītu tādas lietas, ir jābūt sievietei.

-          Liecieties mierā, Della, tas visu sarežģī. Ja viņa zina par Veroniku, tad, iespējams, ir greizsirdīga.

-    Manuprāt, viņa zina un ir greizsirdīga.

-          Un kā ar Džonu Edisonu? Meisons jautāja. Vai ari viņš būtu iemīlējies Loreinē?

-         Par viņu es nezinu, Della atbildēju, varu tikai sacīt, ka tā sieviete viņā noteikti ir iemīlējusies.

Meisons apsēdās uz galda stūra, šūpodams vienu kāju un saraucis pieri. Tas lietas var sarežģīt. Un kā ar Veroniku?

-    Viņa izturas tāpat kā vienmēr. Edisons viņai pateica, ka vēlas, lai viņa iet kopā ar to Dreika cilvēku, un viņa gājusi līdzi kā mīlīgs jēriņš. Nekādu jautājumu, viena vienīga paklausība. Viņa ieradās šeit, un es pastāstīju, ka esmu dabūjusi viņai dzīvokli un viņai jāpaliek šajā dzīvoklī, ne ar vienu nesazinoties.

-    Vai minējāt viņai kādu iemeslu?

-    Es neko neteicu. Viņa man pilnībā pakļāvās. Šef, neviena sieviete nevar būt tik zaļa.

-    Vai viņa domā, ka tas saistīts ar slepkavības lietu?

-     Šķietami viņa neko nedomā, un punkts, Della Strīta atbildēja. Taču tur kaut kas nav kārtībā. Uz meiču, kas izskatās tā, kā viņa, cilvēki met acis. Viņai jāsaprot, ko tas nozīmēja bagāts universālveikala īpašnieks viņu paņem savā mašīnā, sagādā viņai viesnīcā istabu un pēc tam arī darbu, liet te piepeši izņem no šī darba un sūta uz dzīvokli, kur viņai jāpaliek vientuļai un jāizturas noslēpumaini nē, šef, pat jauna, nevainīga meitene pret to protestētu.

-    Nekādu protesta pazīmju?

-    Tikai piemīlīga nevainība, Della Strīta atteica, māksloti apaļas acis un vientiesīgs skatiens.

-     Vai no Rokavejas viesnīcas viņu bija iespējams izdabūt bez problēmām?

-   Jā. Acīmredzot policija vēl nebija sākusi par viņu interesēties. Dreika viri pārliecinājās, ka viesnīcu nenovēro, un tad lika iet viņai nomaksāt rēķinu, paņemt savu somiņu un izrakstīties.

-    Vai viņa nebija iegādājusies vēl kādu bagāžu?

-     Acīmredzot ne. Vairums sieviešu šādos apstākļos uz Edisona rēķina mlļuprāt iegādātos kādas drēbes. Šī meiča man izskatās pēc sezonas tūristes. Pilnīgi jābrīnās, kā viņa var iztikt ar to mazumiņu savā ceļasomā. Protams, visas viņas mantas ir vieglas un ērti sakravājamas. Šef, manuprāt, ar to meiču kaut kas nav kārtībā.

-          Nu, Meisons bilda, tad došos viņu labi apskatīt, un es tiešām apskatīšu labi. Dzīvoklis 13-B?

-Jā gan.

-    Cik ilgi varam to izmantot?

-          Vienu nedēļu. Meitene, kas to īrē, pašlaik ir Soltleiksitijā. Es viņai piezvanīju un šo to mazliet pastāstīju. Teicu, ka dzīvoklis vienkārši vajadzīgs vienai vientuļai meitenei un ka mēs par to maksāsim divdesmit dolārus dienā un vērsīsim par labu visus iespējamos bojājumus. Viņa ļoti nopriecājās.

-          labi, — Meisons sacīja. Iešu paskatīties, kā Veronikai klājas jaunajā mājokli. Jums nešķiet, ka viņa varētu nojaust par šīs pārcelšanās saistību ar notikušo slepkavību?

-          Es nezinu, ko viņa domā, Della Strīta atbildēja. Uzskatu, ka tas ir teātris. Tā meitene nevar būt tik trula!

-    Tik nevainīga?

-    Tik trula.

-         Varbūt mazpilsētā, kur viņa augusi, nav tādu tēvišķīgu vilku.

-         Tur rāda filmas. Tur ir nopērkami žurnāli. Viņiem ir radio. Un, lai ari varbūt tur nav tādu vilku, kas mājo tik jaukos midzeņos, varu derēt, ka vilki tur ir.

-    Labi, Meisons atkārtoja. Iešu apskatīt to jēriņu.

-         To gribošo jēriņu, ja vēlaties zināt manas domas, Della Strīta papildināja, kas blandās pa laidara ārpusi, bezpalīdzīgi blēj un priecīgās nojautās ar mazajām, mīļajām actiņām sāniski vēro, vai neparādīsies kāds vilks. Pie joda, ja esmu nešpetna! Tur es neko nevaru līdzēt.

Meisons pasmaidīja. Es paskatīšos.

Della Strīta brīdināja: -Ja jūs pieņemtu manu padomu, jums būtu vajadzīgs kāds liecinieks.

-    Liecinieks vai aizbildnis?

-    Abējādi.

-    Es varēlu tikt tālāk, ja ietu viens pats.

-Jūs varētu tikt par daudz tālu. Atcerieties, šef, jūs nevarat zināt, ko viņa teiks. Un ja viņa to teiks, sataisījusi tik jauki apaļas vientiesīgas actiņas, tad…

-          Esat mani pierunājusi, Meisons pārtrauca, ņemiet savu piezīmju bloknotu un nāciet līdzi.

Della Strīta paņēma savu stenogrāfistes bloknotu, ielika to somiņā un nokāpa Meisonam līdzi divus kāpņu posmus līdz 13-B dzīvoklim.

Meisons pieklauvēja pie durvīm.

Veronika Deila tās atvēra plati vaļā.

Viņas sejā uz mirkli pavīdēja kāda izteiksme, tikti kā īss zibsnis. Bija grūti noteikt, vai viņa jūtas vīlusies vai izbijusies.

-          Vai, mister Meison! viņa iesaucās. Cik jauki no jūsu puses, ka nākat apskatīt manu dzīvokli. Šeit ir absolūti brīnišķīgi. Nemaz nezinu, kā man misteram Edisonam pateikties par…

Meisons iegāja dzīvoklī.

-     Es iedomājos, ka jāapskatās.

-    Tas ir brīnišķīgs. Te ir viss, ko var vēlēties.

Della Strīta neuzbāzīgi iekārtojās dzīvokļa stūri, no

likusi uz. ceļiem stenogrāfistes bloknotu.

Meisons jautāja: Vai jums ir kāda nojausma, kāpčc atrodaties šeit, Veronika?

-          Misters Edisons solīja, ka pacentīšoties man kaut ko sadabūt. Viņš teica, ka meitene nevar dzīvot viesnīcā un strādāt nu, jūs saprotat, nevaru atļauties viesnīcas istabu ar apkalpošanu. Viņš dzīrās meklēt man dzīvokli. Un tad viņš man atsūtīja zīmīti, ka es varot iet līdzi zīmītes atnesējam, ka man neesot jāstrādā un jādara tas, ko šis cilvēks liks. Tā bija savāda zīmīte, bet es sapratu, ka viņš ir satraukts, un ņēmu to vērā. Man likās, ka tas kaut kā varētu būt saistīts ar dzīvokļa meklēšanu.

-   Jūs zinājāt, ka dzīvokļus gaiti dabūt?

Viņa pasmaidīja. Es zinu, ka misters Edisons ir ietekmīgs cilvēks. Redziet, ko viņš ir izkārtojis protams, paldies ari mis Strītai.

-     Veronika, aprunāsimies, ierosināja Meisons.

-    Gribu zināt šo to par jūsu pagātni.

-          Nu labi, mister Meison, viņa piekrita, pēc tam piebilzdama: Protams.

Meisons viņai piebīdīja krēslu tā, lai viņa sēdētu ar seju pret Dellu Stritu. Viņš apsēdināja Veroniku, apsēdās ari pats, un, sakrustojis kājas, domīgi uzlūkoja meiteni.

-    Par ko jūs gribat runāt? viņa prasīja.

-         Veronika, es pieņemu, ka jūtaties pateicīga misteram Edisonam? Meisons iesāka saainu.

-          Pateicīga! viņa iesaucās. Es viņa labā darītu visu. Manuprāt, viņš ir jaukākais cilvēks pasaulē.

-          Lieliski. Redziet, es esmu mistera Edisona advokāts.

Viņa palocīja galvu.

-    lln misteram Edisonam ir nepatikšanas.

-         Nepatikšanas? Misteram Edisonam? Ak, nē, mister Meison, tos nevar būt. Viņš ir tik jauks! Viņš…

-         Misteram Edisonam ir nepatikšanas. Ir nogalināts viņa partneris. Tagad, Veronika, es gribu, lai jūs atbildat uz dažiem jautājumiem.

-Jā, ser.

-         Vai jūs ceļojāt ar autostopu toreiz, kad satikāt misteai Edisonu?

-Jā-

-    Cik ilgi jau bijāt ceļojusi?

Pacēlusi plaukstu, viņa sāka skaitīt uz pirkstiem.

-    Piecas dienas.

-    Kas jūs pamudināja ceļot?

-          Nezinu, mister Meison. Man vienkārši nepārvarami gribējās izkļūt no tās mazpilsētas. Šķita, ka vairs neizturēšu nevienu dienu. Man ļoti nepatika pamest māti, bet… labi, kā ir, tā ir. Meitenei jādzīvo pašai sava dzīve. Māte tur ar savu restorāna biznesu bija iedzīvojusies, liet man šķita, ka es cenšos sevi aprakt. Mātei ir neliels restorāniņš. Es viņai palīdzēju apkalpot pie galda, gatavot ēst, mazgāt traukus un tīrīt. Tur bija krietni ko noņemties.

-    īsts privātuzņēmums? Meisons jautāja.

-          Nē, tikai maza vietiņa, kur cilvēkiem ceļā piestāt. Pie mums regulāri iegriezās šoferi un dažādi ceļinieki. Un, protams, nāca ari daži vietējie. īsti pagaidu iemītnieki mums gandrīz nekad nepatrāpījās. Pilsētiņa ir ļoti maza, tur gandrīz neviens neapmetas. Visi vienkārši turpina ceļu.

-    Vai prombraucot jūs mātei to pateicāt?

-    Nē, vienkārši aizbraucu.

-    Un vai jūs viņai paziņojāt, ka atrodaties te?

-    Nē.

-    Kāpēc ne?

-         Baidījos, ka viņa… nu, es nezinu. Baidījos, ka viņa brauks man pakaļ.

-    Cik jums gadu?

-    Astoņpadsmit.

-          Vai jums neienāk prātā, ka māte varētu mēģināt jūs izsekot, pat nezinādama, kur jūs atrodaties?

-          Debestiņ, nē! Viņai nav ne jausmas, vai esmu devusies uz ziemeļiem vai dienvidiem, austrumiem vai rietumiem.

-    Vai jūs nedomājat, ka viņa par jums raizējas?

-          Šaubos. Esmu pietiekami liela, lai par sevi parūpētos.

-          Veronika, kā sauc jūsu māti un kur viņa dzivo? Kur atrodas tā mazpilsēta, par kum jūs visu laiku runājat?

-         Viņas vārds ir Lora Lora Meja Deila, un es negribu jums teikt, kur viņa dzīvo.

-    Kāpēc?

-          Jūs viņai rakstītu. Es negribu, ka viņa zina, kur esmu. Viņa varētu vest mani atpakaļ.

-         Tagad pastāstiet, kas notika, pirms jūs satikāt misteru Edisonu.

-    Pirms es viņu satiku?

-    Pareizi, tieši pirms tam.

-    Man gadījās ķibele.

-    Kāda ķibele.

-          Ar kādu brunču mednieku. Es cenšos mašīnas izraudzīties. Es tās nopētu un ieklausos motora skaņā. Stāvot ceļa malā, mašīnas motora troksni var dzirdēt jau pa gabalu. Bez tam, protams, ļoti daudz pasaka mašīnas izskats. Ja mašīnas priekšpusei ir izcili spoža apdare un tā izskatās dārga, es pagriežos, lai cilvēki saprot, ka vēlos braukt, bet, ja mašīna ir nekopta, es ar augsti paceltu galvu pagriežos uz otru pusi, lai rādītu, ka gaidu autobusu.

Reizēm es pieļāvu kļūdas. Šis cilvēks bija viena no kļūdām. Es domāju, ka viss būs kārtībā, un iesēdos viņa mašīnā. Tad jau bija diezgan satumsis, un es nevarēju viņu kārtīgi novērtēt. Gandrīz tūlit, tiklīdz es iesēdos mašīnā, viņš sāka uz mani mest acis.

-    Vai jūs pret to iebildāt?

-          Kamēr viņš neļāva vaļu rokām, es… man tas tīri labi patika. Vai tas ir briesmīgi aplam, mister Meison?

Della Strita pacēla galvu no sava bloknota un, notvērusi Meisona skatienu, vieglītēm pamirkšķināja viņam ar aci.

-         Atkarībā no apstākļiem, atbildēja Meisons. Kāpēc jums tas patika, Veronika?

-         Tas ļoti atšķīrās no tā, kas pierasts mazpilsētā, tas, kā viņš to darīja, un vispār. Tad viņš sāka mani aiztikt, un man gribējās kliegt. Vienkārši gribēju nekavējoties tikt no tās mašīnas ārā.

-    Un ko jūs darījāt'

-          Es izslēdzu aizdedzi, pagrābu aizdedzes atslēgu, vispirms izslēgusi aizdedzi, un mašīna, protams, apstājās. Es atvēru durvis un izlēcu laukā. Viņš nevarēja mesties pakaļ un ķert mani, jo nevarēja atstāt mašīnu ceļa vidū un skriet prom.

-    Un ko jūs darījāt pēc izlēkšanas no mašīnas?

-         Aizmetu viņam atslēgas un… tas arī viss. Tikai aizmetu viņam atslēgas.

-    Un pēc tam?

-          Ak, viņš sanināja visādas lietas, bet vīrieši, protams, tā dara, kad jūtas vīlušies.

-          Kā, Meisons jautāja, jūs esat tik labi iepazinusi vīriešus.

-    Es… esmu runājusi ar cilvēkiem.

-         Un, runājot par gadījuma mašīnām, kā jūs tā pratāt tikt galā ar to meitu ģēģeri?

-          Mani pamācīja kāda meitene. Laikam jau no viņas aizguvu to domu par autostopošanu, mister Meison. Tā meitene bija viena no caurbraucējām, kas piestāja mūsu restorānā, un mēs parunājāmies. Viņa meklēja kādu vietu, kur pārlaist nakti. Sasodīts, mister Meison, viņa nu gan bija drosmīga. Viņai bija tikai divi dolāri un piecdesmit centi. Viņa ceļoja ar gadījuma mašīnām un gribēja tāpat turpināt. Viņa teica, ka gan jau kaut kā iztikšot. Es nodomāju, ka šī meitene ir… nu, jūs saprotat, slikta, ja dara tādas lietas. Bet viņa stāstīja, ka tas nepavisam neesot vajadzīgs, ka gandrīz visi vīrieši esot ļoti džentlmeniski un daži iedodot naudu vienkārši tāpat, lai palīdzētu. Es viņai pavaicāju par sliktajiem vīriešiem, un viņa man pamācīja to triku ar aizdedzi. Viņa stāstīja, ka vienmēr, kad vien kāpjot mašīnā, viņa vispirms pievēršot uzmanību aizdedzes atslēgai un, kad sākot klāties pārāk plāni, vienmēr esot iespēja pasniegties un izslēgt aizdedzi, pagriezt atslēgu, apturēt mašīnu un tad izkļūt laukā un gaidīt citu braucēju.

-         Un tā notika tajā naktī, tieši pirms tam, kad misters Edisons jūs uzņēma savā mašīnā?

-Jā-

-    Vai varat atcerēties to vietu, kur viņš jūs uzņēma.

-Jā, tieši pie caurtekas.

-    Tagad pastāstiet visu precīzi!

-         Tātad es izkļuvu no mašīnas. Tas vīrietis bija diezgan zemisks un visu ko sarunāja, bet galu galā aizbrauca. Biju nobijusies un kādu laiku nemēģināju braukt. Laikam nogāju kājām apmēram jūdzi, un katru reizi, kad izdzirdu tuvojamies kādu auto, es nogāju ceļa malā un slēpos krūmājā. Baidījos, ka tas vīrietis varētu atgriezties.

-    Cik ilgi jūs tā turpinājāt?

-    Varbūt pusstundu vai trīs ceturtdaļstundas.

-    Un tad?

-          Tad es noguru un sapratu, ka nevaru tā turpināt, tāpēc apsēdos malā pie caurtekas.

-    Cik mašīnas jūs palaidāt garām, tā sēdēdama?

-          Nevienu. Mistera Edisona mašīna bija pirmā, kas piebrauca.

-    Jūs klausījāties motora skaņā?

-Jā. Faktiski, mister Meison, mistera Edisona mašīna brauca kaut kur pa sānceļu. Es dzirdēju, kā tiek iedarbināts motors, un kādu laiku mašīna brauca vairāk vai mazāk paralēli lielceļam, tad riteņi noklaudzēja pa dēļu tiltiņu un tā izbrauca uz lielceļa, apstājās, pēc tam sāka braukt no jauna. Dzirdēju, kā braucējs pārslēdz ātrumus, motora skaņu un… nu, biju par daudz nogurusi, lai riskētu gandrīz ar jebko.

Meisons paskatījās uz Dellu Stritu.

-    Cik ilgi jūs sēdējāt pie caurtekas, Veronika?

-         Nezinu. Varbūt četras vai piecas minūtes. Tik vēlā stundā pa ceļu nebrauca daudz mašīnu. Tas ir viens no galvenajiem ceļiem, bet ne pats galvenais.

-          Vai, tur sēžot, jūs dzirdējāt kādu troksni, kas izklausījās kā šāviens?

-          Šāvienu ne, viņa atbildēja. Tikai kādam bija gadījusies ķiliele ar automašīnu. Tai četras piecas reizes nošķaudījās motors.

-    Kur? Meisons jautāja.

-         Kaut kur blakus ceļam. Pie joda, mister Meison, tā tikpat labi varēja būt mistera Edisona mašīna. Es nezinu. Tas bija kaut kur tuvumā.

-   Jūs dzirdējāt plaukšķus?

-   Jā, piecus vai sešus.

-           Raksturojiet tos plaukšķus, Meisons palūdza. Vai bija viens skaļš troksnis un pēc laiciņa otrs, un…?

-          Nē, tie skanēja cits aiz cita, gandrīz uzreiz. Atceros, es vēl nobrīnījos, jo parasti tādus plaukšķus var dzirdēt, kravas mašīnai braucot no kalna vai tamlīdzīgi. Ja cilvēkam neizdodas iedarbināt mašīnu un motors šķaudās, paiet ilgāks laiks starp… starp trokšņiem.

Meisons pētīja viņas seju. Viņa vērās viņā mierīgi un atklāti, ar pilnīgi nevainīgu skatienu.

-          Kāpēc jūs par šiem trokšņiem nepastāstījāt toreiz, kad es ar jums nināju?

-         Ak debess, kāpēc lai es par to stāstītu, mister Meison? Vienkārši vecas automašīnas motora vaina.

-    Un tie visi skanēja uzreiz?

-         Jā. Viens plaukšķis, tad otrs un pēc tam trīs vai četri pa īstam ātri, pilnīgi kopā.

-    Un tad trokšņi aprima?

-          Domājams, tam cilvēkam beidzot izdevās automašīnu iedarbināt.

-          Bet tas bija labu laiciņu pirms mistera Edisona uzrašanās?

-    Ak, jā.

-    Cik ilgi?

-    Aptuveni minūti, viņa nevainīgi atbildēja.

-    Varbūt daudz vairāk nekā minūti?

-         Nedomāju gan. Liekas, minūti vai divas. Tagad, tā padomājot, pilnīgi varētu būt, ka misters Edisons tur iedarbināja savu mašīnu.

Pie durvīm sāka dauzīties, tad kāds, raustīdams durvju rokturi, iespēra ar kāju apakšā pa paneļiem.

-         Dzīvāk, dzīvāk! Atveriet! nepacietīgi sauca vīrieša balss. Atveriet, vai ari mēs uzlauzīsim durvis. Likuma vārdā!

-    Ko te meklē policija? viņa brīnījās.

-          Par tiem blīkšķiem, Meisons turpināja, vai tagad jūs…

Balss gaitenī teica: Lūdzu, netaisiet tādu ļembastu. Mums ir patentatslēga.

Slēdzenē noklikšķēja atslēga. Istabā ienāca leitnants Tregs un Sārdžents Holkombs.

-          Tā, tā, tā, Tregs novilka, iztraucējām jauku sarunu zem četrām acīm, ē?

-    Iztraucējāt, jā gan, Meisons attrauca.

-          Manuprāt, esam viņu pieķēruši, leitnant, teica Holkombs. Viņš cenšas ietekmēt apsūdzības liecinieci.

Meisons pasmaidīja.

-    Aizstāvības liecinieci, džentlmeņi.

-         Tā varbūt domājat jūs, Tregs sacīja, bet, kad viņa pastāstīs īsto patiesību, iznāks gluži cits stāsts. Jūs zinājāt, ka mēs gribam aizvest šo meiteni uz ceļu, lai viņa parāda vietu, kur Edisons viņu uzņēma mašīnā.

-    Bet ne agrāk kā vakarā, Meisons piezīmēja.

-    Un tad?

-    Vēl nav vakars.

-    Viņa ir apsūdzības lieciniece.

Meisons gurdi uzrunāja Dellu Strītu. Ar šiem cilvēkiem nav jēgas strīdēties, Della. Šķiet, mēs ienācām pa šejieni.

Tregs triumfāli smaidīja. Atkal aplam, mister Meison. Pa šejieni jūs iziesiet.

Gaitenī Della Strita aizvēra savu stenogrāfistes bloknotu un teica: Laikam mēs šoreiz esam rīkojušies nepiesardzīgi.

-          Nezinu, Meisons atbildēja. Esam satracinājuši Tregu. Viņš nezina, ko Veronika mums ir pastāstījusi, un saprot, ka mēs to esam pierakstījuši stenogrammā.

-         Viņš pieprasīs, lai viņa pasaka, ko ir mums stāstījusi.

-         Viņš tomēr īsti nezinās. Turklāt viņš ar saviem jautājumiem meiteni samulsinās, ja vien viņa nav vislietpratīgākā mele septiņpadsmit likuma pantos.

-         Cik es nojaušu, Della Strita skarbi izlaboja, jūs pilnīgi varat runāt par astoņpadsmit pantiem.

-    Tik ļauni? MeLsons vaicāja.

Della Strita nikni nospieda lifta pogu. — Visa tā runāšana par motora šķaudīšanu, viņa teica, tā Edisonu tik tiešām nostāda nepatīkamā stāvoklī.

-          Neapšaubāmi, Meisons piekrita. Protams, zināmā mērā Edisons pats sevi ir nostādījis nepatīkamā stāvokli.

Viņi iekāpa liftā, uzbrauca divus stāvus augstāk un piegāja pie Dellas Stritas dzīvokļa durvīm.

Della Strita iebāza slēdzenē atslēgu, pagrozīja to, un, nevarēdama atslēgt, brīnījās: Kas lēcies manai atslēgai? Es… Viņa atkal to pagrabināja. Tā negriežas, viņa pavēstīja.

Pamēģinājis slēgt, Meisons sacīja: Nolādēts, Della, liekas, te nav aizslēgts. Viņš pagrieza rokturi, un durvis atvērās.

-    Kaut mani nelabais, Della Strita sodījās, laikam nebūšu ieslēgusi atslēgas atsperi un atstājusi to fiksētu katram gadījumam, lai varētu vienkārši uzsaukt, ka durvis ir vaļā.

-    Man ari tā šķiet. Neatceros, ka jūs būtu piespiedusi fiksācijas pogu.

-    Bet man vajadzēja to izdarit. Es to parasti daru.

-     Ir grūti atcerēties tādus ierastus sīkumus, Meisons teica, taču esmu diezgan drošs, ka jūs to neizdarījāt. Tomēr tas ir mazākais. Tagad mums jācenšas izpestīt Edisonu. Viss zīmējas gluži melnās krāsās. Automašīna tur varbūt bijusi tieši slepkavības pastrādāšanas laikā. Tas cilvēks nogalināts ar viņa ieroci. Liecība visu vēl pasliktinās, norādot šaušanas laiku. Turklāt lieciniece arī apstiprinās, ka visi šāvieni izšauti ātrā secībā cits pēc cita. Nav grūti iedomāties, kāda būs policijas teorija. Edisons, lielisks šāvējs, stāv laukā pie savas automašīnas. Ferels ir augšstāva istabā. Edisons atbalsta ieroci uz automašīnas durtiņām vai varbūt pieliecas un atbalsta to pret motora pārsegu. Viņš rūpīgi notēmē un nospiež mēlīti, caur loga stiklu trāpot Ferelam galvā. Pēc tam viņš mierīgi pagriežas, iztukšo ieroci, atver cilindru, izņem čaulītes, ieliek sev kabatā, bet ieroci aizmet.

-    Kāda jēga ir izņemt čaulītes? Della Strita jautāja.

-    Acīmredzot persona, kas pastrādāja slepkavību, Meisons skaidroja, domāja, ka, nedabūjot lodes, kas bija ierocī, policija nevarēs pierādīt, ka liktenīgās lodes svina kausējums ir tāds pats kā čaulītēm, kas palikušas iekšā, tad nebūs iespējams pārliecinoši apgalvot, ka slepkavība izdarīta tieši ar šo ieroci.

-Tomēr ir ļoti savādi aizmest ieroci tieši nozieguma vietā, sevišķi tāpēc, ka policisti var pārbaudīt tā numuru un uzzināt, kam tas pieder.

-Jums jāatceras, Meisons atgādināja, kā norādīja Edisons, ierocis droši vien netiktu atrasts, ja policija neierastos nakti un kabatas lukturīša stars neatstarotos no tērauda. Edisons par ieroča atrašanu šķita diezgan pārsteigts. Tas bijis aizmests aiz dažiem upes akmeņiem, kuru diametrs ir pāris pēdu, un ieraugāms tikai no vienas puses. Par laimi, policista lukturīša stars krita uz to vai arī par nelaimi, atkarībā no tā, kā uz to skatās.

-   Jūs nedomājat, ka viņu nogalināja Edisons?

-           Edisons nav tāda tipa cilvēks. Viņš ir impulsīvs, viegli aizkaitināms un nervozs. Taču viņš ir radis apsvērt sekas.

Meisons iekārtojās ērtajā, polsterētajā krēslā un sniedzās pēc cigaretes, kad iezvanījās tālrunis.

Della Strīta atbildēja zvanam. Jā… hallo… ā, sveicināti, Pol… jā, viņš ir te.

Viņa sniedza Meisonam tālruni, teikdama:

-    Dreiks grib ar jums mnāt.

Vienā rokā turēdams tālruni un klausuli, Meisons ar otni roku sataustīja sērkociņu, aizdedza cigareti un atsaucās mikrofonā: Jā, hallo, Pol.

Dreiks brīdināja: Perij, ejiet prom no Veronikas dzīvokļa. Policija ir ceļā un grib papurināt Dellu. Viņiem ir nojauta…

-          Šis brīdinājums ir novēlots, Pol. Viņi jau te bija, Meisons nopūtās.

-    Vai kaut ko atrada?

-Jā, Veroniku.

-    Ak vai! Viņa runās.

-          Viņa jau runā. Holkombs un Tregs viņu aizveda uz…

-          Viņi ap kaut ko noņemas svīzdami, Perij. Varbūt nokļuvuši uz svaigām pēdām un Holkombam nebūtu iebildumu pret jums kaut ko safabricēt. Esiet piesardzīgs!

-         Es uzmanīšos, Meisons apsolīja un nolika klausuli.

Della Strita paņēma no viņa tālruni un nolika vietā uz bufetes.

Meisons sacīja: Polam Dreikam radusies kāda ideja, Della. Viņš stāsta, ka Holkombs varot mēģināt safabricēt pret mani nepatiesus pierādījumus. Vienalga, vai kāds ir jūsu durvis atvēris ar citu atslēgu, vai ari jūs bijāt atstājusi tās neaizslēgtas, iznākums varētu būt vienāds. Papētīsim.

-Jūs taču nedomājat, ka viņi…

-          Varētu nolikt tur diktogrāfu, Meisons pabeidza. Paskatīsimies!

Viņš sāka meklēt zem gleznām, aplūkoja sienas un pārcilāja spilvenus. Meklēja arī Della.

-         Neko neatrodu, Meisons beidzot paziņoja. Es tomēr nevaru to saprast. Viņš pacēla spilvenu no lielā polsterētā krēsla.

-    Ā, ā! viņš iesaucās.

Della steidzās pie viņa. Kas tur ir?

Tukšajā vietā aiz spilvena gluži kā ligzdiņā gulēja sešas tukšas 38. kalibra patronas.

-    Kas tās ir? Della Strita jautāja.

-         Tie ir safabricēti pierādījumi, Della, atteica Meisons.

-    Vai tās tur nolicis Sārdžents Holkombs?

-         Ja vien Veronika nav sēdējusi šajā krēslā un tās paslēpusi vai arī Loreine Ferela. Jūs teicāt, ka viņa pie jums iegriezās?

-   Jā, l">et tikai uz dažiem mirkļiem.

-    Vai viņa tuvojās šim krēslam?

-Jā. Viņa tur apsēdās uz dažām sekundēm, ne ilgi.

-     Un Veronika ari tur sēdēja? -Jā-

Meisons domigi rauca pieri.

-    Ko lai mēs darām? Della jautāja.

-Ja tās ir lamatas, mums jāzvana uz policijas pārvaldi un jāziņo par šo patronu atrašanu. Tā Sārclžents Holkomhs tiks nolikts pie vietas. Ja tās nav lamatas un kāds šo lietisko pierādījumu te atstājis, mums jāmēģina no tā atbrīvoties tā, lai mūs nepieķer.

-    Un ja mūs pieķer, atbrīvojoties no šī pierādījuma?

-    Tad mēs esam uz. āķa.

-    Kā lai noskaidro, vai tie ir vai nav slazdi?

-Tur jau tā lieta. Es labprāt vēlētos zināt, vai jūs bijāt aizslēgusi durvis, pirms mēs devāmies uz 13-B dzīvokli.

-    Es arī to gribētu zināt.

-Jūs varējāt vienkārši piemirst tās aizslēgt? -Jā-

-          Es drīzāk domāju, ka jūs to piemirsāt, Meisons sprieda. — Esmu gandrīz pārliecināts, ka jūs tāpat vien aizgrūdāt durvis ciet. Tobrīd mēs sarunājāmies, un es neatceros, ka jūs būtu nospiedusi atsperes atbrīvošanas pogu.

-          Kas notiks, ja jūs piezvanīsiet policijai un pastāstīsiet, ka te, dzīvoklī, atradāt šīs tukšās čaulītes? Della Strīta vaicāja.

-         Tas sagādās nepatikšanas manam klientam, Della, Meisons sacīja. Ja es censtos slēpt lietiskos pierādījumus, tad nebūtu tik stulbs un neslēptu tos jūsu dzīvoklī. bet avīžu lasītāji to neiedomāsies. Pirmajās lappusēs parādīsies kliedzoši virsraksti: Edisona advokāts atdevis lietiskos pierādījumus! Policija Meisona sekretāres dzīvoklī atradusi tukšas patronas!

Viegli nodrebinājusies, Della Strīta iesaucās:

-         Pasaulīt, šef, es jau pilnīgi iztēlojos šos virsrakstus, tiklīdz tos pieminējāt!

Meisons turpināja: Taču, ja tie ir policijas slazdi, l>et es mēģinu šos lietiskos pierādījumus no dzīvokļa iznest, un policija mani pieķer… Vai jums te ir kāda labi stipra ieveramā gumija, Della?

-         Jā, ir dažas biezas gumijas, tādas, ar kurām mēs mēdzam sasaiņot stenogrammas. Esmu dažas atnesusi no biroja.

-    Iedodiet pārīti.

-    Ko jūs grasāties darīt?

-Ja tie ir slazdi, Meisons atbildēja, jāmēģina no tiem atbrīvoties. Lūdzu, atnesiet arī kādu auklu, Della, ja jums ir.

Meisons pienesa ēdamistabas krēslu pie loga. Viņš atvēra logu, piestiprināja gumijas strēmeles pie abiem vertikālajiem krēsla atzveltnes stieņiem un teica: Ar šo vajadzētu izdoties gluži labam šāvienam, Della.

Viņš ievietoja improvizētajā katapultā vienu no tukšajām patronām, iepriekš noslaucījis no tās visus iespējamos pirkstu nospiedumus. Pēc tam viņš atvilka atpakaļ gumiju, notēmēja uz tālāko tukšā zemesgabala stūri un palaida gumiju vaļā.

Tukšā patrona švīkstēdama aizzibēja pa gaisu un nolaidās precīzi blakus esošajā zemesgabalā.

