Smits Aleksandrs Makkols

Kalahari Mašīnrakstīšanas skola vīriešiem

Aleksandrs Makkols Smits

Kalahari Mašīnrakstīšanas skola vīriešiem

.

Pirmā nodaļa Kā atrast vīrieti?

III "Man jāatceras," mma' Ramotsve domāja, "cik laimīga ir mana dzīve īpaši tagad, kad sēžu savas mājas verandā Zebru ielā un skatos Botsvānas augstajās debesis, tik tukšās, ka zilgme šķiet gandrīz balta." Šeit nu viņa sēž, Prešesa Ramotsve, Botsvānas vienīgās detektlvaģentūras "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" īpašniece, kura nav atkāpusies no sākumā izvirzītā mērķa visiem spēkiem censties apmierināt klientu vēlmes, kaut gan jāteic, ka visiem izdabāt nekad nav iespējams. Jā, šeit nu viņa sēž sievietei ir krietni pāri trīsdesmit; tas, viņasprāt, ir labākais vecums; viņa ir savā Zebru ielas mājā ar diviem bārabērniem, zēnu un meiteni, kuri namā ienes dzīvību un čalas. Ar šādām veltēm jebkurš būtu mierā. Par šīm dāvanām katrs varētu teikt, ka dzīvē visa ir gana.

Taču ir vēl kas vairāk. Pirms kāda laika mma Ramotsve saderinājās ar misteru Dž. L. B. Matekoni Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" īpašnieku un, pēc visa spriežot, labāko mehāniķi Botsvānā, jauku un lēnprātīgu cilvēku. Mma Ramotsve vienreiz jau bija precējusies, un šis piedzīvojums bija graujošs. Nouts Mokoti, smalki ģērbtais džeza trompetists, bija jaunās meitenes sapnis, taču drīz pārvērtās par jaunās sievas murgu. Dienas kārtībā bija iekļauta nežēlība un plānveidīgi kāvieni, un, kad pēc nelaimīgas grūtniecības viņu mazais, priekšlaikus dzimušais bērniņš pēc dažu dienu cīņas par dzīvību nomira viņai uz rokām, Nouts devās uz kādu slepenu zaņķi žūpot. Vīrs

Mma madama, kundze. Pagodinoša, pieklājīga uzruna sievietei Āfrikas dienvidos. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

pat neatnāca atvadīties no mazā cilvēcības kamoliņa, kas tik daudz nozīmēja viņai, bet tik maz viņam. Kad visbeidzot viņa Noutu pameta, prātā uz mūžu palika tas, kā viņas tēvs Obids Ramotsve, kuru viņa vēl šobaltdien sauc par tētiņu, aicināja meitu atpakaļ un neteica neko par viņas vīru, kaut gan varēja sacīt: "Es zināju, ka tā notiks." Un kopš tā laika mma Ramotsve nolēma nekad vairs neprecēties, ja vien un tas bija gluži neiespējami nesatiks kādu, kas būtu tāds pats kā nelaiķa tētiņš jaukais cilvēks, kurš zināja visu par lopiem un izprata vecos Botsvānas tikumus.

Dabiski, ka viņai bija piedāvājumi. Prešesas vecais draugs Hektors Mopandise neatlaidīgi lūdza precēties ar viņu, un, kaut gan mma Ramotsve nemitīgi atteicās, noraidījumi nespēja sabojāt viņa omu, kā jau pieklājas šāda kaluma vīram (viņš bija cienījama virsaiša brālēns). No Hektora iznāktu labs vīrs, taču būtība slēpās apstāklī, ka viņš bija padumjš un, lai kā mma Ramotsve centās, viņai tikai ar grūtībām izdevās šā kunga sabiedrībā palikt nomodā. Ar viņu būtu ļoti grūti dzīvot: šī laulība izvērstos par iemidzinošu pasākumu, taču mma Ramotsve pārāk mīlēja dzīvi, lai to nogulētu. Kad vien Ramotsve redzēja Hektoru Mopandisi braucam garām lielajā, zaļajā automobilī vai ejam uz pastu pēc vēstulēm, viņa atcerējās gadījumu, kad pielūdzējs savu izredzēto bija aizvedis uz launagu "Prezidenta" viesnīcā un viņa maltītes vidū pie galda aizmiga. Mma Ramotsvei ienāca prātā, ka šis notikums piešķir jaunu jēgu izteicienam "gulēt ar vīrieti". Viņa pamodās, atgāzās krēslā un redzēja, ka Hektors veras viņā ar mazliet asarainām acīm un zemā balsī turpina stāstīt par kaut kādām nepatikšanām ar savas rūpnīcas mašīnu.

Rīkoties ar viļņoto skārdu nav viegli, viņš teica. Lai šādā veidā salocītu metālu, vajadzīgas īpašas mašīnas. Vai jūs to zināt, mma Ramotsve? Vai zināt, kāpēc viļņotais skārds tiek salocīts šādā veidā?

Mma Ramotsve par to nebija domājusi. Viļņoto skārdu plaši izmanto jumtiem. Vai renes būtu iestrādātas tāpēc, lai pa tām notecētu lietusūdens? Bet kāpēc tas būtu nepieciešams tik sausā valstī kā Botsvāna? Mma Ramotsve iedomājās, ka tur būs kāds cits, viņai nezināms iemesls. Lai kā arī būtu, šīs domas no jauna uzdzina miegu, un viņai bija jāsaņemas, lai turētu acis vaļā.

Nē, Hektors Mopandise ir vērtīgs vīrietis, taču gaužām neaptēsts. Viņam vajadzētu sameklēt tikpat aprobežotu sievišķi, kādu valstī ir milzums veseli leģioni viņam piemērotu gausu, ne visai pievilcīgu un tūļīgu dāmu. Taču dīvainā kārtā dumjiem vīriešiem šādas sievietes bieži vien neinteresē, viņi met acis uz tādām kā mma Ramotsve. Šī liksta ir cilvēkiem raksturīga: tie savās cerībās ir pārsteidzoši izvēlīgi. Mma Ramotsvei bija jāpasmaida, atceroties jaunības dienu draudzeni, kura bija ļoti gara un kurā bija iemīlējies ārkārtīgi maza auguma vīrietis. Mazais vīrelis skatījās augšup mīļotās sejā gandrīz no viņas jostas vietas līmeņa, un viņa, acis samiegusi, raudzījās lejup pāri tālēm, kas abus šķīra. Šis attālums varēja būt tūkstoš jūdžu vai vairāk kā no Kalahari tuksneša vienas malas līdz otrai un atpakaļ, taču mazais vīrietis to nesaprata un bija bezgala apbēdināts, kad augumā raženās meitenes tikpat raženais brālis pieliecās, lai ieskatītos tam acīs, un piekodināja, ka nav vēlams skatīties uz viņa māsu no nekāda attāluma, jo tas varētu sagādāt dažādas neaprakstāmas un visnotaļ briesmīgas sekas. Mma Ramotsvei mazā pielūdzēja, protams, bija žēl, jo viņa vienmēr juta citiem līdzi, taču šim vīrietim vajadzēja saprast, cik nepiepildāmas ir viņa cerības, bet tas nav cilvēka dabā.

Misters Dž. L. B. Matekoni bija ļoti labs cilvēks, kuru pretēji Hektoram Mopandisem nevarētu saukt par dumju. Neteiksim, ka viņš būtu tik pievilcīgs kā Nouts, taču bija patīkami atrasties viņa sabiedrībā. Ar Dž. L. B. Matekoni mma Ramotsve varēja sēdēt stundām, un viņš neko interesantu tā arī nepateica, taču tas nebija garlaicīgi. Protams, tāpat kā vairākums vīriešu, viņš runāja par automašīnām, taču viņam par šo tēmu bija sakāms daudz vairāk nekā pārējiem. Misters Dž. L. B. Matekoni aplūkoja automobiļus kā būtnes, kurām piemīt individualitāte, un, tām uzmetot tikai skatienu, viņš varēja spriest par to īpašniekiem.

Automobiji stāsta par cilvēkiem, viņš skaidroja mma Ramotsvei. Tie izstāstīs visu, ko gribi zināt.

Mma Ramotsvei tas šķita dīvaini, taču Dž. L. B. Matekoni savu viedokli ilustrēja ar daiļrunīgiem piemēriem. Vai viņa redzējusi, teiksim, mistera Motobedi Palati spēkrata iekšieni? Tas bija nevīžīgs cilvēks, kura krekls mūždien līda ārā no biksēm un kaklasaite nekad nestāvēja taisni. Nav brīnums, ka ari viņa automašīnas iekšienē valdīja īstas briesmas nepievienoti vadi rēgojās no mēraparātu paneļa apakšas un zem vadītāja sēdekļa esošais caurums ļāva brīvi iekļūt putekļiem un visu pārklāt ar brūnu kārtu. Un kā tad ar to atbaidošo medmāsu no Princeses Marinas slimnīcas, kas līdz ar zemi nolīdzināja pazīstamu politiķi, ar starpsaucieniem pārtraukdama viņa publisko uzstāšanos un izvirzīdama māsu algu jautājumu, uz kuru gluži vienkārši nebija atbildes? Viņas braucamais, kā jau varam iedomāties, bija bez neviena puteklīša un mazliet oda pēc antiseptikas. Misters Dž. L. B. Matekoni, ja gribētu, varētu pastāstīt vēl citus piemērus, taču vēlamais bija sasniegts, un mma Ramotsve piekrizdama māja ar galvu.

Viņus abus kopā saveda mma Ramotsves mazais, baltais autobusiņš. Jau pirms tam, kad tas tika aizvests uz remontu, viņa bija dzirdējusi atsauksmes par Dž. L. B. Matekoni kā par diezgan klusu cilvēku, kurš viens pats dzīvo namā netālu no vecā Botsvānas Aizsardzības spēku kluba. Sieviete brīnījās, kāpēc viņš dzīvo viens, jo Botsvānā tas ir neparasti, taču drīz par to aizmirsa, līdz kādu dienu, kad meistars bija veicis busiņam tehnisko apkopi un brīdinājis par riepu stāvokli, viņš pats to uzrunāja. Pēc tam mma Ramotsve laiku pa laikam iegriezās pie viņa darbnīcā, lai apmainītos ar dienas jaunumiem un iebaudītu pa tasei tējas, kuru Dž. L. B. Matekoni vārīja uz kantorīša stūri iemūrētas plīts.

Tad pienāca nelaimīgā diena, kad mazais, baltais autobusiņš noslāpa un atteicās braukt tālāk un misters Dž. L. B. Matekoni pavadīja veselu pēcpusdienu Zebru ielas pagalmā, izjaukdams busiņa motoru vai simt sastāvdaļās, lai piekļūtu tā sirdij. Viss tika atkal salikts kopā, un, kad pienāca vakars, meistars ienāca mājā un kopā ar mma Ramotsvi apsēdās verandā. Tas lūdza viņas roku, un viņa, nemaz nedomādama, piekrita, jo saprata, ka misters Dž. L. B. Matekoni ir tikpat labs vīrietis kā viņas tēvs, un zināja, ka abi kopā būs laimīgi.

Mma Ramotsve nebija gatava tam, ka Dž. L. B. Matekoni saslims; vismaz viņa nevarēja iedomāties, ka šī slimība varētu būt tāda. Varbūt vieglāk būtu, ja līgavainis saslimtu ar kādu fizisku kaiti, taču samežģījies bija viņa prāts, un izskatījās, ka cilvēks, kuru mma Ramotsve pazina, ir atstājis savu ķermeni un pats aizgājis pastaigāties. Pateicoties bāreņu patversmes pārvaldniecei mma Silvijai Potokvanei un doktora Mofata zālēm, kuras šī valdonīgā sieviete spieda dzert Dž. L. B. Matekoni, atgriezās viņa visiem pazīstamā personība. Nomāktība, mazvērtības komplekss un apātija izgaisa, un misters Dž. L. B. Matekoni no jauna sāka smaidīt un izrādīt interesi par darbu, kuru slimodams bija atstājis novārtā.

Protams, slimības laikā viņš nevarēja vadīt darbnīcu, un to viņa vietā darīja mma Ramotsves asistente mma Makutsi. Sieviete darbnīcā izdarīja brīnumus. Mma Makutsi ne vien pāraudzināja slinkos mācekļus, kuri misteram Dž. L. B. Matekoni bija darījuši tik daudz raižu ar savu nevērīgo attieksmi pret automobiļiem (viens pat tika pieķerts apstrādājam motoru ar āmuru), bet arī piesaistīja uzņēmumam daudz jaunu klientu. Mūsdienās sievietēm pieder arvien vairāk automobiļu, un viņas priecājas, ka var vest tās uz remontdarbnīcu, kuras vadītāja ir dāma. Pārņemdama darbnīcas vadību, mma Makutsi par motoriem pārāk daudz nezināja, taču visu ātri iemācījās un ieguva sapratni par tehnisko apkopi un parastākajiem izplatītāko automobiļu marku remonta veidiem, ja vien darbnīcā neiebrauca kāds ar pārāk mūsdienīgu spēkratu, kas atkarīgs no āķīgām ietaisēm, kuras savos izstrādājumos, lai mulsinātu visas pasaules mehāniķus, mēdz noslēpt vācu autoražotāji.

Kā mēs viņai atlīdzināsim? mma Ramotsve jautāja. Viņa tik daudz ir darījusi darbnīcas labā, un tagad, kad tu esi atgriezies, meitenei atkal jākļūst par direktora vietnieci un privātdetektīva asistenti. Tas viņai būs grūti.

Dž. L B. Matekoni sarauca pieri.

-    Es negribu viņu apbēdināt, meistars teica. Tev taisnība viņa ir strādājusi čakli. Tas redzams manās kantorgrāmatās. Viss ir kārtībā. Visi rēķini samaksāti, un visas pavadzīmes glīti sanumurētas. Pat darbnīcas grīda ir tīrāka un izlaistīts mazāk eļļas.

-     Tomēr viņas dzīve nav pārāk iepriecinoša, mma Ramotsve domīgi sacīja. Viņa dzīvo Oldnaledi vienā istabiņā kopā ar slimu brāli. Es neko daudz viņai samaksāt nevaru. Un meitenei nav vīra, kas par viņu parūpētos. Viņa pelnījusi kaut ko vairāk.

Dž. L. B. Matekoni bija vienisprātis ar mma Ramotsvi. Viņš varēja mma Makutsi ļaut turpināt darbu kā Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" direktora vietniecei, taču nezināja, kā vēl palīdzēt. Vīra jautājums uz viņu, protams, neattiecas. Galu galā viņš ir vīrietis, un vientuļu meiteņu sarežģījumi viņu neskar. Tās ir sieviešu darīšanas, viņš sprieda, izvest draudzenes sabiedrībā. Protams, mma Ramotsve varēs savai padotajai dot labu padomu, kādu taktiku šajā gadījumā izvēlēties. Viņa ir slavena sieviete, kurai daudz draugu un apbrīnotāju. Vai tad abas neizdomās, kā mma Makutsi varētu tikt pie vīra? Skaidrs, ka mma Ramotsve viņai izstāstīs, kā tas darāms.

Taču mma Ramotsve nepavisam nebija par to pārliecināta.

-    Apdomā, ko saki, viņa brīdināja misteru Dž. L. B. Matekoni. Cilvēkiem nepatīk, ka tu domā viņi nekā nezina. Sevišķi tas attiecas uz tādiem kā mma Makutsi, kura eksāmenā saņēma deviņdesmit septiņas balles, ja pareizi atceros. Nevar taču kādam iet un stāstīt, ka tas nezina vienkāršas lietas, piemēram, kā atrast vīru.

-    Deviņdesmit septiņas balles neko nenozīmē, Dž. L. B. Matekoni iebilda. Tu vari dabūt mašīnrakstīšanā simt punktu un, vienalga, nezināt, kā runāt ar vīriešiem. Apprecēties un klabināt ar rakstāmmašīnu ir dažādas lietas. Pilnīgi atšķirīgas.

Precību pieminēšana lika mma Ramotsvei padomāt par viņu pašu kāzām, un viņa gandrīz par to apjautājās misteram Dž. L. B. Matekoni, taču pārdomāja. Doktors Mofats bija brīdinājis, ka ir svarīgi, lai vājinieks netiktu pārāk satraukts, pat ja viņa depresijas grūtākais bridis ir garām. Jautāt par kāzu dienas datumu neapšaubāmi būtu uztraucoši, tāpēc viņa neko neteica un pat piekrita lai novērstu stresu tuvākajā nākotnē aprunāties ar mma Makutsi un noskaidrot, vai vira jautājumā tai noderētu dažas pamācības.

Pa Dž. L. B. Matekoni slimības laiku abas sievietes "Dāmu detektlvaģentūru Nr. 1" bija pārvietojušas uz Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" kantora blakustelpām. Izrādījās, ka tas ir veiksmīgs lēmums: notikumus darbnīcā varēja viegli novērot no ēkas sētas puses, un tur bija arī atsevišķa ieeja aģentūras klientiem. Viens bizness nāca par labu otram. Cilvēki, kuri atveda labot auto, dažreiz apķērās, ka viņiem ir kāda lieta, kuru vajadzētu šķetināt, piemēram, no ceļa noklīdis virs vai pazudis radinieks, bet citi, kuri ieradās ar darīšanām aģentūrā, atdeva savas automašīnas, lai tām veiktu tehnisko apkopi vai pārbaudītu bremzes.

Mma Ramotsve un mma Makutsi bija novietojušas rakstāmgaldus tādā veidā, ka vajadzības gadījumā varēja sarunāties, visu laiku viena uz otru neskatoties. Ja mma Ramotsve pagriezās krēslā, viņa varēja uzrunāt mma Makutsi istabas pretējā pusē, neizmežģījot kaklu vai nerunājot sienā, tāpat kā asistente līdzīgā veidā varēja uzdot jautājumus priekšniecei.

Patlaban, kad bija atbildēts uz četrām vēstulēm, mma Ramotsve vedināja asistenti uz domām, ka būtu laiks iedzert tasi sarkankrūmu[1] tējas. Tējas pauzei vēl mazliet par agru, taču diena bija karsta, un detektīve uzskatīja, ka labākais veids, kā tikt galā ar tveici, ir tase tējas, kurā "Omas" sausiņi izmērcēti tādā mērā, ka nevar izlauzt zobus.

-    Mma Makutsi, mma Ramotsve iesāka, kad asistente uz viņas rakstāmgalda bija novietojusi tasi svaigi uzlietas tējas, vai jūs esat laimīga?

Mma Makutsi, kura bija pusceļā uz savu vietu, apstājās kā zemē iemieta.

-    Kāpēc jūs tā prasāt, kundze? viņa jautāja. Kāpēc jūs vaicājat, vai esmu laimīga?

Šis jautājums gandrīz lika apstāties mma Makutsi sirdij, jo viņa dzīvoja, baiļodamās, ka var zaudēt darbu, un tas, ko viņa nule dzirdēja, nevarēja būt nekas cits kā mudinājums pameklēt citu darbavietu. Taču cita darba nebija vai vismaz nebija tāda darba, kas kaut daļēji līdzinātos šim. Šeit viņa ir detektīves asistente un bija bet varbūt ir vēl šobrīd remontdarbnīcas direktora pienākumu izpildītāja. Ja vajadzētu aiziet, viņa labākajā gadījumā kļūtu par jaunāko ierēdni vai pat par kāda priekšnieka izsūtāmo jaunāko sekretāri. Un alga nekur nebūtu tik laba kā šeit ar prēmijām, kas pienācās par darbu remontdarbnīcā.

-     Kāpēc jūs neapsēžaties, mma? mma Ramotsve turpināja. Tad mēs kopā varētu padzert tēju un jūs man pastāstītu, vai esat laimīga.

Mma Makutsi devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda. Viņa paņēma tējas krūzi, bet roka trīcēja, un viņa to nolika atpakaļ. Kāpēc dzīve ir tik netaisna? Kāpēc visus labos darbus dabū skaistās meitenes, kuras Botsvānas Sekretāru koledžā eksāmenā saņēma knapi piecdesmit punktu, bet viņai ar daudz labākiem rezultātiem tik grūti nācās atrast nodarbošanos? Acīmredzamas atbildes uz šo jautājumu nebija. Netaisnība, šķiet, ir dzīves sastāvdaļa, īpaši, ja tu esi mma Makutsi no Bobonongas Ziemeļbotsvānā, kuras tēvam vienmēr bijuši tik kārni lopi. Netaisnība valda visur…

-    Es esmu ļoti laimīga, mma Makutsi bēdīgi teica. Esmu laimīga par šo darbu. Es negribu iet nekur citur…

Mma Ramotsve iesmējās.

-     Ak darbs? Protams, jums tas patīk. Mēs to zinām. Un priecājamies pārjums. Mēs abi ar misteru Dž. L. B. Matekoni. Jūs esat mūsu labā roka. To zina visi.

Mma Makutsi bija vajadzīgs zināms brīdis, lai šīs uzslavas aptvertu, un tad viņas augumu apņēma atvieglojuma vilnis. Ar drošu roku viņa paņēma tējas tasi un iedzēra lielu malku karstā, sarkanā šķidruma.