Tāpat Meisons izrīkojās ari ar atlikušajām piecām patronām, bet pēc tam izjauca katapultu un aizvēra logu.

14

Lieliem soļiem mērodams sava biroja grīdu, Meisons teica Polam Dreikam: Saproti, Pol, tai sievietei kaut kur jābūt. Un varu saderēt, ka viņa ir tas nozīmīgais gabaliņš, kura pietrūkst mūsu mozalkspēlē. Starp citu, lai jums demonstrētu viņas rīcības veidu, čeks, kurn viņa man izrakstīja uz Indianapolisas banku, bija viltots. Es zvanīju uz banku, lai dabūtu viņas adresi. Viņai tur konta nav. Par tādu Loru Meju Deilu viņi nekad nav dzirdējuši.

-    Es nevaru viņu atrast, Dreiks noplātīja rokas.

Meisons atsāka soļot.

-    Kas noticis ar Veroniku? Dreiks jautāja.

-Viņa patlaban sāka kļūt interesanta, kad mūsu ballīte tika pārtraukta.

Zvanīja tālrunis. Meisons paķēra to, pateica "hallo" un izdzirda Dellas Strītas balsi. Es skatījos pa logu, šef. Viņi visi kaut kur aizbrauca. Veronikai bija līdzi soma, un viņa iekāpa policijas mašīnā.

-    Un neviens nav nācis pārmeklēt jūsu dzīvokli?

-    Vēl ne.

-         Labi, Della, turpiniet mani informēt. Es vēl kādu laiciņu būšu birojā.

Nolicis tālruni, Meisons sacīja:

-          Viņi visi atstājuši to namu, Veronika kopā ar viņiem. Tagad mēs to sievišķi redzēsim tikai liecinieku solā.

-          Kas jums padomā ar Edisonu? Dreiks jautāja. Vai viņš stāstīs savu versiju?

-    Tikai tad, kad nonāks liecinieku solā.

-    Tas visu sarežģī.

Meisons pamāja ar galvu.

-    Vai mēģināsiet lietas novilcināt?

-          Diemžēl es baidos, ka neizdosies. Nevarēšu vairs diezin cik ilgi savaldīt Edisonu. Tā vai citādi, bet drīz viņš lūzīs vai nu dabūs nervu sabrukumu, vai ari laidīs piesardzību pa vējam un sāks mnāt.

-    Kas notiks, ja viņš sāks runāt?

-    Viņš nav tādā stāvoklī, lai runātu, Pol.

-    Viņš taču to nav darījis, ko?

-Nē'.

-    Vai viņš nevar pastāstīt patiesību?

-    Ne pārāk labi.

Zvanīja tālrunis. Meisons pacēla klausuli. Hallo… jā, viņš ir te.

Pagriezies viņš paziņoja: Tur prasa jūs, Pol.

Dreiks paņēma klausuli, atsaucās: Hallo, mazliet paklausījās, tad teica: Kā tas…? Ak, jā… vienu minūti, es padomāšu… kas tas?… nolādēts!… iedodiet viņam klausuli, es parunāšu… hallo, Frenk… kā tad tā?… un tālāk…? labi. Uzgaidi!

Nolicis klausuli, Dreiks pievērsās Meisonam.

-    Tas ir savādi.

-Kas?

-          Policija dabūjusi vēl vienu liecinieku, kādu puisi, kurš dzīvo aptuveni pusjūdzi no tām lauku mājām. No savas dzīvesvietas viņš māju nevar redzēt, bet ir zinājis, ka tā pārdota. Otrdienas naktī viņš šīs mājas apkaimē dzirdējis sešus šāvienus. Protams, Perij, tas ir tas pats vecais stāsts. Dzirdēdams šāvienus, viņš nodomājis, ka šķauda mašīnas motors, lxj t sieva apgalvojusi, ka tur kāds šauj. Tāpēc viņš paskatījies pulkstenī.

-    Cikos tas bijis?

-    Tieši desmit minūtes pāri astoņiem.

-    Vai viņš kaut ko teica par trokšņu secību?

-Jā, bijis viens šāviens, gandrīz tūlīt sekojis otrs, pēc tam ar divu trīs sekunžu intervālu vēl četri.

Meisons aizdedza cigareti un, saraucis pieri, pirms sērkociņa nodzēšanas aplūkoja tā liesmu.

-          Ir vēl kas, Dreiks piebilda. Universālveikalā strādā kāda jauna sieviete, saprotams, jauna un pievilcīga. Edgars Ferels piektdienas vakarā viņu aicinājis braukt uz tām lauku mājām. Viņš teicis, ka viņa šo braucienu nenožēlošot, un solījis iecelt par personālclaļas atbildīgo.

-     Piektdienas vakarā? Meisons iesaucās.

-Jā gan.

-    Kā viņu sauc, Pol?

-    Mērna Relija.

-    Es vēlos ar viņu runāt.

Dreiks papurināja galvu. Nav iespējams, Perij. Viņa runāja ar manu darbinieku un pēc tam ar policiju. Policija viņu aizšuva kā miežu maisu. Jūs nekādā ziņā nepiedabūsiet viņu uz runāšanu, bet mans aģents dzirdēja viņas stāstu, iekams viņa vēl nebija runājusi ar policiju. Viņš birojā raksta ziņojumu. Vai gribat ar viņu tikties?

-    Sasodīts, jā! Meisons atsaucās.

-    Aiziešu viņu pasaukt. Viņš ir manā birojā.

Dreiks atstāja Meisona biroju, aizgāja pa gaiteni un

pēc dažiem mirkļiem atgriezās kopā ar izskatīgu jaunu cilvēku, noteiktiem sejas vaibstiem un lietišķu tāds neapšaubāmi šķistu pievilcīgs sievietēm.

-          Frenks Samervils, Dreiks iepazīstināja. Mans dendijs. Es viņu taupu reizēm, kad jāiztaujā viegli ietekmējamas, jaunas sievietes. Uzdevu viņam pagrozīties pa universālveikalu un izlikties par pircēju. Tāpat vien patenkot.

Dreiks pamāja Samervilam ar galvu, teikdams:

-    Pastāstiet, kas jums stāstāms, Frenk.

Samervils ar specifisku dramatisku žestu ar garajiem,

slaidajiem pirkstiem atglauda tumšos, dabiski viļņainos matus no pieres.

-          Misters Dreiks mani instalēja pastaigāt pa universālveikalu, pirkt visādus nieciņus, uzdot jautājumus un censties piedabūt meitenes uz tērzēšanu. Dabiski, es apstaigāju veikalu, izvēlēdamies letes, kur pārdevējas bija brīvākas. Es izvairījos no vietām, kur bija daudz pircēju.

Meisons pamāja ar galvu.

Piesardzīgi apjautājos, vai avīžu raksti par Ferela nāvi veikalā nav izraisījuši kādas pārmaiņas, un meitene, kas tirgojās ar tualetes piederumiem, man ieteica ar šo jautājumu labāk vērsties pie Mēmas Relijas rakstāmlietu ncxlaļā turklāt viņa nešpetni pasmīnēja.

Tā nu es devos cauri veikalam pie letes, kur pārdošanai bija izliktas pildspalvas, ieraudzīju Mērnu Reliju, pievilcīgu rudmati, un pacentos pa īstam.

-    Kas notika?

-     Sāku aplūkot pildspalvas, un izlikos, ka nevaru vien izvēlēties. Izmēģināju tās citu pēc citas un, tā izmēģinādams, uzsāku valodas par to, kas notiek veikalā, jautāju vai šis notikums sola kādas pārmaiņas un tā tālāk. Man nepatīkami to atzīt, bet viņa mani jau bija ievērojusi. Viņa mani bija redzējusi pie citām letēm un vaļsirdīgi pajautāja, vai neesmu detektīvs.

Citām reizēm es būtu pasmējies un to noliedzis, bet kaut kas viņas tonī lika domāt, ka atzīdamies varbūt kaut ko uzzināšu, turklāt viņa šā vai tā bija mani atmaskojusi, tāpēc atbildēju, ka esmu, un tad viņa atzinās, ka esot par šo lietu domājusi un nesaprotot, vai iet vai neiet uz policiju, bet, tā kā es esot detektīvs, tad viņa man pastāstīšot.

-    Un ko viņa stāstīja?

-    Pirmdienas rītā pie viņas pienācis Ferels, viņš šķitis apņēmības pilns. Viņš vienmēr esot mēdzis apstāties pie viņas letes un pakavēt laiku, un nesen, kā pēc tam uzzināju, viņš sācis izturēties mazliet intīmāk, aizgājis otrpus letei, turējis plaukstu viņai uz pleca, glāstījis muguru un paplikšķinājis pa gurniem.

-    Turpiniet, teica Meisons. Kas notika?

-    īsu brītiņu patērzējis, viņš vaicājis, vai viņai nepatiktos paaugstinājums amatā, un, dabiski, viņa atbildējusi, ka jā. Viņa nodomājusi, ka viņš mēģina lakstoties, bet īsti pārliecināta nav bijusi. Viņa prātojusi, diez cik tālu vajadzētu iet. Un viņa pavisam godīgi atzinās, ka uzdevusi pati sev jautājumu, cik tālu viņa ietu.

-    Vai viņai viņš patika?

-    Acīmredzot viņš viņai neko sevišķu nav nozīmējis. Viņš bija viens no viņas bosiem. Viņa tur nestrādā ilgi un domājusi, ka zina, ko dara. Viņas māte veikalā bijusi ilggadēja darbiniece, viena no prēmijakciju turētājām; māte pirms pāris gadiem nomirusi, un rudmate palikusi viena. Manuprāt, viņa bija gatava saieties ar Ferelu, ja vien no tā atlēktu kāds labums.

-    Ko īsti viņš viņai apsolījis?

-    Solījis iecelt par personāldaļas vadītāju ar lielu algas pielikumu un teicis, ka piektdienas vakarā gribot kopā ar viņu aizbraukt uz savu lauku īpašumu, liet viņa nedrīkstot par to nevienam stāstīt ne pušplēsta vārda. Viņa gribējusi zināt, kur šis lauku īpašums atrodas, un viņš uzzīmējis plānu.

-    Vai šis plāns ir pie jums?

-     Nē. Man viņš tiešām bija. Mēma to man iedeva, liet pinns promiešanas man vajadzēja viņai atzīties, ka es neesmu policijas detektīvs, bet privātdetektīvs, un šī Mērna ir viltīgs velnēns. Viņa mani piespieda plānu atdot, jo dzīrās sazināties ar policiju un negribēja tur stāstīt, ka vispirms visu pastāstījusi privātdetektīvam. Ņemot to vērā, es sapratu, ka labāk ļaut, lai dara, kā grib. Bet plānu es dabūju kārtīgi apskatīt. Manuprāt, viņa stāsta taisnību.

-    Kas jums liek tā domāt?

-    Daudz kas. Viņiem tur ir papīri, uz kuriem pircēji izmēģina pildspalvas, un šis plāns bija uzzīmēts uz tāda papīra lapas. Lai pārliecinātos, es aplūkoju ūdenszīmes, turklāt tas nebija sievietes rokraksts; tas varēja būt Ferela darbs. Viņš bija grāmatvedis, un visi cipari bija uzvilkti tik rūpīgi, cik vien var būt.

-    Kādi cipari?

-     Attālumi. Viņš bija uzdevis ar spidometru mērītu attālumu no universālveikala un ceļu numurus, tad parādījis, kur jānogriežas, un pat atzīmējis vietu, kur izsusējušu upītes gultni šķērso dēļu tiltiņš.

-    Un teicis, lai viņa tur ierodas piektdienas vakarā?

-    Pareizi.

-    Cikos?

-    Viņš teicis, starp deviņiem un desmitiem.

-    Vai, viņasprāt, tas nebija tā kā pavēlu?

Samervils pavīpsnāja. Sasodīts, šo mazulīti apmuļķot nebūtu viegli. Šī rudmatainā viltniece zina, ko dara. Viņa bija izprātojusi, ka netiks par personāldaļas vadītāju par skaistām acīm vien, tāpēc jāpiedalās spēlītē, vismaz mazdrusciņ.

Ferelam bija trīsdesmit viens gads, viņai varētu būt divdesmit divi. Iespējams viņa būtu ķēmsies pie šīm attiecībām ar vērienu, ja uzskatītu, ka tas ir to vērts. Nedomāju, ka viņa vispār bija viņā ieķērusies, bet viņš gan, un viņai, dabiski, tas patika. Citas meitenes bija ievērojušas, ka Ferels vienmēr apstājas pie viņas letes, un nu, jūs jau saprotat viņa zināja, ka viņš ir viens no bosiem un, protams, izturējās atsaucīgi.

-    Sasodīti interesanti, Meisons atteica, bet to es nevaru saprast.

-     Labi, paskaidrošu, varbūt palīdzēs. Pašreizējo personāla nodaļas vadītāju sauc Mirtla Nortropa, un viņa vienmēr ir dedzīgi atbalstījusi Džonu Edisonu. Viņa ir gatava pielūgt zemi zem Kdisona kājām un uzskata viņu par visgudrāko universālveikala izpilddirektoru pasaulē. Viņai varētu būt kādi četrdesmit pieci gadi; Edisonam ir četrdesmit astoņi. Kā šķiet, viņa nav pārāk izskatīga, taču stingri iestājas par lietpratību. Ferelam viņa nepatika. Viņa tur ir strādājusi jau pirms Ferela, kad Edisona partneris bija

Ferela tēvs. Starp citu, viņa ir akciju sabiedrības mantzine.

Meisons spēji saslējās taisns kā miets. Ne velna!

-         Tā ir, viņa apmeklē visas sapulces un ir lielākā no mazajiem akcionāriem. Kā noprotu, Ferela tēvam viņa bija gluži pa prātam, taču viņai nepatīk Juniora nostāja.

Meisons sarauca pieri.

-    Un Ferels gribēja sašūpot viņas krēslu?

-          Vismaz viņš bija apsolījis viņas darbu tam rudmatainajam meitēnam. Tomēr pret to meiča izturējās skeptiski, jo zināja, ka Ferels nevar šo Nortropu atlaist. Uzņēmuma personālu pārraudzīja galvenokārt Edisons. Ferels zīmēja grafikus un analizēja skaitļus. Baumoja, ka tas nav ņemams nopietni. Viņš strādāja jau piecus gadus un lielāko laika daļu zīmēja grafikus un gatavoja biznesa prognozes. Veikalā baumojuši, ka itin neviena prognoze nav bijusi pareiza.

-    Vai jūs ninājāt ar daudziem darbiniekiem?

-          Mm, jā. Domāju, ka šajā ziņā esmu pārcenties. Tā rudmate mani ievēroja, un tikpat labi var gadīties, ka ir ievērojuši arī citi. Saklausījos papilnam tenku un domāju, ka esmu visu padarījis.

-    Kas notika ar rudmati?

-          Viņa piezvanīja policijai. Viņu no turienes atvaļināja. Nedomāju, ka jums izdosies ar viņu runāt.

Meisons jutās aizkaitināts. Viņi man nedod ne mazāko iespēju. Visus, kuri šajā lietā kaut ko varētu zināt, policisti nogrābj un izņem no aprites.

-    Lai esmu nolādēts, ja tā nav, Dreiks piekrita.

-          Vai jūs no manis vēlaties vēl kaut ko? Samervils jautāja.

-    Laikam ne, Meisons atteica.

-          Uzrakstiet ziņojumu, Dreiks teica. Uzrakstiet ļoti izsmeļošu ziņojumu. Ielieciet tajā visu, ko vien varat iedomāties, katru vissīkāko detaļu, vienalga, cik tā būtu niecīga. Var gadīties, ka jums iešaujas prātā kāds nozīmīgs sīkums.

Kad Samervils atstāja biroju, Meisons nolēma: Ir vēls, tomēr riskēšu. Paņēmis tālruni, viņš palūdza: Gērtij, es gribu runāt ar mis Mirtlu Nortropu no Edisona universālveikala. Ja viņas tur nav, uzziniet, kur viņu meklēt.

Meisons nolika klausuli vietā.

-          Vai jūs domājat lūgt tūlītēju noklausīšanos? vaicāja Dreiks.

Meisons apstiprinoši pamāja. Nekas cits neatliek.

-         Tādā gadījumā jūsu cilvēkam vajadzēs stāstīt kaut ko sasodīti ticamu; citādi izkristalizēsies pret viņu vērsts sabiedrības noskaņojums. Ilgāk jūs vairs nedrīkstat vilcināties.

-    Es zinu, Meisons atteica.

-    Vai viņam tāds stāsts ir, Perij?

-Nē.

-    Vai, sākoties tiesas procesam, tāds būs?

-Nē.

-    Kad viņam tas būs?

-          Kad viņš nonāks liecinieku solā, Meisons atbildēja.

Zvanīja tālrunis. Gērtijas modulētā balss sīrupaini pavēstīja: Misis Nottropa vakar devusies atvaļinājumā. Veikalā neviens nezina, kur viņa būtu meklējama.

-    Kādēļ jūs uzsverat misis?

-          Tādā tonī tas man tika pasniegts, mister Meison. Es vaicāju pēc mis Nortropas, un kāda meiča paziņoja, ka misis Nortropa esot atvaļinājumā.

-          Pacentieties sadabūt viņas mājas tālruņa numuru, Gērtij.

-    Es jau to dabūju. Neviens neatbild.

Meisons beidza sarunu un pavērsās pret Dreiku. Viņa atvaļinājumā, un droši vien šā vai tā neko par to nezinātu.

-    Tam nav jēgas, Perij. Ferels droši vien nidmates pievilināšanai izmantojis to pašu veco ēsmu.

Meisons pamāja ar galvu. Bet kāpēc viņš gribējis, lai šī meiča dodas turp tajā piektdienā?

Dreiks pavīpsnāja. Varbūt trešdiena un ceturtdiena jau bija aizpildīta.

-   Varētu būt. Man gribētos ar šo rudmati aprunāties, kad policija viņai ļaus atgriezties apritē.

-    Tagad es jums pateikšu, kas darāms. Spriežot pēc visa dzirdētā, Lora Meja Deila vada restorānu kādā Indiānas pilsētā aptuveni piecdesmit jūdžu tālumā no Indianapolisas. Tam es it kā ticu. Tā ir daļa no informācijas, ko Veronika sniedza Edisonam, kad viņš viņu uzņēma mašīnā. Meitenes izruna un izturēšanās to varētu apstiprināt. Varbūt jūs varētu noskaidrot, kādi restorāni reģistrēti Valsts reģistrā, vai pilsētā izsniegtās licences un tamlīdzīgi. Lieciet savus cilvēkus pie darba, lai viņi sāk ķemmēt visas šīs mazpilsētas Indianapolisas tuvumā. Atrodiet restorānu, uzziniet, kas to vada, un varbūt tā uzzināsiet šīs sievietes šejienes adresi. Bet, ja viņa ir atgriezusies restorānā, lai jūsu darbinieki ved viņu šurp. Ja vajag, varam izmantot apsūdzību par nederīgo čeku. Naudu izdevumiem netaupiet! Es gaidu rīcību, airklāt ašu.

-    Kāpēc šī sieviete ir tik svarīga, Perij? Dreiks jautāja.

-    Kaut es pats zinātu atbildi, Pol! Ja vēlaties, dēvējiet to par nojautu, liet paskatīsimies uz konkrētiem faktiem. Veronika atrodas tajā vietā, kur Edisons viņu uzņem mašīnā. Tas notiek uzreiz pēc Ferela noslepkavošanas. Viņas lieciba Edisonu iznīcinās.

Tādējādi, ja Veronikas stāstā ir kāda nepatiesība, tas var palīdzēt Edisonam. Tālāk, Veronika stāsta, ka viņa cīnījusies ar kādu meitu ģēģeri. Tas izklausās pārliecinoši un izskaidro viņas atrašanos tajā vietā. Taču Veronika nokļuva pilsētā un tika aizturēta par klaidonību stundu pēc tam, kad dabūja viesnīcā istabu.

Par policijas stulbumu varat sacīt visu, ko vēlaties, Pol, bet Veronika pati krietni pacentās nokļūt cietumā. Sakiet, kāpēc Veronika gribēja, lai viņu apcietina?

-    Šantāža.

-     Tā varētu būt atbilde. Varbūt viņa sadarbojās ar Ēriku Henselu, bet, ja tā, tad viņai nevajadzētu, lai māte viņiem palīdz to safabricēt. Tomēr iejaucās māte, stāstīdama man, ka Veronikai ir astoņpadsmit gadu.

-    Varbūt viņi bija iecerējuši izmantot māti gadījumā, ja klaidonības plāns nenostrādātu, sprieda Dreiks.

-     Varbūt. Es gribu runāt ar šo māti un gribu viņu uzmeklēt, pirms to ir izdarījusi policija. Ziniet, Pol, var gadīties, ka visa šī lieta nav tik nejauša, kā izskatās. Varbūt Veronika tur nolikta kā Edisona ēsma. Hensels varēja to tīšuprāt izdarīt, lai nomedītu lielo lomu… Sadabūjiet man to māti. Es viņu gribu. Pārbaudiet Hensela kompanjonus, papētiet viņa protokolu — un sāciet rīkoties!

15

Preses pārstāvji gaidīja, apstādami Periju Meisonu, kad advokāts iegāja tiesneša Kītlija tiesas zālē.

Tiesas sēde vēl nebija sākusies, bet, tā kā process bija ļoti svarīgs, telpa bija stāvgrūdām pilna ar klausītājiem. Visas sēdvietas bija aizņemtas, un ziņkārīgo pūļi drūzmējās puslokā gar sienām, stāvēdami plecu pie pleca.

Tiesnesis Pols M. Kītlijs ienāca zālē.

Tiesas izpildītājs nodimdināja ar āmuru un pasludināja tiesas sākumu.

Tiesnesis Kitlijs ieņēma vietu aiz sēdekļa, pārlaida skatienu pārpildītajai tiesas zālei un paskatījās vispirms uz apgabala prokurora Hamiltona Bordžera dnikno stāvu, pēc tam uz Periju Meisonu.

Tiesas izpildītājs atvēra durvis un eskortēja zālē Džonu Edisonu. Edisons izskatījās tā, it kā nebūtu gulējis, kopš policija bija atradusi Ferela līķi.

Kamēr universālveikala miljonārs stīvi un bikli soļoja pie galda, pie kura sēdēja Meisons, tiesas zāli pārsalāt čukstus izteiktu piezīmju čalas.

Tiesas izpildītājs nodimdināja ar āmuru.

Neoficiāli uzsitis Edisonam pa plecu, Meisons pasmaidīja un klusu uzmundrināja:

-    Pasmaidiet taču, sasodīts!

Edisons savilka greizu smaidu.

-    Tā jau labāk, Meisons uzlielīja.

-         Sabiedrība pret Edisonu, tiesnesis Kītlijs pasludināja prāvas nosaukumu. Šis ir noteiktais iepriekšējās noklausīšanās laiks. Vai esat gatavi, džentlmeņi?

-         Esmu gatavs apsūdzībai, paziņoja Hamiltons Bugers, kareivīgi izslējis platās krūtis.

-          Esmu gatavs aizstāvībai, Jūsu Godība, teica Meisons.

Hamiltons Bordžers pagriezās, lai izsauktu pirmo liecinieku.

Meisons izmantoja šo dramatisko brīdi. Jūsu Godība, viņš bilda, mēs esam uzrakstījušu uzaicinājumu uz tiesu Veronikai Deilai. Kā sapratu, tad policija atņēmusi viņai tiesības sarakstīties un sazināties, tāpēc šo uzaicinājumu nevarējām nodot. Ņemot vērā faktu, ka šī persona ir nozīmīga aizstāvības lieciniece, mēs uzskatām, ka būtu tikai taisnīgi, ja Tiesa instruētu policiju, ka šai lieciniecei jāiercxlas uz šo noklausīšanos, citādi mēs būsim spiesti noklausīšanos atlikt līdz laikam, kad liecinieces ierašanos varēs nodrošināt.

I lamiltons Bordžers pavērās Meisonā ar tādu kā smīnu. Viņa ieradīsies, prokurors atbildēja. — Neuztraucieties. Un viņa būs apsūdzības lieciniece.

Karls B. Naits, prokurora asistents un viens no Bordžera kareivīgākajiem jaunajiem palīgiem atzinīgi uzsmaidīja Bordžeram un pačukstēja kaut ko, kas padarīja maigāku Bordžera bargo izteiksmi, mutei savelkoties vieglā smaidā. Bordžers atgāza vareno rumpi grozāmajā krēslā pie apspriežu galda.

Tiesnesis Kitlijs teica: Pieņemu, mister Meison, ka jums nav padomā ietekmēt šīs liecinieces liecību, bet jūs apmierināsieties ar apsūdzības apgalvojumu, ka lieciniece ieradīsies, un jūsu prasība atlikt noklausīšanos tiek atsaukta?

-Jā, Jūsu Godība.

Tiesnesis Kītlijs pamāja ar galvu un vērsās pie I Iamiltona Bordžera: Aiciniet savu pirmo liecinieku, mister apgabala prokuror.

-    Čārlzs V. Nefss, Bordžers izsauca.

Čārlzs Nefss izrādījās šerifa palīgs, kurš, kā pats liecināja, bija dežurējis tieši liktenīgajā naktī. Tajā vakarā īsi pirms pusnakts viņam piezvanījis aizdomās turētais Džons Reisers Edisons un paziņojis, ka kopā ar Edgara Z. Ferela atraitni Loreini Ferelu atrodoties kādā konkrēti norādītā benzīna uzpildes stacijā, ka viņi atraduši Edgara Ferela līķi un devušies uz tuvāko tālruni.

-    Ko jūs darījāt? 1 lamiltons Bordžers uzdeva jautājumu.

-    Es braucu uz vietu, kur…

-    Vai viens? Hamiltons Bordžers pārtrauca.

-    Nē, ser. Paņēmu sev līdzi otru palīgu, un tur bija ari privātdetektīvs Pols Dreiks, kurš tobrīd atradās manā birojā un jautāja par…

-    Vienu mirkli, Meisons pārtrauca. Jebkuras saninas starp Polu Dreiku un šo liecinieku, kas notikušas, aizdomās turamajam nedzirdot, uz aizdomās turamo nekādā ziņā neattiecas.

-    Pareizi, tiesnesis Kltlijs nolēma.

-Jūsu Godība, domāju, ka šī situācija ir mazliet savdabīga, iebilda Hamiltons Bordžers, jo, manuprāt, var pierādīt, ka Pols Dreiks no juridiskā viedokļa faktiski ir aizdomās turamā uzticības persona.

-    Vai jūs to varat pierādīt' Meisons jautāja.

-   Varu minēt faktus, no kuriem to iespējams secināt.

-    Vai varat to pierādīt?Meisons atkārtoja.

Tiesnesis Kltlijs pieklauvēja pie sola. Tik dedzīgs

strīds starp advokātiem ir lieks, viņš teica. Tiesa ir pieņēmusi lēmumu. Tas paliek spēkā. Lieciniekam netiek ļauts liecībā minēt sarunas ar kādu trešo personu, kas notikušas bez. apsūdzētā klātbūtnes, ja vien iepriekš nav noskaidrots, ka pastāv kāda saistība starp šādu personu un aizstāvamo. Turpiniet savu liecību, mister Nefs.

Nefss turpināja: Devos uz vietu, kur gaidīja Edisons un misis Ferela. Tā bija uzpildes stacija, kas atro das apmēram pusotras jūdzes attālumā no vecās lauku mājas. Šajā lauku mājā…

-     Vienu mirkli, Hamiltons Bordžers pārtrauca. Domāju, mēs tagad varam iepazīstināt ar plānu, lai noskaidrotu situāciju. Šeit ir plāns, kuru, lūdzu, papētiet un pasakiet, vai varat šajā plānā precīzi parādīt, uz. kurieni jūs devāties. Pieņemu, mister Meison, ka jūs piekritīsiet šī plāna izmantošanai, ņemot vērā, ka es apsolu vēlāk pierādīt, ka tas ir precīzi zīmēts pēc mēroga un tur attēlots apvidus, par ko tiek nināts šajā liecībā.

-    Piekritu, Meisons sacīja.

Nefss skatījās plānā. Jā, šajā plānā es ļoti labi redzu mūsu maršrutu. Es braucu pa šo lielceļu, kuni atzīmēšu ar zīmuli, līdz punktam, kuni šajā plānā atzīmēšu ar ciparu viens un ap to apvilktu aplīti.

-    Tā bija uzpildes stacija? Bordžers jautāja.

-         Tā bija uzpildes stacija, kur gaidīja misters Edisons un misis Ferela, Nefss apstiprināja.

-     Kas notika tālāk?

-         Es uzņēmu mašīnā misis Ferelu un misteru Edisonu. Viņi man rādīja ceļu uz māju, kur bija atraduši Edgara Ferela līķi.

-         Parādīšu jums vairākas fotogrāfijas, Bordžers teica, un jautāšu, vai varat pastāstīt, kas uz tām redzams.

—Jā, ser. Tur redzama māja, kur tika atrasts līķis. Tā parādīta no dažādiem skata leņķiem. Līķis atradās šajā telpā, blakus mājas dienvidrietumu stūrim, kas redzams šajā fotogrāfijā.

-    Vai šīs fotogrāfijas uzņēmāt jūs?

-    Nē, bet es biju klāt, kad tās tika uzņemtas.

-    Vai esat tās apskatījis?

-    Esmu.

-     Kas tajās kopumā redzams?

-         Tajās redzams, kādā stāvokli toreiz bija mājas iekšpuse un ārpuse. Tur redzama mājas apkārtne, istabas un terase tieši tādā stāvoklī, kā es tās ieraudzīju ierodoties.

-           Apzīmēsim šīs fotogrāfijas, lai varētu identificēt, un pievienosim lietiskajiem pierādījumiem, — Bordžers ierosināja.

-          Un istabu, kur tika atrasts līķis, kā redzams foto grāfijā, varētu apzīmēt ar aplīti, Meisons piebilda. Mēs piekrītam, ka fotogrāfijas tiek pievienotas lietiskajiem pierādījumiem.

-         Fotogrāfijā ir redzams tās guļamistabas logs, Bordžers papildināja.

Turpmākā noklausīšanās kavējās, kamēr tika apzīmētas fotogrāfijas, pēc tam Bordžers turpināja izvaicāt. Ko jūs ieraudzījāt, mister Nefs?

-         Es iegāju mājā kopā ar šiem cilvēkiem. Brīdināju, lai viņi nekur nepieskaras. Taču viņi man paziņoja, ka jau ir atstājuši pirkstu nospiedumus uz vairākiem priekšmetiem. Uzkāpu pa kāpnēm uz šo guļamistabu un, atvēris durvis, ieraudzīju uz grīdas guļam līķi.

-    Vai varat raksturot ķermeņa stāvokli?

-         Man mašīnā bija fotoaparāts. Uz grīdas guļošo līķi esmu nofotografējis.

-    Vai varat parādīt šo fotogrāfiju, lūdzu?

Nefss sadabūja fotogrāfiju, tā lika apzīmēta kā lietiskais pierādījums un pievienota pārējiem pierādījumiem.

-    Vai istabā ievērojāt vēl kaut ko?

-    Ievēroju. Jā, ser, vairākas lietas.

-    Kas tās bija?

-         Tur stāvēja petrolejas lampa, kas bija izslēgta, pagriežot slēdzi, ar ko regulē piegādes vārstu, tādējādi petrolejas pieplūde bija pārtraukta. Šī lampa bija gandrīz pilna. Logā bija lodes caurums, un es…

-          Vārdi "lodes caunims" norāda uz liecinieka secinājumu, Jūsu Godība, Meisons aizrādīja.

Tiesnesis Kītlijs pamāja ar galvu.

I Iamiltons Bordžers šķita aizkaitināts. labi, labi. Ja advokāti vēlas būt formāli, mēs izsvītrosim vārdu "lodes" un atstāsim vienkārši "caurums". Kāds šis caurums bija, mister Nefs?

Nefss pasmaidīja. Apaļš caurums, mister Bordžer, pēc izmēra gandrīz precīzi vienīuls ar 38. kalibra lodi.

Klausītāji tiesas zālē atzinīgi iesmējās, un tiesnesis viņus apsauca.

-    Vai jums ir šī loga cauruma fotogrāfijas?

-    Ir. Jā, ser, man ir visa šī loga fotogrāfijas.

Nefss iedeva fotogrāfijas, un tās tika pievienotas lietiskajiem pierādījumiem.

-         Turklāt, Nefss turpināja, es izņēmu no loga šo stiklu un ievietoju starp divām caurspīdīgas plastmasas plāksnēm.

-    Kāpēc jūs tā izdarījāt?

-Tāpēc ka, izejot caur logu, lode bija atstājusi stiklā plaisas, un es baidījos, ka stikls kuru katru bridi var izkrist, tā sabojājot lietisko pierādījumu, jo vairs nebūtu redzama caumma apaļā forma.

Bordžers pamāja vienam no tiesas izpildītājiem, kurš, uz pirkstgaliem izgājis no tiesas zāles, drīz atgriezās ar koka kasti, kura bija tikai dažas collas dziļa, bet ar aptuveni divas kvadrātpēdas lielu virsmas laukumu.