-     Īstenībā es gribēju zināt, mma Ramotsve turpināja,

-    vai jūs esat laimīga savā… savā personiskajā dzīvē. Vai dzīve jums sniedz visu, ko vēlaties?

Mma Makutsi mirkli apdomājās.

-     Es nezinu, ko no dzīves vēlos, viņa sacīja pēc brīža.

-    Kādreiz es domāju, ka gribu būt bagāta, taču tagad, kad zinu, kādi ir bagātnieki, vairs neesmu par to tik pārliecināta.

-     Bagātnieki ir tādi paši cilvēki, mma Ramotsve teica.

-     Es neesmu satikusi nevienu bagātu cilvēku, kurš nebūtu tāds pats kā mēs, pārējie. Laimei un nelaimei ar bagātību nav nekāda sakara.

Mma Makutsi pamāja ar galvu.

-     Tāpēc tagad es domāju, ka laime nāk no citurienes. Tā nāk no kaut kurienes pašā cilvēkā.

-    No kaut kurienes pašā cilvēkā?

Asistente sakārtoja savas lielās brilles. Kā kaislīgai lasītājai viņai patika šādas nopietnas sarunas, kurās varēja nākt klajā ar druskām, kas bija salasītas vecos National Geographic vai Mail and Guardian numuros.

-    Laime mīt galvā, viņa iekarsusi teica. Ja galva ir pilna ar laimi, cilvēks noteikti ir laimīgs. Tas ir pilnīgi skaidrs.

-     Un sirds? mma Ramotsve uzdrošinājās iebilst. Vai sirds neskaitās?

Iestājās klusums. Mma Makutsi ar pirkstu zīmēja rakstu uz galda putekļainā stūra.

-     Sirdī laime piedzimst, viņa klusi sacīja. Mma Ramotsve dziļi ievilka elpu.

-    Vai jums negribētos viru, mma Makutsi? viņa saudzīgi noprasīja. Vai jūs nejustos laimīgāka, ja par jums rūpētos virs?

Viņa ieturēja pauzi un piebilda:

-    Es tikai tā iedomājos, tas ir viss.

Mma Makutsi skatījās priekšniecē. Tad viņa noņēma brilles un nospodrināja to stikliņus ar sava kabatlakatiņa stūrīti. Šis bija viņas iemīļotais nēzdogs ar mežģīnēm gar malām -, taču no biežas lietošanas tas bija jau apdilis un ilgi vairs nevarēja kalpot. Taču mma Makutsi mutautiņš joprojām patika, un viņa gatavojās iegādāties tieši tādu pašu, kad saņems naudu.

-     Man gribētos vīru, viņa teica. Taču ir tik daudz skaistu meiteņu. Pie vīriem tiek viņas. Man neviens nav palicis pāri.

-    Bet jūs taču esat ļoti izskatīga dāma, mma Ramotsve pārliecinoši sacīja. Nešaubos, ka daudzi vīrieši ar mani būtu vienisprātis.

Asistente papurināja galvu.

-    Es tā nedomāju, kundze. Taču man ļoti patīkami no jums to dzirdēt.

-   Varbūt jums vajadzētu mēģināt pašai sameklēt vīrieti? mma Ramotsve ieminējās. Iespējams, jums vairāk jāpacenšas, ja jau neviens negadās ceļā? Mēģiniet kādu atrast!

-     Kur? mma Makutsi gribēja zināt. Kur ir tie vīrieši, par kuriem jūs runājat?

Mma Ramotsve pamāja ar roku uz durvīm un uz Āfriku ārpusē.

-    Tur ārā, viņa teica. Vīrieši ir tur ārā. Jums tie jāsatiek.

-    Kur tieši? mma Makutsi jautāja.

-     Pilsētas viducī, mma Ramotsve atbildēja. Jūs viņus tur redzēsiet ap pusdienlaiku. Vīriešus. Veselu lērumu.

-    Kuri visi ir precējušies, mma Makutsi iebilda.

-    Vai bāros, mma Ramotsve turpināja, juzdama, ka saruna sāk ievirzīties nepareizā gultnē.

-     Jūs taču zināt, kādi vīrieši sēž bāros, mma Makutsi teica. Bāri ir pilni ar vīriešiem, kuri meklē sliktas meitenes.

Mma Ramotsvei bija jāpiekrīt. Bāri bija pilni ar tādiem slaistiem kā Nouts Mokoti un viņa draugi, kurus viņa nekādā ziņā nenovēlētu mma Makutsi. Tad jau labāk palikt vienai nekā ielaisties ar tādu, kas sagādā vienīgi nelaimi.

-    jauki, ka jūs par mani domājat, detektīves palīdze pēc brīža sacīja. Taču jums un misteram Dž. L. B. Matekoni par mani nav jāuztraucas. Man tāpat ir labi diezgan, un, ja man kāds ir lemts, es viņu noteikti satikšu. Tad viss mainīsies.

Mma Ramotsve priecājās par iespēju tuvināt sarunas beigas.

-    Esmu pārliecināta, ka jums taisnība, viņa teica.

-    Varbūt, mma Makutsi sacīja.

Detektīve pievērsās dokumentu žūksnim, kas stāvēja uz viņas rakstāmgalda. Viņa jutās sarūgtināta par pesimistisko gaisotni, kura nolaidās pār asistenti ikreiz, kad runa nonāca līdz viņas personiskajai dzīvei. Tam nebija īsta iemesla. Līdz šim varbūt viņai bija klājies grūti: protams, nedrīkst novērtēt par zemu to, ka mma Makutsi bija uzaugusi Bobonongā šajā izkaltušajā un tālajā miestā, taču no šādām vietām nāca ļoti daudzi cilvēki, kuri, neraugoties uz savu izcelsmi, dzīvē kaut ko sasniedza. Ja jūs iesiet pa dzīvi, domājot: "Es esmu meitene no laukiem, kas izlīdusi no krūmiem," kāda tad jēga vispār censties? Mēs visi no kaut kurienes esam ieradušies, un lielākā daļa no diezgan necilām vietām. Pat ja esi dzimis Gaborounā, tu piederi pie kāda īpaša Gaborounas nama, un galu galā tas nozīmē, ka esi piederīgs kādam mazam zemes pleķītim, kas tomēr ir daļiņa no mūsu zemes.

Mma Makutsi vajadzētu būt par sevi labākās domās, sprieda mma Ramotsve. Vajadzētu atcerēties, kas viņa ir: Āfrikas labākās valsts Botsvānas pilsone un viena no Botsvānas Sekretāru koledžas izcilākajām absolventēm. Ar šīm abām lietām cilvēks var pamatoti lepoties. viņš var lepoties ar to, ka ir botsvānietis, jo šī valsts nekad nav darījusi neko

tādu, par ko būtu jākaunas. Botsvānas politika bija nelokāmi godprātīga pat tad, kad nācās cīnīties ar kaimiņiem un plosījās pilsoņu karš. Šī valsts vienmēr bijusi godīga tajā nav bijis iznīcinošās korupcijas, kas apkaunojusi Āfrikas pārējās valstis un izsūkusi asinis visa kontinenta pārticībai. Ierēdņi nekad nekrita tik zemu, jo sers Seretse Hama[2], dižais cilvēks, kuram mma Ramotsves tēvs reiz Močudi spieda roku, prata ieskaidrot ikvienam pilsonim, ka kukuļošana un glūnēšana uz valsts naudu šeit nenotiks. Un visi to sadzirdēja un pakļāvās viņa rīkojumiem, jo redzēja šajā cilvēkā valdniecisku diženumu, kas piemita visiem viņa priekštečiem Hamām. Šādas īpašības nevar iegūt vienā naktī tās izveidojas daudzās paaudzēs. Tāpēc, kad karaliene Elizabete II satikās ar Hamu, tā tūlīt saprata, kāds vīrs stāv viņas priekšā. Karaliene to saprata tāpēc, ka redzēja Hama ir tāds pats kā viņa: cilvēks, kurš mācīts kalpot. Mma Ramotsve to visu zināja, taču šaubījās, vai nedaudz jaunāki cilvēki tādi kā mma Makutsi atceras, kāds cildens cilvēks bija pirmais Botsvānas prezidents, kuru apbrīnoja pati karaliene. Vai tas viņai kaut ko nozīmē? Vai viņa spēj to saprast?

Mma Ramotsve bija rojāliste. Viņa apbrīnoja monarhus, ja vien tie bija cienījami un labi uzvedās. Viņa apbrīnoja Lesoto karali, kas bija tiešais pēctecis Mošošo I, kurš izglāba savu valsti no būriem un bija labs un gudrs cilvēks (un pieticīgs arī, jo sauca sevi par blusu karalienes Viktorijas segā). Mma Ramotsve apbrīnoja Svazilendas karali Sobhuzu II, kuram vienlaikus bija simt četrdesmit viena sieva. Viņa apbrīnoja karali par spīti sievām, jo daudzsievība galu galā ir ļoti tradicionāls dzīvesveids; mma Ramotsve cienīja Sobhuzu II par to, ka viņš mīlēja savu tautu un konsekventi atteicās piespriest nāves sodus, vienmēr ar vienu izņēmumu savas ilgās valdīšanas laikā, kad runa bija par slepkavību ar burvestības palīdzību, pēdējā mirklī noziedzniekus apžēlodams. (Kādam gan jābūt cilvēkam, viņa brīnījās, lai citam, kurš lūdz saudzēt dzīvību, aukstasinīgi pateiktu: "Nē, tev jāmirst.") Protams, bija vēl citi karaļi un karalienes ne tikai afrikāņi. Piemēram, mirusī Tongas karaliene ļoti ievērojama dāma tāpēc, ka bija ārkārtīgi resna. Mma Ramotsve bija redzējusi enciklopēdijā viņas fotogrāfiju, kas aizņēma divas lappuses, tik dūšīga bija karaliene. Vai arī Nīderlandes karaliene, kuras attēlu detektīve bija redzējusi žurnālā; tekstā zem fotogrāfijas sieviete noslēpumaini tika dēvēta par oranžo karalieni. Patiešām, viņa valkāja tumši oranžu tērpu un divkrāsainas kurpes oranžas ar brūnu. Mma Ramotsve labprāt gribētu satikt šo karalieni, kura izskatījās tik mundra un tik silti smaidīja (un kas bija Oranžais nams, kurā, kā vēstīja žurnāls, karaliene dzīvoja?). Varbūt viņa savās divkrāsainajās kurpēs kādreiz atbrauks uz Botsvānu? Taču uz to pārāk nevarēja cerēt; neviens uz Botsvānu nebrauca, jo cilvēki par to vienkārši nezināja. Viņi par šo valsti nebija dzirdējuši. Vienkārši nebija dzirdējuši.