Bordžers nolika šo kasti pie liecinieku vietas un izņēma no tās stiklu, iestiprinātu starp divām biezām plastmasas plāksnēm.

-    Vai šis ir tas stikls? viņš jautāja.

-   Jā, ser. Tas ir tas stikls.

-         Vai varat pastāstīt tiesai, kā jūs rīkojāties, lai saglabātu lietisko pierādījumu?

-Jā, ser. Es paņēmu stikla griežamo un piesardzīgi izgriezu no loga rūts daļu, cenšoties griezt pietiekami tālu no cauruma, lai stikls nesašķeltos. Vispirms es pielīmēju stiklam šo plastmasas plāksni, lai stikls turētos vietā. To izcēlis, es otrā pusē pielīmēju otru plāksni, tādējādi saglabājot stiklu kā lietisko pierādījumu.

-         Vai misters Edisons vai misis Ferela toreiz kaut ko stāstīja?

-Jā-

-    Ko viņi teica?

-          Es iebilstu pret jebkādiem misis Ferelas paziņojumiem, kas nav izdarīti apsūdzētā klātbūtnē, Meisons pavēstīja. Fs neiebilstu ne pret ko, ko saka aizstāvamais, ne ari pret to, kas varētu būt teikts viņa klātbūtnē.

-          Ļoti labi, Bordžers sacija, ko teica Edisons un kas tika teikts Edisona klātbūtnē?

-          Edisons paskaidroja, ka zinājis, kur šis īpašums atrodas, jo viņš to apskatījis pirms trim nedēļām, ka tas piedāvāts pārdošanai; ka kopš tā laika viņš tur nav braucis, bet, kad ar viņu runājusi misis Eerela, teikdama, ka uztraucas par savu vīru, viņš jautājis, vai nevarētu būt, ka viņš aizbraucis uz savu lauku māju. Viņš teica, ka, pēc misis Ferelas vārdiem, viņa par šīs lauku mājas iegādi nemaz nav zinājusi.

-         Tieši tā, Bordžers rezumēja. Tagad uz bridi pie tā vēl atgriezīsimies. Gribu pilnīgi precizēt vienu lietu, lai nebūtu iespējami pārpratumi. Vai aizdomās turamais Džons Edisons Reisers jums tajā laikā un vietā jūsu un misis Ferelas klātbūtnē apgalvoja, ka nav šajā mājā bijis, izņemot to reizi pinns trim nedēļām, kad tā bijusi pārdošanā un viņš to apskatījis?

-Jā, ser, tā viņš apgalvoja.

-         Tā, un vai jūs laukā pie mājas ievērojāt kādas pēdas?

-Jā, ser.

-    Kas tās bija par pēdām?

-    Automašīnas riepu pēdas.

-    Vai varat mums tās raksturot'

-    Esmu tās nofotografējis, un vani parādīt.

-    Vai šīs fotogrāfijas esat uzņēmis jūs?

-Jā, ser.

-    Iedodiet tās, lūdzu.

Liecinieks pasniedza riepu pēdu fotogrāfijas, un tās tika pienācigi marķētas un pievienotas lietiskajiem pierādījumiem.

-         Tagad, Bordžers bilda, pievērsiet uzmanību šai fotogrāfijai, riepu pēdām, kas apzīmētas ar A, B, C un I). Ko tās rāda?

-         Tās rāda, kur automašīna apgriezta neilgi pēc lielus. Šīs pēdas palikušas dubļos slepkavības laikā. Saule dubļus izžāvējusi.

-         Un tāpēc, ka automašīna apgriezta, šajā konkrētajā vietā dubļos palikušas skaidri redzamas visu četru riepu pēdas?

-Jā, ser.

-    Vai jūs zināt, kad pēdējo reizi bija lijis?

-         Jā, ser. Astotā datuma vakarā un devītā datuma rītā.

-    Tas ir, pirmdienas vakarā un otrdien agri no rīta?

-Jā, ser. Lietus pārstāja otrdien ap četriem no rīta.

-          Un kāds bija augsnes stāvoklis tad, kad jūs apsūdzētā un misis Ferelas pavadībā devāties uz šo māju?

-    Tajā konkrētajā laikā zeme bija pilnīgi sausa.

-          Vai bija redzamas vēl kādas riepu pēdas, ne tikai tās, kas šajā fotogrāfijā?

-Jā, ser. Bija arī citas pēdas, taču šīs pēdas, kas apzīmētas ar A, B, C un D, bija atstājušas gandrīz jaunas riepas, tāpēc tās varēja saskatīt skaidrāk par citām. Un šis četras sliedes fotogrāfijā parādītajā vietā veda caur mālainiem dubļiem, atstājot ļoti skaidrus nospiedumus.

-         Tātad šie nospiedumi, kas apzīmēti ar burtiem A, B, C un D, bija palikuši pirms kāda laika, kamēr augsne vēl bija mīksta.

-         Jā, ser, ne vēlāk kā divdesmit četras stundas pēc tam, kad bija mitējies lietus.

-         Un tātad, Hamiltons Bordžers triumfāli pavēstīja, esmu ievērojis, ka šos nospiedumus atstājušas četras riepas ar ļoti izteiktu un īpatnu rakstu. Citiem vārdiem, riepas acīmredzot ir gandrīz jaunas, tāpēc atstājušas mitrajā, mīkstajā augsnē perfekais nospiedumus.

-Jā, ser.

-         Sakiet, vai jūs gadījumā neesat papētījis apsūdzētā automašīnas riepas?

-    Esmu, ser.

-    Kad?

-    Divpadsmitajā datumā pēc pusdienas.

-    Ko jūs atklājāt?

-         Es sagatavoju mīkstu vielu, kurā paliktu riepu nospiedumi. Pēc tam es ar automašīnu pārbraucu pāri šai vielai, pagriežot stūri tā, lai atstātajos nospiedumos būtu redzams riepu raksts; citiem vārdiem, atveidoju tās automašīnas pagrieziena rādiusu, kura bija atstājusi nospiedumus A, 13, C un D, kas redzami fotogrāfijā.

-    Un ko jūs konstatējāt?

-         Šeit man ir nofotografēts šis plastmasas materiāls, kurā palikuši riepu nospiedumi.

-          Par ko šie nospiedumi liecina? Domāju jums, kā lietpratējam šādos jautājumos, ir pieļaujams izdarīt vispārinātus secinājumus.

-        Abos gadījumos nospiedumi izskatījās pilnīgi identiski. Tur nevar būt nekādu šaubu.

-    Vai jums šīs fotogrāfijas ir līdzi?

-Jā, ser.

-    Iedodiet tās!

Fotogrāfijas tika parādītas un pievienotas lietiskajiem pierādījumiem. Skaidri varēja manīt, ka riepu identiskuma neapstrīdamie pierādījumi atstājuši lielu iespaidu uz tiesnesi Kītliju.

-    Vai ievērojāt apsūdzētā automašīnas riepu marku?

-         Ievēroju. Jā, ser. Kā redzams, no nospiedumu raksta, riepas A un D ir vienādas markas, un arī riepas B un C ir vienādas markas un atstājušas vienādus nospiedumus. Visos nospiedumos skaidri redzams riepu raksts.

-         Varat uzdot jautājumus, Hamiltons Bordžers atļāva.

Meisons norādīja uz stikla plāksni, kas bija izgriezta no loga rūts. Vai jūs šo stiklu izņēmāt pats? viņš jautāja.

-Jā, ser.

-         Un vai tagad šis stikls ir tieši tādā pašā stāvoklī, kā toreiz, kad jūs to pirmo reizi ieraudzījāt logā?

-         Jā, ser. Izņemot faktu, ka tas izgriezts. Tādējādi stikla griežamais atstājis ārmalā švīkas…

-         To es saprotu, Meisons teica. Es nināju tikai par šo lodes caurumu un radiālajām plaisām ap to.

-   Jā, ser.

-    Un plaisas izkārtojušās puslīdz vienmērīgi?

-Jā, ser.

-         Staip citu, Meisons jautāja, kura stikla puse bija vērsta uz iekšu, pret istabu?

Liecinieks smaidot pakratīja galvu. To es jums nevaru pasacīt, mister Meison.

-Jūs neturējāt par vajadzīgu to atzīmēt uz stikla, to ņemot laukā?

-    Nē, ser. Viena stikla rūts puse ir identiska otrai.

-          Izņemot to, Meisons piezīmēja, ka viena no tām bija vērsta uz iekšu, liet otra uz āru.

Garlaikoti pašlepnā tonī iejaucās 1 lamiltons Bordžers. Ak, varbūt tiesa piekristu, ka šāda pratināšana diezin vai ir pamatota. "Viena stikla puse uz iekšu, otra uz āru." Kāda tur starpība? Tas būtību nemaina.

-          Kur palika pārējais stikls no šīs rūts? Meisons jautāja.

Liecinieks pameta nedrošu skatienu uz Hamiltonu Bordžeru.

-         Domāju, ka varu atbildēt uz šo jautājumu, teica Bordžers. Rūts tika izņemta. Atlikušais stikls izmantots testiem policijas laboratorijā.

-    Kas tie par testiem?

-          Caur šo stiklu tika šautas 38. kalibra lodes, — Hamiltons Bordžers paskaidroja, lai izmērītu cauruma diametru. Manuprāt, liecinieks šos testus redzēja.

-    Vai jūs tos redzējāt? Meisons jautāja. -Jā-

-      Un, Hamiltons Bordžers triumfāli uzsvēra,

-    cauri stiklam izgājušo ložu atstāto caurumu mērījumi precīzi atbilda šī lodes caunima mērījumam, kas uzrādīts kā lietiskais pierādījums. Plīsumi izrādījās gandrīz identiski.

-          Vai iepazīstināsiet mūs ar tiem kā ar lietiskajiem pierādījumiem?

-         Neredzu tam iemeslu, Hamiltons Bordžers atbildēja. Faktiski šķiet, ka pēc šiem mērījumiem stikla rūts tika iznīcināta. Taču šie caunimi stiklā ir nofotografēti, un domāju, ka stiklu ir mēģināts daļēji saglabāt. Manuprāt, liecinieks par to zina.

-     Stiklu nebija iespējams saglabāt, stāstīja Nefss.

-     Caurumi atradās par daudz tuvu stikla malai, un, mēģinot izgriezt vēl vienu rūts daļu, tā saplaisāja līdz pat loga rāmim un stikls sašķīda.

-         Tas ir viss, Meisons paziņoja. Vairāk jautājumu nav.

Šķietami pārsteigts par iztaujāšanas īsumu, Bordžers izsauca nākamo liecinieku, pirkstu nospiedumu ekspertu, kurš bija pārbaudījis pirkstu nospiedumus visā mājā.

Šis liecinieks paziņoja, ka atradis ļoti daudzus Loreines Ferelas un dažus aizdomās turamā Džona Reisera Edisona pirkstu nospiedumus, un piedevām ari slēptus, vēl neidentificētus pirkstu nospiedumus, kurus, domājams, atstājušas divas dažādas, vēl neidentificētas sievietes.

Iztaujāšanas laikā Meisons redzēja, ka visu šo pirkstu nospiedumu fotogrāfijas, kuras bija pietiekami skaidras, lai būtu iespējama salīdzināšana, tikušas pievienotas lietiskajiem pierādījumiem.

Kā nākamo liecinieku Bordžers izsauca Frenku Pfirmu, kurš, kā šķita, bija arī šerifa vietnieks.

-         Vai jūs divpadsmitajā datumā ieradāties Ferela lauku mājā? Bordžers uzdeva jautājumu.

-Jā, ser.

-    Apmēram cikos?

-    Aptuveni vienos naktī.

-    Un jūs tur piedalījāties īpašā vietas apskatē?

-Jā, ser, piedalījos.

-         Un vai, apskatot šo vietu, jūs atradāt kādu priekšmetu?

-Jā, ser, atradu.

-    Kas tas bija?

-          28. kalibra Smith & Wesson revolveris ar numuru S-64805.

-    Vai varat to raksturot?

-Tas bija 38. kalibra dubultās darbības Smith & Wesson revolveris ar sešu collu stobru. Tā kā revolveris bija 38. kalibra, tam bija 44. rāmis, un ierocis bija smags.

-    Kur jūs to atradāt?

-         Ja drīkstu parādīt šajā plānā, liecinieks paņēma vienu no lietiskajiem pierādījumiem pievienotajiem plāniem, es to pamanīju aptuveni astoņdesmit septiņu pēdu attālumā no mājas pamata, tieši iepretim tās istabas logam, kur tika atrasts liķis. Attālums līdz mājas pamata tuvākajam punktam bija astoņdesmit septiņas pēdas un divas collas. Revolveris tur gulēja izsusējušas upītes gultnē starp akmeņiem. Tam blakus auga daži vītoli, un revolveris bija labi apslēpts staip mazajiem, straumes nogludinātajiem akmeņiem, kuri, spriežot pēc acumēra, varēja būt vidēji no divām līdz divdesmit četrām collām diametrā.

-          Vai jums ir nofotografēts ierocis tādā stāvoklī, kādā tas tika atrasts?

-         Jā, ir, ser, un nofotografēts ir ari akmens ierocim blakus, šajā fotogrāfijā redzams, kur ierocis bija nokritis, kad acīmredzot ticis izmests no…

-          Neprātojiet par to, no kurienes tas ticis mests, iejaucās Rordžers. Stāstiet tikai to, ko zināt, nevis pieņēmumus.

-          Jā, ser, revolveris bija trāpījis pa šo akmeni un spīdēja kādas divas pēdas attālu no tā. Uz akmens bija palikušas zila tērauda pēdas un dažas koksnes šķiedras. Ierocim bija koka spals, un šim spalam nolauzts mazs stūrītis. Tas tika atrasts zemē pie akmens. Pats revolveris gulēja aptuveni astoņpadsmit collas tālāk.

-          Vai jūs uzlikāt šim ierocim kādas identifikācijas atzīmes?

-Jā, ser.

-     Kādas?

-         Es uz koka spala ar zīmuli uzrakstīju savus iniciāļus pēc pirkstu nospiedumu testa uz tā.

-    Vai kaut kādi pirkstu nospiedumi tika atrasti?

-    Nē, ser, latentu pirkstu nospiedumu nebija.

-    Vispār nekādu?

-    Nekādu. Ierocis bija tīri noslaucīts.

Bordžers atvēra mazu somiņu, ko viņam iedeva asistents, izņēma revolveri un pasniedza lieciniekam.

-    Tas ir tas ierocis, liecinieks teica, to aplūkojis.

-          Vai jūs kaut ko pasākāt, lai noskaidrotu šī ieroča īpašnieku?

-         Jā, ser. Dabūju piekļuvi reģistram un atradu, ka ierocis aptuveni pirms vienpadsmit mēnešiem pārdots Džonam Reiseram Edisonam.

-    Pēc tam jūs ieroci parādījāt apsūdzētajam?

-Jā.

-    Un kas notika pēc tam?

-          Apsūdzētais atpazina ieroci un atzina, ka tas ir viņa. Tad viņš pirmo reizi pastāstīja, ka aizdevis ieroci Edgaram Ferelam, kurš to paņēmis līdzi savā makšķerēšanas braucienā.

-         Kādā stāvoklī ierocis bija, kad jūs to atradāt, runājot par patronām tajā?

-    Ierocis bija tukšs.

-    Kādā stāvoklī bija tā stobrs?

-          Stobrā bija skaidri redzamas pulvera paliekas un skaidri saskatāmas svaigas pulvera pēdas.

-    Nopratiniet, Bordžers atļāva.

-Jautājumu nav, Meisons paziņoja.

-          Pasauciet doktont Pārkeni C. Loreto, Bordžers palūdza.

Doktors Loreto ieņēma liecinieku solu, nodēvēdamies par ārstu un ķirurgu un pieminēdams, ka zināmu laiku strādājis par apgabala autopsijas ķirurgu, liet vēlāk saistījies ar kriminālizmeklēšanas biroju, un ka viņš izpildījis Edgara Z. Ferela līķa autopsiju.

-    Kāds bija nāves iemesls? Bordžers vaicāja.

-          Šauto brūce ar lodes ieeju galvas kreisajā pusē, mazliet aiz auss. Lode gājusi uz augšu, uz galvas priekšējo daļu un palikusi labajā pusē pie pretējās galvaskausa sieniņas.

Protams, es izsakos kā lajs, lai visi varētu saprast, doktors Loreto pēc brīža piebilda.

-    Vai lode ietriekusies smadzenēs?

-Jā gan. Tā ievērojami bojājusi smadzeņu audus un radījusi plašu asinsizplūdumu.

-    Vai šis ievainojums bija nāves iemesls?

-Jā, ser.

-          Cik ilgi, jūsuprāt, šī persona vēl bijusi dzīva pēc ievainojuma gūšanas?

-          Neilgi. Apziņa un kustības zudušas momentāni, un pēc dažām sekundēm sekojusi nāve.

-         Tātad pēc šī ievainojuma saņemšanas persona nav kustējusies?

-         Nē. Persona nav kustējusies. Bet, nokrītot uz grīdas, ķermenis mainījis pozu. Apzināti tas kustējies nav.

-    Vai liktenīgo lodi atradāt?

-Jā, atradu, ser.

-    Un kādā stāvoklī šī lode bija?

-    Smailē saplacināta, bet pamats nebojāts.

-    Ko jūs ar to domājat?

-         Es gribu teikt, ka lodes pamats saglabājis oriģinālo cilindrisko formu, un uz tā ļoti skaidri redzamas šaujamieroča vītnes atstātās pēdas.

-         Vai jūs lodi kaut kādā veidā iezīmējāt, lai to varētu identificēt-'

-Jā, es to izdarīju, ser.

-    Kā jūs to iezīmējāt?

-    Es lodes pamatnē iegravēju savus iniciāļus.

-          Es jums parādīšu lodi, un jūs pasakiet, vai tā ir tā pati lode, par kuni stāstījāt.

Bordžers pagāja uz priekšu un, dramatiski atvēris mazu aizzīmogotu aploksni, izkratīja no tās doktora pastieptajā plaukstā svina gabaliņu.

Grozīdams starp īkšķi un rādītājpirkstu, doktors Loreto nopietni pētīja lodi. Tā ir tā pati lode.

-    Un ko jūs ar to darījāt?

-         lodi es nogādāju Džordžam Maldenam šerifa ofisa ballistikas departamentā.

-          Tas ir viss, Bordžers strupi pavēstīja Meisonam. -Jautājiet! Pratiniet!

-Jautājumu nav, Meisons atteica.

-    Aiciniet Džordžu Maldenu, palūdza Bordžers.

Džordžs Maldens bija drukns, lietpratīgs vīrietis ar

sausu, piesmakušu balsi. Šis mazā auguma cilvēks, pa daļai plikpauris, apdomīgi aizsoļoja uz liecinieku vietu, nodeva tur zvērestu, apsēdās un, nosaucis reportierim savu vārdu un adresi, gaidoši vērās uz Hamiltonu Bordžem.

-Jūsu nodarbošanās, ser?

-    Esmu šerifa palīgs.

-    Cik ilgi jau esat šerifa palīgs?

-    Divdesmit trīs gadus.

-         Vai šajā laikā esat specializējies kādā konkrētā noziegumu atklāšanas nozarē?

-    Esmu.

-    Un kādā?

-         Ballistikas zinātnē un pirkstu nospiedumu izpētes zinātnē.

-    Kāda pieredze jums ir ballistikas zinātnē?

-         Esmu izstudējis lielāko daļu standarta mācību grāmatu šajā priekšmetā. Esmu apmeklējis lekcijas policijas skolā, un manis paša faktiskā pieredze pārsniedz četrpadsmit gadus.

-          Es rādu jums lodi, kuni doktors Loreto tikko kā identificējis kā liktenīgo un kura kā tāda pievienota lietiskajiem pierādījumiem, un lūdzu jūs apskatīt šo lodi un pateikt, vai esat to redzējis jau kādreiz agrāk,

-Jā, esmu, ser.

-    Kas tā ir par lodi?

-         Tā ir svina kxle. 38. kalibrs. To izgatavojusi kompānija Peters, un tā izšauta no 38. kalibra revolvera.

-         Aicinu jūs pievērst uzmanību konkrētām gropēm un ierobojumiem lodes pamatnē, un jautāju jums, kas tie ir.

-          Tās ir pēdas, ko atstājis ieroča stobrs šaušanas brīdī.

-         Vai kaut kādā veidā ir iespējams noteikt ieroci, no kura lode izšauta?

-   Jā, to var noteikt, ser.

-    īsumā raksturojiet lo tiesai.

Maktens pagriezās pret tiesnesi. — Katra ieroča stobram, viņš skaidroja, tā ražotājs izveidojis konkrētas, atšķirīgas identifikācijas zīmes, piemēram, gropju skaits, to forma un dimensijas. Piedevām vēl katram šautenes stobram ir savas konkrētas īpatnības, sīki metāla defekti, kas savukārt atstāj nodevīgus skrāpējumus uz lodes, kuru no stobra ar milzu spēku izgrūž saspiestās gāzes. Šīs zīmes ir tikpat unikālas kā rieviņas un vijumi cilvēka pirkstu galos.

-    Vai esat mēģinājis pētit šo lodi un identificēt ieroci, no kura tā izšauta?

-Jā, es to darīju, ser.

-    Ko jūs darijāt?

-    Es ņēmu 38. kalibra Smilh & Wesson revolveri, kas iesniegts kā lietiskais pierādījums, pielādēju ar Peters patronām, kurās bija lodes, pēc svara un izmēriem precīzi identiskas šai liktenīgajai lodei. Izšāvu vairākas lodes uz kastēm, pilnām ar irdenu kokvilnu. Pēc tam es šīs lodes sameklēju un novietoju zem salīdzināšanas mikroskopa.

Salīdzināšanas mikroskops ir mikroskops, kas sastāv no diviem atsevišķiem mikroskopiem, koordinētiem tā, ka zem katra no tiem var novietot objektus un grozīt uz grozāmajiem paliktņiem tā, ka attēli pārklājas un tos var salīdzināt. Acīmredzams, ja divu priekšmetu atsevišķi punkti ir identiski, abi attēli saplūst vienā.

Tādējādi es varēju novietot liktenīgo lodi un vienu no testit kxlēm tādā stāvoklī, ka pilnībā sakrita katra atzīme un gropīte, un katrs skrāpējums.

Man šeit ir fotogrāfija, kurā redzama liktenīgās lodes pamatne un testa lodes gals, kas novietoti viens uz otra tā, ka skrāpējumi un atzīmes uz abām lodēm pilnīgi sakrīt. Citiem vārdiem, katrs skrāpējums un gropīte šķiet vienlaidus turpināmies. Tomēr fotogrāfijā rādītas divas lodes. Jūs varat redzēt šķērsenisku robežlīniju, kas atdala liktenīgās lodes apakšējo daļu un testa kxles augšdaļu. Taču abu līnijas perfekti sakrīt, tāpēc šķiet, ka nofotografēta tikai viena lode. Tā, starp citu, ir standarta metode, kā parādīt stobra skrāpējumu un marķēšanas gropju identitāti un līdzību.

Maldens rādīja fotogrāfijas un iedeva Bordžeram, kurš savukārt tās pasniedza Meisonam un pēc tam palūdza pievienot lietiskajiem pierādījumiem.

-    Vai ir kādi iebildumi? tiesnesis Kītlijs jautāja.

-    Nekādu, Jūsu Godība.

-         Tādā gadījumā fotogrāfijas tiks pievienotas pārējiem lietiskajiem pierādījumiem un apzīmētas ar attiecīgiem kārtas numuriem.

-    Pratiniet! Bordžers aicināja.

Meisons piecēlās, lai uzdotu jautājumus.

-Jūs teicāt, ka esat pirkstu nospiedumu eksperts?

-Jā, ser.

-         Tādā gadījumā jūs, liez šaubām, pārbaudījāt telpās atstātos pirkstu nospiedumus?

-Jā, ser, pārbaudīju.

-          Un vai atradāt aizdomās turamā Džona Reisera Edisona pirkstu nospiedumus?

-   Jā, atradu, ser.

Hamiltons Bordžers pašapmierināti pasmaidīja.

-         Un Loreines Ferelas, nelaiķa atraitnes, pirkstu nospiedumus?

-   Jā, ser.

-    Vai atradāt arī vēl citus pirkstu nospiedumus?

-    Dabiski.

-    Vai nelaiķa pirkstu nospiedumus?

-   Jā, ser.

-          Un jūs atradāt vēl kādus nospiedumus, kurus, jūsuprāt, bija atstājusi sieviete?

-Jā, ser, manuprāt, tie bija divu citu sieviešu pirkstu nospiedumi.

-           Un vai jūs identifikācijas nolūkos mēģinājāt šos pirkstu nospiedumus sagrupēt?

Liecinieks pameta nedrošu skatienu uz Hamiltonu Bordžeru. Esmu mēģinājis dažus no šiem pirkstu nospiedumiem sakomplektēt tādā kārtībā, kas varētu atvieglot identificēšanu, ja gadījumā policija uzietu personas, kas atstājušas šos nospiedumus.

-    Kur ir šie pirkstu nospiedumi?

-         Ak, Jūsu Godība, — iejaucās Hamiltons Bordžers, es iebilstu pret šo iztaujāšanu. Liii advokāts pieņem pats savu detektīvu, ja vēlas.

-Jā, Meisons teica, tagad, kad pirkstu nospiedumi telpās ir pilnigi iznīcināti, man tiek ļauts tos veltīgi meklēt.

-         Policijai nav pienākuma piegādāt lietiskos pierādījumus aizstāvības advokātam, Bordžers aizkaitināts atcirta.

-    Kāpēc ne?

-         Jo jūs tos sagrozītu un izkropļotu un mēģinātu izmantot, lai izpestītu savu klientu.

-         Ja policijas rīcībā ir tāds lietiskais pierādījums kā pirkstu nospiedumi, mums uz to ir tiesības.

-        Jums nav tiesību uz policijas rīcībā esošiem lietiskajiem pierādījumiem.

-Jūs šo cilvēku kvalificējāt kā pirkstu nospiedumu ekspertu. Man ir tiesības viņu nopratināt par jebko, kas varētu būt viņa rīcībā, lai pārbaudītu viņa kvalifikāciju.

-          Jūs necenšaties pārbaudīt viņa kvalifikāciju. Jūs tikai makšķerējat.

Meisons plati smaidīja. Jā, un ir iegadījies, ka manis lietotā ēsma ir likumīga.

-    Jūsu Godība, es iebilstu, teica Hamiltons Bordžers. Tāda pratināšana nav korekta.

Tiesnesis Kītlijs nosprieda: — Vienīgā teorija, uz kuni pamatojoties tiesa atbalstītu pirkstu nospiedumu nodošanu, varētu būt tāckt, ka nopratināšana ir pieļaujama, lai pārbaudītu liecinieka kā pirkstu nospiedumu eksperta kvalifikāciju. Tomēr, lai gan liecinieks ir paziņojis, ka viņš ir eksperts pirkstu nospiedumos un ballistikā, viņa liecība attiecās vienīgi uz ballistikas jautājumiem. Tādējādi jautājums par liecinieka pirkstu nospiedumu eksperta kvalifikāciju uz viņa liecību neattiecas.

-    Izņemot to, ka tas varētu izraisīt šaubas, vai viņam var ticēt, Meisons uzsvēra.

-    Es jums atļaušu uzdot jautājumus par to, ko viņš darījis un ko atklājis, liet šobrīd nedomāju paplašināt iztaujāšanas sfēni un ļaut pieprasīt šim lieciniekam uzrādīt pirkstu nospiedumus. Galu galā otrs liecinieks šo pirkstu nospiedumu fotogrāfijas ir pievienojis lietiskajiem pierādījumiem.

-     Bet šis liecinieks ir centies šos nospiedumus sagnjpēt, Jūsu Godība.

-    To viņš ir darījis. Es būtu noskaņots atvēlēt jums vairāk brīvības, ja nebijis fakta, ka mums jau ir šo nospiedumu fotogrāfijas.

-    Ļoti labi, Meisons atbildēja. Es pieņemu tiesas lēmumu. Līdz ar to savu pratināšanu beidzu.

-   Jūsu nākamais liecinieks? tiesnesis Kītlijs uzrunāja Hamiltonu Bordžeru.

I lamiltons Bordžers uzmeta skatienu pulkstenim tiesas zālē. Tuvojas pārtraukuma laiks.

-    Vēl mums ir atlikušas apmēram piecpadsmit minūtes, tiesnesis Kītlijs atteica.

-    Ļoti labi. Aiciniet liecinieku Ēriku Henselu.

Tiesas izpildītāja ievests tiesas zālē, Ēriks Hensels pagājās uz priekšu, tika nozvērināts, un, juzdamies acīmredzami neveikli, nosauca savai vārdu un adresi.

-         Vai jūs esat pazīstams ar apsūdzēto Džonu Reiseni Edisonu? Bordžers jautāja.

-Jā, ser.

-         Vai jums ir gadījies ar viņu runāt mēneša vienpadsmitajā datumā vai aptuveni tad?

-Jā, ser.

-    Par ko jūs ainājāt?

-    Ēriks Hensels neomulīgi samīņājās.

-          Runājiet, Bordžers strupi pavēlēja. Pastāstiet par šo sarunu.

-          Laiks, vieta, klātesošās personas? Meisons jautāja.

-    Kur saruna notika? prasīja Bordžers.

-    Viņa birojā universālveikalā.

-    Kas sarunā bija klāt?

-    Tikai Edisons un es.

-    Labi, un kas notika?

-          Nu, Hensels teica, es centos iegūt kaut kādu informāciju, lai darītu to zināmu savam draugam, kurš veido rubriku avīzē. Es jautāju misteram Edisonam par to, kā viņš otrdienas vakarā uz lielceļa savā mašīnā uzņēma kādu jaunu meiteni un sagādāja viņai istabu viesnīcā. Edisons man teica, lai vēršos pie viņa advokāta.

-    Vai viņš nosauca advokāta vārdu?

-Jā, ser. Misters Perijs Meisons.

-    Un vai jūs tikāties ar misteru Meisonu?

-Jā, ser.

-    Kad?

-    Tajā pašā dienā.

-    Kur?

-    Viņa birojā.

-    Un ko misters Meisons jums toreiz teica?

-         Misters Meisons teica, ka viņa klients negribot nekādu publicitāti un iedeva man mistera Edisona parakstītu čeku par divtūkstoš dolāriem.

-         Vai tas jāsaprot tā, ka misters Edisons jums iedeva divtūkstoš dolārus par to, lai jūs neatklātu, ka viņš otrdienas naktī atradies tajā lielceļa posmā?

-Jā, ser.

Nododot Meisonam nepatīkamo stafeti, Hamiltona Bordžera platais smaids pauda galēju pašapmierinātību. Nopratiniet, viņš atvēlēja, sarkastiski piebilzdams. Ja vien vēlaties.

Meisons mierīgi precizēja: Citiem vārdiem, jūs devāties pie mistera Edisona, lai viņu šantažētu?

Liecinieks nekaunīgi vērās Meisonam acīs. Jā, viņš atbildēja, un, ja jūsu klients neko necentās slēpt, kāpēc tad viņš man samaksāja šos divtūkstoš zaļos?

-    Ko slēpt? Meisons jautāja.

-Jums vajadzētu zināt.

-    Nezinu. Es prasu to jums.

-         Slēpt faktu, ka viņš ir meņģējies ar pievilcīgu blondīni un ka slepkavības naktī bijis uz lielceļa.

-          Kā jūs domājat, par kura fakta noklusēšanu viņš jums samaksāja šos divtūkstoš dolārus?

-    Droši vien par abiem.

-    Tā jūs domājāt? -Jā.

-          Tatad jūs zinājāt par slepkavību, kad sākāt viņu šantažēt?

Hensels piepeši novērsa skatienu.

-    Vai zinājāt? Meisons uzstāja.

-    Nē!

-         Kā tad jūs, kā pats nupat atzināt, varējāt domāt, ka viņš jums maksājis šos divtūkstoš dolārus, lai neatklātos viņa atrašanās uz šī lielceļa slepkavības naktī?

-    Tā es domāju tagad.

-    Bet toreiz ne?

-    Nē.

-    Tolaik jūs par slepkavību vēl neko nezinājāt?

-    Saprotams, ne.

-         Jūs viņu mēģinājāt šantažēt vienkārši tāpēc, ka viņš bija palīdzējis jaunai sievietei?

-         Viņš sagādāja viņai viesnīcā istabu, Hensela skatiens no jauna pievērsās Meisonam.

-         Un jūs ar apgabala prokurora biroju noslēdzāt darījumu, ar kuni jums tiek garantēta imunitāte šantāžas apsūdzībā apmaiņā pret liecību šajā lietā?

-    Neesmu vienojies ne par kādu darījumu.

-    Bet jūs to tomēr tā sapratāt?

-    Nu, es…

-         Paskaidrošu, kāpēc viņš tā sapratis, iejaucās Hamiltons Bordžers. Izspiešana ir viegls noziegums, salīdzinot ar slepkavību. Valsts ir gatava nepievērst uzmanību sīkākiem likumpārkāpumiem, lai notvertu cilvēkus, kuri, apžilbuši no savas bagātības, stāvokļa un varas, uzskata, ka pilnīgi nesodīti var pārkāpt Dieva un cilvēku likumus.