Mma Makutsi varētu ņemt piemēru no oranžās karalienes, jo tai bija tik priecīgs smaids un tik starojoša āriene. Asistentei jāatceras: pat ja viņa dzimusi Bobonongā, tas jāaizmirst un jāliek aiz auss, ka tagad viņa ir sieviete, kas dzīvo galvaspilsētā pašā Gaborounā. Mma Makutsi arī jāatceras pat ja viņas āda šķiet pārāk tumsnēja, atrastos ne mazums vīriešu, kuriem šāda sieviete liktos daudz pievilcīgāka nekā tās bālās būtnes, kuru ādu balinošais krēms padarījis raibu kā ar pūtēm noklātu. Un, kas attiecas uz lielajām brillēm, kuras mma Makutsi nēsāja, dažam labam tās varbūt liktos mazliet atbaidošas, taču citi vīrieši acenes vienkārši neievērotu, tāpat kā viņi neievēro, ko sievietes vispār valkā, lai kā arī viņas nopūlētos ar savu apģērbu.

Vīriešu nelaime, protams, ir tā, ka viņi lielākoties staigā apkārt ar puspievērtām acīm. Dažreiz mma Ramotsve brīnījās, vai vīrieši vispār grib kaut ko redzēt vai ari tie izlēmuši saskatīt tikai to, kas viņus interesē. Tāpēc sievietes tik labi izpilda uzdevumus, kuri prasa uzmanības pievēršanu cilvēku jūtām. Privātdetektīva nodarbošanās, piemēram, ir darbs, kuru sievietes var darīt labāk (paskatieties tikai, kādas sekmes gūst "Dāmu detektīvaģentūra Nr. 1"!). Tas tāpēc, ka viņas vēro un cenšas izprast, kas notiek cilvēku prātos. Protams, to spēj arī daži vīrieši šeit, neapšaubāmi, jāpiemin Kloviss Andersons, kurš sarakstījis "Privātdetektīva rokasgrāmatu", kas tika bieži pārlapota un ieņēma goda vietu plauktā aiz mma Ramotsves rakstāmgalda. Kloviss Andersons droši vien ir ļoti simpātisks vīrietis, domāja mma Ramotsve; pamācīdams rūpīgi pētīt cilvēku apģērbu, viņš daudzējādā ziņā līdzinās sievietēm. (Daudz var spriest no tā, kā cilvēki ģērbjas, viņš raksta. Mūsu drēbes par mums spēj daudz atklāt. Tās runā. Ja cilvēks nevalkā kaklasaiti, tas nenozīmē, ka viņam tās nav: mājās drēbju skapī tam droši vien karājas zināms skaits kaklasaišu; viņš nevalkā kaklasaiti, jo ir tā izlēmis. Tas nozīmē, ka šis vīrietis vēlas izskatīties neuzkrītošs.) Mma Ramotsvei šķita, ka tā ir mulsinoša rindkopa, un viņa prātoja, ko teiktais varētu nozīmēt. Detektīve nevarēja saprast, ko varētu secināt no fakta, ka cilvēks vēlas izskatīties neuzkrītošs, taču viņa bija pārliecināta, ka šis, tāpat kā visi citi Andersona novērojumi, ir kaut kādā ziņā nozīmīgs atklājums.

Viņa pacēla galvu no rakstāmgalda un uzmeta skatienu mma Makutsi, kas pārrakstīja vēstules, kuras mma Ramotsve pirms brīža ar zīmuli bija uzšņāpusi. Mums jācenšas viņai palīdzēt, nodomāja detektīve. Mums meitene jāpārliecina, ka viņa ir vairāk vērta, nekā pati domā. Mma Makutsi ir laba darbiniece ar lielām dotībām, un ir nepareizi, ka viņa staigā pa dzīvi, būdama par sevi ne visai augstās domās tāpēc, ka nevar atrast vīru. Tas ir tik nogurdinoši. Mma Makutsi ir pelnījusi būt laimīga. Viņa pelna sagaidīt kaut ko labāku par bēdīgo eksistenci kopā ar slimo brāli Oldnaledi ielas istabiņā, kur nekad neiespīd gaisma. Ikviens pelna kaut ko vairāk pat šajā nelaimīgajā pasaulē, kura tik dāsni apbalvojusi mma Ramotsvi, bet mma Makutsi noskaudusi pašnovērtējumu. Mēs to visu mainīsim, nolēma mma Ramotsve, jo pasauli var pārveidot, ja cilvēks ļoti tic un pietiekami skaidri redz, kas jāizmaina.

Otra nodala ''Mācīsimies braukt kopā ar Jēzu"

Dzīve Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto" (un, jāteic, arī "Dāmu detektīvaģentūrā Nr. 1") ievirzījās vecajās sliedēs. Misters Dž. L. B. Matekoni kā parasti ieradās darbā jau neilgi pirms pulksten septiņiem, un, kad astoņos atnāca mācekli, viņš jau augšpēdus gulēja zem kādas automašīnas, spīdinādams lukturīti un pētīdams tās ritošo daļu. Līgums ar mācekļiem paģērēja, ka tiem jāstrādā katru dienu astoņas stundas un reizi trīs mēnešos jāsaņem mācību atvaļinājums, taču darba devējs bija atmetis ar roku cerībām, ka no jaunekļu puses šīs saistības jelkad tiks pildītas. Viņi, protams, ieradās darbā astoņos un gāja mājās piecos pēc pusdienas, tātad darbavietā pavadīja deviņas stundas, taču no darba laika jāatskaita stunda pusdienām un divas tējas pauzes pa četrdesmit piecām minūtēm katra. Šīs tējas pauzes bija īsta nelaime, taču ikviens Dž. L. B. Matekoni mēģinājums tās saīsināt sastapās ar īgnu pretestību. Visbeidzot viņš padevās; Dž. L. B. Matekoni ir labsirdīgs cilvēks, kuram nepatīk kašķi.

-     Šeit jums ir viegli, viņš ne reizi vien puišus brīdināja, taču nedomājiet, ka visi priekšnieki būs tik labi. Kad beigsies jūsu apmācības laiks ja vispār kādreiz beigsies -, jums būs jāsameklē cits darbs, īsts darbs, un tad tikai jūs redzēsiet.

-    Ko redzēsim, bos? sazvērnieciski uzsmaidīdams draugam, jautāja vecākais māceklis.

-Jūs apjēgsiet, ko šajā pasaulē nozīmē strādāt, Dž. L. B. Matekoni atbildēja, un sapratīsiet, ko nozīmē smags darbs.

Vecākais māceklis tēlotās izbailēs bolīja acis.

-     Bet jūs taču mūs paturēsiet šeit, vai ne, bos? Jūs taču bez mums nevarat iztikt!

Kad direktores pienākumus sāka pildīt mma Makutsi, neraugoties uz to, ka palika garās tējas pauzes, remontdarbnīcā iestājās lielas pārmaiņas. Viņa nekavējoties lika abiem mācekļiem saprast, ka nekāda slaistlšanās nebūs, un tie savus stiķus ātri atmeta. Mma Ramotsve nespēja saprast, ar kādiem līdzekļiem mma Makutsi panāk tik iespaidīgus uzlabojumus; varbūt tāpēc, ka sievietes priekšā jaunie cilvēki gribēja parādīt, uz ko ir spējīgi? Taču galu galā detektīve nosprieda, ka iemesls meklējams dziļāk. Protams, abi zēni gribēja priekšniecei sevi parādīt no labākās puses, taču izskatījās arī, ka viņa tiem iepotējusi lepnumu par paveikto darbu. Tagad, kad darbnīcā bija atgriezies Dž. L. B. Matekoni, gan mma Ramotsve, gan mma Makutsi bažīgi vēroja, vai pārmaiņas mācekļu uzvedībā būs noturīgas.

-    Zēni ir kļuvuši daudz labāki, Dž. L. B. Matekoni neilgi pēc atgriešanās atzīmēja. Tie joprojām ir mazliet slinki, jo tas laikam ir viņu dabā, un abi nemitīgi tērgā par meitenēm; droši vien visu laiku domāt par meitenēm ir viņu dabā. Taču, man šķiet, viņi strādā daudz kārtīgāk, un viņu darbs ir kļuvis daudz… daudz…

-    Tīrāks? mma Ramotsve centās pateikt priekšā.

-    Jā, misters Dž. L. B. Matekoni piekrita. Tieši tā. Tu jau zini, cik viņi bija nevīžīgi, taču tagad viss ir mainījies. Un viņi vairs tik rupji neizturas pret motoriem. Izskatās, ka manas prombūtnes laikā puiši kaut ko ir apguvuši.

Bija arī citas pārmaiņas, par kurām Dž. L. B. Matekoni vēl nenojauta. Patiesību sakot, tā bija mma Ramotsve, kas ievēroja kaut kas ir noticis, taču, pirms stāstīt misteram Dž. L. B. Matekoni, viņa gaidīja apstiprinājumu no savas vietnieces. Mma Makutsi bija izbrīnīta: esot bijusi pārlieku aizņemta, lai pamanītu, viņa aizstāvēdamās teica, citādi kaut ko tādu noteikti nebūtu palaidusi garām. Patlaban, aprunājusies ar Čārliju, vecāko mācekli, viņa mma Ramotsves aizdomas varēja apstiprināt.

Jums taisnība, viņa teica. Jaunākais ir kaut ko saklausījies par Dievu. Un viņš taču no abiem bija visvairāk aizrāvies ar meitenēm atcerieties, kā viņš vienmēr ķerstīja skuķus, bet tagad puisis ir pievienojies vienai no tām karojošajām sektām. Tas Kungs viņam esot licis to darīt, man stāstīja Čārlijs. Arī viņš ir pārsteigts. Puisis bēdājas par to, ka draugs vairs negrib runāt par meitenēm. Čārlijam tas nav pa prātam.

Jaunās vēstis tika paziņotas misteram Dž. L. B. Matekoni, kurš tās uzklausīja nopūzdamies. Šie mācekli viņam bija mīkla, un priekšnieks ar nepacietību gaidīja dienu, kad varēs abus laist plašajā pasaulē, ja vien šis brīdis kādreiz pienāks. Dzīve sāka kļūt pārāk sarežģīta, un Dž. L. B. Matekoni nebija pārliecināts, vai šāds dzīvesveids viņam patīk. Agrāk viss bija vienkārši: darbnīcā viņš bija viens un rūpēties vajadzēja tikai par sevi. Tagad šeit atradās mma Makutsi, divi mācekļi un mma Ramotsve, nemaz neskaitot divus bāreņus mājās, kuriem misters Dž. L. B. Matekoni bija kļuvis par audžutēvu. No viņa puses tā bija ļoti pārsteidzīga rīcība, taču patiesībā viņš to nenožēloja. Bērni mma Ramotsves namā Zebru ielā bija tik laimīgi, ka vajadzētu būt pārmēru nenovīdīgam, lai viņiem tādu laimi noskaustu. Bet, neraugoties uz to, no cilvēka, kas atbild tikai par sevi, pārtapt par vīru, kas atbildīgs par sešiem, būtu grūti ikvienam vienalga, cik tam plati pleci.