-Jauka nina, Meisons bilda, liet Henselam tomēr ir apsolīta imunitāte, fakts paliek fakts.

-   Jā, Bordžers atcirta.

Meisons pievērsās I lenselam. Kāpēc jūs tā neteicāt?

-Jūs man jautājāt, vai esmu noslēdzis vienošanos ar prokuratūru. Es tādu neesmu noslēdzis. Tā bija noruna. Tā nav nekāda vienošanās.

-    Ne jums?

-Nē.

-    Bet prokuratūrai ir?

-    Es nezinu.

-         Matu skaldīšanā jūs esat diezgan prasmīgs, vai ne, mister Hensel? Jūs bijāt pilnīgi gatavs paziņot, ka neesat slēdzis nekādu vienošanos ar apgabala prokuratūru, kaut gan pats visu laiku zinājāt, ka jums ir bijusi noruna?

Hensels uz šo jautājumu neatbildēja.

Meisons nogaidīja, līdz Hensels no jauna pacēla skatienu.

-          Vai esat kādreiz sodīts par kādu noziegumu? Meisons jautāja.

Hensels atkal nodūra galvu.

-         Runājiet, Meisons skubināja, atbildiet uz jautājumu. Vai esat kādreiz sodīts par kādu noziegumu?

-Jā.

-    Par ko?

-     Par šantāžu.

-    Vairāk nekā vienu reizi? -Jā-

-    Labi, Meisons turpināja, cik reižu esat tiesāts?

-    Četras.

-          Un tad, Meisons jautāja, vai jūsu līdzzinātāja nebija kāda sieviete, ar kuru kopā jūs darbojāties šajās lietās?

-          Iebilstu pret šādu pratināšanu kā pret netiesīgu, neatbilstošu un nesvarīgu, Hamiltons Bordžers iejaucās. Advokātam tiek dotas likumīgas tiesības iztaujāt par šī cilvēka pagātni tikai vienā konkrētā nolūkā, tas ir, lai apšaubītu viņa patiesīgumu, parādot, ka viņš tiesāts par noziegumu. Pēc tam advokāts nedrīkst šo iztaujāšanu vērst plašumā, apspriežot sīkas detaļas, un nedrīkst nomelnot liecinieka reputāciju, ceļot gaismā visu citu noziegumu apstākļus. Tiesa advokātam piešķir vienu un tikai vienu privilēģiju un tikai tādos no lūkos, lai pārbaudītu liecības patiesumu.

-          Vai tāda ir jūsu izpratne par likumu, mister Meison? tiesnesis Kītlijs vaicāja.

Meisons goddevīgā žestā viegli palocījās. —Jūsu Godība, es savus jautājumus neuzdevu, lai nomelnotu liecinieka reputāciju, l">et gan lai uzzinātu, kas bija šī līdzdalībniece, sieviete, ar kuru viņš sadarbojās citos šantāžas plānos, un noskaidrotu, vai šīs līdzdalībnieces pirkstu nospiedumi nesakrīt ar noslēpumainās sievietes neidentificētajiem pirkstu nospiedumiem, kas atrasti slepkavības mājā.

Un Meisons apsēdās, uzsmaidīdams prokuroram.

Tiesas zāles aizmugurē sacēlās klusa murdoņa, ko tiesnesis Kītlijs apklusināja, noklaudzinot āmuriņu.

-          Labi, tiesnesis Kītlijs sprieda. Nedomāju, ka šis jautājums jāceļ dienaskārtībā. Papildu jautājumi varētu vienīgi diskreditēt liecinieku. Šaubos, vai šī pratināšana ir korekta.

Taču ir pienācis laiks tiesas sēdi pārtraukt, un lietas izskatīšana tiek pārtraukta līdz rītdienai, pulksten desmitiem no rita. Līdz tam laikam es izlemšu par iebildumu. Tomēr esmu disponēts to atbalstīt.

Tiesa tiek pārtraukta.

16

Pēc tam, kad tiesnesis Kītlijs atstāja solu, klausītāji pulcējās nelielās grupiņās, pārspriezdami lietu. Priekšā drūzmējās reportieri, cenzdamies intervēt Hamiltonu Bordžeru, taču viņš visus aizgainlja malā un steigšus atstāja tiesas zāli.

Meisons, izmeklēti pieklājīgi smaidīdams, stāvēja un gaidīja reportierus.

-           Nāciet, nāciet, džentlmeņi, Meisons aicināja. Nevaru ne sagaidīt, kad varēšu par šo lietu izpaust visu. Fakti ainā paši par sevi. Jūs dzirdējāt prokurora plašā vēriena apsūdzību, kas pamatota uz vairākkārt s(xiīta šantāžista liecību. Slepkavības mājā ir atrasti vismaz vienas noslēpumainas sievietes pirkstu nospiedumi. Iespējams, ka tur ir vēl ari otras sievietes pirkstu nospiedumi. Kas ir šīs sievietes? Vai lietas ierosinātāji to zina? Acīmredzami ne. Vai viņi ir gatavi censties to noskaidrot? Uz šo jautājumu jūs, džentlmeņi, atbildi atradīsiet paši.

Atbrīvojot sev ceļu caur pūli, Meisona roku satvēra Pols Dreiks un aizsmacis čukstēja:

-    Perij, ir panākumi.

-    Ko?

-    Esam atraduši to sievieti, kuai jūs meklējāt.

-Jūs domājat Hensela partneri?

-     Nē, Loni Meju Deilu, Veronikas māti.

-          Beidzot, Meisons triumfāli iesaucās, kaut kas kustas uz priekšu!

-          Mani darbinieki viņu atrada viņas restorānā kādā Indiānas mazpilsētā. Viņa nopriecājās par iespēju atlidot šurp ar lidmašīnu. Protams, mani vīri diezgan pamatīgi sabiezināja krāsas, stāstīdami, ka viņa ir vajadzīga meitai un tamlīdzīgi.

Meisons pamāja ar galvu.

-         Tā vai citādi, viņi paguva uz lidmašīnu un ir ieradušies. Tiesas procesa laikā negribēju jūs traucēt.

Meisons pacēla balsi.

-          Īlei, Edison, viņš sauca, vienu minūti! Tiesas izpildītāj, vai jūs nevarētu Edisonu vēl uz bridi atstāt'

Šerifa palīgs, kurš veda Edisonu uz. cietumu, apstājās pie durvīm uz slēgtu koridoru, pa kuru cietumnieki tika vadāti uz tiesas zāli un atpakaļ.

Meisons piesteidzās klāt un, aiz rokas pavilcis Edisonu sānis, čukstēja:

-     Viss būs labi, Edison, mēs sākam virzīties uz priekšu. Vismaz kaut kādi panākumi ir.

-    Kādi? Edisona balsī ieskanējās cerība.

-       Patlaban vēl nevaru pastāstīt, liet guliet mierīgi. Domāju, ka no rīta veiksme būs mūsu pusē.

Meisons pateicās šerifa palīgam par gaidīšanu un steidzīgi atgriezās pie Pola Dreika. Labi, Pol, ejam no šejienes prom. Tagad gribu ņemt līdzi Dellu ar visu piezīmju bloknotu, lai viņa dabū no šLs sievietes rakstisku ziņojumu. Gribu, lai šī sieviete atkārto to, ko viņa man toreiz stāstīja birojā, un noņemt viņas pirkstu nospiedumus, lai salīdzinātu ar tiem, ko policija atradusi tajā mājā. Kur viņa ir?

-    Es viņu iekārtoju viesnīcā.

-    Vai viņa neaizšmauks?

-      Neizdosies, Dreiks atteica. Esmu uzdevis viņu pieskatīt diviem saviem cilvēkiem. Es viņai sastāstīju, ka mēs mēģināsim sameklēt Veroniku. Tā, protams, ir novilcināšanas taktika, un man nepatīk tā rīkoties, bet mums viņa jānotur, vismaz pagaidām, un tas ir vienīgais veids, kā to izdarīt.

Meisons plati pasmaidīja. Nu, mēs vismaz varam mēģināt. Sazināsimies ar 1 lamiltonu Bordžeru un teiksim, ka Veronikas māte ir pie mums un grib satikt meitu, un palūgsim, vai Veronika nevar ierasties pie mums.

-    Bordžers uzsprāgs, Dreiks piezīmēja.

-      Protams, Meisons piekrita. Bet pēc laiciņa viņš apdomāsies un sapratis, ka riskē zaudēt cīņu. Viņš zvanīs mums un centīsies panākt saninu ar inisis Deilu, lai varētu pateikt, ka ar Veroniku viņa varēs tikties viņa birojā.

-    Vai nedomājat, ka viņš par to iedomāsies uzreiz?

-     Uzreiz ne, Meisons sprieda. Viņš būs par daudz nikns. Kur jūs Veronikas māti iekārtojāt, Pol?

-          Es riskēju, Dreiks atbildēja. Iekārtoju viņu Rokavejas viesnīcā. Redzat, viņas meita tur bija reģistrējusies un pēc tam izrakstijās. Tas viss saistās ar manis pasniegto versiju par Veronikas meklēšanu.

-         Tai sievietei nav vajadzības pasniegt nekādu versiju, Meisons sacīja. Viņa ir izmanīga, un, ja nepieder šai šantāžistu kliķei, tad es esmu sasodīti slikts minētājs. Iesim ar viņu aprunāties!

Meisons uztvēra Dellas Strītas skatienu. Nodrošinieties, lai jums būtu papilnam piezīmju bloknotu un zīmuļu, Della. Mēs ejam pierakstīt Loras Mejas Deilas stāstījumu. Sīkāk pastāstīšu pēc tam. Tagad ejam!

Viņi trijatā izgāja pa slēgtā koridora durvīm, nobrauca lejā ar liftu un Dreika mašīnā traucās uz Rokavejas viesnīcu.

-    612. istaba, Dreiks informēja.

Viņi gāja turp un pieklauvēja pie durvīm.

Kāds vīrietis, pavēris durvis par puscollu, piesmacis kareivīgi noprasīja: Ko jūs gribat? Pēc tam, pazinis Polu Dreiku, viņš atvēra durvis un teica: Labi, bos, nāciet iekšā!

Dreiks pakāpās malā. Pirmā istabā iegāja Della Strīta, pēc tam Perijs Meisons, un Dreiks sekoja pēdējais.

Telpa, kur viņi iegāja, bija divistabu numura viesistaba. Numuru apsargāja divi muskuļoti detektīvi, kritiskā brīdī pilnīgi spējīgi par sevi parūpēties.

-    Kur viņa ir? Pols Dreiks vaicāja, apkārt skatīdamies.

Viens no detektīviem plati pasmaidīja. Viņa ir blakus guļamistabā un atpūšas. Viesnīcā viņa pat nav reģistrēta, un, ja kāds sadomātu okšķerēt, šī istaba pat nav izdota. Gadījumā, ja kīds uzckxl jautājumus, tad mēs abi šeit apspriežam biznesa lietas.

Dreikam momentā radās aizdomas. Kā jūs zināt, ka viņa tur vēl ir? Kā jūs zināt, ki viņa nevar izlavīties pa otrām durvīm vai pa avārijas kāpnēm, vai…

-     Nezaudējiet savaldīšanos, runātīgākais no detektīviem mierināja. Durvis ir aizslēgtas, un atslēga ir mums. Durvju gaiteņa pusē nav uzraksta NETRAUCĒT. Avārijas kāpņu šeit nemaz nav. Viņa noteikti ir iekšā. Vai gribat ar viņu runāt?

Dreiks apstiprinoši pamāja.

-    Mēs viņu pasauksim.

-    Vienu mirkli, Meisons iebilda. Manuprāt, mazliet labāk būs, ja jūs vienkārši paziņosiet, ka pie viņas ieradušies viesi, un mēs trīs ieiesim iekšā. Tā būs vieglāk, nekā tad, ja viņa nāks šeit.

-    Labi.

Vīrs, kurš šķietami bija atbildīgais, pamāja ar galvu otram, kurš pieklauvēja pie blakusistabas durvīm, teikdams: — Pie jums ieradušies daži viesi, misis Deila.

Durvis atvērās. Viņi dzirdēja sievietes balss jautājošo intonāciju. Dreika aģents sacīja: Ak, neraizējieties par ģērbšanos! Tie ir mūsu vietējie, paliks tikai kādu minūti. Tepat jau viņi nāk.

Atvēris durvis, viņš pamāja ar galvu.

Della Strita, kas gāja pirmā, piepeši apstājās un jautājoši atskatījās uz Meisonu, tad apķērusies mierīgi gāja tālāk, it kā nekas nebūtu noticis.

Meisons, sagatavojies tikties ar sievieti, kas bija ieradusies pie viņa birojā un stāstījusi par savu meitu, ar pūlēm noturējās, lai sejā neatspoguļotos pārsteigums, kad viņš ieraudzīja slaidu, nostrādājušos sievieti tuvu piecdesmit gadiem, kura, kautrīgi uzsmaidījusi Dellai Strītai, viņus uzaināja: Sveicināti, vai esat atnākuši informēt mani par manu meitu?

Meisons, pagājies uz priekšu, sacīja: — Mans vārds ir Meisons. Šis ir Pols Dreiks, detektīvs. Mēs gribam uzmeklēt jūsu meitu. Ir sagadījies tā, ka viņa ir lieciniece. Es domāju piezvanīt cilvēkiem, pie kuriem viņa atrodas, un palūgt, lai viņi atļauj jūsu meitai atnākt šurp.

Dreiks, mazliet apmulsis, bilda: Man šķita, jūs abi esat pazīstami. Vai tad jūs neesat bijusi mistera Meisona birojā?

Viņa smaidīdama papurināja galvu. Pasaulīt, nē, es tikai nupat nokļuvu šajā pilsētā! Briesmīgi gribu satikt Veroniku. Neesmu viņu redzējusi jau vairāk nekā gadu. Viņa man atsūtīja pastkarti no šīs Rokavejas viesnīcas, tāpēc domāju, ka atbraukšu un…

-Jūs viņu neesat redzējusi vairāk nekā gadu? Meisons brīnījās.

-Jā gan.

-    Kur jūs dzīvojat?

-         Kādā mazā pilsētiņā Indiānā. Jūs nezinātu nosaukumu. Man tur ir mazs restorāniņš un bufete, nekā pretencioza, tikai astoņi vai desmit galdiņi un šī bufete. Tur ir jauki, tīri un mājās gatavots ēdiens.

-          Jūs esat Veronikas māte? — Meisons pārjautāja. Neesat ieradusies kā viltvārde?

-    Ko jūs ar to gribat teikt "viltvārde", mister Meison?

-          Neko. Neņemiet vērā. Pastāstiet mums par Veroniku.

-    Ko jūs par viņu gribat zināt?

-    Vispirms, cik viņa ir veca.

Misis Deila sarauca pieri. Viņai ir astoņpadsmit, deviņpadsmitais gads… nē, mirklīti, tai meitenei ak tu tētīt! tai meitenei ir jau divdesmit! Ak debess, cik ātri skrien laiks!

-    Un jūs viņu neesat satikusi vairāk nekā gadu?

-         Apritējis tieši gads. Varbūt mazdrusciņ vairāk. Jūs zināt, ka ar viņu viss kārtībā, mister Meison? Biju patiešām uztraukusies. Kad viņa pēdējo reizi aizbrauca, kaut kas…

-    Vai viņa ir jūs atstājusi arī agrāk?

-         Ak debess, jā! Viņa regulāri klaiņo. Manuprāt, biju no viņas cerējusi par daudz. Pilsētiņa ir maza. Tajā nav daudz jauniešu. Laikam Veronika tur jūtas diezgan vientuļa; liet restorānā viņa man ir liels palīgs, apkalpo galdiņus, un viņa vienmēr ir ļoti jautra un smaidīga. Klientiem viņa patīk, un… jā, kad pie manis bija Veronika, ar palīdzēšanu nebija problēmu.

-    Kad viņa pirmoreiz aizbrauca?

-    Pag, padomāšu… pirms trim vai četriem gadiem.

-    Ko viņa tad darija?

-    Vienkārši sadomāja un aizbrauca, un nedeva par sevi ziņu divus vai trīs mēnešus. Es briesmīgi uztraucos, pat ziņoju policijai. Te viņa atkal uzradās. Viņa vienkārši bija ceļojusi ar garāmbraucošām mašīnām. Pati teica, ka esot iztrakojusies, apskatījusi valsti un esot gatava atkal ķerties pie darba. Tā viņa ari darija, bet necik ilgi. Nepagāja ne trīs četri mēneši, kad viņu atkal pārņēma vecā ceļošanas kāre, un, pirms paguvu attapties, viņa jau atkal bija prom.

-    Vai viena?

-     Viena, misis Deila apstiprināja. Nepārprotiet mani. Veronika ir meitene. Būdama prom no mājām, viņa gan varbūt braukā ar kādām mašīnām, taču tas ir viss, viņa tikai braukā.

-Jūs esat pārliecināta?

-    Protams, ka esmu pārliecināta. Es jums saku, tādā ziņā Veronika ir laba meitene. Viņa tikai ir nemierīga, tikai pēc dabas klaiņotāja. Viņa nevar palikt vienā vietā.

Nezinu, kas tur vainojams. Viņas tēvs bija tāds pats, vienmēr nemierīgs, vienmēr skraidīja pa pasauli, meklēdams kādu vietu, kur, kā pats izteicās, varētu "izcirst sev ceļu".

Gandrīz tūlīt pēc Veronikas piedzimšanas viņš aizklīda prom, meklēdams kādu Iespēju Zemi. Tādu viņš tā ari neatrada. Viņš mani izputināja, likdams šos klejojumus finansēt, un vienmēr mierināja, runādams vienu un to pašu.

Tas cilvēks ar savu valodu pilnīgi varēja mani aizgrābt. Viņš vienmēr gremdējās laimīgos sapņos. Dažreiz viņš man stāstīja par biznesa iespējām, kuras palaidis garām, jo ieradies maķenīt par vēlu. Savu laimīgo izdevību kļūt par miljonāru viņš, šķiet, bija palaidis garām pāris reižu tikai nokavējis vienu vai divas dienas. Viņš gāja bojā autoavārijā, kad Veronikai bija pieci gadi.

-    Un cik ilgs laiks pagājis, kopš Veronika devās šajā pēdējā ceļojumā.

-    Mazliet vairak par gadu. Viņa man sūtīja pastkartes no dažādām valsts vietām. Man nebija nekādas iespējas viņai rakstīt. Viņa nepārtraukti pārvietojās. Dažreiz pagāja trīs vai četri mēneši, iekams saņēmu no viņas kartīti, un tajā viņa vienkārši man uzskaitīja tās vietas, kur bijusi. Viņa nerakstīja neko vairāk, tikai vietas. Šķiet, viņu neinteresē nekas cits, tikai ceļošana.

-    Vai Veronika savos ceļojumos nekad nav iekļuvusi nekādās nepatikšanās?

-    Nepavisam ne, mister Meison. Runājot par apiešanos ar cilvēkiem, viņa man ir īsts brīnums. Viņa prot ielūkoties Viņiem tieši acīs un likt justies zemākiem par zemi zem viņas kājām. Un es ne par mata tiesu nesaprotu, kā viņa to dara. Tur vainīga meitēna māka uzburt šo bērnišķo izteiksmi savās zilajās acīs.

Bez tam, kad viņai uznāk noskaņojums ķircināties, viņa var kļūt sabiedrības dvēsele. Tomēr lielākoties viņai patīk klusi sēdēt maliņā. Un jūs nemaz nevarētu iedomāties, kā viņa panāk no cilvēkiem to, ko vēlas. Viņai tikai pietiek pakustināt pirkstu, un cilvēki lien vai no ādas, lai viņai izdabātu.

Misis Deila lepnumā staroja.

-     Vai viņa kādreiz ir uzstājīgi prasījusi naudu un telegrafējusi jums, lūdzot palīdzību? Meisons jautāja.

-          Dievs pasargi, nē! Tā meitene ir vislabākais finansists. Kā viņa to dara, es nezinu, bet ik reizi, kad Veroniku redzu, viņa ir labi ģērbusies un naudas viņai ir papilnam. Faktiski viņa man pērk dāvanas katru reizi, kad atgriežas mājās. Un ceļo! Mister Meison, jūs būtu pārsteigts, cik daudzās vietās tā meitene pabijusi. Liekas, viņa apbraukājusi vai visas Savienotās Valstis, reiz. aizbrauca pat līdz Mehiko.

Ak, kā man gribas viņu redzēt!

-          Var gadīties, ka jums vajadzēs pagaidīt līdz ritam. Patlaban viņa ir aizņemta ar dažām lietām.

-        Tāda jau Veronika ir, vienmēr rosīga kā bitīte. Viņa nekad nesēž, rokas klēpī salikusi.

Meisons palūdza:

-          Man gribētos redzēt kādu pierādījumu, ka jūs patiešām esat Veronikas māte, vienkārši tāpēc, lai protokols būtu precīzs. Vai varat tādu sagādāt?

-          Bet, protams, mister Meison, es esmu Veronikas māte!

-          Es saprotu, liet vai jūs varat to pierādīt? Man var pieprasīt kādus pierādījumus par to, kas jūs esat.

-          Man ir mana autovadītājas apliecība… kartīte, ko Veronika atsūtīja, un viņas fotogrāfijas.

Atvērusi somiņu, viņa Meisonam sniedza vadītājas apliecību, dažus momentuzņēmumus un pastkarti.

Brīdi tos papētījis, Meisons piegāja pie tālruņa un piezvanīja uz Hamiltona Borclžera biroju.

Kad atsaucās sekretāre, Meisons sacīja: Zinu, ka darba laiks jau lieidzies, bet man šķita, ka varbūt pēc tiesas misters Bordžers būs devies uz biroju. Te zvana Perijs Meisons. Es grilx*tu ar viņu parunāt.

-         Vienu mirklīti. Viņš ir šeit. Patlaban dzīrās iet mājās.

Meisons dzirdēja, kā meitenes balss saka: Ar jums grib runāt misters Meisons, un pēc tam, vienu mirklīti, mister Meison, viņš iet pie otra tālruņa.

Klausulē varēja saklausīt smagus soļus, tad tālrunī ncxlunēja Bordžera zemā balss: Kas ir, Meison?

-    Man jālūdz jums kāds pakalpojums.

-Jūs atrodaties diezgan neizdevīgā stāvokli, lai lūgtu pakalpojumus. Ko jūs gribat'

-          Šeit, pie manis, ir Veronikas Deilas māte, un viņa ļoti grib tikties ar meitu. Vai jūs varētu izkārtot tā, lai mēs šovakar kaut kā varētu tikties un…

-         Pilnīgi noteikti ne, Bordžers pārtrauca. Veronika Deila ir valsts lieciniece. Ja gribat ar viņu runāt, ninājiet ar viņu, kad viņa tiesā ieņems liecinieces vietu. Piedodiet, Meison, bet Uts ir viss. Man nav ne laika, ne vēlēšanās apspriest, šo jautājumu. Ir jau vēls, un es eju mājās. Sveiki!

Otrā līnijas galā noklaudzēja klausule.

Meisons, plati smaidīdams, nolika klausuli vietā un pamirkšķināja Polam Dreikam.

-    Kā Veronikai klājas? misis Deila jautāja.

-         Klājas gluži labi, Meisons atbildēja, bet ir tā, kā es jau paredzēju. Līdz rītdienai jūs ar viņu nevarēsiet tikties. Deila, ja Hamiltons Bordžers sāk man izmisīgi zvanīt, katrā ziņā atbildiet, ka esmu izgājis un jūs nezināt, kur mani var sasniegt.

17

Kad nākamajā rītā tiesa sapulcējās no jauna, Hamiltons Bordžers smaidot piecēlās un teica: Ja Tiesai labpatiktu, pirms pārtraukuma pasludināšanas liecināja Ēriks Hensels, un man radās iebildums attiecībā uz jautājumiem, kurus advokāts Henselam uzdeva par viņa līdzdalībnieci sievieti.

Tiesnesis Kītlijs pamāja ar galvu. Tiesa atbalstīs jūsu iebildumu, mister Bordžer. Likums dod aizstāvībai tiesības apšaubīt šo liecinieku, pierādot, ka viņš atzīts par vainīgu vienā vai vairākos noziegumos. Advokātam netiek atļauts iekļaut jautājumos specifiskas sīkas detaļas, kas liecinieku padarītu smieklīgu.

-    Tāds ir tiesas lēmums. Misters Hensels ieņems liecinieka vietu. Turpiniet nopratināt, mister Hensel!

-    Šajā konkrētajā lietā, Meisons jautāja Henselam, — kā jūs ieguvāt informāciju, kas ļāva tuvoties Edisonam, kā, pēc jūsu apgalvojuma, esat to darījis?

-   Šo iemeslu man sniedzāt jūs, steigdamies uz cietumu, lai iemaksātu drošības naudu par Veroniku Deilu.

-     L'n tieši kā tas jums varēja dot kādu pavedienu, kas aizveda līdz misteram Kdisonam, apsūdzētajam šajā lietā? Meisons jautāja.

-    Nu, ser, es šad un tad mēdzu uzturēties policijas pārvaldes preses centra tuvumā. Pazīstu tur dažus puišus, un, pateicoties kādam draugam, man tiek izrādīta zināma laipnība. Šad un tad dodu puišiem pa kādam mājienam, un vienmēr esmu gatavs izpalīdzēt. Viņi man reizēm šo to pastāsta. Protams, neviens no viņiem nezina, ko es daru. Viņi visi domā, ka esmu brīva līguma informācijas vācējs savam draugam žurnālistam. Un to es lielākoties ari daru.

Kad paklīda runas, ka jūs esot ieradies atspēkot apsūdzību un aizstāvēt kādu meitieti, kas aizturēta par klaidonību, citiem tas neko daudz nenozīmēja, taču man šķita īsts ķēriens. Es sāku pētīt. Noskaidroju, ka ši meiča reģistrēta Rokavejas viesnīcā un ka apsūdzība pret viņu atsaukta.

Vēl man trūka pilnīgākas informācijas, lx?t es aizgāju uz Rokavejas viesnīcu, teicu, ka esmu preses pārstāvis un vēlos uzzināt par šo gadījumu, un reģistratūras darbinieks, kurš par to diezgan daudz zināja, jo viņu bija iztaujājusi gan viena, gan otra puse, teica, ka sniedzis policijai visu informāciju, kāda viņam bijusi; ka sievišķis ieradies, lai dabūtu istabu, un ka viesnīcas direktors pa tālnini lūdzis šo istabu nodrošināt.

Tomēr pagaidām nebiju dabūjis neko, izņemot aplinku informāciju, bet tad aizgāju pie Edisona, un nebiju ar viņu patērzējis vēl ne desmit sekundes, kad jau sapratu, ka esmu uzdūries šantāžas iespējai. Un tad es… nu, jūs jau zināt, sakurināju viņam pini.

-   Jūs Edisonam stāstījāt, ka vācat materiālus kādam feļetonistam?

-   Jā, kaut ko tādā garā.

-    Kas šis feļetonists ir?

-    Negribu to stāstīt. Faktiski es šajā ziņā blefoju, un nedomāju, ka būtu labi…

-    Es arī tā nedomāju, Jūsu Godība, I Iamiltons Bordžers piecēlās kājās. Galu galā tas pilnīgi noved pie blakus jautājuma, sarunas, kāda šim cilvēkam bijusi ar Džonu Edisonu, aizdomās turamo šajā lietā. Es neaizstāvu šo liecinieku. Viņš ir šantāžists. Izmantošu visu varu, kāda ir manai iestādei, lai gādātu, ka viņa zemiskās aktivitātes tiek pārtrauktas. Bet tikām ir iegadījies, ka šīs viņa aktivitātes palīdz atrisināt slepkavības lietu. Mūsu apsūdzētais tik dedzīgi ir gribējis izvairīties no publikācijas, kas atklātu viņa atrašanos mājas tuvumā, kur pastrādāta slepkavība, ka samaksājis divtūkstoš dolāru, lai atturētu šī gadījuma nokļūšanu tenku rubrikā.

-    Protams, tiesnesis Kitlijs bilda, iespējams, ka tā ir vienīgi sakritība, tas atkarīgs tikai no jūsu interpretācijas, mister apgabala prokuror. Ir pilnīgi iespējams, ka apsūdzētais bija gatavs maksāt zināmu attiecību dēļ ar jauno sievieti, kura varbūt ir nepilngadīga un…

-     To mēs ceram noskaidrot, uzaicinot nākamo liecinieci, Hamiltons Bordžers teica. Un, kad Jūsu Godība redzēs šo liecinieci, tad Tiesa sapratis, cik absurdi ir kaut uz mirkli pieļaut domu, ka varētu atgadīties kaut kas tāds, kas dotu pamatu Kdisonu šantažēt. Nē, Jūsu Godība, degsmi, kādā apsūdzētais ir centies nopirkt šī liecinieka klusēšanu, neapstrīdami ir izraisījušas bailes, ka tiks atklāta viņa atrašanās šīs vietas apkaimē laikā, kad tur pastrādāta slepkavība.

-    Ļaujiet man uzdot lieciniekam vienu jautājumu, sacīja tiesnesis Kītlijs. Mister Hensel, vai starp jums un minēto feļetonistu faktiski pastāvēja kāda sadarbība?

-    Tikai tādā pakāpē, Hensels atbildēja, ka laiku pa laikam es viņam devu dažus mājienus, un viņš savukārt šad un tad man iedeva mazliet naudas un izrādīja labvēlību. Sagādāja biļetes, šādas tādas caurlaides un tamlīdzīgi. Redziet, man savā biznesā vajadzīgi zināmi kontakti redakcijā, lai varētu cilvēkiem piedraudēt, lx't šim cilvēkam nebija ne mazākās nojausmas par to, ko es daru, un viņš domāja, ka esmu tikai draugs, kas sniedz dažas ziņas.

-    Šajos apstākļos, tiesnesis Kītlijs nosprieda, es neredzu iemeslu apkaunot šī cilvēka vārdu. Galu galā mums šeit ir liecinieks, kura liecība, ļoti iespējams, izrādīsies ļoti vērtīga slepkavības lietas noskaidrošanā, bet tas nekādā ziņā neattaisno viņa peļamās aktivitātes. Tiesa jūt, ka tā būtu tiesas labsirdības izmantošana, ļaut'šim lieciniekam aptraipīt cienījama žurnālista labo vārdu; turklāt tiesa pavisam atklāti paziņo, ka gadījumā, ja šajā liecībā noskaidrotos kāda nozīmīga pretruna, tiesa šī liecinieka teikto pieņemtu tikai tiktāl, ciktāl to apstiprinātu kāda cita liecība.

-    Tas ir viss, Meisons sacīja.

-    Vairāk jautājumu nav, Hamiltons Bordžers paziņoja. Cik saprotu, advokātam nav jautājumu par to, vai apsūdzētais tiešām samaksājis šim lieciniekam divtūkstoš dolāni.

-    Itin neviena, Meisons omulīgi apstiprināja.

-    Tas izslēdz nepieciešamību uzrādīt čeku kā lietisko pierādījumu, Hamiltons Bordžers konstatēja.

Tiesnesis Kītlijs savā solā paliecās uz priekšu. Mister apgabala prokuror, man ienāca prātā tā kā jautājums par to, vai lieciniekam piešķirama imunitāte, ir pilnībā risināts pēc jūsu ieskatiem, tad pašlaik vērojam. kā šis liecinieks izrāda pašapmierinātu bezrūpību, pilnīgu nožēlas trūkumu un vīzdegunīgu nevēribu pret visiem ētiskajiem apsvērumiem.

-    Manuprāt, ja liesa atļautu, Bordžers viegli pietvīka, tam pamatā ir konkrētas lietas, par kurām advokāts liecinieku varētu nopratināt, ja vien būtu vēlējies, kuras izskaidrotu liecinieka attieksmi. Šajā gadījumā starp advokātu un šo liecinieku zināmā mērā valda personiskas antipātijas, kuras radušās tādu lietu dēļ… tādu lietu, kuras šobrīd nevani pienācīgi komentēt. Bet varu Jūsu Godībai apgalvot, ka mans birojs apsūdzībā par izspiešanu imunitāti lieciniekam piešķīris ļoti negribīgi un tikai pēc ļoti pamatīgas izmeklēšanas.

-    Ļoti labi, tiesnesis Kītlijs rezumēja. Es vienīgi griliēju pievērst jūsu uzmanību faktam, ka šī liecinieka izturēšanās liecinieka vietā uz mani nebūt neatstāj labvēlīgu iespaidu. Aiciniet nākamo liecinieku!

-    Veronika Deila, Hamiltons Bordžers izsauca.

Uzraudze atvēra liecinieku telpas durvis un ieaicināja tiesas zālē Veroniku Deilu.

Veronika bija tērpusies pēc pasūtījuma šūtā glīti piegulošā krēmkrāsas kostīmā, kas, pieskaņots valkātājas skaistajiem, gaišajiem matiem, piešķīra viņai nevainīgi jaunavīgu izskatu un eņģeiisku skaistumu, kas uz klātesošajiem pārpildītajā tiesas zālē atstāja satriecošu iespaidu.