Kamēr misters Dž. L. B. Matekoni domāja, ka ir atbildīgs par citiem, tie savukārt nosprieda, ka ir atbildīgi par viņu. Piemēram, mma Makutsi savu lomu darbnīcā uztvēra neiedomājami nopietni. Viņa izmainīja grāmatvedības sistēmu un uzlaboja naudas plūsmu; viņa veica pamatlīdzekļu inventūru un uzskaitīja rezerves daļas, kas glabājās noliktavā, kā ari sašķiroja degvielas čekus, kuri mētājās apkārt šausmīgā nekārtībā. Mma Makutsi saprata, ka ir krietni pastrādājusi, taču prāts joprojām bija nemierīgs. "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" peļņa nebija liela aģentūra knapi savilka galus kopā. Darbnīcai klājās labāk, taču liela sūce šajā uzņēmumā bija mācekļu algas. Ja viņi gribēja attīstīties, īpaši tagad, kad pieauga banku procentu likmes, vajadzēja paplašināt biznesu vai atrast iespēju, kuru mma Makutsi uzskatīja par aizraujošu: ieviest uzņēmējdarbībā dažādību. Atbildība par remontdarbnīcu bija izaicinājums; tikpat labi varētu uzņemties vēl kaut ko citu. Kādu bridi, prātodama, kā paplašināt biznesu, viņa jutās gluži kā apskurbusi. Rūpnīcas, fermas, veikali tas viss bija iespējams, ja vien mēģinātu. Taču ar ko lai sāk? "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" un Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" apvienošanās bija dabisks iznākums tam, ka saderinājās abu uzņēmumu īpašnieki; izdomāt kaut ko pavisam jaunu varētu būt grūtāk.

Ideja apciemoja mma Makutsi, kad viņa kādu rītu vārīja sev sarkankrūmu tēju. Mma Ramotsve bija izgājusi iepirkties, bet misters Dž. L. B. Matekoni devies apskatīt automobili, kuru kāda sena klienta interesēs bija apsolījies pārdot. Ne jau šis auto tik ļoti interesēja mehāniķi viņš uzņēmās atbildību par klientu braucamajiem, kamēr vien tie viņiem kalpoja, tāpat kā vecmodīgs ārsts rūpējas par savu pacientu veselību no viņu dzimšanas līdz kapa malai. Mma Makutsi paņēma tasi ar svaigi uzlieto tēju līdzi uz darbnīcu, kur abi mācekļi sēdēja uz apgāztām eļļas mucām un vēroja kārnu, noklīdušu suni pie garāžas ieejas.

-     Izskatās, ka esat ļoti aizņemti, mma Makutsi sacīja.

Vecākais māceklis aizvainots pacēla uz viņu skatienu.

-    Mums ir tējas pauze, kundze. Tāpat kā jums. Mēs nevaram nepārtraukti strādāt.

Mma Makutsi pamāja ar galvu. Viņas nolūks nebija kārtējo reizi puišiem sadot piparus, kas bija izrādījušies tik iedarbīgi mistera Dž. L. B. Matekoni prombūtnes laikā; mma Makutsi gribēja dzirdēt, ko jaunekļi teiks par viņas ieceri.

-    Man ienāca prātā ideja par jaunu biznesu, viņa teica, iemalkodama tēju. Es gribu zināt, ko par to domājat jūs.

-Jūs esat ideju pārpilna dāma, sacīja jaunākais māceklis. Jums droši vien tāpēc sāp galva, mma.

Mma Makutsi pasmaidīja.

-    Galva sāp no sarežģītām idejām. Manas domas vienmēr ir vienkāršas.

-    Manas domas arī ir ļoti vienkāršas, ieminējās vecākais puisis. Es domāju par meitenēm. Tādas ir manas domas. Vienkāršas. Meitenes un vēlreiz meitenes.

Mma Makutsi viņa teikto neņēma vērā un vērsās pie jaunākā mācekļa.

-    Daudzi cilvēki grib iemācīties braukt ar auto, vai ne?

jauneklis paraustīja plecus.

-    Lai mācās. Krūmājā ceļu, kur mācīties braukt, ir papilnam.

-    Taču tā viņi neiemācīsies braukt pa pilsētu, mma Makutsi steigšus piebilda. Pilsēta ir pavisam kas cits. Automašīnas šaudās šurpu turpu. Pāri ielām iet cilvēki.

-    Un milzums meiteņu, iekrita starpā vecākais māceklis.

-    Visapkārt staigā lērums meiteņu. Nepārtraukti.

Jaunākais puisis pagriezās pret draugu.

-     Kas ar tevi notiek? Tu visu laiku domā par skuķiem.

-    Tāpat kā tu, atcirta otrs. Katrs, kurš teic, ka nedomā par meitenēm, ir melis. Visi vīrieši domā par meičām. Vīriešiem par tām patīk domāt.

-     Ne jau visu laiku, iebilda jaunākais. Ir vēl arī kaut kas cits, par ko domāt.

-     Nav tiesa, neiecietīgi bilda vecākais māceklis. Ja tu nedomā par meitenēm, tā ir zīme, ka gatavojies mirt. Šī patiesība ir labi zināma.

-    Mani nekas no tā visa neinteresē, mma Makutsi sacīja.

-    Turklāt esmu dzirdējusi, ka viens no jums ir labojies.

Viņa ieturēja pauzi un skatījās uz jaunāko darbinieku, gaidīdama apstiprinājumu, taču tas vienīgi novērsa skatienu.

-    Tātad, viņa turpināja, es gribu jums pastāstīt par savu ieceri. Man šķiet, ka tā ir laba doma, un es gribētu dzirdēt jūsu viedokli.

-     Varat mums stāstīt, sacīja vecākais māceklis. Mēs uzmanīgi klausāmies.

Mma Makutsi pieklusināja balsi, it kā darbnīcas tumšajos kaktos slēptos spiegi. Mācekļi paliecās uz priekšu, lai sadzirdētu viņas vārdus.

-    Esmu nolēmusi, ka mums jāatver autovadītāju apmācības kursi, viņa paziņoja. Es veikšu šādus tādus pētījumus, taču jau tagad esmu pārliecināta, ka šādu kursu pilsētā ir par maz. Mēs atvērsim vēl vienus un pēc darba pasniegsim cilvēkiem braukšanas stundas. Par reizi mēs ņemsim četrdesmit pūlas[3]. Divdesmit pūlas saņems instruktors, bet divdesmit misters Dž. L. B. Matekoni par darbnīcu un automašīnas izmantošanu. Šim pasākumam būs lieli panākumi.

Mācekļi lūkojās uz mma Makutsi, un kādu brīdi valdīja klusums. Tad ierunājās vecākais.

-     Es neko tamlīdzīgu negribu darīt, viņš teica. Pēc darba man patīk satikties ar draugiem. Man nav laika pasniegt ļautiņiem braukšanas stundas.

Mma Makutsi paskatījās uz viņa draugu.

-     Un tev?

Jauneklis viņai uzsmaidīja.

-    Jūs esat ļoti prātīga dāma, mma. Es domāju, ka tā ir laba ideja.

-    Nu re! mma Makutsi iesaucās, vērsdamās pie vecākā puiša. Tavam draugam ir daudz saulaināki uzskati par dzīvi. Tu esi nekam nederīgs. Paskaties, ko šī nemitīgā domāšana par meitenēm ir padarījusi ar tavām smadzenēm.

Jaunākais māceklis smīnēja.

-    Vai dzirdēji? Mma Makutsi taisnība. Tev vajadzētu viņā ieklausīties.

Viņš pagriezās pret priekšnieci.

-     Kā mūsu braukšanas skola sauksies?

-    Par to es vēl neesmu domājusi, viņa teica. Gan jau izdomāšu. Nosaukums uzņēmumam ir ļoti svarīgs. Tāpēc jau "Dāmu detektīvaģentūrai Nr. 1" ir panākumi. Nosaukums pastāsta visu, kas par uzņēmumu jāzina.

Jaunākais māceklis paskatījās uz mma Makutsi ar cerību pilnām acīm.

-     Es zinu labu nosaukumu, viņš sacīja. Mēs varētu to dēvēt "Mācīsimies braukt kopā ar Jēzu".

Iestājās klusums. Vecākais māceklis raidīja skatienu drauga virzienā un pēc tam novērsās.

-      Es par to neesmu pārliecināta, mma Makutsi teica. Es padomāšu, taču neesmu pārliecināta.

-      Tas ir ļoti labs nosaukums, jauneklis iebilda. Tas piesaistīs autovadītāju piesardzīgāko daļu, un tas nozīmēs, ka mums nemēdz būt negadījumi. Tas Kungs par mums gādās.

-     Es ceru, mma Makutsi sacīja. Parunāšu ar misteru Dž. L. B. Matekoni un noskaidrošu, ko par to domā viņš. Paldies par ieteikumu.

Treša nodala Vai drīkst šaut pupuķus?

Mma Ramotsve beidza iepirkties. Pirms uz palikšanu ieradās divi bāreņi, iepirkšanās bija viegls uzdevums un reti kad viņai nācās papildināt pārtikas krājumus biežāk par reizi nedēļā. Tagad turpretim šķita, ka produkti beidzas ātrāk, nekā viņa tos spēj piepirkt. Vēl pirms divām dienām viņa nopirka miltus lielu tūtu -, un nu tie jau bija cauri, un Motoleli izcepto kūku bija notiesājis viņas brālis Puso. Tā, protams, bija laba zīme: jauki, ka zēnam ir nevainojama ēstgriba, un dabiski, ka viņš lielos daudzumos gribēja ēst kūkas un saldumus. Kad zēni paaugas, tie metas uz gaļu, kas vīriešu uzturā ieņem ļoti nozīmīgu vietu. Taču visas šīs pārtikas preces maksā naudu, un vai tad tā nebija mistera Dž. L. B. Matekoni cēlsirdīgā palīdzība patversmes pārvaldniecei mma Potokvanei, kuras dēļ mma Ramotsve tagad sāk izjust naudas grūtības?