Lieciniece acīmredzot precīzi bija apguvusi sev atvēlēto lomu, un kopš ienākšanas brīža tiesas zālē tika uztverta kā skaista, piemīlīga, jauna sieviete. Atašeji tiesas zālē čukstēja, ka jebkurš Perija Meisona mēģinājums viņu sīki un plaši pratināt kļūtu katastrofāls, jo vienlīdz atņemtu viņam kā klausītāju, tā tiesneša simpātijas.

Hamiltons Bordžers pieceldamies noskaņoja skatītājus viņas uznācienam, un prokurora izturēšanās skaidri pauda, ka, viņaprāt, ir kauna lieta tik nesamaitātam bērnam likt izjust slepkavības prāvas zemisko gaisotni.

-     Kāds ir jūsu vārds? — viņš godbijīgi jautāja.

Veronika Deila, nolaidusi plakstus, stīvi un tikko dzirdami atbildēja: — Veronika Deila.

-    Cik jums gadu, Veronika?

Šoreiz viņas balss tik tikko pārsniedza čukstu: Tikai astoņpadsmit.

-         Iedodiet lieciniecei mikrofonu, palūdza tiesnesis Kītlijs.

-         Tiesas izpildītājs iedeva Veronikai Deilai mikrofonu.

-          Runājiet tajā, tiesnesis Kītlijs pamācīja. Centieties nināt tik skaļi, cik vien varat.

-    Jā, ser, Veronika Deila paklausīgi teica.

-    Un tā, kur jūs dzīvojat, Veronika?

-          Nu, man nekādas precīzas dzīvesvietas nav, viņa atbildēja. Mana māte dzīvo kādā mazpilsētā Indiānā. Es atstāju mājas, lai pamēģinātu meklēt kādu iespēju uzlabot savu dzīvi. Tikko kā biju ieradusies šajā pilsētā, kad… kad ar mani atgadījās visas šīs lietas.

Viņa mirkšķināja plakstus, valdot asaras.

-         Es saprotu, Bordžers līdzjūtīgi bilda, ar savu izturēšanos paužot, ka ir nolēmis pielikt visas pūles, lai aizsargātu šī bērna neaptraipīto nevainīgumu. 1us centīšos jums visu atvieglot, cik būs manos spēkos, un iztaujāšu tik īsi, cik vien iespējams. Ceru, ka varēsim aiztaupīt jums jebkādus pārbaudījumus, Veronika.

Un Hamiltons Bordžers pameta nozīmīgu skatienu uz Periju Meisonu, it kā brīdinādams advokātu, lai arī viņš tādā pašā mērā saīsina savu nopratināšanu.

Klausītāji paliekušies uz priekšu, uzmanīgi klausījās, baidīdamies, ka varētu palaist garām nesadzirdētu kādu vārdu.

Klausīties sagatavojās ari tiesnesis Kitlijs, un šī vīra skatiens pauda aizrautīgu, līdzjūtības pilnu interesi.

-          Veronika, Hamiltons Bordžers viņu uzrunāja, jūs esat pazīstama ar šajā lietā apsūdzēto Džonu Reiseru Edisonu, vai ne?

-Jā.

-    Kad jūs ar viņu pirmoreiz tikāties?

-    Devītā datuma vakarā.

-    Kur?

-    Viņš mani uzņēma savā mašīnā.

-          Es saprotu, liet tieši kurā vietā jūs bijāt, kad viņš jūs uzņēma?

-    Es sēdēju pie ceļa caurtekas.

-         Tā, Veronika, un pēc tam, kad jūs ninājāt ar mani, jūs no šerifa biroja aizveda pie ceļa, kur jūs satikāt apsūdzēto?

-   Jā, viņa gandrīz vai čukstēja.

-          Runājiet skaļāk, Veronika, lai varam jūs dzirdēt. Un vai jūs šerifam parādījāt šo caurteku?

-Jā, ser.

-    Un vai jūsu klātbūtnē šī caurteka tika nofotografēta'

-Jā, ser.

-Jūsu Godība, Meisons bilda, šī lieciniece tiek uzvedināta, ieliekot viņai mutē vārdus. Visa šī nopratināšana ir aplam uzvedinoša.

Bordžers pameta uz Meisonu niknu skatienu. Ja tiesa neiebilstu, mums šeit ir jauna sieviete no mazpilsētas, nobijies jauns bērns. Es jums saku, ka ir apkaunojoši šo sievieti ievilkt noziedzības gaisotnē. Tas ir šaušalīgi, ka slepkava ir atļāvies viņu uzņemt savā mašīnā…

-          Tiesa saprot, tiesnesis Kītlijs pārtrauca, tomēr centieties atturēties no uzvedinošiem jautājumiem.

-    Piekritu, Jūsu Godība.

Naidīgi pavēries Meisonā, Bordžers pagriezās pret Veroniku. Tagad es jums rādīšu fotogrāfiju un jautāšu, vai jūs pazīstat vietu, kas redzama šajā fotogrāfijā.

Pasniedzis fotogrāfijas kopiju Meisonam, Bordžers piebilda: Šo fotogrāfiju esmu izgatavojis jums, advokāt. Tur parādīts ceļa posms, kurn es tūlīt sameklēšu plānā. Fotogrāfija uzņemta, skatoties uz rietumiem. Tā, Veronika, es jums dodu šo fotogrāfiju un'jautāju, vai jūs šo vietu pazīstat.

-Jā, ser.

-    Kas tā par vietu?

-         Tā ir caurteka, kur es gaidīju, kad misters Edisons brauca garām savā mašīnā. Es sēdēju tur, uz tā cementa stabiņa, un, izdzirdējusi mašīnu, piecēlos.

-Jā. Un vai zināt, no kurienes šī mašīna brauca?

-         Tā izbrauca no sānceļa, kas atrodas tur, aiz attēlā redzamās daļas.

-    Vai jūs mašīnu redzējāt?

-          Mašīnu ne, bet redzēju pazibam gaismas un dzirdēju motoru. Nakts bija mierīga un klusa.

-    Un kas notika?

-          Mašīnas motoru varēja skaidri dzirdēt, tai braucot pa dubļaino ceļu, ko aizsedza vītoli, to ceļu tur, aizmugurē.

-         Tagad, Veronika, es jums parādīšu plānu, kur redzama māja, kurā tika atrasts mistera Edgara Z. Ferela līķis, un nedaudz no apkaimes teritorijas. Šis plāns iepriekš tika pievienots lietiskajiem pierādījumiem. Vai varat šajā plānā orientēties?

-    Orientēties? viņa pārvaicāja.

-         Atrast un parādīt vietu, kur jūs bijāt, to vietu, kur ir caurteka.

-          Ak, jā. Veronika pētīja plānu, un ar tāda cilvēka gatavību, kurš ticis labi sagatavots un pamatīgi iepazinies ar minēto plānu, rādīja: Es sēdēju šeit. Tā ir tā vieta, kur atrodas caurteka.

-          Es šo vietu apzīmēšu ar ciparu viens aplītī, — Hamiltons Bordžers teica, izdarīdams plānā atzīmi. Tagad, Veronika, vai varat pateikt, no kuras puses tuvojās mašīna?

-Jā, tā brauca šeit, pa šo ceļu.

-         Plānā tās ir divas paralēlas līnijas ar uzrakstu CEĻŠ, KAS SAVIENO EERELA LAUKU ĪPAŠUMU AR GALVENO LIELCEĻU, Hamiltons Bordžers paskaidroja. Tagad Veronika turpiniet un pastāstiet mums, kas notika.

-          Nu mašīna tuvojās pa šo ceļu, tā brauca diezgan lēni. Izklausījās, ka tā brauc ar zemāko, varbūt ari ar otro pārnesumu, un tad tā pa šo stāvo slīpumu uzbrauca uz lielceļa.

-    Vai jūs to redzējāt?

-         Nē, tobrīd es to nevarēju redzēt. Es to dzirdēju. Šis stāvais slīpums, kas ved uz lielceļu, ir apmēram… nu, varbūt mazliet vairāk nekā ceturtdaļjūdzi no caurtekas, pie kitras es sēdēju.

-    Un pēc tam?

-           Esmu pārliecināta, ka pa šo stāvo krauju līdz ceļam mašīna brauca ar zemāko pārnesumu. Pēc tam tā tika pārslēgta uz otro, un ap to laiku, kad tā tika pārslēgta uz augstāko, es parādījos starmešu gaismā.

-        Atgriezīsimies nedaudz atpakaļ, Veronika. Vai pirms tam, kad saklausījāt motoru, jūs dzirdējāt vēl kādas citas skaņas?

-Jā-

-    Kādas?

-    Šāvienus.

-    Cik šāvienu, Veronika?

-    Sešus.

-    Vai varat tos raksturot?

-        Jā, toreiz es nodomāju, ka tur šķauda motors, bet tagad, kad man ir bijusi iespēja to apdomāt, es saprotu, ka tie bija šāvieni. Es dzirdēju vienu, pēc kādas sekundes otru, un pēc tam pēc pāris sekundēm vēl četms citu pēc cita, ļoti ātri.

-    Un kad jūs dzirdējāt šos šāvienus. Veronika?

-        Apmēram vienu vai divas minūtes pirms tam, kad izdzirdēju mašīnu.

-    Varbūt piecas minūtes?

-         Nedomāju vis. Varbūt divas vai tris minūtes, pēc neilga brītiņa.

-    Vai jūs zināt, cik bija pulkstenis?

-          Precīzi ne. Domāju, varēja būt tā ap deviņiem, varbūt dažas minūtes pirms.

-Ļoti labi. Tātad jūs dzirdējāt šāvienus. Dzirdējāt, kā iedarbina mašīnu. Dzirdējāt, kā tā tuvojas lielceļam. Redzējāt, kā tā tuvojas jums.

-Jā, ser.

-    Vai jūs mēģinājāt automašīnu apstādināt?

-        Nē, es vispār neizdarīju nekādas kustības, taču skatījos uz priekšējām gaismām, tāpēc cilvēks, kurš vadīja mašīnu, varēja… nu, jūs saprotat, mani labi redzēt.

-    Un kas notika?

-        Mašīna nebrauca pārāk ātri. Tai tikko kā bija ieslēgts lielākais ātrums, un, pabraukuši man garām, tā apstājās un sāka braukt atpakaļgaitā.

-    Un tad?

—Tad misters Edisons man jautāja, vai es gribu braukt.

-          Vai jūs runājat par misteru Džonu Reiseru Edisonu, aizdomās turamo šajā lietā, džentlmeni, kurš sēž pa kreisi no mistera Meisona?

-Jā, ser.

Bordžera balss pauda līdzjūtību. Veronika, es saprotu, ka temats nav patīkams, bet, lūdzu, turpiniet un pastāstiet, kas tieši notika. Stāstiet visu!

-          Nu, viņa teica, misters Edisons apturēja mašīnu un padeva atpakaļ. Viņš man jautāja, vai gribu braukt. Es visu šo laiku viņu biju vērtējusi.

-    Ko jūs ar to gribat sacīt?

-          Nu, es novērtēju motora skaņu. No rūkoņas sapratu, ka tā ir liela, dārga mašīna. Pēc tam, mašīnai pabraucot garām, es redzēju braucēja siluetu. Mašīnā bija pietiekami gaišs, tāpēc man radās diezgan labs priekšstats. Viņš izskatījās pēc nozīmīga biznesmeņa, nevis tāds, ar kādu draudētu nepatikšanas, kādās biju iekļuvusi, braucot beidzamās trīsdesmit vai četrdesmit jūdzes.

-    Ko jūs tad darījāt?

-          Es viņam uzsmaidīju, pateicos un sacīju, ka gritetu nokļūt līdz pilsētai, ja vien viņš tik tālu brauc. Viņš teica, ka braucot, un es iekāpu automašīnā.

-    Vai jūs sarunājāties?

-Jā, sarunājāmies. Smaidot viņa piebilda: Jauna, ar garāmbraucošām mašīnām ceļojoša sieviete šo pienākumu ir parādā cilvēkiem, kas viņu uzņem savā mašīnā. Ja viņi vēlas sarunāties, viņa sarunājas. Ja viņi sarunāties nevēlas, tad viņa cieš klusu.

-    Un misters Edisons griteja sarunāties?

Viņa pasmaidīja. laikam viņš griliēja dzirdēt mani runājam.

-    Ko jūs tad darījāt?

-          Es tērzēju. Pastāstīju viņam par sevi un teicu, ka dodos uz pilsētu, lai… nu, tā kā apskatīt pasauli, meklēt laimi.

-     Un stāstījāt, ka esat atstājusi mājas? -Jā.

-    Un ko darīja misters Edisons?

Veronika pacēla skatienu un ieninājās skaļāk. — Noteikti gribu, lai būtu skaidrs viens. Misters Edisons izturējās kā nevainojams, ideāls džentlmenis.

-Jā, es saprotu, Bordžers atteica, bet pastāstiet, kā viss risinājās tālāk. Kas notika?

-           Viņš man pajautāja, vai man ir kāda vieta, kur palikt, un es atbildēju, ka nav. Viņš man prasīja, cik daudz naudas man ir, un es mēģināju no šī jautājuma izvairīties, bet viņš neatlaidās. Kad atklājās, ka naudas man ir pavisam maz un ka es nezinu, kur apmetīšos, kad nokļūšu pilsētā, viņš man deva tēvišķīgu padomu, teikdams, ka lielpilsētā meitene tā nevar dzīvot, ka tur dzīve atšķiras no dzīves lauku pilsētiņā, un apsolīja man sagādāt vietu, kur palikt.

-    Un ko viņš darīja?

-          Viņš apturēja automašīnu tehniskās apkopes stacijā, iegāja iekšā, lai piezvanītu pa tālruni, un, iznācis laukā, teica, ka esot visu nokārtojis, ka man būšot istaba viesnīcā un par visu esot samaksāts.

-    Un pēc tam?

-          Kad nokļuvām pilsētā, viņš mani aizveda uz Rokavejas viesnīcu, pagaidīja, kamēr reģistrējos, reģistratūrā teica, ka istaba man jau aizrunāta, un tas ir viss, ko par to zinu.

-    Vai misteru Edisonu jūs pēc tam vēl satikāt? -Jā.

-    Kad?

-           Pēcpusdien, desmitajā datumā, kad aizgāju pie viņa uz universālveikalu.

-     Pēc viņa lūguma? -Jā.

-    Kas notika?

-         Viņš mani ar kartīti aizsūtīja pie personāldaļas vadītāja un… nu, es dabūju darbu un uzreiz sāku strādāt.

-          Un vai jūs kaut ko dzirdējāt par šo zemisko šantāžu?

-    Nē, ser, neko.

Bordžers pavērsās pret Meisonu. -Jādomā, viņš pārmetoši i ii Ida, jūs gribēsiet pratināt šo jauno sievieti?

-          Es pilnīgi noteikti to darīšu, Meisons piecēlās kājās.

-         Likums jums dod tādas tiesības, Bordžers slābani piekrita. Sāciet!

-    Vai jūsu māte ir dzīva? Meisons jautāja. -Jā.

-    Un vai jūs dzīvojāt kopā ar māti? -Jā.

-    Un devāties prom no ģimenes pavarda?

-         Šis ģimenes pavards, viņa tikko manāmi pasmaidīja, bija restorāns. Es apkalpoju pie galdiņiem. Tā bija nožēlojama mazpilsētiņa. Nekādu iespēju. Nekādu tikšanos iespēju, tikai daži lempīgi, bikli jaunieši, kam trūka drosmes un iniciatīvas saņemties un doties pasaulē.

-    Un tā jūs devāties prom? -Jā-

-          Un ar garāmbraucošām mašīnām atkļuvāt līdz šejienei?

-Jā.

-         Tas ir interesanti, Meisons piezīmēja. Un cik ilgs laiks pagāja, mis Deila, līdz jūs atkļuvāt šurp?

-    Kā jūs to domājat?

-Jūs esat jauna, izskatīga un pievilcīga, tāpēc jums droši vien nebija ilgi jāgaida, lai tiklu kādā mašīnā.

Veronikas Deilas skatiens sāka paust nobīli.

-    Nu labi, nē.

-          Cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai jūs no savām mājām atkļfltu šurp?

-    Ne pārāk ilgs.

-    Varbūt kāda nedēļa?

-    Es… jā, varbūt. Jā, laikam.

-          Tātad iepriekšējā nedēļā, iekams jūs pirmo reizi satikāt misteni Edisonu, jūs bijāt mājās kopā ar māti?

Iestājās ilgs klusums.

-    Vai varat atbildēt?

-           Ak, ja tiesai labpatiktu! iesaucās Hamiltons Bordžers, celdamies kājās un izturēdamies kā tēvišķīgs meitenes aizstāvis un, ciktāl tas attiecās uz tiesu, kā jurists, kura pacietība ir galīgi izsmelta. Es pret to iebilstu. Uti advokāts aprobežojas ar nozieguma apkaimi un aptuvenu nozieguma laiku! Šī jaunā sieviete, protams, tiek pārāk mocīta. Tikai tas vien, ka viņai gadījies atrasties tur un viņa satikusi apsūdzēto nozieguma vietas tuvumā aptuveni tajā pašā laikā, kad pastrādāts noziegums, nežēlīgam un izmisušam advokātam nedod iemeslu viņu nolikt pie kauna staba.

-         Neesmu nedz nežēlīgs, nedz izmisis, Jūsu Godība, Meisons mundri teica. Gribu uzzināt kaut ko par to, kā jaunajai dāmai gadījās nokļūt šajā vietā viņas pieminētajā laikā. Tā kā viss atkarīgs no laika elementa, es vēlētos to pārbaudīt.

-          Domāju, ka jautājums iekļaujas atļautās iztaujāšanas robežās, izlēma tiesnesis Kītlijs, tomēr, mister Meison, tiesai šķiet, ka, pratinot šo jauno sievieti, jums nevajadzētu pārāk tālu aizmaldīties no temata.

No jauna iestājās klusums.

-         Atbildiet uz jautājumu, tiesnesis Kītlijs vērsās pie Veronikas.

-          Vai varētu dabūt glāzi ūdens? Veronika Deila klusā balsī jautāja.

-    Protams, Meisons atbildēja.

Bet Hamiltons Bordžers, pietrūcies kājās, piesteidzās pie liecinieku sola. Veronika, viņš teica, nepārvērtējiet sevi.

-         Kas viņai kaiš? Meisons jautāja. Vai ar viņu kaut kas nav kārtībā?

-    Ko jūs ar to gribat sacīt? Bordžers viņam uzrēca.

-    Kas tie par mājieniem jūs, nelietīgais…

-          Manuprāt, viņa ir veselīga, gadus divdesmit veca sieviete, Meisons teica. — Viņa noteikti ir spējīga atbildēt uz jautājumu par laiku, kad atstāja mājas. Pēc tā, ka jūs viņu apčubināt, es sāku domāt, ka ar viņu kaut kas nav labi.

-    Nekā tamlīdzīga! Borgers iebrēcās.

Meisons izmantoja Bordžera sprēgājošā niknuma bridi, lai ielietu glāzē ūdeni un pasniegtu Veronikai Deilai. Dzeriet vien, mis Deila, viņš pieglaimīgi teica,

-    izmantojiet laiku, dzerdama ūdeni, cik vien vēlaties, un, kad būsiet beigusi dzert, vienkārši pastāstiet liesai, kad īsti jūs atstājāt mājas, kad tieši atstājāt restorānu un savu māti.

-         Divdesmit gadus veca! Bordžers ārdījās. Ši meitene ir liērns, jauna, dabiska, nesamaitāta meitene, viņai ir astoņpadsmit tik tikko astoņpadsmit, un jūs viņu konsekventi apmētājat ar dubļiem tikai tāpēc…

-     Pietiks, džentlmeņi, tiesnesis Kītlijs aizrādīja.

-     Nopratināšana turpināsies parastajā kārtībā, atturoties no aizskarošām piezīmēm.

Tiesnesis Kītlijs no kuplo uzacu apakšas paskatījās uz Veroniku Deilu, kura gausi malkoja ūdeni no Meisona pasniegtās glāzes. Viņa pierē ievilkās gmmba.

-    Vai esat beigusi dzert? Meisons jautāja.

-     Nē.

-    Vai jūtaties labāk? Bordžers gādīgi apvaicājās.

-    Tikai neliels vājums, viņa teica.

Meisons pastiepa roku pēc glāzes, liet Veronika to ignorēja, turpinādama lēni un domīgi malkot ūdeni.

-          Vai vēl neesat izdomājusi atbildi? Meisons jautāja.

Paskatījusies viņā, Veronika piepeši sāka raudāt.

Meisons uzmanīgi izņēma ūdens glāzi no viņas pirkstiem, piegāja pie galda, pie kura bija nosēdināts, nolika glāzi uz galda, apsēdās un gaidīja.

Bordžers, pagājis uz priekšu, tēvišķīgi uzlika plaukstu meitenes plecam. Nu, nu, Veronika, viņš mierināja. Tas ir gandrīz beidzies. Tiesa jūs aizsargās. Tiesnesis Kitlijs vairs nepieļaus šos nelietīgos mājienus. Ja tiesa uzklausītu, šis nepamatotais, nicināmais aizrādījums, šis apvainojošais mājiens, ka ar šo jauno sievieti kaut kas varētu nebūt kārtībā, ir viņu satraucis, turklāt pamatoti. Manīju, ka šajā tiesas zālē ikviens jutās aizkaitināts, kad advokāts…

-          Lūdzu, atturieties no aizskarošām piezīmēm, mister apgabala prokuror, tiesnesis Kitlijs aiziādīja, asajam skatienam pētoši kavējoties pie Veronikas Deilas sejas.

Meisons atgāzās grozāmajā krēslā pie apspriežu galda un, aizlicis plaukstas sev aiz galvas, gaidīja.

Šī mierīgā klusā gaidīšana parādīja Veronikas Deilas darbības patiesajā gaismā un panāca vairāk, nekā būtu spējuši vislielākie pārmetumi.

-          Jūsu Godība, Bordžers pēc brītiņa neizturēja. Es gribu atkārtot savu iebildumu, un domāju, ka šīs liecinieces pratināšana jālieidz. Advokāts pats ir atbildīgs par šīs liecinieces satraukumu. Viņš var pateikties vienigi pats sev, ka šis mājiens…

-          Lieciet viņu mierā. Viņa domā, Meisons, plati smaidīdams, teica.

Ierunājās ari tiesnesis Kītlijs, un viņa balss pauda stingru izlēmību: l iesa neredz iemeslu, kāpēc lieciniece nevarētu atbildēt uz šo jautājumu.

-          Tur nav vainīgs jautājums, Jūsu Godība, Bordžers protestēja. Tā ir viņa pratināšanas maniere, mājieni, ka šī jaunā sieviete varētu būt stāvoklī.

-          Viņš tikai pajautāja, vai ar meiteni viss kārtībā, aizrādīja tiesnesis Kītlijs, un, kas attiecas uz tiesu, tad varētu šķist, ka vainīgs esat jūs pats, izrādot nepamatotu gādību. Cik veca ir šī jaunā sieviete? Vai esat noskaidrojis viņas vecumu?

-   Viņai ir astoņpadsmit, Jūsu godība, jauna sieviete…

-    Viņai ir divdesmit, Meisons izlaboja.

-         Cik veca jūs esat? tiesnesis Kītlijs vaicāja Veronikai.

Viņa paskatījās uz viņu un atkal meklēja glābiņu

asarās.

Tiesnesis Kītlijs atgāzās krēslā, viņa izturēšanās zināmā mērā sāka atgādināt Periju Meisonu. Nu labi, viņš teica, pagaidīsim, lidz viņa varēs atbildēt uz jautājumu.

-         Vai jūs jūtaties labāk un varētu turpināt atbildēt uz jautājumiem? Hamiltons Bordžers jautāja.

-    Nē! viņa nekavējoties izgrūda.

-         Uz šo jautājumu gan viņa atbildēja, tiesnesis Kītlijs piezīmēja. Tad nu pacentieties atbildēt uz vēl vienu. Cik gadu jums ir, jaunā lēdija?

Veronika izmisīgi skatījās visapkārt tiesas zālei.

-    Cik gadu? tiesnesis Kītlijs atkārtoja.

Nepārprotami saniknots, Bordžers vērās tiesnesī.

-          Manuprāt, jūs varētu atgriezties savā vietā un apsēsties, mister apgabala prokuror. Nedomāju, ka viņa nokritīs no liecinieku sola. Cik veca jūs esat, mis Deila?

Viņa nogaidīja veselas piecas sekundes, un tikai tad atbildēja: Divdesmit.

-    Hm! tiesnesis Kitlijs noņurdēja un ar dzēlīgu pieskaņu balsī turpināja: Kad jūs atstājāt savas mājas, kad pēdējo reizi redzējāt savu māti, cik ilgu laiku jums vajadzēja, lai nokļūtu šeit? Tagad pastāstiet, cik tieši ilgi jūs braukājāt ar mašīnām.

-  Es… es nevaru pateikt. Man sajucis laiks.

-    Cik ilgs laiks pagājis, kopš jūs pēdējo reizi redzējāties ar savu māti?

-Es…

-Jūsu Godība, ierunājās Hamiltons Bordžers, — ja es drīkstētu iestarpināt vēl vienu ieteikumu…

-     Labi, iestarpiniet, tikai īsi, tiesnesis Kitlijs stnipi atteica.

-    Man lika saprast, ka šīs meitenes māte ir šajā pilsētā, ka viņa atrodas mistera Perija Meisona uzraudzībā, un ka misters Perijs Meisons pašam vislabāk zināmu iemeslu dēļ māti šorīt nav aicinājis uz tiesu. Tādējādi man šķiet, ka šoreiz misteram Meisonam jāsaņem aizrādījums, lai viņš šai jaunajai sievietei neliedz mierinājumu, ko viņai sniegtu mātes klātbūtne.

Meisons atbildēja: Jūs atcerēsieties, padomniek, ka es jums vakar vakarā zvanīju un ierosināju, lai jūs atļautu mis Deilai un viņas mātei satikties, bet jūs par šo ierosinājumu zobojāties.

-    Tomēr, Bordžers sacīja, kaut arī advokāts jūtas apvainots, ka esmu par viņa ierosinājumu zolx>jies, es uzskatu, ka šai jaunajai sievietei jādod iespēja tikties ar māti. Vakar vakarā advokāta ierosinājums, ka man jāsūta Veronika Deila pie viņa, lai viņa varētu tikties ar māti, mani pārsteidza negaidot, tieši tobrīd es steidzos mājās. Dabiski, es šo ierosinājumu noraidīju. Vēlāk, visu pārdomājis, es nolēmu, ka pats pavadītu misis Deilu pie meitas, ja misters Meisons atsūtīt u šo dāmu pie manis. Labu laiku veltīgi mēģināju sazvanīt misteni Meisonu. Veltīgi izmeklējos viesnīcu reģistratūrās.

Taču, manuprāt, advokāts bija izvēlējies savam ierosinājumam nepiemērotu laiku ar nolūku, lai saņemtu atteikumu. Es jūtu, ka viņš apzināti attur jauno sievieti tikties ar māti, un tāda rīcība atbilst taktikai, ko viņš izmanto…

Tiesnesis Kītlijs dusmīgi piesita ar āmuru. Laipni lūdzu, centieties nekļūt personisks, mister Bordžer!

-          Tas nekas. Lai viņš turpina, Jūsu Godība, Meisons teica. Patiesībā viņam tas nemaz nav svarīgi. Viņš tikai cenšas dot lieciniecei apdomas laiku. Līdz šim viņai visas atbildes bija gatavas, lx?t tagad, kad viņa zina par mātes ierašanos, sagatavoto stāstu vajadzēs mainīt.

-    Viņai jāsatiek māte! Bordžers kliedza.

-          Viņai būs iespēja tikties ar māti pēc tam, kad būs atbildējusi uz dažiem jautājumiem, tiesnesis Kītlijs aizkaitināti teica. Galu galā, tā ir veselīga, spēcīga divdesmit gadus veca sieviete. Viņa noteikti var atbildēt uz vienkāršu jautājumu, neizdzerot pilnu ūdens glāzi, un bez jūsu gādīgās plikšķināšanas pa plecu. Un viņa var atbildēt, negaidot, līdz ieradīsies māte, lai turētu viņas roku. Es gribu zināt, kad viņa atstāja restorānu, kad viņa pēdējoreiz tikās ar māti, un ierosinu to noskaidrot!

Iestājās neveikls klusums.

-           Cik sen tas bija? tiesnesis Kītlijs noprasīja, un viņa balsī nebija manāmas ne mazākās simpātijas.

-    Aptuveni pirms gada, Veronika Deila atbildēja.

Meisons piecēlās kājās. Un tā, viņš komentēja,

jūs likāt mums domāt, ka pagājusi tikai nedēļa?

-    Es… es biju apjukusi.

-    Vai patlaban ari esat apjukusi? -Jā-

-    Vai saprotat manus jautājumus?

-    Tagad es tos saprotu. Jā.

-    Jūs atstājāt mājas apmēram pirms gada? -Jā-

-Jūs kopš tā laika neesat satikusi māti?

-     Nē.

-    Kad jums palika divdesmit?

-    Man… aptuveni pirms trim mēnešiem.

-         Kur jūs uzturējāties pēdējā gadā? Vai visu šo laiku pavadījāt ceļā uz šejieni?

-    Nē.

-    Kur jūs bijāt?

-    Dažādās vietās.

-          Ak. Jūsu Godība, iejaucās Hamiltons Bordžers, tas, kur šī jaunā sieviete bijusi pagājušajā gadā un ko viņa darījusi, protams, neietilpst leģitīmas pratināšanas kompetencē. Tiešai viņas iztaujāšanai jāaprobežojas aptuveni ar stundu, kurā viņa satikusi apsūdzēto tajā ceļa posmā, kura tuvumā apsūdzētais tikko bija nogalinājis savu partneri. Protams, apsūdzētajam nepatīk, ka tas tiek uzsvērts, un man nav iebildumu ne pret.kādu pratināšanu saprāta robežās dienu, divas dienas, nedēļu -, taču atgriezties atpakaļ par veselu gadu un censties nomelnot šīs jaunās sievietes reputāciju, tur pratināšana ir aizgājusi par tālu.

-          Parastos apstākļos es būtu ar jums vienisprātis, atbildēja tiesnesis Kītlijs, bet šīs liecinieces izturēšanās nepārprotami norāda, ka viņai kaut kas ir slēpjams.

-          Un ja ari tā būtu? Viņa varēja atstāt mājas dažādu iemeslu pēc. Saprotams, ka viņa negrib izpļāpāt savas sirds noslēpumus, un es nedomāju, ka tiesai uz to vajadzētu pastāvēt. Advokātam nav tiesību celt lieciniecei neslavu ar netiešiem pierādījumiem, vienalga, vai tie iegūti no citiem cilvēkiem, vai izvilkti no pašas liecinieces mutes.

-     Advokāts negrib dzirdēt viņas sirds noslēpumus, tiesnesis Kītlijs atteica. Viņš vienīgi grib zināt, kāpēc lieciniecei bija vajadzīgs gads, lai ar garāmbraucošām mašīnām no Incliānas nokļūtu līdz šejienei. To grib zināt arī tiesa. Tomēr, ja apgabala prokurors uzstāj uz savu iebildumu, ka izvaicāt liecinieci par to, kur viņa bijusi un ko darījusi pēdējos divpadsmit mēnešus, būtu par daudz tāls laika intervāls, tiesa ņems to vērā.

-    Mēs pastāvam uz savu iebildumu, lai aizsargātu šīs jaunās meitenes privāto dzīvi, sacīja Bordžers.

-     Nu labi, tiesnesis Kītlijs nosprieda, lai ari ļoti nelabprāt, liesa atbalsta šo iebildumu iztaujāt par tik tālu pagātni kā pirms gada. Jūs esat tiesīgs noskaidrot tikai to, kas noticis pieņemamās laika robežās, mister Meison, un tiesa neapšaubāmi dod jums atļauju uzdot visizsmeļošākos jautājūmus par to, kas noticis tieši uz liecinieces liecību attiecināmajā laikā un arī pieņemamā intervālā pirms šī laika.

-     Piekrītu, Jūsu Godība, Meisons teica. Tātad, vai jūs braucāt rietumu virzienā, mis Deila, pirms izkāpāt no automašīnas, lai gaidītu pie šīs caurtekas?

-Jā-

-    Un kas notika? Kāpēc jūs izkāpāt tieši šajā konkrētajā vietā?

-    Es izkāpu no automašīnas, kurā iepriekš brīvprātīgi biju iekāpusi, viņa paskaidroja. — Jutos aizskarta par šās mašīnas vadītāja intīmo čamdīšanos, jo šis vīrietis mēģināja izmantot situāciju.

-    Un ko jūs tad darījāt?

Nu Veronika atbildēja gluži labprāt un noteiktā balsī: Es aizsargājos vienīgajā veidā, kāds meitenei iespējams tādos apstākļos. Paliecos uz priekšu, izslēdzu aizdedzi un izrāvu automašīnas atslēgas. Atvēm mašīnas durtiņas ar izslēgtu motoru mašīna, dabiski, palēnināja gaitu, kamēr apstājās. Izlēcu laukā un metu tam vīrietim ar atslēgām.