Ņemt audzināšanā bērnus bija Dž. L. B. Matekoni ideja, un, kaut gan mma Ramotsve nekad nenožēloja, ka tos pieņēmusi savā mājā, viņa būtu gribējusi, lai līgavainis par saviem nodomiem vispirms pastāsta. Ne jau tāpēc, ka mma Ramotsve ņemtu ļaunā to, ka Motoleli piesaistīta ratiņiem un tagad viņa ir atbildīga par bērnu invalīdu, bet gan tādēļ, ka viņa bija iedomājusies kaut kas tik nozīmīgs būtu vismaz īsas sarunas vērts. Taču būtība slēpās apstāklī, ka misters Dž. L. B. Matekoni neprata pateikt "nē". Un par to mma Ramotsve viņu mīlēja vēl vairāk. Arī mma Silvija Potokvane, bāreņu patversmes pārvaldniece, lieliski zināja, cik labsirdīgs cilvēks ir Dž. L. B. Matekoni, un visu nokārtoja saviem bāreņiem visvēlamākajā veidā. Droši vien bērnu atdošanu misteram Dž. L. B. Matekoni viņa bija plānojusi mēnešiem ilgi un, protams, saprata, ka tie dzīvos mma Ramotsves mājās Zebru ielā, nevis Dž. L. B. Matekoni namā netālu no vecā Botsvānas Aizsardzības spēku kluba. Bez šaubām, pēc kāzām (vienalga, kad tās būtu) viņi visi dzīvos kopā zem viena jumta. Bērni par to jau bija apjautājušies, un viņa atbildēja, ka gaida, uz kuru datumu misters Dž. L. B. Matekoni noliks kāzu dienu.

-    Viņš notikumus nesteidzina, mma Ramotsve paskaidroja. Misters Dž. L. B. Matekoni ir ļoti apdomīgs cilvēks. Viņam visu patīk darīt palēnām.

Puso izskatījās nepacietīgs, un viņa saprata, ka tam vajadzīgs tēvs. Dž. L. B. Matekoni par tādu, neapšaubāmi, varētu kļūt, taču patlaban zēns, kurš nekad nebija redzējis savu tēvu, baiļojās, vai tas jelkad varētu notikt. Sešu gadu vecumā nedēļa ir ilgs laiks; mēnesis ir vesela mūžība.

Motoleli, daudz cietusī un drosmīgā meitene, visu saprata. Viņa bija iemācījusies būt pacietīga, jo, ar grūtībām pārvietodamās invalīdu ratiņos caur durvju ailēm, kas vienmēr šķita par šauru, un pa gaiteņiem, kuri beidzās pie augšupejošiem pakāpieniem, bija pieradusi gaidīt. Ļoti reti viņa par kaut ko bija neapmierināta un arī tad tikai uz dažiem mirkļiem. Tāpēc, kad mma Ramotsve atgriezās no iepirkšanās un, apkrāvusies ar brūniem papīra saiņiem, aizkļuva līdz virtuvei, kur ierasti priecīgā sveiciena vietā viņu sagaidīja meitene ar nodurtu skatienu, viņa bija pārsteigta.

Mma Ramotsve novietoja saiņus uz galda.

-    Tik daudz iepirkumu, viņa teica. Milzums gaļas. Kārtīga vista.

Viņa brīdi cieta klusu. Mma Ramotsve zināja, ka Motoleli garšo ķirbji.

-    Un ķirbis, viņa turpināja. Liels un ļoti dzeltens.

Kādu laiku meitene neteica ne vārda. Pēc tam viņa ierunājās nomāktā balsī:

-    Tas ir labi.

Mma Ramotsve uz viņu paskatījās. No rīta Motoleli bija devusies projām labā omā, tātad kaut kas bija atgadījies skolā. Detektīve atcerējās pati savu skolas laiku lidojumus un kritienus, kurus tika izbaudījusi. Skatoties pagātnē no šodienas skatpunkta, tās šķita tik nenozīmīgas drāmas, taču toreiz tās likās svarīgas un biedējošas. Viņa atcerējās gadījumu, kad Močudi skolas virsskolotājs mēģināja atrast zagli. Kāds no bērniem zaga, un skolotājs visus skolēnus pēc kārtas sauca savā kabinetā, kur katram vēlēja uzlikt roku uz lielas Bībeles setsvaniešu valodā; tā bija novietota uz viņa galda. Virsskolotājam uzmanīgi vērojot, visiem vajadzēja teikt: "Es zvēru, ka neesmu zaglis."

Tiem, kas nav vainīgi, nav jābaidās, skolotājs paziņoja skolēniem, kad visus tos bija sapulcinājis putekļainajā rotaļu laukumā. Taču tas, kurš melo, roku turēdams uz Bībeles, tiks iznīcināts. Tas nu ir pilnīgi skaidrs. Varbūt nevis tieši tagad, bet vēlāk kad viņš to nemaz negaidīs. Tad Tas Kungs viņu satrieks pīšļos.

Valdīja pilnīgs klusums. Prešesa paskatījās augšup debesīs, taču tās bija gluži tukšas. Protams, tas bija tiesa: gadījās, ka zibens nosper cilvēkus, un droši vien tāpēc, ka tie to bija pelnījuši par zagšanu vai vēl ko ļaunāku. Meitene bija pārliecināta, ka ari zaglis, lai kas viņš būtu, to zina tāpat kā viņa un ka, izrunādams liktenīgos vārdus, tas noteikti saminstināsies. Bet, kad pēdējais skolēns izsoļoja no kabineta un tam sekoja dusmīgais virsskolotājs, viņa saprata, ka ir kļūdījusies un viens no skolasbiedru pulka tagad ir nāves briesmās. Kurš gan tas varētu būt? Bez šaubām, viņai bija aizdomas: visi zināja, ka nedrīkst uzticēties Elaijam Sebekedi, jo, kaut gan patiesībā neviens nebija viņu pieķēris zogam, bija jābrīnās, kā gan šis puisis varēja atļauties pirkt skārdenes ar iebiezināto pienu, kuras viņš slepšus tukšoja atceļā no skolas? Elaijas tēvs, kā visiem labi zināms, bija dzērājs, kurš visu naudu iztērēja dienišķajam alum, ģimenei neatstādams ne grasi. Bērni pārtika no žēlastības dāvanām; kurpes un drēbes, kuras viņi valkāja, vienaudži pazina, jo bija tās izmetuši, domādami, ka tās vairs nav nekam derīgas. Tātad Elaijas iebiezinātā piena kārbām bija tikai viens izskaidrojums.

Tonakt, gulēdama uz sava matracīša un vērodama mēnessgaismas laukumiņu, kas caur guļamistabas logu lēni pārvietojās pa pretējo sienu, Prešesa domāja par klasesbiedru. Tuvojās lietus sezona, un būs vētras. Elaijam Sebekedi par to vajadzētu uztraukties, jo būs arī negaiss ar zibeņiem un pērkoniem. Viņa aizvēra acis un tad ar strauji pukstošu sirdi tās atkal atvēra. Viņa pati bija melojusi! Vēl tikai pirms nedēļas viņa sevi iepriecināja ar virtuli, kuru atrada virtuvē. Prešesa nespēja turēties pretim kārdinājumam un, nolaizījusi pēdējās cukura paliekas no pirkstiem, tūlīt pat jutās vainīga. Viņa skaļi un nepatiesi bija atkārtojusi: "Es zvēru, ka neesmu zagle," kad virsskolotājs pirmoreiz nesadzirdēja Prešesas izdvestos liktenīgos, nolādētos vārdus. Un tagad viņu nospers zibens; no tā nav nekāda glābiņa.

Prešesa gulēja slikti un nākamajā rītā virtuvē pie brokastu galda bija klusa. Mma Ramotsve zaudēja māti, kad tā vēl bija jauna sieviete; meiteni pieskatīja tēvs un dažas viņa radinieces, kuras rindas kārtībā apkopa māju. Šo radinieču rūpes šķita nebeidzamas; tās bija lietpratīgas, mundras sievietes, kuras ar nepacietību gaidīja savu kārtu ierasties Močudi, lai pārkārtotu un apgrieztu kājām gaisā visu, ko mājā bija paveikušas viņu priekšgājējas. Šīm sievietēm patika, ka viss spīd un laistās; pagalms bija nevainojami tīrs, jo katru dienu tika apstrādāts ar grābekli un izslaucīts, vistu mēsli savākti un aizgādāti uz meloņu lauciņu; šīs sievietes zināja, cik svarīgi ir notīrīt pannu tā, lai viss melnums pazustu un tā vietā parādītos zaigojošs metāls. Tie nebija nekādi sīkumi. Šie pasākumi mājas bērniem bija mācība, ka dzīvē jābūt tīrīgiem un krietniem pilsoņiem.

Sēdēdama pie virtuves galda kopā ar tēvu un viņa tanti no Palapjes un vērodama, kā pa atvērtajām durvīm iespīd maigie agrās rīta saules stari, Prešesa Ramotsve saprata: ja laiks apmāksies, un izskatījās, ka tā notiks, droši vien būs negaiss un nākamajā rītā viņa pie šā galda vairs nesēdēs. Atlika tikai viens nekavējoties izsūdzēt grēkus tēvam un viņa tantei. Noklausījies meitas atzīšanos, Obids Ramotsve izbrīnīts pagriezās pret tanti, kura sāka smieties un sacīja:

-    Tas virtulis taču bija domāts tev. Tu to nenozagi.

To izdzirdējusi, Prešesa no atvieglojuma izplūda asarās un pastāstīja pieaugušajiem, kāds liktenis gaida Elaiju. Obids Ramotsve un tante saskatījās.

-    Nav labi tā izrīkoties ar bērniem, viņš teica. Šo nabaga zēnu nenospers zibens. Varbūt kādu dienu viņš sapratīs, ka zagt nav labi. To iemācīt ir tēva uzdevums, taču šis visu laiku dzer.

Obids ieturēja pauzi. Nosodīt skolotāju bērna klātbūtnē ir nopietna lieta, taču vārdi nāca pār lūpām paši no sevis:

-    Drīzāk Tas Kungs satrieks pīšļos virsskolotāju, nevis šo zēnu.