-         Gluži veikls triks, Meisons piezimēja. Kā jūs to iemācījāties, Veronika?

-    Esmu tā darījusi ari agrāk.

-    Vai daudzreiz?

-Jūsu Godība, Hamiltons Bordžers iebilda, esam no jauna nonākuši pie meitenes pagātnes un centieniem nomelnot viņas reputāciju…

-          Iebildums atbalstīts, tiesnesis Kītlijs strupi teica. Ierobežojiet iztaujāšanu ar pieņemamu laika intervālu pirms viņa satikusi misteru Edisonu.

-          Piekritu, Jūsu Godība, sacīja Meisons. Tātad jūs izslēdzāt motoru un izkļuvāt no mašīnas.

-Jā.

-    Vai jūs mēģināja aizturēt?

-          Jā. Viņš centās mani sagrābt, čamdīt un atļāvās zināmas vaļības, l">et, protams, vairāk vai mazāk bija aizņemts ar automašīnas stūrēšanu, un tad viņš piespieda bremzes, lai atbrīvotos rokas, un tieši tobrīd es izlēcu no mašīnas un nosviedu atslēgas uz grīdas.

-    Un ko tad viņš darīja?

-           Viņš izkāpa un sāka dzīties pakaļ, liet, sapratis, kādā stāvoklī tas viņu nostāda, nolamājās, nosauca mani visādos vārdos, iekāpa atpakaļ mašīnā un taustījās, līdz atrada mašīnas atslēgas. Tikmēr es jau biju ceļmalas krūmājā.

-    Vai bija tumšs?

-Jā, protams.

-    Cik ilgi jūs cīnījāties ar to brunču mednieku?

-         Kādu laiciņu. Atceros, ka biju nolēmusi izkāpt tajā mazajā pilsētiņā, Verdes kanjonā, bet nodomāju, ka varēšu paciest. Tad viņš vēl nebija tik uzmācīgs.

-          Viņš sāka kļūt vardarbīgs drīz pēc tam, kad pabraucāt garām Verdes kanjonam?

-Jā.

-         Vai jūs, būdama pieredzējusi autostopotāja, Meisons jautāja, novērtējat draudošās briesmas, kāpjot garāmbraucošās mašīnās?

-         Esmu ļoti izvēlīga, viņa atbildēja. Pirms kāpšanas kādā mašīnā, es novērtēju situāciju.

-        Ja garām brauc īstā mašīna, jūs novērtējat braucēju ar kritisku aci?

-          Es lieku manīt, ka labprāt brauktu. Nedaru neko piedauzīgu, tikai mēģinu mašīnu apstādināt.

-Tātad jūs novērtējāt šo cilvēku, ar kuru kopā braucāt?

-          Nu, es mēģināju, bet, protams, nav iespējams kādu novērtēt, ja viņš tuvojas ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā, un…

-    Bet jūs novērtējāt mašīnu? -Jā-

-         Tad jūs tajā iekāpāt un braucat? Meisons jautaja. Kas tā bija par mašīnu? Aši, kas?

-    Sedans Lincoln.

-    Sedans?

-   Jā, sedans Lincoln.

-    Jauna automašīna?

-    Jā, pēdējais modelis. Tā izskatījās jauna.

-    Kāds bija licences numurs?

-    Es nezinu.

-         Vai gribat teikt, ka neievērojāt licences numuru ne pirms iekāpšanas, ne pēc izkāpšanas?

-    Nu, es… Liekas, ka ievēroju, liet nevaru atcerēties.

Meisons jautāja: — Vai jums faktiski nav paraduma

pierakstīt licences numurus automašīnām, kurās jūs uzņem?

-Es…

-    Ir vai nav?

-    Reizēm.

-    Piezīmju bloknotā? -Jā.

-         Varbūt jums šis piezīmju bloknots ir šeit līdzi somiņā?

-    Man…

-    Ir vai nav? Meisons uzstāja.

-         Ak, Jūsu Godība, iejaucās Hamiltons Bordžers, Šī iebiedēšana! Šī…

-         Sēdieties, mister apgabala prokurori tiesnesis Kītlijs stmpi apsauca. Nepārtrauciet pratināšanu! Ne vien advokāts, bet ari tiesa grib zināt, vai lieciniecei ir tāds piezīmju bloknots. Tas ir neapšaubāmi svarigi. Vai jums somiņā ir tas bloknots, mis Deila?

-    Man… man tas ir, jā.

-         Un vai jūs esat pierakstījusi Džona Reisera Edisona automašīnas numuru?

-   Jā, viņa atbildēja.

-    Kāpēc jūs to darījāt?

-         Tas ir piesardzības jautājums, ja nu gadījumā rastos kādas nepatikšanas.

-         Kad jūs pierakstījāt Edisona automašīnas numuru? Pirms iekāpšanas tajā vai pēc izkāpšanas?

Viņa pasmaidīja. Būtu grūti pierakstīt automašīnas licences numuru pirms iekāpšanas, mister Meison. Tas būtu pārāk acīmredzami.

-    Tātad, dabiski, jūs to darāt pēc izkāpšanas. -Jā.

-    Tādā gadījumā, kāpēc jūs to darāt?

-         Nu, ir labi zināt, ar ko esi braukusi, ja nu gadījumā rastos sarežģījumi.

-    Kādi sarežģījumi?

-    Gadījumā, ja vīrietis kļūst nipjš.

-        Jūs pierakstāt to vīriešu automašīnu numurus, kuri mēģina uzmākties?

-    Jā, tas ir aizsargāšanās jautājums.

-    Kam?

-    Nu, es… es gribu zināt.

-    Misters Edisons nekļuva uzmācīgs.

-Nē.

-    Tomēr jūs pierakstījāt viņa licences numuru. -Jā.

-    Parādiet man to piezīmju bloknotu!

Viņa vēlreiz paskatījās visapkārt kā lamatās iekļuvis dzīvnieks un diezgan negribīgi izņēma no somiņas piezīmju grāmatiņu ādas vākos ar vākam cilpiņā piestiprinātu grafīta zīmulīti.

-          Ļaujiet ari man ieskatīties, Hamiltons Bordžers prasīja. Gribas uzmest skatienu.

-    Neapšaubāmi, Meisons attrauca.

Bordžers pārliecās viņam pār plecu, un viņi lappusi pēc lappuses pētīja automašīnu licenču numurus. Daudziem numuriem iepretim bija atzīmēts vārds un adrese, un licences un atsevišķas dienas grupas bija sašķirotas un atdalītas ar atzīmēm.

Meisons rezumēja: Tātad todien, kad jūs pierakstījāt Džona Edisona licences numuru, jums jau bija pierakstīti vēl divdesmit citi numuri. Vai tā ir?

-    Es tos neesmu skaitījusi.

-    Tad saskaitiet tagad, Meisons palūdza.

Viņš pasniedza Veronikai piezīmju bloknotu. Saskaitījusi numurus, viņa paziņoja: Jā, divdesmit divi.

-   Jūs todien braucāt ar divdesmit divām mašīnām?

-Jā.

-         Un piesardzības labad pierakstījāt visu vīriešu automašīnu licenču numurus?

-Jā.

-     Visu vīriešu? -Jā-

-    Vai nevienu mašīnu nevadīja sieviete?

Viņa minstinājās.

-    Neviena sieviete? Meisons atkārtoja.

-Nē.

-          Un licences numurs automašīnai, kur tas meitu mednieks mēģināja palaist rokas un piespieda jūs izlēkt?

-         Es neesmu teikusi, ka viņš mani piespieda izlēkt. Es to dariju pati no brīvas gribas.

-    Pareizi. Kur ir šīs automašīnas licences numurs?

-    Tā te nav.

-          Bet jūs teicāt, ka esot pierakstījusi licenču numurus visām automašīnām…

-Jā, to vienu man neizdevās pierakstīt. Biju uztraukusies.

-Jūs numurus pierakstījāt piesardzības pēc, ja gadījumā kas notiktu?

-Jā.

-          Kas varēja nolikt pēc tam, kad jau bijāt izkāpusi no automašīnas?

-         Kā… nu. Es nezinu. Tas vienkārši ir paradums, tas viss. Man ir patīkami zināt, ar ko kopā esmu braukusi.

-          Ak, labi jau, labi, -Hamiltons Bordžers iestarpināja. Šī jaunā sieviete ir daudz braukājusi. Viņa ir nemierīga. Viņa dodas no vienas vietas uz citu. Viņa pieņem braukšanas piedāvājumus no vīriešiem. Un tad? Tas netraucē nepārprotami konstatēt laktu, ka viņa Džonu Reiseru Edisonu satikusi nozieguma vietas apkaimē aptuveni tad, kad noziegums pastrādāts. Un, Jūsu Godība, pēc visas šīs nogurdinošās pratināšanas, šiem sasodīti nešpetnajiem mājieniem es zinu, un arī Jūsu Godība zina, ka viņa tiešām braukusi Džona Edisona automašīnā un ka viņš otrdienas naktī bijis pie tās mājas.

-         Pārējos lietas apstākļus mēs noskaidrosim to loģiskajā secībā, tiesnesis Kītlijs teica. Parādiet man to piezīmju bloknotu!

Paņēmis piezīmju bloknotu, viņš to pašķirstīja un, saraucis pieri, paskatījās uz Veroniku Deilu. Kur jūs strādājat?

-           Es strādāju… tas ir, pirms policija mani saņēma ciet, es strādāju universālveikalā.

-    Kur jūs strādājat pirms tam?

-         Kādu nelielu laiciņu es nestrādāju, tas ir, nestrādāju pastāvīgu darbu.

-          Labi, tiesnesis Kītlijs rezumēja. Manuprāt, aina mums ir skaidra. Tā nav tāda aina, kāda man patiktu, liet neredzu iemeslu tur iedziļināties vēl vairāk. Pat ja šai jaunajai sievietei pilnīgi trūkst morāles, tas nevar būt par iemeslu bezjēdzīgi kritizēt viņas nodoto liecību. Manuprāt, viņa ir nopratināto diezgan pamatīgi.

-          Izņemot to, piezīmēja Meisons, ka es griliētu zināt, kā gadījās, ka viņa bija pie šīs konkrētās caurtekas tajā laikā, kad, pēc viņas vārdiem, apsūdzētais viņu uzņēmis mašīnā.

-          Viņa jau pastāstīja, kā tur nokļuvusi, sacīja Hamiltons Bordžers.

-           Bet viņas liecība nav pārbaudīta, iebilda Meisons, — viņai nav licences numura, kas pierādītu, kā viņa tur nokļuvusi.

-         labi, viņa savu ir pateikusi, turklāt vairākas reizes, aizrādīja tiesnesis Kitlijs.

-          Tikai vēl pāris jautājumu, palūdza Meisons. Palūkosimies uz numuriem, kurus esat pierakstījusi pirms brauciena Džona Edisona automašīnā. Edisona licences numurs tajā dienā ir pēdējais. Vai tāpēc, ka viņš bija pēdējais, kura mašīnā jūs todien braucāt?

-Jā-

-          Un jūs atzīstat, ka neesat pierakstījusi licences numuru automašīnai, ar kuni jūs braucāt tieši pirms iekāpšanas Džona Edisona mašīnā?

-     Neesmu.

-         Bet aplūkosim numuru, ko esat pierakstījusi pirms tam, Meisons pētīja, tas ir licences numurs 45S533. Vai to mašīnu jūs atceraties?

-    Nē, viņa atbildēja, tā īsti ne.

Piepeši Edisons pietrausās kājās.

Meisons viņu ar mājienu atturēja. Sēdiet, viņš teica.

Bet Edisons, sejā jaucoties izbīlim un izbrīnam, iesaucās: Tas ir Edgara Ferela automašīnas licences numurs!

-    Ko? Meisons pārsteigti jautāja.

-         Tā ir, Edisons pārliecināts atkārtoja. Tas ir Edgara Ferela automašīnas licences numurs.

Hamiltons Bordžers drudžaini šķirstīja piezīmes savās lietās. Tur jābūt kādai kļūdai, viņš murmināja.

-Ja domājat, ka tā ir kļūda, ieskatieties liecinieces sejā, Meisons deva padomu. Un pēc tam, ja jūs tiešām gribat kaut ko pasākt, tad noņemiet šīs jaunās sievietes pirkstu nospiedumus un salīdziniet ar noslēpumainās sievietes pirkstu nospiedumiem, kura bijusi Ferela lauku mājā īsi pirms slepkavības.

Meisons dramatiski atgriezās savā krēslā un apsēdās.

Tiesas zālē sacēlās elles troksnis. Tiesnesis Kitlijs un tiesas izpildītājs vairākas sekundes veltīgi pūlējās panākt klusumu, tad tiesnesis Kitlijs paziņoja: Es nodibināšu šajā zālē kārtību! Ja klausītāji nespēj ievērot etiķeti, viņi tiks izraidīti. Tagad turpināsim izskatīt lietu parastajā kārtībā.

-         Jūsu Godība, Bordžers bilda, vai drīkstu lūgt īsu pārtraukumu?

-         Nē! — tiesnesis Kitlijs atcirta. Turpiniet nopratināšanu, mister Meison!

-          Jūsu Godība, iekams turpinu nopratināšanu, es gribu, lai tiktu noņemti šīs liecinieces pirkstu nospiedumi.

-   Jums nav tiesību tā nomelnot cilvēku, Bordžers protestēja. Tā ir tīni ārišķība, un…

-   Ja domājat, ka tā ir ārišķība, Meisons iestarpināja, pārbaudiet pirkstu nospiedumus uz šīs ūdens glāzes, ko lieciniece turēja rokā. Uz tas būs latentie pirkstu nospiedumi, kas, manuprāt, precīzi atbildīs latentajiem nospiedumiem, kurus jūsu liecinieks esot atradis mājā. Tagad salīdzināsim pirkstu nospiedumus.

-     Salīdzināsim nospiedumus, tiesnesis KItlijs atkārtoja. Kur ir tas liecinieks, pirkstu nospiedumu speciālists? Nāciet šurp, un noskaidrosim to lietu!

Priekšā iznāca Džordžs Maldens, nesdams mazu kārbiņu, kurā bija pirkstu nospiedumu ņemšanai nepieciešamie piederumi.

Veronika Deila pastiepa viņam plaukstu. Ar stingu sejas izteiksmi kā vaska lellei viņa ļāva noņemt sev pirkstu nospiedumus.! Pēc tam Maldens aizgāja pie Hamiltona Bordžera galda, kur salīdzināja nospiedumus ar latentajiem. Visu šo laiku Veronika Deila acīmredzot domāja, taču viņas seja saglabāja pilnīgas nevainības bērnišķīgo izteiksmi. Pierē neievilkās pat neviena rieva.

Hamiltons Bordžers divreiz nokremšļojās, smagnēji uzslējies kājās, paziņoja: — Tie ir vienādi, Jūsu Godība, un atkal apsēdās.

-    Tagad, Meisons pievērsās Veronikai, jādomā, jūs mums pastāstīsiet, ko darījāt mājā, kur pastrādāta šī slepkavība? Ar savu liecību jūs jau esat apstiprinājusi laktu, ka šajā apkaimē jūs atradāties tieši slepkavības laikā.

Tiesnesis Kitlijs paliecās uz priekšu: Paņemiet mikrofonu, jauno lēdij, un atbildiet uz jautājumu!

Veronika Deila ļoti pašpārliecināti paskaidroja: Es tajā mājā uzkavējos tikai dažas minūtes.

-    Kas jūs uz turieni aizveda? Meisons jautāja.

-    Misters Ferels.

-   Tā jau ir labāk. Tagad klājiet visu va|ā pēc kārtas, Meisons skubināja. Kā jūs satikāt misteru Ferelu?

Viņa atbildēja: Es… es ar šo braukāšanu guvu pelņu.

-    Kas par pejņu? Meisons prasīja.

-     Es tā pelnīju sev iztiku. Izgāju uz ceļa un ļāvu, lai cilvēki mani uzņem savā mašīnā. Vispirms es devos no pilsētas prom, tad atkal griezos atpakaļ. Braucu tikai ar padzīvojušiem vīriešiem labās mašīnās. Visiem šiem vīriešiem es stāstīju par savu nelaimīgo mājas dzīvi un to, ka dodos pasaulē meklēt laimi. Ar nolūku visiem stāstu, ka man ir astoņpadsmit gadu.

-    Un kur slēpjas šādas pelnīšanas būtība?

-     Visi vienmēr izturas laipni. Es izvēlos labas automašīnas. Viņi man prasa, cik man ir naudas, un es stāstu, ka tikai daži centi. Gandrīz visi man iedod naudu. Nekad ne mazāk par pieciem dolāriem, bet gadās ari, ka iedod piecdesmit.

-     Nu jau pie kaut kā esam nonākuši, Meisons sacīja. Un kā jums klājās braucienā ar misteru Ferelu?

Viņa stāstīja: Pirms tam biju braukusi ar ļoti jauku džentlmeni. Viņš man iedeva desmit dolārus. Sapratu, ka vairāk viņš neko nedos. Teicu, ka gribu izkāpt pie tehniskās apkopes stacijas un pirms iebraukšanas pilsētā pēc iespējas labāk sakopties. Viņš visai negribēja ļaut man iet, liet es neatlaidos un teicu, lai negaida.

-    Tad jūs braucāt uz pilsētas pusi? -Jā-

-    Un kas notika?

-    Kamēr atrados tehniskās apkopes stacijā, piebrauca misters Ferels. Viņš brauca pretējā virzienā, bet nu, galu galā man virziens nebija no svara, jo galvenais bija kontakts.

-     Tātad jūs novērtējāt misteru Ferelu un, jūsu vārdiem izsakoties, "kritāt viņam acis"?

-     Pieņemu, ka izskatījos diezgan bikla un bezpalīdzīga.

-    Kas tad notika?

-    Braucu kopā ar viņu. Braucot nopētīju viņa mašīnu. Tā bija piekrauta it kā garam ceļojumam. Mēs ar Ferelu iepazināmies, un es viņam pastāstīju savu parasto stāstu.

-    Vai viņš jums iedeva naudu?

Viņa stāstīja: Domāju, ka viņš dzīrās man to dot. Viņš teica, ka viņam uz īsu brīdi jāiebrauc savās lauku mājās, ka viņam tur jātiekas ar dažiem cilvēkiem, bet pēc tam viņš braukšot atpakaļ uz pilsētu un, ja es braukšot kopā ar viņu, viņš atradīšot man vietu, kur palikt, un ari darbu.

-    Un pēc tam?

-    Es kopā ar viņu braucu uz to māju. Viņš nemitīgi centās iegalvot, ka kopā ar viņu esmu pilnīgā drošībā un nav iemesla nervozēt. Apturējis mašīnu, viņš jautāja, vai es vēlētos ienākt. Es piekritu, jo mašīnā bija auksti. Aizgāju aiz mašīnas un apskatījos licences numuru, kā vienmēr mēdzu darīt. Izlikos, ka man kaut kas jāizņem no somiņas, un numuru pierakstīju. Pēc tam kopā ar viņu iegāju mājā.

-    Un kas notika tad?

-    Ferels iededza petrolejas lampu un iekūra arī malkas krāsni. Viņš atvainojās par to, kādā stāvoklī ir māja, teikdams, ka tā ir tikai patvērums, ko viņš izvēlējies tāpēc, ka strādā pie kādas biznesa lietas, kas ir ļoti slepena un par kuru nevienam nedrīkst būt ne mazākās nojausmas. Tad viņš, diezgan stipri apmulsis, teica, ka, ierodoties viņa apmeklētājiem, man nevajadzētu rādīties tiem acīs, jo viņš negribot, lai šīm personām rodas aplamas domas par mūsu attiecībām.

-    Un pēc tam?

-           Piemājas ceļā iegriezās kāda vieglā automašīna. Misters Ferels teica: Tur ierodas mani viesi. Ja jūs pagaidītu virtuvē, dārgā… Ceru, ka jums nebūs pārāk neērti. Viņi nepaliks ilgi, un tad es jūs aizvedīšu uz pilsētu un sagādāšu jums kādu vietu, kur paliki, un darbu.

-    Ko jūs tad darījāt?

-          Gāju uz virtuvi. Misters Ferels pa logu zagšus paskatījās uz mašīnu un tad piepeši ieskrēja virtuvē, viņa seja izskatījās balta kā palags.

-    Un?

-          Viņš sauca: "Ak debess, tā ir mana sieva! Nemaz nezināju, ka viņai ir kāda nojausma par šo īpašumu. Ejiet laukā! Ejiet pa aizmugures durvīm. Aizejiet kaut kur tālāk uz lauka, kur viņa jūs nevarētu atrast. Dieva dēļ, pasteidzieties!"

-     Un kas notika?

-         Es nesapratu, ko iesākt. Viņš atslēdza sētas durvis, atvēra tās un gandrīz izgrūda mani laukā tumsā.

-    Ko jūs darījāt?

-         Es sāku skriet, cenzdamās ieturēt tādu virzienu, lai starp mani un automašīnu būtu māja. Bija tumšs, es klupu un kritu, liet tad atmetu šo panisko skriešanu un sāku iet soļiem. Te piepeši atcerējos savu mazo somiņu, kurn vienmēr nēsāju līdzi. Biju to atstājusi mistera Ferela automašīnā. Baidījos, ka viņa sieva varētu pārmeklēt automašīnu un atrast manu somiņu.

-         Jūs baidījāties, ka tāpēc misteram Ferelam varētu izcelties nepatikšanas? Meisons jautāja.

-          Es baidījos, ka tāpēc nepatikšanas izcelsies man! Man tur bija visas drēbes un mantas. Esmu iemanījusies kravāties tā, lai mazā tilpumā varētu salikt patiešām daudz mantu.

-    Ko jūs tad darījāt?

-     Kamēr viņa atradās mājā, es vienkārši apgāju apkārt viņas automašīnai un, piegājusi pie mistera Ferela automašīnas, mierīgi atvēru durtiņas un izņēmu savu somiņu. Tā, protams, atradās pašā virsū, un, ticiet man, automašīna bija piekrauta ar kaudzi, izskatījās, ka tur ir daudz visādu nometnes piederumu guļammaiss, visādas ceļojumu somas un tamlīdzīgas lietas.

-    Labi. Jūs paņēmāt savu somu. Kā rīkojāties tālāk?

-     Pēc tam, viņa stāstīja, es gāju prom no tās mājas. Man nepavisam negribējās, ka tieku iejaukta kaut kādās ģimenes ķildās, un nekādā ziņā negribēju, ka mans vārds tiek minēts šķiršanās prāvā.

-    Kādā virzienā jūs gājāt?

Viņa sāji pasmaidīja. To es pali nezinu. Gribēju ar līkumu nokļūt atpakaļ uz ceļa. Kaut kur klīdu un iemaldījos dzeloņstiepļu žogā. Man izdevās izlīst tam pa apakšu, un es attapos krūmājā, liekas, tie bija vītoli. Tā es turpināju maldīties labu laiku.

-    Un kas tālāk?

-    Tad, — viņa teica, es kritu panikā. Laikam sāku skriet, neatceros. Biju pavisam izspūrusi, bet beidzot atjēdzos un izvērtēju situāciju. Nolēmu pagaidīt, līdz pa lielceļu brauks kāda automašīna. Man likās, ka varēšu to saklausīt.

-    Un vai varējāt? Vai saklausījāt?

-Jā. Nogaidījusi apmēram piecas minūtes, dzirdēju uz lielceļa automašīnu. Rūkoņa nepavisam nenāca no tās puses, kur, manuprāt, vajadzēja atrasties lielceļam. Biju domājusi, ka ceļš ir priekšā, liet šī mašīna bija kaut kur pa kreisi un aizmugurē. No motora trokšņa varēju noprast, ka mašīna traucas pa lielceļu, tāpēc es sāku iet tajā virzienā.

-    Un kas notika tad?

-Tad sapratu, ka esmu pati sevi pataisījusi par muļķi, un, atkal nonākusi vītolājā, sāku rūpīgi apdomāt virzienu. Iepriekšējā naktī bija lijis, un vietām bija pavisam dubļains. Centos izvairīties no pančkām un iešanai izvēlēties augstākas vietas. Sapratu, ka esmu iemaldījusies tādā kā upes gultnē, un centos iet pa zvirgzdiem, tā izvairīdamās no dubļiem. Laiku pa laikam pa lielceļu aiztraucās pa kādai mašīnai, tāpēc varēju labi ievērot virzienu. Sapratu, ka esmu tuvu lielceļam un ka noteikti izskatos diezgan nelāgi. Tāpēc uz kāda paugura apstājos un novilku svārkus. Atvēru somu, izņēmu drēbju suku un svārkus kārtīgi izbirstēju. Pēc tam nopucēju kurpes. Zeķes bija pagalam saplēstas. Izņēmu no somas jaunu zeķu pāri un turpat tumsā uzvilku. Pēc tam sakopu seju, cik labi vien varēju, mazliet uzliku lūpu krāsu, un jutu, ka atkal izskatos pieklājīgi.

-    Un pēc tam'

-    Tālāk devos ļoti, ļoti piesardzīgi, lai atkal neiemalditos krūmos un no jauna neuzplēstu zeķes. Izgājusi uz lielceļa, apsēdos. Biju sēdējusi tikai dažas minūtes, kad dzirdēju ierūcamies mašīnu pie, kā toreiz nodomāju, kāda rančo. Man nebija ne mazākās jausmas, ka atrodos tik tuvu mājai, kur biju atstājusi misteru Ferelu. Droši vien biju gājusi apkārt ar lielu līkumu. Tagad saprotu, ka mistera Edisona mašīna faktiski brauca no tās mājas, liet toreiz to nepavisam nesapratu.

-    Un kā ar šāvieniem?

-     Godīgi sakot, tos izdzirdējusi, es nodomāju, ka šķauda smagās mašīnas motors.

-    Kad jūs tos dzirdējāt?

-    Es tos dzirdēju… ak, nezinu, varbūt kādas desmit minūtes pirms tam, kad nokļuvāt līdz lielceļam.

-     Vai tad jūs neteicāt, ka dzirdējāt tos tieši pirms nokļūšanas uz lielceļa?

-    Nu, es jau tā saku, vai tad ne?

-    Desmit minūtes?

-    Iespējams.

-    Vai tad jūs man nestāstījāt, ka…

Viņa izmisusi atzinās: Jā, es centos sevi aizsargāt, cik vien spēju. Gribēju sev nodrošināt pēc iespējas pārliecinošāku alibi. Nekādā ziņā negribēju, lai kāds nodomātu, ka šaušanas laikā esmu bijusi tuvumā tai mājai, tāpēc mazdrusciņ mainīju laiku.

-     Pavisam mazdrusciņ?

-    Laikam.

-          Jūs nezināt, cik ilgi mistera Edisona mašīna bija stāvējusi pie Ferela mājas, pirms dzirdējāt to izbraucam?

-Nē.

-         Un, dzirdēdama mašīnu braucam pa dubļaino ceļu, šķērsojam dēļu tiltiņu un pa nokalni uzbraucam uz lielceļa, jūs domājāt, ka tā brauc pavisam no citas mājas?

-          Mister Meison, teikšu jums godīgi, es domāju, ka atrodos vismaz jūdzi no tās vietas, kur misters Ferels mani pameta.

-         Faktiski, Meisons uzsvēra, visā šajā epizcxlē jūs pirmām kārtām domājāt tikai pati par sevi, vai ne?

Viņa nedaudz iepleta acis. -Jā, protams. Par ko citu man vajadzēja domāt?

-          Un stāsts par kaisles pārņemto meitu mednieku sedanā Lincoln, ko jūs cēlāt mums priekšā, bija caur un cauri safabricēts?

-Jā-

-          Patiesībā jums ir pierakstīti licenču numuri visām mašīnām, ar kurām todien braucāt? Tagad sargieties, jauno lēdij, jo mēs varam pārbaudīt katru jūsu laika minūti.

-         Jā, viņa teica, jūs varat šos licenču numurus pārbaudīt. Visi braucēji mani atcerēsies.

-    Cik naudas jūs todien savācāt?

-    Aptuveni astoņdesmit dolāms.

-    Vai tāda ir jūsu parastā veiksme?

-         Man veicas diezgan labi. Lielākoties es dabūju vismaz tikpat daudz.

-          Tas ir viss, Meisons pratināšanu beidza. Man vairāk jautājumu nav.

-    Man ari ne, — piebilda Hamiltons Bordžers.

Tiesnesis Kitlijs nosprieda: Domāju, ņemot vērā

apstākļus, tiesa pasludinās pārtraukumu līdz rītdienai pulksten desmitiem no rīta. Gribu, lai starplaikā tiklu rūpīgi pārbaudītas šis jaunās sievietes stāsta detaļas, un ierosinu apgabala prokuratūrai un policijai nodarboties ar turpmāku izmeklēšanu, lai varētu noskaidrot, kas patiesībā noticis nozieguma vietā, bez tam šī lieciniece noteikti ir atzīstama par vainīgu nepatiesas liecības sniegšanā.

-         Jā, Jūsu Godība, Hamiltons Bordžers izskatījās galīgi sašļucis.

-Tiesa tiek pārtraukta, tiesnesis Kitlijs pasludināja.

Deila Strita piesteigusies saķēra Meisonu aiz rokas. Ak, šef, viņa sauca, jūs bijāt brīnišķīgs! Vienkārši brīnišķīgs!

Pola Dreika smaidīgā seja pauda to pašu.

-Jauks darbiņš, Perij.

-          Jauks sākums, Meisons piekrita, un veiksmīgs pavērsiens. Pateicoties tam, ka šajā spēlē kā trumpi varēju izmantot viņas mātes stāstu, kļuva iespējams uzdot pirmos jautājumus, kas šķita nevainīgi un parasti, bet faktiski bija tādi, uz kuriem viņa nevarēja atbildēt. Ja būtu sācis ar citiem jautājumiem, tad tajā pašā brīdī, kad censtos izdabūt no viņas patiesību, pret mani noskaņotos visa zāle, ieskaitot tiesnesi.

-    Ko mēs darīsim tagad? Dreiks vaicāja.

-    Tagad, Meisons teica, — ķersimies pie darba pa īstam. LIn sāksim ar to, Pol, ka jūs paņemsiet šo licenču numuru sarakstu un uzdosiet saviem darbiniekiem sazināties ar automašīnu īpašniekiem, bet pēc tam palūkosim, cik no viņiem ir šantažējis Ēriks Hensels.

18

Perijs Meisons, nerimtīgi soļodams pa savu biroju šurp un turp, laiku pa laikam pār plecu izmeta pa piezīmei.

Della Strīta sēdēja pie sava sekretāres galda, dīki skribelēja ar zīmuli dažādus ķiņķēziņus un, skatīdamās uz zīmuļa galu. klausījās Meisona izteikumos.

Pols Dreiks, sāniski ieslīdējis lielā ādas krēslā, pārlicis ceļgalus vienam polsterētajam parocim un ar muguru atbalstījies pret otru, šad tad iestarpināja pa piezīmei.

Meisons runāja gandrīz aizkaitināti. Tas sasodītais gadījums šķiet absolūti, pilnīgi neiespējams. Vēl četras vai piecas reizes aizsoļojis no viena biroja gala līdz otram un atpakaļ, viņš turpināja: Paskatieties uz faktiem! Kāds stāvējis laukā un caur logu šāvis uz Ferelu, trāpīdams ar pirmo šāvienu, tad apgriezies un iztukšojis ieroci, acīmredzot šaudams gaisā. Pēc tam viņš izņēmis no ieroča patrontelpas patronas, bet ieroci izmetis upes gultnē. Tam nav jēgas.

-    Kāpēc ne? Dreiks jautāja. Tas puisis bija pagalam.

-    Kā slepkava zināja, ka viņš ir lieigts?

-    Viņš uzmanīgi notēmēja, trāpīja galvā un redzēja viņu nokrītam.

-    Lode varētu viņu tikai ieskrambāt, Meisons teica. Es jums saku, Pol, jābūt nolādēti labam šāvējam, lai,

991 1

stāvot lejā un šaujot caur logu, būtu absolūti drošs par veiksmīgu trāpījumu. Un pēc tam šim cilvēkam vajadzēja vēl ieiet mājā, uzkāpt līdz tai istabai, izdzēst gaismu, tad nokāpt lejā un aizbraukt. Nē, tā viņš nav darījis.

-    Kāpēc ne?

-          Tāpēc ka, ja viņš pēc šaušanas uz Edgaru Ferelu ieietu mājā, tad ņemtu ieroci līdzi. Viņš to turētu šaušanas gatavībā gadījumam, ja Ferels būtu tikai ievainots un grasītos cinīties.

-    Labi, kā jūs zināt, ka viņš tā nedarīja?

—Jo liecības rāda, ka šāvieni izšauti ātri un secīgi, lai gan nevienmērīgā ritmā, liet tomēr ar dažu sekunžu intervālu. Tāpēc tie no lielceļa izklausījās pēc automašīnas motora šķaudīšanas.

-          Tiešām labs šāviens, īsta lietpratēja šāviens… Dreiks atzīmēja.

-          Un tas loku sašaurina tieši līdz manam klientam Džonam Reiseram Edisonam, nopūtās Meisons.

-          Pie joda, nomurmināja Dreiks, varbūt viņš ir vainīgs.

Neko neatbildējis, Meisons turpināja soļot pa istabu.

Pēkšņi viņš apcirtās. Mēs pieļaujam vismuļķīgāko no visām parastajām kļūdām!

-    Kāda tā ir, šef? vaicāja Della Strīta.

-          Mēs lietu aplūkojam no tās ierosinātāja viedokļa. Šo noziegumu rekonstruēja viņi, un mēs šai rekonstrukcijai bez iebildumiem pievienojamies. Atgriezīsimies pie sākuma principiem. Parādiet man fotogrāfiskos lietiskos pierādījumus, Della.

Della Strīta sameklēja fotogrāfijas.

-         Tagad pieejiet pie manas tiesu medicīnas un kriminoloģijas bibliotēkas un sadabūjiet Snidera "Slepkavību izmeklēšanu", Gonzalesa, Vankes un Helperna "Tiesu medicīnu un toksikoloģiju" un Sodermana un O'Konnela "Mūsdienu kriminoloģijas izmeklēšanu".

Della Suita nolika grāmatas uz Meisona galda. Meisons apsēdies sāka tās šķirstīt, reizi pa reizei apstādamies un pabungodams ar pirkstiem pa galdu.

-   Tā jau es domāju, viņš beidzot teica.

-     Ko? jautāja Dreiks.

-          Atceros viņu runas par ložu caurumiem stiklā tagad izdarīsim to, ko man vajadzēja darīt no paša sākuma. Sāksim no sākuma, nevis no tās vietas, kur policija mums liek sākt.

-    Un kur tas būtu? Dreiks prasīja.

-         Tā lode, Meisons sprieda, kā mēs varam zināt, ka to izšāvis kāds, kas stāvējis laukā, vietā, kur beidzas automašīnas riepu pēdas, un ka viņš šāvis caur logu, nogalinādams Ferelu?

-          Kā mēs to zinām! Dreiks iesaucās. Jo tam ir pierādījums, tāpēc. Lodes caurums stiklā ir vienā līmenī ar Ferela galvas brūci, tin trajektorija nekļūdīgi norāda vietu, kur vajadzēja stāvēt vīrietim, izkāpušam no tās automašīnas.

-          Tas, bez šaubām, ir pierādījums, Pol. Šis pierādījums atsauc atmiņā veco stāstu par pīrāgu cepēju Jaunanglijā, kura bija izcepusi veselu gūzmu saldo pīrāgu un veselu gūzmu citu. Viņa gribēja tos atšķirt, tāpēc iezīmēja saldo pīrāgu garoziņu ar iniciāļiem SP, kas nozīmēja "saldais pīrāgs", un pārējo pīrāgu garoziņu savukārt ar SP, kas nozīmēja "sliktais pīrāgs".

Dreiks krēslā iztaisnoja muguru. Kas, ellē, tev neliek mieru?

Meisons, pētīdams loga rūts fotogrāfijas, noņurdēja: Hm!

-    Kas tas ir? Dreiks jautāja.

-           Paskatieties šeit, Sodermana un O'Konnela 217. lappusē, Meisons rādīja. Starp citu, Pol, šī ir nolādēti laba grāmata. Izlasot šīs trīs grāmatas, cilvēks var apgūt gandrīz visu tiesas kriminoloģijas nozari, diezgan tuvu tam. Un te 217. lappusē ir diagramma, kas rāda, kā plīst lodes cauršauts stikls, un ilustrēta plīsuma atkarība no lodes virziena. Tagad atcerieties, ka policisti, izgriežot stiklu, lai uzrādītu to tiesā, nebija papūlējušies atzīmēt, kura rūts puse vērsta uz iekšu un kura uz āru, un, kad es to jautāju, par atbildi saņēmu sarkastisku piezīmi, ka viena stikla puse daudz neatšķiroties no otras. Tas viss jau ir gluži pareizi, tomēr viena puse bija uz iekšu, bet otra uzaru, tin tā ir nozīmīga atšķirība.

Tagad paskatieties uz šo fotogrāfiju, kurā redzams uz grīdas gulošais līķis. Tā uzņemta pirms stikla izgriešanas no loga rūts.

-    Bet tajā nekas nav redzams, nav nekādu detaļu, Dreiks iebilda.

-     Detalizēti redzamas mazas plaisiņas. Tagad salīdziniet šīs fotogrāfijas, Pol. Skatieties, šai pusei jābūt uz iekšu, citādi izliekums būtu vērsts otrādi.

Dreiks pamāja ar galvu.

-    Bet nu, Meisons turpināja, ievērojiet šos iedobumus, ievērojiet šo plīsuma tipu un salīdziniet ar diagrammu Sodermana un O'Konnela grāmatā. Pol, tikpat droši kā jūs esat dzimis, šī lode ir šauta no telpas iekšpuses. Tā izgājusi cauri stiklam un nokritusi tur, kur lejā stāvēja automašīna.

Dreiks pielēca no krēsla. Parādiet man tuvāk tās fotogrāfijas, Perij!

Pienākuši Meisonam klāt, Dreiks un Della Strita skatījās viņam pār plecu, pētīdami fotogrāfijas.

Dreiks izdvesa garu, klusu svilpienu.

Della Strita iesaucās: Bet, šef, te viss redzams melns uz balta! Tai jābūt loga iekšpusei. Jūs esat to pierādījis!

-    Nu labi, Meisons bilda, ko es esmu pierādījis?

Dreiks un Della Strita pārmija skatienus.

Meisons atstūma atpakaļ savu krēslu un atsāka lēni

soļot šurpu turpu pa biroju. Beidzot viņš apstājās un pagriezās pret abiem pārējiem. Labi, esam noskaidrojuši, ka caur stiklu izgājusi lode šauta no istabas. Ja pieņemsim, ka to šāvis Ferels, atkal saskarsimies ar neiespējamu situāciju.

-          Nesaprotu, kāpēc, iebilda Dreiks. Ferels atradās istabā. Paskatījies laukā, viņš ieraudzīja kādu stāvam pie mašīnas, un šī persona bija cilvēks, no kura viņam bija nāves bailes. Viņš gribēja šaut, lai nogalinātu.

Meisons drūmi pamāja ar galvu. Es jums tajā visā piekritu, Pol, bet kas no tā tiek? Apsūdzībā apgalvots, ka Ferels stāvējis apgaismotā Istabā ar petrolejas lampu aiz muguras, kas devusi pietiekami daudz gaismas, lai slepkava varētu tēmēt. Slepkava varēja ielūkoties iekšā, bet Ferels nevarēja redzēt uz āru.

Taču no mūsu lietas rekonstrukcijas viedokļa esam spiesti faktus aplūkot pavisam citādi. No mūsu teorijas izriet loģisks secinājums, ka gaismu nav izslēdzis slepkava, bet Edgars Ferels pats. Viņš nevarētu šaut no istabas, neizslēdzis gaismu, jo tad neko neredzētu.

-           Labi, Dreiks piekrita, tiktāl viss labi saskan, Perij. Gaismu izslēdza Ferels.

-    Un kas notika tālāk? prātoja Meisons.

-    Ferels ieraudzīja laukā to cilvēku un šāva.

-          Un pēc tam, Meisons drūmi teica, šis cilvēks droši vien iegāja iekšā, nošāva Ferelu ar viņa paša ieroci un tad ar dažu sekunžu intervālu izšāva vēl četras reizes. Nu, ko jūs par to domājat?

Dreiks neizpratnē pakasīja sev deniņus, pameta skatienu uz Dellu Stritu un atteica: Nezinu.

-Tomēr kaut kādai atbildei jābūt, Meisons sacīja, un man tā jāatrod līdz tiesas sākumam rīt no rita.

19

iMeisons, Della Strīta un Pols Dreiks spraucās cauri pūlim, kas stāvgrūdām pildīja tiesneša Kitlija tiesas zāli un drūzmējās ap to.

Viņiem apkān pulcējās laikrakstu reportieri, lūgdamies interviju. Meisons tikai smaidīja, teikdams:

-    Pagaidiet līdz tiesas sākumam, puiši.

Viens no žurnālistiem, spraukdamies caur drūzmu līdz. ar Meisonu, viņu klusi uzrunāja:

-          Došu jums mājienu, advokāt. Hamiltons Bordžers grasās lūgt tiesas atlikšanu.

-    Paldies, Meisons pateicās.

Viņi turpināja ceļu caur pūli. Dreiks Meisonam klusi jautāja: Vai piekritīsiet atlikšanai, Perij?

-          Es nevani, Pol, Meisons atbildēja. Esmu saķēris lāci aiz astes un neuzdrīkstos to palaist vaļā. Es neuzdrīkstos atslābt, un man kaut kā jānoturas tādā stāvokli, lai auditorija domātu, ka es velku šo lāci.

Tiesas zālē kārtība bija salīdzinoši labāka, un Meisons varēja pārvietoties pa gaiteni, iziet pa barjeras nožogojuma vārtiņiem un ieņemt savu vietu pie advokātu galda.

Hamiltons Bordžers, kurš sēdēja iepretim pie prokurora galda, nervozi piecēlās un pienāca pie Meisona Droši vien griliesiet tiesas atlikšanu, Meison.

-    Nepavisam ne, Meisons pārliecinoši atbildēja.

Bordžers izskatījās redzami vīlies. Beidzot viņš sacīja: Tiesai, protams, var likties, ka nepieciešama pamatīgāka izmeklēšana.

-    Tas ir jūsu process, — Meisons atteica.

Bordžers vēl neizlēmīgi stāvēja Meisonam aiz muguras, kad tiesas zālē ienāca tiesnesis Kītlijs. Advokāts un klausītāji paklausīgi piecēlās. Tiesas izpildītājs nodibināja zālē kārtību, un šerifa palīgs ieveda Džonu Edison u.

Bordžers sāka runāt gandrīz nekavēdamies.

-Jūsu Godība, viņš retoriski teica, prokurors vienmēr vēlas izturēties taisnīgi. Domāju, ka no manas puses būtu nolaidība nepievērst tiesas uzmanību faktam, ka policijai un prokuratūrai vēlreiz jāizvērtē pierādījumi. Lai izturētos taisnīgi pret apsūdzēto, man nepieciešams laiks pamatīgāk pārbaudīt šo liecību.

-    Vai vēlaties, lai tiesu atliek? — tiesnesis jautāja.

-   Jā, Jūsu Godība.

-    Uz cik ilgu laiku?

-    Vismaz uz vienu nedēļu.

Tiesnesis Kītlijs pavērās uz Meisonu.

Meisons smaidīdams papurināja galvu. -Jūsu Godība, — viņš sacīja, apsūdzētais iebilst. Viņam noteiktais pirmstiesas izmeklēšanas laiks ir pagājis. Ja prokuratūrai nepietiks pierādījumu un nebūs jaunu liecību pret apsūdzēto, situāciju nekas nevarēs mainīt. Ja jauni pierādījumi atspēkos prokuratūras nostāju, mans klients būs attaisnojams. Es gribu, lai lieti tiktu luncināta.

Vēršu tiesas uzmanību uz kriminālkodeksa sadaļām, kurās noteikts, ka iztaujāšana pabeidzama vienā sesijā, ja vien miertiesnesis to nepārceļ kāda pamatota iemesla dēļ, kas apliecināts ar zvērestu. Atlikšana nevar nolikt uz ilgāku laiku kā uz divām dienām ik reizi un ne vairāk kā uz sešām dienām kopumā, ja vien tam nepiekrīt vai to neierosina apsūdzētais.

Ja man tiks piešķirta privilēģija atkārtoti nopratināt vienu vai divus apsūdzības lieciniekus, es piekritīšu tiesas atlikšanai uz vienu nedēju.

-          Šis nosacījums šķiet pieņemams, tiesnesis Kītlijs sprieda. Kurus lieciniekus jūs vēlētos nopratināt, mister Meison?

-         Vispirms gribētu nopratināt liecinieku Ēriku I lenselu.

-    Iznāciet priekšā, mister Hensel.

-    Kas? Es? Hensels izskatījās pārsteigts.

-Jā, jūs, Meisons apstiprināja.

-          Iznāciet priekšā, mister I lensel, tiesnesis Kītlijs atkārtoja.

Manāmi nobažījies, Ilensels gausi soļoja uz liecinieku krēslu. Kad viņš gāja garām Meisonam, advokāts klusi pačukstēja: Viszinis!

1 Iensels pagriezās un, uzmetis Meisonam niknu skatienu, ieņēma liecinieka vietu.

-          Varbūt tagad, — Meisons uzaicināja, jūs mums mazliet vairāk pastāstīsiet par savām šantāžas metodēm, mister Hensel. Vai nav fakts, ka šajā gadījumā jūsu līdzdalībniece bija sieviete, kura uzdevās par Veronikas Deilas māti, sieviete, kura jums varēja palīdzēt pastiprināt spiedienu finanšu jautājumu risināšanā?

-    Noteikti ne! Hensels noliedza.

-           Vai jūs, Meisons turpināja, šo liecinieci šajā gadījumā neizmantojāt, lai viņa notēlotu Loras Mejas Deilas lomu?

-    Noteikti ne!

-          Hensel, Meisons sacīja, iepriekš pārbaudot licenču numurus, kas pierakstīti Veronikas Deilas piezīmju grāmatiņā, atklājās, ka visi šo mašīnu īpašnieki uzņēmuši Veroniku Deilu savā mašīnā un lielākoties iedevuši viņai arī nedaudz naudas.

-           'I'ur es neko nevaru darīt, Hensels pasmīnēja. —Ja šie vecie āži viņā iegrābušies un devuši viņai naudu, par to es neesmu atbildīgs.

-         Un dažos no šiem gadījumiem, Meisons turpināja, kad Veronikai izdevās novest mašīnu īpašniekus kompromitējošā stāvoklī, viņi maksāja šantāžistam, un šis šantāžists bija kāds rudmatis, vārdā Eriks Hensels. Ko jūs par to teiksiet?

Hamiltons Bordžers pietrūkās kājās. Jūsu Godība, es iebilstu. Tāda pratināšana nav piedienīga. Es neaizstāvu šo cilvēku, bet šie citi pārkāpumi nekādā ziņā…

-          Šo iebildumu gribu noraidīt, tiesnesis Kītlijs atteica. Ļaujiet lieciniekam atbildēt uz jautājumu, un, kad viņš to izdarīs, mister Bordžer, vai drīkstu pievērst jūsu uzmanību faktam, ka lieciniekam nav piešķirta imunitāte par citiem šantāžas aktiem, ja izrādītos, ka tādi ir bijuši. Un es nedomāju, ka jūsu birojam vajadzētu censties viņu attaisnot. Tiesa grib lemt, ka šis jautājums prasās pēc piederības res gestae*. Atbildiet uz jautājumu, mister Hensel!

I lensels liecinieku solā minstinājās. Es gribu runāt ar advokātu, viņš paziņoja.

-    Atbildiet uz jautājumu, Meisons pieprasīja.

-    Nevaai. Es neatbildēšu.

-           Uz kāda pamata jūs atsakāties? tiesnesis Kītlijs jautāja.

-     Uz tāda pamata, ka tas mani inkriminētu.

Tiesnesis Kītlijs ar galvas mājienu vērsās pie Hamil-

tona Bordžera. Nu, mister apgabala prokuror, konkrētos šīs lietas aspektos jūs esat strādājis ļoti čakli. Pieņemu, ka jūs policijai ieteiksiet strādāt tikpat čakli lietās, kas tiks vērstas pret šo šantāžistu.

-    Jā, Jūsu Godība, 1 lamiltons Bordžers teica.

* Res gestae (latiņu vai.) tiesas procesa problēmas videi piederīgi fakti.

Meisons jautāja: Hensel, jūs ar Veroniku šajās naudas lietās strādājāt kā cimds ar roku, vai ne?

-     Es atsakos atbildēt.

-         Un Veronika izkārtoja, lai viņu arestē par klaidonību, lai Edisons savam advokātam liktu viņu atbrīvot tin tādējādi rastos iegansts viņu šantažēt?

-         Es atsakos atbildēt, pamatojoties uz to, ka tas mani inkriminēs.

-         Šajā lietā jums jau ir piešķirta imunitāte, Meisons aizrādīja. Tāpēc jums nav jābaidās no lietas ierosināšanas un varat neprasīt konfidencialitāti.

-     Labi. Tā ir atbilde. Tā es biju iecerējis, jā.

-           Un tad jūs iesaistījāt otru sievieti, lai tā notēlotu Veronikas māti?

-          Mister Meison, saku jums atklāti, es neko nezinu par sievieti, kura uzdevās par Veronikas māti. Mēs ar Veroniku to izplānojām kopā, un vairāk neviens mums nebija vajadzīgs. Mums nevajadzēja… klausieties, pagaidiet minūti, es runāju pārāk daudz.

-    Neapšaubāmi, Meisons sausi izmeta.

Uz mirkli iestājās saspringts, dramatisks klusums.

Meisons nicinoši pasmaidīja. Tas būtu vtss. Man vairāk jautājumu nav. Šobrīd pratināšanu esmu beidzis un labprāt piekritīšu lietas izskatīšanu uz nedēļu atlikt.

Tiesnesis Kītlijs paskatījās uz Hamiltonu Bordžeru. Vai jums ir kādi jautājumi, kas adresējami šim lieciniekam?

-    Nav, Jūsu Godība.

Ēriks Hensels izvilka no kabatas nēzdcxlziņu, noslaucīja nosvīdušo pieri, nervozi nokremšļojās un tā vietā, lai atliktu to atpakaļ kabatā, apsēdās liecinieka krēslā, atkal un atkal tīstīdams lakatiņu ap pirkstiem, spēcīgi paraustīdams un tīstīdams no jauna.

Piepeši viņš apjēdza, ko dara, un vainīgi iegrūda drāniņu kabatā.

Meisona skatiens pauda rāmu nicinājumu, un viņš stāvēja, sardoniski vērodams Hensela plaukstas.

Tiesnesis Kitlijs pārtrauca klusumu.

-         Šī lieta, viņš paziņoja, tiks turpināta pēc vienas nedēļas. Apsūdzētais tiek nosūtīts arestā, un tiesa tiek pārtraukta.

Viņš uzsita ar āmuru, lai apklusinātu tiesas zālē izcēlušos murdoņu.

Meisons kopā ar Polu Dreiku un Dellu Stritu izgāja koridorā.

Dreiks bilda: Jūs neapšaubāmi esat devis Henselam vielu pārdomām.

Meisons pamāja ar galvu.

-    Vai viņš to darīs?

-          Nedomāju, Meisons attrauca. Man vienkārši vajadzēja viņu izmantot maldināšanai, lai apgabala prokurors nenojaustu, kas man faktiski prātā.

-    Un kas tas ir?

-    Par to parunāsim mašīnā, Meisons sacīja.

Meisona mašinā atgriežoties uz biroju, Pols Dreiks

iemnājās: -Jūs neapšaubāmi Hamiltonu Bordžeru novedāt teju līdz ārprātam, Perij. Viņš sāka ar it kā viegli atrisināmu lietu un nu riņķo uz vietas. Un traku viņu pataisa tas, ka patlaban viņam nav ne mazākā priekšstata, kas īsti nogalinājis Edgani Ferelu.

-         Šķiet, es zinu, kas viņu nogalināja, Pol, Meisons teica.

-    Kas?

-          Padomāsim par to, kas mums zināms. Pirmām kārtām, Ferels šo māju gribēja kaut kādam nolūkam. Kādam?

-          Mīlas ligzdiņai, Dreiks atbildēja. Tā pievilcīgā rudmate pildspalvu un automātisko zīmuļu pārdotavā…

-         Par tādu atkritumu bedri tikai uzrauktu savu jauko deguntiņu, Meisons pabeidza. bet paskatīsimies uz konkrētiem datumiem, kurus mēs līdz tam bijām palaiduši garām.

-    Kādiem datumiem?

-          Ferels devās atvaļinājumā. Savam partnerim viņš stāstīja, ka domājot Ziemeļrietumos pamakšķerēt foreles, savai sarkanmatainajai draudzenei, pildspalvu pārdevējai, teica, ka plānojot lielu biznesa darījumu un grasoties lauku mājā iekārtot sev darba biroju.

-    Pareizi, Dreiks atzina.

-          Šo lietu sarežģī daudz kas, Pol, tāpēc pagaidām nav skaidras dažas problēmas. Taču tās tiks noskaidrotas.

-    Kā tā?

Meisons klāstīja: Jādomā, tajā slepkavības vakarā Loreine Ferela devusies uz to māju. Droši vien viņa iegājusi iekšā. Jādomā, viņa atradusi pierādījumus, ka tur bijusi Veronika Deila. Tad laikam viņi ar vīru sastrīdējušies.

-          Bet trinas pirkstu nospiedumus policija tur neatrada, Dreiks iebildi».

-Jā, kā nu ne, Meisons teica. Viņas pirkstu nospiedumus atrada visā mājā, tāpat kā Edisona pirkstu nospiedumus, jo viņa tur bija kopā ar Edisonu, kad abi atrada līķi…

-    Pareizi, Dreiks pārtrauca. Biju to piemirsis.

-         Un policija, Meisons piemetināja, nekādi nevar zināt, kad tie pirkstu nospiedumi tur atstāti vai tovakar, kad atklāts līķis, vai naktī, kad pastrādāta slepkavība.

Dreiks atkal pamāja ar galvu.

-          Un tālāk, Meisons turpināja, nonākam pie vēl viena savdabīga šīs lietas posma. Dellas Strītas dzīvokli mēs atradām sešas tukšas patronu čaulītes. Esmu pārliecināts, ka tās nākušas no slepkavības ieroča. Slepkava kaut kāda iemesla pēc tās aiznesis no nozieguma vietas. Kādu laiku man šķita, ka tās dzīvoklī nolikusi policija, bet tā nav. Šo lietisko pierādījumu tur nolicis kāds cits.

-    Kurš?

-    Tas loku sašaurina līdz diviem cilvēkiem, Meisons sprieda. Dzīvokli bija un tās varēja nolikt Vēro nika Deila, un to pašu var domāt par Loreini Ferelu. Veronikai Deilai tam bija daudz labāka un izdevīgāka iespēja nekā Loreinei.

-    Tai vienai vai otrai no abām jābūt vainīgai, Perij, un šobrīd drīzāk izskatās, ka tā varētu būt Ferela.

-     Vienubrīd viņa ļoti dedzīgi vēlējās mani satikt, Meisons stāstīja, un tad piepeši domas mainīja. Domāju, ka viņa dzīrās man atzīties, ka slepkavības nakti braukusi turp. Bet poc tam laikam pārdomāja. Un, protams, tas, ka viņa uz ielas nejauši ieraudzījusi sava vīra mašīnu, bija galīgas blēņas. Viņa zināja, ka viņš nav devies atvaļinājumā. Viņa zināja, ka viņš nopircis māju. Viņi bija nikni cīnījušies. Viņa gribēja, lai Edisons visu izpēta, atklāj notikušo un paziņo viņai. Tā viņa iegūtu līdzdarbojošos liecinieku un Edisona atbalstu šajā lietā. Droši vien tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa Edisonam nepastāstīja, ka ķildas naktī ir apmeklējusi sava vīra lauku īpašumu. Otrs iemesls it labi varēja būt tāds, ka Loreine bija dzirdējusi šāvienu skaņu. Atcerieties, ja laiks pareizi izkalkulēts, Ix>reinei vajadzēja vai nu satikt otai mašīnu uz piebraucamā ceļa, vai ari redzēt to iegriežamies tieši tajā brīdī, kad viņa izbrauca no tā. Nebūtu pārāk tālu no patiesības pieņēmums, ka viņa savai mašīnu uz lielceļa apturējusi un klausījusies, varbūt pat kādu gabaliņu paiedamas uz māju pusi. Tā vai citādi, viņa gribēja Edisonu savā pusē par iniciatoru. Tāpēc viņa Edisonam piezvanīja un sastāstīja šo izdomājumu par rudmataino cirku automašīnā. Starp citu, Pol, Della apgalvo, ka misis Ferela esot iemīlējusies Džonā Edisonā.

-    Tas pilnīgi varētu tā būt, Dreiks piekrita.

-          Es zinu, ka viņa ir viņā iemīlējusies, Della Strita nekavējoties apstiprināja. Vēroju šās sievietes acis, kad viņa runāja par Edisonu. Vēroju viņas sejas izteiksmi. Ieklausījos balss tonī, viņai pieminot viņa vārdu.

-          Tad visā šajā jezgā viņai jābūt pamatīgiem kreņķiem Edisona dēļ, Dreiks teica.

-    Tā ari ir, Meisons īsi komentēja.

-     Kas tur bija ar tiem datumiem, Perij?

-           Vai jums, Pol, sakarā ar atvaļinājuma datumiem šajā gadījumā nekas nešķita īpaši nozīmīgs?

-          Nevaru aptvert, uz ko jūs tēmējat, Perij. Protams, Ferels bija izvēlējies īpatnēju atvaļinājuma laiku, lai dotos makšķerēt. Pag, Perij, vienu minūti! Pasaulīt, šī nemaz nav foreļu ķeršanas sezona!

-    Tieši tā, Meisons apstiprināja.

-    Liii topu nolādēts! Dreiks komentēja.

-          Turklāt, Meisons turpināja, šis atvaļinājums bija paredzēts divu nedēļu gammā. Ferelam vajadzēja laikus atgriezties kāda īpaši svarīga biznesa darījuma dēļ.

-          Kas tas ir? Dreiks jautāja. Esmu to palaidis gar ausīm.

Paskaidroja Della Strita. Ikgadējā akcionāru sapulce.

Meisons pamāja ar galvu. Tagad ievērojiet vēl kaut ko diezgan savādu. Es zvanu uz universālveikalu un mēģinu aprunāties ar personāldaļas vadītāju, kura, starp citu, ir kompānijas mantzine Mirtla C. Nortropa. Kas notiek? Man paziņo, ka arī viņa devusies atvaļinājumā. Diezgan dīvains laiks, lai ņemtu atvaļinājumus, vai jums tā nešķiet?

-    Ellē ratā! iesaucās Dreiks. Kas īsti notiek?

Meisons paskaidroja: Ferels un EdLsons viens otru ienīda. Viņiem abiem piederēja vienāds akciju daudzums. Neliels akciju daudzums bija sadalīts veikala uzticamajiem darbiniekiem. Šie darbinieki parasti nepieslējās nevienai pusei. Faktiski tā bija daļa no kompānijas vadības politikas atturēties apspriest darbības jautājumus akcionāru sapulcēs. Ar to visu nodarbojās direktori, un vienīgā persona, kas piedalījās šajās vadības sapulcēs, bija Mirtla Nortropa. Pārējie akcionāri viņu pilnvaroja.

-    Un uz ko tas vedina? vaicāja Dreiks.

-          Vēl pats īsti nezinu, Meisons atzinās. Vienkārši pievēršu jūsu uzmanību nozīmīgiem faktiem. Klausieties, viņš turpināja, no visiem šajā lietā iesaistītajiem ir viena viltniece, viena persona, kas pārdroši riskējusi, lai iegūtu vēlamo.

-    Kura?

-         Tā sieviete, lai kas viņa bija, kura atnāca uz manu biroju un uzdevās par Loru Meju Deilu, Veronikas māti.

-    Kā jūs domājat, kas viņa bija?

Meisons sprieda: Palūkosim uz to šādi, Pol. Kā jums šķiet, kur viņa ieguva informāciju?

-    Kādu informāciju?

-         Viņa zināja, ka Veronikas māti sauc Lora Meja Deila. Viņa zināja, ka mātei ir restorāns kādā Indianapolisas priekšpilsētā. Viņa nezināja Veronikas Lsto vecumu. Viņa zināja, ka Veronika dabūjusi darbu universālveikalā, un viņas algu. Nu, kur viņa varēja iegūt tik daudz pareizas informācijas un tomēr kļūdainu informāciju par meitenes vecumu?

-    Nezinu, Dreiks paraustīja plecus.

-    Droši vien no Veronikas pašas, teica Della Strīta.

Meisons pamāja ar galvai.

Vairākus kvartālus Meisons brauca klusēdams, un ari Della Strīta un Pols Dreiks iegrima domās, cenzdamies saskaņot Meisona pasniegtos faktus kādā loģiskā modelī.

-    Bet kāpēc, pie joda, tā sieviete ieradās pie mums ar savu stāstu? Della Strita vaicāja. Viņai vajadzēja zināt, ka vēlāk viss nāks gaismā. Viņai vajadzēja saprast, ka uzņemas risku.

-Jā, Meisons uztvēra, kāpēc gan viņa pie mums ieradās?

-     Es to nesaprotu. Ja nu vienīgi viņa ir saistīta ar Ēriku I lenselu tā, kā jūs minējāt.

-    Uzdodot šos jautājumus, Meisons teica, es gribēju ieskatīties Henselam sejā. Seja man pateica vairāk nekā viņa atbildes. Viņš bija pārbijies gluži stīvs, bet, manuprāt, viņš baidās no kaut kā cita. Varbūt Henselam ir ļoti garš neatklātu šantāžu saraksts un viņš bīstas, ka nu viss nāks gaismā.

-    Viens nu ir skaidrs, sacīja Dreiks. Hensels un Veronika šantāžās ir turējušies uz vienu roku. Šo licenču numuru pārbaude un kādu piecdesmit divu automašīnu īpašnieku iztaujāšana rāda, ka tie gandrīz visi dāvājuši Veronikai diezgan nozīmīgas summas, un pāris no viņiem, kas nostādījuši sevi situācijā, ko varētu uzskatīt par kompromitējošu, ir maksājušai šantāžistam. Visos gadījumos naudu savācis Hensels.

-    Un, protams, viņš dalījies ar Veroniku, Meisons piebilda. Kā nekā, jūs zināt, ka tajā naktī, kad policija viņu savāca, Veronika centās, lai viņu arestē par klaidonību.

-   Tad jau, Dreiks prātoja, tā otra sieviete, tā viltus māte, ari pieder šai šantāžistu kliķei. Viņa…

-    Bet kāpēc viņiem šī viltus māte bija vajadzīga?

Dreiks plati smaidīja. Neesiet mazais bērns, Mei-

son! Viņi vēlējās māti, kura varētu izrādīt taisnīgu sašutumu, runāt par savas meitas apkaunoto labo vārdu un tad norimties par naudas kompensāciju.

-     Bet šajā gadījumā viņa tiem nebija vajadzīga, un citās lietās māte nav bijusi iejaukta. Veronika ļāva, lai automašīnu īpašnieki viņu ved un izturas tēvišķīgi; pēc tam uzradās Hensels ar savu avīžnieka versiju. Faktiski šie cilvēki Veronikai neko nebija nodarījuši. Nekāda saniknota māte viņus nepamudinātu atdarīt maku. Nē, nav ne mazāko pazīmju, kas rādītu, ka viņa būtu šī inscenējuma līdzdalībniece. Kopā darbojās tikai Hensels un Veronika, aizraudamies ar autostopošanu, aizkustinošiem neveiksmju stāstiem un iespēju robežās ar šantažēšanu.

-    Ko tad tas nozīmē, Perij?

-    Tā sieviete, Meisons sprieda, atnāca pie manis, jo viņai kaut ko vajadzēja.

-    Dabiski.

-    Un, Meisons turpināja, labākais veids, kā noteikt, ko persona vēlas, ir palūkot, ko tā iegūst.

-    Ko šie sieviete ieguva?

-    Viņa ieguva kvīti, teica Meisons, kura apliecina, ka viņa man samaksājusi simt piecdesmit dolārus par pilnīgu visu apsūdzību atsaukuma nokārtošanu lietā pret Veroniku Deilu.

-    Un vai viņa šos simt piecdesmit dolārus samaksāja? jautāja Dreiks.

-     Nē. Viņa man iedeva čeku par šo summu. Čeks nebija derīgs. Vai nu viņa gribēja iedot man šo čeku, vai ari gribēja kv īti, vai abējādi. Bez tam jāņem vērā, Pol, ka čeka veidlapa bija tukša un bankas nosaukumu tur vajadzēja ierakstīt. Tas tika izplēsts no tādu pašu čeku grāmatiņas. Tādus neaizpildītus čekus izmanto lielas f irmas no citām pilsētām iebraukušu klientu ērtības labad, ja šiem klientiem nav līdzi čeku grāmatiņu. Šī sieviete no lādas grāmatiņas izplēsa vienu čeku.

-Jūsu domu gājiens man ir par strauju, Perij, sacīja Dreiks. Kāpēc viņai tā vajadzēja darīt? Viņai vajadzēja saprast, ka jūs nepasāksiet neko, ja nu vienīgi pievienosiet šo viņas čeku savai kolekcijai.

-    Viņa tā darīja, jo gribēja man iedot šo čeku.

-    Kāpēc, Perij?

Meisons klāstīja: Lidz šim mēs pieņēmām, ka viņa ir šantāžas plāna daļa. Šī premisa neiztur kritiku. Pamēģināsim citu piegājienu. Pieņemsim, ka viņa griliēja mani aizsargāt pret šantāžu. Pieņemsim, ka viņa gril>ēja, lai es vani Henselam paziņot: "Jūs runājat blēņas. Edisons man nav maksājis. Samaksāja Veronikas māte. To pierāda šis čeks."