Mma Ramotsve par šo atgadījumu nebija domājusi gadiem ilgi, taču tagad, skatīdamās uz Motoleli, viņa prātoja, kādas sīkas nepatikšanas liek meitenei būt tik nelaimīgai. Cilvēki parasti stāsta, ka viņu skolas gadi bijuši tie laimīgākie, taču bieži vien tā nav taisnība. Bieži vien skola ir kā cietums: uzmanīdamies no vecākajiem skolasbiedriem, skolotāju iebaidīts, bērns par savām likstām nevienam neko neizpauž, jo domā, ka, vienalga, viņu neviens nesapratīs. Mūsdienās stāvoklis zināmā mērā ir uzlabojies. Skolotāji vairs nedrīkst bērnus sist kā agrāk, taču mma Ramotsve lēsa, ka dažiem puišiem patiesībā jaunekļiem mērens kāviens nāktu tikai par labu. Piemēram, mācekļi: vai misteram Dž. L. B. Matekoni nevajadzētu tos drusku fiziski ietekmēt? Protams, ne jau pārāk bargi ar kādu spērienu pa sēžamvietu, kamēr tie saliekušies maina riepu vai dara ko tamlīdzīgu. Šī doma lika viņai pasmaidīt. Mma Ramotsve labprāt iespertu pati, jo iedomājās, ka tas būtu visai smieklīgi: vienam māceklim tam, kurš nepārtraukti sapņoja par meitenēm, bija varens dibens gluži piemērots speršanai. Cik jauki būtu pielavīties no aizmugures, iespert, kad puisis to vismazāk gaida, un pateikt: "Tā tev būs mācība!" Ar to pilnīgi pietiktu, jo blieziens būtu saņemts no sievietes.

Taču tās bija nenopietnas domas, kas nedeva atbildi uz jautājumu, kāpēc Motoleli ir tik acīmredzami nelaimīga.

Mma Ramotsve nolika vietā pārējās pārtikas preces un uzlika sildīties tējkannu, lai pagatavotu krūzi sarkankrūmu tējas. Pēc tam viņa apsēdās.

-    Tu esi nelaimīga, viņa vienkārši teica. Kaut kas atgadījies skolā, vai ne?

Motoleli papurināja galvu.

-    Nē, viņa liedzās. Es neesmu nelaimīga.

-    Tas nav tiesa, mma Ramotsve iebilda. Parasti tu esi priecīga meitene. Tu esi pazīstama ar savu dzīvesprieku. Taču tagad tu gandrīz raudi. Man nav jābūt detektīvei, lai to pamanītu.

Meitene raudzījās grīdā.

-    Man nav mātes, viņa klusi sacīja. Es esmu meitene, kurai nav mātes.

Kaut kas aizžņaudza mma Ramotsves kaklu: viņa sajuta pēkšņu, bezgalīgu līdzcietību. Tad, lūk, kas. Viņa skumst pēc mātes, nu protams. Meitene skumst pēc mātes tieši tāpat, kā pēc mātes skuma viņa, Prešesa Ramotsve, kaut gan savu māti nemaz neatcerējās, un tāpat kā viņa katru dienu, katru mīļu dzīves dienu skumst pēc tēva, Obida Ramotsves labā, mīļā cilvēka, ar kuru viņa tik ļoti lepojās. Mma Ramotsve piecēlās un šķērsoja virtuvi. Sieviete notupās un apņēma meitenes plecus.

-    Skaidrs, ka tev ir māte, Motoleli, viņa čukstēja. Tava mammīte ir tur augšā debesīs, un viņa vēro tevi, vēro katru dienu. Un es pastāstīšu tev, ko viņa domā. Viņa domā: "Es ļoti lepojos ar šo jauko meiteni manu meitu. Es esmu lepna, ka viņa tik čakli strādā un rūpējas par savu mazo brāli." Lūk, ko viņa domā.

Mma Ramotsve redzēja, kā cilājas meitenes pleci, un sajuta bērna karstās asaras uz savas rokas.

-    Neraudi, viņa mierināja. Tu nedrīksti būt nelaimīga. Viņa negrib, ka tu esi nelaimīga.

-    Viņai vienalga. Viņai vienalga, kas ar mani notiek.

Mma Ramotsvei aizrāvās elpa.

-    Tu nedrīksti tā runāt. Tā nav taisnība. Tā nav. Protams, viņai nav vienalga.

-    Kāda meitene skolā teica pavisam ko citu, Motoleli sacīja. Viņa teica, ka es esmu bārene, jo nepatiku mātei, tāpēc tā mani pameta. Tā viņa teica.

-    Un kas ir šī meitene? mma Ramotsve dusmīgi noprasīja. Kas viņa tāda ir, ka var tik bezkaunīgi melot?

-    Tā ir skolā ļoti pazīstama meitene. Viņa ir bagāta. Viņai ir daudz draugu, un visi viņai tic.

-    Un vārds? mma Ramotsve gribēja zināt. Kā sauc šo slaveno meiteni?

Motoleli nosauca vārdu, un mma Ramotsve tūlīt pat saprata, par kuru skolasbiedreni ir runa. Kādu brīdi viņa klusēja, tad noslaucīja asaras no Motoleli vaigiem un sacīja:

-     Par to mēs vēlāk vēl parunāsim. Bet šobrīd atceries, ka viss, ko šī meitene tev teica, pilnīgi viss ir meli. Nav svarīgi, kas viņa tāda ir. Tas galīgi neko nenozīmē. Tu zaudēji māti, jo viņa bija slima. Viņa bija laba sieviete, es to zinu. Es vaicāju par tavu māti mma Potokvanei, un pārvaldniece man visu izstāstīja. Tava māte bija stipra sieviete un laipna pret cilvēkiem. Atceries to. Atceries un lepojies ar to. Vai saprati, ko es teicu?

Meitene pacēla skatienu. Tad viņa pamāja ar galvu.

-     Tev jāatceras vēl kaut kas, mma Ramotsve sacīja. Tev tas jāatceras visu mūžu. Sers Seretse Hama sacīja, ka visi cilvēki Botsvānā, pilnīgi visi, ir līdzvērtīgi. Vienlīdzīgi. Tas attiecas ari uz tevi. Uz ikvienu. Tu varbūt esi bārene, taču tu esi tikpat laba kā pārējie. Šeit nav neviena, kurš varētu teikt: "Es esmu labāks par tevi." Vai tu to saproti?

Mma Ramotsve pagaidīja, līdz meitene pamāj ar galvu, un tad piecēlās.

-     Taču patlaban, viņa teica, mums jāsāk gatavot šo lielisko ķirbi, lai tad, kad vēlāk uz pusdienām atbrauks misters Dž. L. B. Matekoni, mums būtu garšīga maltīte, ko celt viņam priekšā. Vai tev tas patiktu?

Motoleli pasmaidīja.

-    Man tas ļoti patiktu, mma.

-    Labi, mma Ramotsve sacīja.

Misters Dž. L. B. Matekoni atstāja darbnīcu pulksten piecos un brauca taisnā ceļā uz Zebru ielu. Viņam patika agras novakares, kad kādu stundu pirms krēslas iestāšanās var paklaiņot, jo reizē ar sauli mitējas tveice. Tovakar viņš bija iecerējis kādu laiku veltīt mma Ramotsves sakņu dārzam, kas atradās aiz mājas, un tad kopā ar līgavu izdzert pa tasei sarkankrūmu tējas viņas verandā. Šo laiku pirms pusdienām abi izmantos, lai apmainītos ar dienas jaunumiem. Kaut kas pārrunājams gadījās allaž: tenkas, kuras mma Ramotsve bija noklausījusies iepirkdamās, vai raksti "Botsvānas Ziņās" (izņemot futbola jaunumus, par kuriem mma Ramotsve neinteresējās). Viņi vienmēr piekrita viens otram: Dž. L. B. Matekoni uzticējās mma Ramotsves spriedumiem par cilvēku dabu un vietējo politiku, bet viņa cienīja līgavaini par zināšanām uzņēmējdarbībā un lauksaimniecībā. Vai gaļas lopu cenas attiecīgajā brīdī ir pārāk zemas, vai maksa, kuru piedāvā konservu fabrikas un miesnieki, ir pamatota? Misters Dž. L. B. Matekoni vienmēr zināja atbildi un, kā liecināja mma Ramotsves pieredze, šajos jautājumos nekad nekļūdījās. Bet kā ar jauno politiķi, kas nupat iecelts par ministra padomnieku? Vai viņam var uzticēties, vai arī viņš domās tikai par savu kabatu un saviem radiem pilsētā, no kuras ieradies? Tikai par savu kabatu, nesvārstoties zināja teikt mma Ramotsve, paskaties tikai, kā viņš runādams tur sev priekšā sakrampētus pirkstus. Tā vienmēr ir droša zīme, vienmēr.

Dž. L. B. Matekoni novietoja automobili tieši aiz vārtiem. Viņš to tur atstāja, lai mma Ramotsvei būtu pietiekami daudz vietas pabraukt garām ar mazo, balto autobusiņu, ja viņa gribētu kurp doties. Tad, nomainījis darba kurpes, kas vienmēr bija eļļainas, pret nonēsātām zamšādas sandalēm, kuras viņam patika valkāt brīvā dabā, Dž. L. B. Matekoni devās dziļāk pagalmā, kur apēnošanas tīkla pavēnī viņš bija iesējis dažas vadziņas pupu. Tik sausā valstī kā Botsvāna bez apēnošanas kaut ko izaudzēt nebija gandrīz nekādu izredžu tomēr tīkls aizsargāja vārīgās, zaļās lapiņas no dedzinošajiem saules stariem un ļāva zemei paturēt kaut nieku no dārgās valgmes, kas palika pāri pēc laistīšanas. Zeme vienmēr bija tik izslāpusi; ūdens tika uzsūkts izkveldētā dedzībā un pazuda gandrīz bez pēdām. Taču cilvēki iespītējās un visaptverošajā brūnumā mēģināja izveidot zaļus laukumiņus.

Mma Ramotsves pagalms Zebru ielā bija krietni prāvāks nekā kaimiņu zemesgabali. Viņa visu laiku grasījās to savest nevainojamā kārtībā, taču rokas nekad nesniedzās līdz džungļiem, kuri sastāvēja no panīkušiem dzeloņkokiem, garas zāles un sīkiem krūmiņiem, kas bija pārņēmuši piemājas platības tālāko daļu. Aiz tās bija neizmantots lauciņš arī aizaudzis -, pār kuru vijās kaimiņu iestaigāta taka. Cilvēki to labprāt izmantoja kā īsāko ceļu uz pilsētu, un rītos varēja dzirdēt, kā svilpo riteņbraucēji, kas brauca pa celiņu. Arī bērni bija iecienījuši šo vietu sevišķi sestdienu vakaros -, un mma Ramotsve bieži prātoja, ka vismaz dažus no tiem, kurus viņa agrāk bija redzējusi šeit rotaļājamies, atpakaļ arvien velk kāds dīvains instinkts, kas liek atgriezties vietā, no kuras tie devušies ceļā.