Dreiks iesvilpās.

Meisons turpināja. Tagad padomājiet! Ferels paņem atvaļinājumu tieši divas nedēļas pirms akcionāru sapulces, jo viņam ir darāms kaut kas ārkārtīgi slepens. Līdzīgā kārtā atvaļinājumu noformē arī kompānijas mantzine Miitla Nortropa. Abi atvaļinājumi noformēti atvaļinājumiem ļoti neraksturīgā laikā.

-          Bet šī Nortropa necieš Ferelu un ir lojāla Fxlisonam.

Meisons tikai pamāja ar galvu.

-         Turklāt Ferels šai rudmatainajai čirkai esot apsolījis Mirtlas Nortropas darbu, lx't tas skaidri norada, ka viņš dzīrās Mirtlu Nortropu atlaist.

-          Vai ari paaugstināt amatā, Meisons sausi piemetināja, un tad viņas vieta atbrīvotos.

Dreiks sāka to apdomāt. Meisons sagrieza automašīnas stūri.

-     Hei, — brīnījās Dreiks, kur jūs braucat, Perij?

Mēs iegriezīsimies pie Mirtlas C. Nortropas, Pol, Meisons pavēstīja. Un, manuprāt, tur mēs kaut ko noskaidrosim.

20

Augstās, baltās ēkas daudzdzīvokļu namu rajonā apspīdēja spoža rīta saule.

Apturējis mašīnu, Meisons uzrunāja savus līdzbraucējus: Labi, Pol, šī nu ir tā vieta. Turiet gatavībā savai piezīmju bloknotu, Della!

Iedams uz daudzdzīvokļu mājas durvīm, Meisons ielūkojās rokas pulkstenī. Man ir aizdomas, ka te prasīsies pēc mūķīzera, Pol.

Dreiks pukodamies sadabūja nelielā gredzenā savērtas atslēgas.

-          Kaut jus labāk izmantotu kādas parastākas metodes, Perij!

-         Tās ir tikai daudzdzīvokļu mājas ārdurvis, Meisons teica. Par to neviens nekurnēs. Tas nav tas pats, kas ielauzties privātā dzīvoklī.

Dreiks kurnēdams izmēģināja atslēgas. Ar trešo mēģinājumu durvju slēdzene atvērās.

-    Kāds numurs? Dreiks jautāja, viņiem ejot pa gaiteni.

-    Trešais stāvs, Meisons atteica. 321. numurs.

Lifts grabēdams uzbrauca trešajā stāvā. Atradis 321.

dzīvokli, MeLsons nospieda pogu.

Durvis atvērās. Nāsis sajuta tīkamu kafijas un bekona smaržu. Mājas halātā ģērbusies sieviete, turot rokā avīzi, teica: Piedodiet, es…

Turpmākais, ko viņa bija gribējusi teikt, pazuda izbaiļu nopūtā.

Meisons atgrūda durvis. Iesim iekšā!

Visi trīs iegāja iekšā. Pols Dreiks un Della Strita sekoja Meisonam. Dreiks aizspēra durvis ciet.

Della Strita kautrīgi aizslīdēja pie galda, uz kura burbuļoja elektriskais kafijas vārītājs, nosēdās blakus elektriskajam tosteram, atvēra stenogrāfijas bloknotu un noskrūvēja pildspalvas vāciņu.

Meisons teica: Droši vien labāk būs, ja es jūs iepazīstināšu. Šis ir Pols Dreiks, Dreika detektivaģentūras vadītājs, un tā, Pol, ir Mirtla C. Nortropa, nelielas akciju daļas turētāja korporācijā, kurai pieder universālveikals Brodvejā. Kad mēs pēdējo reizi tikāmies, viņa uzdevās par Veronikas Deilas māti, un es domāju, ka misis Nortropa mums pastāstīs, kas īsti notika Ferela lauku īpašumā tonakt, kad viņš tika nogalināts. Manuprāt, misis Nortropa, jums pašai tā būs labāk.

Sievietes seja zem grima kārtas izskatījās slimīgi iedzeltena, un viņa gausi kāpās atpakaļ, itin kā cerēdama, ka pēkšņi kādas burvestības iespaidā sienā pavērsies caurums, dodot viņai iespēju izgaist.

Meisons sacīja: Laikam jūs domājāt, ka es jūs neatradīšu, misis Nortropa. Galu galā jūs atstājāt diezgan izteiktas pēdas. Būdama personāldaļas vadītāja, jūs pēc mistera Edisona lūguma devāt Veronikai Deilai darbu. Tādējādi jūs labi zinājāt gan viņas biogrāfiju, gan paredzamo algu. Kad jūs viņu intervējāt, viņa aizpildīja anketu, kur uzrādīja savu vecumu, mātes vārdu un dažus citus datus, kas jums deva iespēju uzdoties par meitenes māti, ierodoties manā birojā.

Jūs bijāt gandrīz vienīgā persona, kuras rīcībā vienlaikus nonāca gan pareiza, gan nepareiza informācija.

Un, pilnīgi acīmredzot, jūs sadarbojāties ar Ferelu nolūkā izveidot akcionāru savienību, kurai pietiktu akciju, lai uzņemtos korporācijas vadību divdesmit piektā datuma akcionāru sapulcē.

Es nesaprotu, par ko jūs runājat, — sieviete izaicinoši noskaldīja.

Meisons plati smaidīja. Jūs taču nenoliegsiet, ka ieradāties manā birojā un paziņojāt, ka vēlaties nomaksāt Veronikas Deilas rēķinu par juridiskiem pakalpojumiem? Jūs atpazīs gan mana sekretāre, gan reģistratore.

-    Nē, viņa novilka, — to es nenoliedzu.

-    Kāpēc jūs to darījāt?

-         Es… man radās dīvaina ideja, ka tā varēšu paglābt misteru Edisonu no šantāžas.

-    Kā jūs zinājāt, ka viņu šantažē?

-           Man gadījās darīšanas mistera Ferela birojā, un, atrazdamās tur, dzirdēju šo sarunu mistera Edisona birojā. Nopratu, ka viņam kāds draud. Piegāju pie durvīm un klausījos. Es dzirdēju, ka šis… šis nicināmais tips viņu uzrunā par Resni!

-    Tātad jūs visu noklausījāties?

Viņa apstiprinoši pamāja.

-          Un atnācāt pie manis, uzdodamās par Veronikas Deilas māti, lai man būtu šis bezvērtīgais Loras Mejas Deilas parakstītais čeks, kuru es tad varētu uzradīt šantāžistam?

-    Es iedomājos, ka tļas varētu līdzēt.

-         Labi, to jūs bijāt gatava atzīt, jo saprotat, ka man ir liecinieces, kas jūs var identificēt, Meisons turpināja sarunu. Bet kas jums sakāms par braucienu uz mistera Ferela lauku mājām?

-          Es ne par kādām lauku mājām neko nezinu. Neesmu turp braukusi.

Meisons pavīpsnāja. Liecinieki uzrada, ka jūs tur esat bijusi.

-    Viņi kļūdās.

-          Šajā gadījumā liecinieki ir pirkstu nospiedumi, paskaidroja Meisons, kurus jūs tur atstājāt un kuais policija atklāja. No pirkstu nospiedumu liecības jūs nevarat izvairīties, misis Nortropa.

-     Mani pirkstu nospiedumi? viņa apjuka.

-          Protams, Meisons atteica. Jums nav nekādas pieredzes krāpniecībā; tāpēc jūs par saviem pirkstu nospiedumiem galīgi aizmirsāt.

-     Kā… kā viņi zina, ka tie ir manējie?

-           Viņi nezina. Zinu es. Bet viņiem nav jādara nekas vairāk, kā tikai jānoņem jūsu nospiedumi un jāsalīdzina ar tiein, kas atrasti tajā mājā. Tad jums vajadzēs viņiem pastāstīt, kāpēc uz turieni braucāt un ko tur darijāt. Labāk sāciet ar to, ka pastāstiet man.

Dažus mirkļus padomājusi, viņa mierīgi atzina: Laikam esmu pieķerta.

Meisons pamāja ar galvu.

Visa pretestība sievietē šķietami bija izsīkusi. Viņa teica: Liekas, jūs visu jau zināt. Es par to priecājos. Tikpat nevarētu to izturēt.

-          Man gril">ētos visu dzirdēt sīkāk, Meisons sacīja, it īpaši par šaušanu.

Piegājusi pie drēbju skapja, viņa atvēra tā durvis un izņēma biezu mēteli. Audums bija apsvilis no pulvera un tajā rēgojās robains caurums.

-         Stāstiet, Meisons skubināja, pie viena atvieglosiet sirdi.

-          Ticiet man, mister Meison, es to gribu! Es gribu visu vaļsirdīgi izstāstīt. Tas mani visu laiku tirda. Nevarēju aizmigt līdz četriem no rīta. Tāpēc jau tik vēlu brokastoju.

Advokāta galvas mājiens pauda līdzcietību.

Viņa teica: Tas ir tik vienkārši, ka tīri vai jābrīnās, kā jau agrāk kāds visu nav atklājis. Es zināju, ka netikšu sveikā cauri.

-          Vienkārši pastāstiet mums. Meisons paskatījās uz Dellu Strītu, pārbaudīdams, vai viņa visu mnāto pieraksta.

-          Tas iesākās, Mirtla Nortropa stāstīja, kad es sāku spēlēt uz ponijiem. Man bija sava sistēma. Jutos droša, ka tā ir nekļūdīga, bet tad viss nojuka. Es domāju, ka tā ir īslaicīga neveiksme. Iegrālx>s kompānijas naudā. Ferels vienmēr ķēmojās ar savām tabulām, diagrammām un pārbaudēm. Tas viņam vienkārši bija tāds laika nosišanas veids.

Viņam piederēja četrdesmit procenti akciju. Arī Edisonam ir četrdesmit procenti. Atlikušie divdesmit pro centi ir izkliedēti ilglaicīgajiem veikala darbiniekiem, kuri ieņem atbildīgus posteņus. Tāda bija abu lielo akciju turētāju jeb partneru, kā viņi sevi dēvēja, politika. Viņi visus darba jautājumus izķidāja savā starpā, liet sapulcēs runāja vienoti un saskanīgi. Tādējādi akcionāni sapulces vienmēr vairāk vai mazāk ir bijušas tīrā formalitāte.

Viņa apklusa, izņēma no paciņas cigareti un ar drebošu roku to aizdedza.

-    Nu, viņa turpināja, Ferels mani pieķēra. Viņš to izmantoja. Man vajadzēja parakstīt atzīšanos. Man vajadzēja piekrist balsot tā, kā to vēlējās viņš. Un formāli gandrīz visi mazie akciju turētāji bija man devuši pilnvaras sapulcēs balsot par viņiem. Tad ar manu starpniecību Ferels pietuvojās pāris cilvēkiem, kuri parasti apmeklēja sapulces. Viena bija meiča no pildspalvu nodaļas, Mēma Relija, kurai piederēja nedaudz akciju. Ferels dzirās viņai solīt lielu paaugstinājumu un lielāku algu. Un vēl viņš tur iesaistīja manu draugu Tomu Tomasu P. Beretu. Lai netiktu ierosināta lieta par iztrūkumu, man vajadzēja piekrist pierunāt arī Tomu.

Ferels nopirkt to lauku māju, lai viņam būtu kāda vieta, kur strādāt, saņemt akciju pārskaitījumus un līgumus un visu sakārtot tā, lai, ierodoties uz akcionāru sapulci, viņš varētu to kontrolēt.

-     Vai Mērna Relija nebija par jaunu, lai piedalītos akciju sadalē?

-     Viņa savas akcijas mantoja no mātes. Viņas māte veikalā strādāja ilgus gadus.

-    Un kas notika? Meisons jautāja.

-     Otrdien Ferels šķietami devās atvaļinājumā. Viņš nekur neaizbrauca, bet devās uz to māju un sāka veidot tur savu štābu. Viņš lika man, lai otrdien mazliet pirms deviņiem vakarā ierodos tur kopā ar Tomu.

Es Tomam nestāstīju, no kuras puses vējš pūš. Mēs braucām turp Toma mašīnā. Tieši pirms nogriešanās no lielceļa pabraucām garām kādai mašīnai, kas no turienes izgriezās. To vadīja misis Ferela, lai gan tolaik es nezināju, kas brauc.

-    Un kas tad notika? Meisons jautāja.

-     Mēs piebraucām pie mājas, un Tomu es atstāju laukā mašīnā. Pati iegāju runāt ar Ferelu. Tā mēs bijām izplānojuši. Toms pat nezināja, ap ko lieta grozās un kāpēc viņam jābrauc līdzi. Man pa ceļam vajadzēja izdibināt, ko Toms domā par pievienošanos mums, protams, ar to jāsaprot, ka, Ferelam pārņemot vadību, viņš Edisonu izbīdītu no vadītāja posteņa par apakšnieku un Tomam, Mernai un man piešķirtu atbildīgus posteņus un ievērojami paaugstinātu algu. Es atgūtu arī savu atzīšanās rakstu par iztrūkumu, un iztrūkums liktu segts.

-     Un kas faktiski notika, kad jūs tur ieradāties? Meisons jautāja.

-    Atradu Ferelu stipri sanervozējušos. Viņš man stāstīja, ka uzņēmis mašīnā kādu gaišmatainu meiču, vārdā Veronika Deila, ka viņa bēgusi no garlaicīgas dzīves mazpilsētā, kur meitenes māte vadījusi restorānu. Viņam palicis meitenes žēl, un viņš uzaicinājis braukt līdzi uz māju un pagaidīt, kamēr viņš nokārto nelielu darījumu, bet pēc tam solījis aizvest viņu uz pilsētu un sagādāt kādu vietu, kur palikt.

-    Vai viņš tā darītu?

-     Jš to nezinu, viņa atteica. Varbūt viņš domāja, ka varēs meiču pierunāt palikt mājā pa nakti. Varbūt viņš tiešām plānoja viņu piemuļķot. Ja gadās izdevība, Ferels zināmā mērā var būt bninču mednieks. Zinu, ka viņš briesmīgi uzmācās Mērnai.

-    Stāstiet tālāk, Meisons skubināja. Kas notika?

-     Viņš man pastāstīja, ka sieva kaut kā uzzinājusi par to lauku māju, ka viņa tur ieradusies un nelaimīgā kārtā pieķērusi tur Veroniku. Viņš gan licis Veronikai bēgt pa sētas durvīm, tomēr sieva viņu ieraudzījusi. Sieva domājot, ka viņš ierīkojis sev mīlas ligzdiņu un grasoties sniegt šķiršanos ar visu no tā izrietošo publicitāti un skandālu. Viņš baidījās sievai stāstīt par mājas iegādes patieso mērķi, jo juta, ka viņa neticētu.

-    Un ko jūs tad darījāt? Meisons vaicāja.

-    Viņš man teica, esot šo lietu apdomājis, ka nevarot iesākt neko citu, kā tūlīt atgriezties pilsētā, ka viņš paradīšot sievai manu atzīšanos, ka viņš gribējis, lai metos ar viņu uz vienu roku, ka viņš pastāstīšot sievai par mājas iegādes patieso nolūku, tin mums atliekot ticēt, ka sieva to paturēs noslēpumā. Viņš teica, ka tā esot vienīgā iespēja, lai es atgriežoties pie Toma un liekot viņam braukt prom, bet mēs braukšot tūlīt aiz Toma.

-    Vai jūs tā darījāt?

-    Es gāju pie Toma un teicu, lai viņš brauc mājās, un neko nestāstīju par iemeslu, kāpēc bijām tur braukuši. Tad misters Ferels uzgāja augšā paņemt manis parakstīto atzīšanās rakstu. Viņš to turēja čemodānā augšstāva guļamistabā. Protams, viņš bija nodomājis to izmantot kā pierādījumu, kas apstiprinātu viņa stāstu sievai. Bet, kad ieraudzīju to atzīšanos… nu, es nodomāju, ka man arī kas jādabū. Tāpēc teicu, ka esmu gatava ar viņu sadarboties, kā viņš to grib, bet manam atzīšanās rakstam jātiek saplēstam un iztrūkumam segtam, vienalga, vai darījums ar akcijām izdosies vai ne. Tas viņu nokaitināja. Mēs pamatīgi saecējāmies, un es nezinu, kas man uznāca, liet tur stāvēja viņa čemo-

dāns un tam virsū ierocis. Viņš turēja rokā manu atzīšanos. Es sagrābu ieroci, notēmēju uz viņu un liku atdot manu atzīšanos. Tiklīdz biju to izdarījusi, sapratu, ka esmu pieļāvusi briesmīgu kļūdu.

-    Kas notika?

-     Ferels man sita, un, kad viņš sita, šāviens gāja vaļā. Tā bija lode, kas izskrēja cauri logam. Tad viņš ar mani cīnījās. Viņš atlauza man roku aiz muguras. Manu plaukstu pārklāja mēteļa krokas, un, atlaužot man roku, viņš uzlika pirkstu uz ieroča mēlītes.

Es sāpēs iekliedzos un kliedzu, lai viņš beidz, bet viņš turpināja griezt roku, un ierocis izšāva. Lode izgāja caur manu mēteli un trāpīja Ferelam galvā. Viņš pakrita un laikam uz vietas bija pagalam. Liekas tāpēc, ka ieroča stobru klāja mētelis, viņam uz sejas nebija pulvera pēdu.

Kritu panikā. Gribēju atbrīvoties no ieroča un no patronām. Es nebiju spējīga domāt, un vispār no tādām lietām tik un tā neko daudz nesaprotu. Atvēru logu un pārējās lodes izšāvu zemē. Pēc tam izņēmu no ieroča tukšās čaulītes un iebāzu sev kabatā. Ieroci noslaucīju un aizmetu tumsā, cik tālu vien spēju, un tad sapratu, ka esmu viena ar mironi. Nolaidu logu atpakaļ, apakšstāvā nogriezu petrolejas un eļļas lampas.

Man vajadzēja tikt no turienes laukā, turklāt aši. Iedomājos, ka varētu braukt ar gadījuma mašīnu, tomēr negribēju to darīt, jo varētu iekulties nepatikšanās. Neesmu jauna un izskatīga kā Veronika. Un es negriliēju atstāt pēdas.

-    Ko tad jūs darījāt?

-    Misters Ferels bija visiem stāstījis, ka viņš atvaļinājumu pavadīs Ziemeļrietumos. Es iekāpu viņa mašīnā un aizbraucu uz Lasvegasu Nevadā, uzrakstīju telegrammu un nosūtīju to Ferela vārdā. Mašīnu atstāju un atgriezos ar lidmašīnu. Devos uz veikalu, it kā nekas nebūtu noticis. Ierados vēlu, bet neviens par to neiedomājās, jo darba laiku varēju brīvi noteikt pati. Man nebija jāuzrāda noteikts laiks.

Vēlāk tajā pēcpusdienā atnāca Veronika I )eila ar kartīti no mistera Edisona. Es tūlīt sapratu, ka tā ir šī pati autostopotāja, kas bija mājā kopā ar misteru Ferelu, un sapratu, ka tur droši vien bijis Edisons un uzņēmis šo Veroniku Deilu savā mašīnā. Ar ieganstu, ka pārbaudu viņas spējas, uzdevu Veronikai dažus jautājumus, un, sataisījusi savu nevainīgā bērna ģīmīti, viņa man diezgan daudz pastāstīja par sevi un to, kā satikusi misteru EdLsonu.

Protams, es Veronikai devu darbu, un ieguvu visu informāciju par viņas vecumu un mātes vārdu. Man vēl aizvien kabatu dedzināja tās sešas tukšās čaulītes, un es biju briesmīgi nikna par šīs maitas klīrīgo liekulību un viņas nevainīgo sejiņu.

-    Bet t(xlien jūs vēl neko nedarījāt?

-     Nē, līdz nākamajai dienai neko. Sēdēju mistera Ferela birojā, un durvis bija pavērtas spraugā. Viņa birojs atrcxlas blakus mistera Edisona birojam. Dzirdēju, kā Hensels Edisonu šantažē, un tā uzzināju, ka blondā nekauņa strādā ar viņu uz vienu roku un viņi cenšas aptīrīt misteru Edisonu. Ziniet, misteru Edisonu es vienmēr esmu apbrīnojusi, un nevaru ne izteikt, kā man riebās vērsties pret viņu kopā ar tādu okšķeri kā Edgars Ferels. Manuprāt, tas bija viens no iemesliem, kāpēc tā zaudēju savaldību, cenzdamās atgūt atzīšanās rakstu.

-    Turpiniet, Meisons teica.

-    Es vienmēr esmu apbrīnojusi misteru Edisonu. Es viņu cienu. Domāju, viņu ciena visi darbinieki. Man ienāca prātā ja pietiektmi ātri aiziešu uz jūsu biroju, izlikšos par Veronikas māti un samaksāšu advokāta honorāru, tas misteram Edisonam dos aizsardzību pret šantāžu. Domāju pēc atgriešanās viņam izstāstīt, ko esmu izdarījusi.

-    Tuq">iniet, Meisons teica.

-    Tā nu es traucos turp un, izlikusies par Veronikas māti, atstāju jums bezvērtīgu čeku, lai jūs to varētu parādīt šantāžistam. Domāju, ka tas varētu viņu samulsināt, un, ja Veronika domātu, ka ieradusies viņas māte… nu, tas varētu viņu šantāžas plānu izjaukt. Zināju, ka viltotā čeka dēļ jūs neko nezaudēsiet, un jutu, ka ne Veronika, ne šantāžists neuzzinās, ka tas ir viltojums.

Meisons palocīja galvu.

-    Es paņēmu jūsu iedoto čeku un tad piepeši nolēmu aiziet un pateikt Veronikai, ka esmu par viņu gudrāka, ka viņai jāliek mierā misters Edisons vai jārēķinās ar sekām. Gribēju Veroniku iebiedēt, lai viņa laižas prom. Tad es nodomāju, ka… nu, jūs zināt, kad tika atrasts mistera Ferela līķis, izskatītos, ka tā blondā krāpniece bijusi ar viņu kopā un… nu, to pastrādājusi. Un vēl es nodomāju, ka viņa ar savu bērnišķīgi nevainīgo sejiņu varētu kaut kā izlocīties. Veronika varētu liecināt, ka viņš tai uzbrucis un viņa aizstāvoties viņu nošāvusi.

-Jums galva ir strādājusi, Meisons atzina. Ko jūs darījāt tālāk, atstājusi manu biroju?

-    Es gāju pie Veronikas. Veronikas viesnīcā nebija, jo viņa vēl strādāja universālveikalā. Viņa uzreiz tika norīkota darbā trikotāžas izstrādājumu nodaļā.

Protams, mister Meison, man bija tās sešas čaulītes. Tās man kabatā pilnīgi svila. Nezināju, ko ar tām iesākt. Jutos pārbijusies lidz nāvei. Tās bija lietiskais pierādījums. Tā nu es devos uz viesnīcu gaidīt Veroniku. Un te man radās spoža ideja. Aizgāju līdz Veronikas istabai un paraustīju durvis. Tās bija ciet, bet stāvā strādāja istabene. Viņa mani ieraudzīja, un es teicu, ka esmu Veronikas māte. Lai to pierādītu, parādīju jūsu parakstīto kvīti, un istabene, pamatojoties uz šo kvīti, manu stāstu un dolānt dzeramnaudas, atvēra durvis un ļāva ieiet. Iegrūdu čaulītes Veronikas ceļasomā, nedomādama, ka viņa tās atradīs, un devos prom, lai viss rit savu gaitu. Biju pārliecināta, ka policija Veroniku pārmeklēs, atradīs somā tukšās čaulītes, un nospriedu… ka viņai nāksies izprātot, kā aizsargāties, tas dos vielu pārdomām un… nu, tas arī viss.

-          L'n Veronika, Meisons informēja, atrada čaulītes, saprata, kas tās ir, un, neteikusi nevienam ne pušplēsta vārda, tās paņēma un iešmugulēja manas sekretāres dzīvoklī.

-           Nē! Mirtla Nortropa satrūkās. Tā mazā divkose…

-          Aiztaupiet to! Meisons pārtrauca. Tagad jums jādomā pašai par savām ķibelēm.

-    Nolādēts, jums taisnība, viņa piekrita.

Meisons piegāja pie tālruņa un, nocēlis klausuli, palūdza: Savienojiet mani ar policijas pārvaldi, lūdzu. Ārkārtas izsaukums.

Pols Dreiks nopūtās, piegāja pie galda un ielēja sev tasi kafijas no elektriskā kafijas aparāta.

21

Meisons, Della Strīta un Pols Dreiks sēdēja sīkpreču veikalā pie pusdienu letes.

-    Stāstiet, Pols Dreiks ierosināja.

Ielējis savā kafijas tasē krējumu un pielicis cukuru, Meisons gurdi sacīja: Tā viss iznāca tāpēc, ka mēs uzķērāmies policijas ticamajai teorijai, Pol. Visi fakti līda uz āru kā īlens no maisa, bet, tā kā es domāju, ka šauts no āra caur logu, tad palaidu garām visus nozīmīgos pavedienus. Tā kā šie fakti neiederējās esošajā teorijā, es tos ignorēju.

-    Kādi šie nozīmīgie pavedieni bija?

-      Lielāko daļu jūs jau zināt, Meisons atteica. Sieviete, kura ieradās manā birojā, nebija Veronikas māte. Tomēr viņas ricībā bija informācija, kas varēja būt iegūta tikai no Veronikas, un, ja viņa nebija Veronikas māte, tad acīmredzot centās izpestīt Edisonu. Tādējādi tai visādā ziņā vajadzēja būt kādai Edisonam lojālai veikala darbiniecei. Visus faktus tik drīz varēja uzzināt tikai viena persona, Uts ir, personāldalas vadītāja. Un es jūs dzenāju pa visu pilsētu, lai meklējat sievieti, kas uzdevās par Veronikas māti, kad, mazliet padomājot, tāpat saprastu, kas viņa ir un kur meklējama.

Tad es, tāpat kā visi, iekritu ar to Ferela došanos atvaļinājumā. Sāku justies neomulīgi, padzirdējis, ka tajā pašā laikā atvaļinājumu paņēmusi ari Mirtla Nortropa. Tikai vēlāk sapratu, cik svarīgs ir fakts, ka viņi abi devušies prom pirms akcionāru sapulces. Kā jurists es sapratu Edisona apdraudēto stāvokli vadībā, tiklīdz viņš man pastāstīja par korporatīvo kārtību. Viņš pats man atzinās, ka ienīdis Ferelu. Tāpat biju diezgan pārliecināts, ka Ferels to zina un savukārt neieredz Edisonu. Sapratu, ka vienam no partneriem, rīkojoties mazliet negodīgi, izdarot nelielu spiedienu un pievēršoties kukuļdošanai, būtu diezgan viegli pārņemt akciju kontroli. Bet tā kā vienmēr bija valdījusi tāda politika, ka viss tika nospriests bez akcionāru klātbūtnes, tad Edisonam šī doma acīmredzot nekad nebija ienākusi prātā. Tomēr Ferelam tā ienāca prātā, un ienāca prātā man. Taču tobrīd tas nešķita saistīts ar slepkavību… Ak, kāda jēga? Iebraucu auzās tāpēc, ka nekritiski pieņēmu policijas teoriju un paļāvos uz kļūdaino premisu, ka šāviens raidīts no mājas ārpuses un caur logu trāpijis Ferelam galvā. Tas vienkārši rāda, cik daudz posta var nodarīt kļūdains pieņēmums.

-    Jā, Della Strīta atturīgi piebilda, ņemiet par piemēru Edisona pieņēmumu par nevainīgo meiteni. Vienā ziņā tam cilvēkam bija taisnība, kad viņš pirmo reizi mums piezvanīja. Policijai būtu diezgan griiti nevainīgu meiteni padarīt par klaidoni.

-     Tikpat griiti, Meisons, plati smaidīdams, teica, -cik grūti Edisonam bija klaidoni padarīt par nevainīgu meiteni.

Par autoru

Kris Stenlijs Gārdners (Erie Stanley Gardner, 1889-1970) amerikāņu jurists un detektivstāstu autors, publicējies arī ar pseidonīmiem A. A. hers (A.A. Fair), Kils Kornings (Kyle Corning), Čārlzs M. Grīns (CharlesM. Green), Kārltons Kendreiks (Carleton Kendrake), Čārlzs Dž. Kenijs (CbariesJ. Kenny), Less Tilrejs (Las Tillmy) un Roberts Parrs (Robert Parri

1909. gadā Gardners Ix-idza Palo Alto vidusskolu un saņēma savu vienīgo oficiālo jurista izglītību Valparaiso Juridiskajā skolā, kuni apmeklēja aptuveni vienu mēnesi, tad viņu no skolas atskaitīja. Pēc tam viņš iekārtojās Kalifornijā, pašmācības ceļā apguva jurista profesiju un 1911. gadā nokārtoja valsts eksāmenu. Viņš atvēra savu juridisko biroju Mersedā, Kalifornijā, pēc tam piecus gadus strādāja tirdzniecības aģentūrā. 1921. gadā viņš atsāka jurista praksi un Venturā, Kalifornijā, nodibināja savu firmu.

1912. gadā viņš apprecējās ar Natāliju Frēnsisu Tālberti (Natalie Frances Talbert), un viņiem piedzima meita.

Venturas firmā Gardners strādāja līci/ 1933. gidam, kad tika publicēts stāsts "Samtaino nadziņu lieta" (The Case of the Velvet Claws). Tad viņš atmeta jurista praksi un nenievās tikai rakstīšanai. 1937. gadā viņš pārcēlās uz Temekulu, Kalifornijā, kur nodzīvoja līdz mūža galam. 1968. gadā viņš apprecējās otrreiz ar savu ilglaicīgo sekretāri Agnesi Džinu Bethelu (AgnesJean Bethell, 1902-2002), "īsto Dellu Stritu".

Tā kā Gārdners pēc dabas bija novatorisks un nemierīgs, jurista prakses rutīna viņu garlaikoja, šajā darbā viņam patika vienīgi tiesas process un tiesas stratēģija. Brīvajā laikā viņš sāka rakstīt lētajiem žurnāliem, kuriem izveidoja ilaudz sērijveida raksturu, no kuriem par visveiksmīgāko uzskatāms advokāta un noziegumu atklājēja Perija Meisona tēls,

par kuru viņš ir uzrakstījis vairāk nekā astoņdesmit romānus. Līdz ar Perija Meisona veiksmi viņš lētajiem žurnāliem sāka rakstīt aizvien mazāk un galu galā pārstāja rakstīt pavisam, izņemot dokumentālus rakstus pārceļojumiem, Rietumu vēsturi un kriminālistiku.

Perija Meisona tēls trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados iemūžināts dažādās Holivudas filmās, kā ari televīzijas seriālā ar Raimondu Burru (Raymond Burr) titullomā. Astoņdesmito gadu beigās un deviņdesmito gadu sākumā Meisons no jauna atdzīvojas TV filmu sērijās, kurās piedalās vēl dzīvie sākotnējo filmu aktieri, tajā skaitā arī Burrs.

Ar A. A. Fēra pseidonīmu viņš uzrakstījis ari virkni romānu par Bertas Kūlas un Donalda Lāma privāto detektlvfirmu. Viņš uzrakstījis arī ievērības cienīgu romānu sēriju par apgabala prokuroru Dagu Selbiju un viņa oponentu, nelietīgo Alfonsu Beikeru Kairu. Šī sērija ir interesanta ar to, ka tā ir Perija Meisona romānu inversija, kur prokurors Selbijs tēlots kā drosmīgs un iztēles bagāts noziegumu atklājējs, liet viņa mūžīgais pretinieks A. B. Karrs ir viltīgs kaktu advokāts, kura klienti vienmēr ir "velnišķīgi vainīgi".

Latviski и:штп šādi Eria Stumj,ja Gākdnera darbi:

Ērls Stenlijs Gārdners. Vienaces liecība. Rīga: Albatross, 1997. Oriģinālais nosaukums: Ihe Case of One-eyed Witness.

Ērls Stenlijs Gārdners. Neizlēmīgās saimnieces lieta. Rīga: NOVA, 1997. Oriģinālais nosaukums: 'Ihe Case of Hesitant Hostess.

Kris Stenlijs Gārdners. Tukšās kārbas noslēpums. Riga: Asja, 1998. Oriģinālais nosaukums: '/be Case of the Empty Tin.

Ērls Stenlijs Gārdners. Divu sievu vīrs. Rīga: Asja, 1998. Oriģinālais nosaukums: A Perry Mason Mystery the Case of the Dubious Bridegroom.

Kris Stenlijs Gārdners. Mākslīgās acs noslēpums. Riga: Asja, 2000. Oriģinālais nosaukums: A Perry Mason Mystery the CaSe of the Counterfeit Bye.

E. S. Gārdners

JAUNAVA KRUSTCELES

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Anija Brice Maketētāja Ilze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts nox180. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā IA.

Ē. S. Gārdners

Ga 585 Jaunava krustcelēs/ No angļu vai. tulk. L. Blumberga. R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. 256 lpp.

ISBN 978-9984-35-395-1

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Gārdners Ērls S. Jaunava krustcelēs

Darbojošās personas

1

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21