Dž. L. B. Matekoni piepildīja veco lejkannu no spiediencaurules, kas atradās pie sienas mājas sānos. Mma Ramotsve virtuvē izdzirdēja, kā pa krānu plūst ūdens, un paskatījās pa logu. Viņa pamāja līgavainim ar roku, un tas, tāpat pamājis, pateica dažus svinīgus vārdus sveicienam un devās ar kannu uz dārzeņu dobēm. Saimniece pie sevis smaidīja un domāja: "Šeit nu es visbeidzot esmu kopā ar labu cilvēku, kas gatavs strādāt dārzā un audzēt man pupas." Tās bija patīkamas domas, un, vērojot, kā misters Dž. L. B. Matekoni no jauna parādās aiz akāciju pudura, kas auga dārza dziļumā, viņas sirds pielija ar siltu prieku.

Dž. L. B. Matekoni noliecās zem apēnošanas tīkla un sāka laistīt augus; viņš darīja to ļoti uzmanīgi gandrīz vai pilinādams ūdeni pie katra pupas asniņa. Botsvānā ir dārga katra ūdens pile, un jābūt gluži neprātīgam, lai izmantotu šļūteni un izšķiestu ūdeni, kur pagadās. Vēl labāki panākumi sasniedzami, ja kādam atrodas līdzekļi, lai ierīkotu pilienveida laistīšanas sistēmu, kad ūdens no tilpnes pa tieviem kokvilnas pavedieniem nonāk zemē tieši pie augu saknēm. Tas ir vislabākais ūdensapgādes veids; sīciņas ūdens stīdziņas, lāse pēc lāses, mitrina saknes. "Droši vien kādreiz es tam ķeršos klāt," nodomāja Dž. L. B. Matekoni. "Varbūt tad, kad kļūšu pārāk vecs, lai labotu automašīnas, un būšu pārdevis Tolokvengas ceļa "Ātro auto". Tad es būšu fermeris, tāpat kā visi mani radi pirms manis. Es braukšu atpakaļ uz savām zemēm tur, gandrīz pie paša Kalahari, sēdēšu zem koka un skatīšos, kā saule audzē manas melones."

Viņš noliecās, lai apskatītu kādu pupas dīgstu, kurš vīdamies bija samudžinājies ap stīgu. Vīrietis uzmanīgi sakārtoja auga stublāju, kad viņam aiz muguras atskanēja negaidīta skaņa klusināts būkšķis, it kā pret kaut ko mīkstu atsistos akmens, tad sausa skrapstoņa. Viņš spēji pagriezās. Šādas skaņas raksturīgas čūskām; ikvienam allaž jāuzmanās no čūskām, kuras var būt it visur, tās var pēkšņi izslieties un uzbrukt. Nekas labs nav gaidāms no kobrām Dž. L. B. Matekoni bija izbaudījis dažas diezgan ciešas sadursmes ar tām -, bet ko tad, ja tā ir iztraucēta un sadusmota mamba? Mambas ir nikni rāpuļi, kuriem nepatīk, ka cilvēki bradā pa to teritoriju; tās var uzbrukt ar patiesām dusmām. Mambas kodienu reti kurš pārdzīvo, jo inde ķermenī pārvietojas ārkārtīgi ātri un paralizē plaušas un sirdi.

Tā nebija čūska, bet gan putns, kas dīvainā leņķī laidās lejup no koka zara un atsitās pret apēnošanas tīklu. Patlaban tas bija nokritis zemē un, sizdams spārnus pret zemi, sacēla mazu putekļu mākonīti. Putns mirkli cīnījās un tad palika nekustīgs tas bija pupuķis ar krāšņu apspalvojumu un mazu kronīti no melnām un baltām spalvām, kas uz tā galvas rotājās kā virsaiša miniatūra galvassega.

Misters Dž. L. B. Matekoni pasniedzās pēc putna, kurš ar stiklainu skatienu vēroja tuvojamies viņa roku un, pēc visa spriežot, nespēja vairs kustēties. Krūtis zem spalvām kādu mirkli vēl tikko manāmi cilājās, taču tad norima ari pēdējie elpas vilcieni. Viņš pacēla vēl silto, bet jau ļengano putnu un pagrieza to otrādi. Viena mazā actiņa papaijas sēkliņai līdzīgs melns kriksītis bija izlēkusi no dobuma, un uz apspalvojuma tajā vietā, kur trāpījis akmens, vidēja sarkans traips.

-    Ak, misters Dž. L. B. Matekoni nopūtās. Ak!

Viņš nolika putnu zemē un nopētīja sīkos krūmiņus visapkārt.

-    Jūs, nelieši! viņš iesaucās. Es redzēju! Es redzēju, kā jūs nošāvāt putnu!

Puikas, viņš nosprieda. Tie slēpjas krūmos ar savām kaķenēm un šauj putnus protams, nevis ēšanai, bet tikai sava prieka pēc. Medīt baložus ir pieļaujams tos var ēst, taču neviens neēd pupuķus, un kuram gan patiesībā gribētos nogalināt šādu mazu, mīlīgu putniņu? Neviens tā nedrīkstētu rīkoties…

Bez šaubām, šobrīd noķert resgaļus nebūtu iespējams; tie ir jau gabalā vai noslēpušies biežņā un par viņu smejas. Nekas te vairs nav līdzams mazā nelaimes čupiņa jāsviež krūmos. Žurkām vai čūskām sanāks labu labā maltīte. Šī mazā traģēdija kādam izvērtīsies par negaidītu laimi.

Kad Dž. L. B. Matekoni, sarūgtināts par pupuķa nāvi, pupu neapskaužamo stāvokli un it visu citu uz pasaules, atgriezās mājās, mma Ramotsve viņu sagaidīja pie virtuves durvīm.

-    Vai esi redzējis Puso? viņa jautāja. Viņš spēlējās pagalmā. Taču ir jau pusdienlaiks, bet viņa nekur nav. Tu droši vien dzirdēji, kā es ūjināju.

-     Neesmu viņu redzējis, Dž. L. B. Matekoni atbildēja. Biju dārza viņā galā…

Vīrietis apklusa.

-     Nu? Vai viņš tur ir?

Misters Dž. L. B. Matekoni saminstinājās.

-     Domāju, ka ir, viņš drūmi noteica. Šķiet, ka Puso niekojas ar kaķeni.

Abi devās uz dārzeņu lauciņu un uzmanīgi aplūkoja krūmāju viņpus žoga.

-     Puso! mma Ramotsve sauca. Mēs zinām, ka tu tur slēpies. Nāc ārā, vai arī es izvilkšu tevi aiz ausīm.

Kādu bridi viņi pagaidīja, un tad mma Ramotsve uzsauca vēlreiz:

-    Puso! Tu tur esi! Mēs to zinām!

Dž. L. B. Matekoni šķita, ka viņš garajā zālē pamana kādu kustību. Vieta, kur paslēpties, tīri laba, taču, ja viņi gribētu, palaidni ātri vien dabūtu ciet.

-     Puso! mma Ramotsve atkal sauca. Tu tur esi! Nāc ārā!

-    Manis šeit nav, ļoti saprotami paskaidroja zēns. Nav.

-     Tu esi blēdis, audžumāte sacīja. Kā gan vari teikt, ka tevis tur nav? Kurš tad ar mums tagad runā?

Uz brīdi iestājās klusums, taču tad krūmu zari pašķīrās un starp tiem parādījās mazs zēns.

-    Viņš ar kaķeni nošāva pupuķi, Dž. L. B. Matekoni čukstēja. Es redzēju…

Kad Puso, galvu spītīgi nodūris, pienāca klāt, mma Ramotsve ievilka elpu.

-     Ej savā istabā, Puso, viņa teica. Ej istabā un paliec tur, līdz mēs tevi pasauksim.

Zēns paskatījās augšup. Uz viņa vaigiem bija asaru pēdas.

-     Es tevi neieredzu, viņš teica.

-    Un tevi ari! viņš iesaucās, pagriezies pret Dž. L. B. Matekoni.

Zēns, neatskatīdamies uz mma Ramotsvi un misteru Dž. L. B. Matekoni, metās skriet uz mājām, bet viņa teiktie vārdi šķita karājamies gaisā starp abiem pārsteigtajiem pieaugušajiem.

Ceturta nodaļa Uzticiet savas darīšanas vīrietim

Mma Ramotsvei šķita, ka sliktāk vairs nevar būt. Vispirms jau satraucošie atgadījumi ar bērniem Motoleli bija nelaimīga, bet zēns, kurš bija nošāvis pupuķi, visu vakaru klusēja kā mēms. Motoleli jautājums vēl gaidīja risinājumu, taču pēc sarunas viņa vismaz kļuva manāmi priecīgāka; ar zēnu turpretim bija citādi. Puso no pārējiem bija norobežojies, atteicās ēst, un izskatījās, ka nekādi vārdi viņu nespēj ietekmēt. Pieaugušie negribēja viņu sodīt par putna nošaušanu, un bija pamats domāt, ka zēnam par to vajadzētu būt pateicīgam, taču tā nebija. Vai tiešām viņš tos abus neieredzēja? Un, ja tā, tad kāpēc, jo viņam tika dāvāta vienīgi mīlestība un atbalsts. Vai tā jāuzvedas bāreņiem? Mma Ramotsve zināja, ka bērni, kuri agrā bērnībā tikuši sāpināti, var būt ļoti grūti audzināmi; un galu galā šis zēns taču zīdaiņa vecumā patiesībā tika aprakts dzīvs. Kaut kas tamlīdzīgs patiešām var atstāt pēdas, un būtu pat pārsteidzoši, ja tā nenotiktu. Bet kāpēc viņam pēkšņi vajadzētu sākt šādi izturēties pret audžuvecākiem, ja iepriekš Puso izskatījās gluži laimīgs? Tas bija mīklaini. Būs vien jādodas uz bāreņu patversmi un jālūdz padoms mma Potokvanei. Nav nekā tāda, ko viņa nezinātu par bērnu uzvedību.

Taču tas vēl nebija viss. Atgadījās kaut kas tāds, kas apdraudēja "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" pastāvēšanu, ja vien kaut kas steidzami netiktu uzsākts, taču izskatījās, ka neko nevar darīt. Tā bija mma Makutsi, kura pavēstīja nepatīkamās ziņas nākamajā rītā pēc satraucošajiem notikumiem Zebru ielā.

-     Man ir ļoti sliktas vēstis, mma Makutsi sacīja, kad birojā ieradās mma Ramotsve. Es šeit sēžu jau stundu, un man gribas raudāt.

Detektīve uzlūkoja savu asistenti. Viņa nespēja noticēt, ka pēc pagājušā vakara notikumiem jāpārdzīvo vēl kāds trieciens. Mma Ramotsvei nebija izdevies atrisināt ķibeles ar bērniem, un viņa ilgojās pēc mierpilnas dienas. Viņa neko daudz neuztrauktos, ja nebūtu klientu; patiesību sakot, tā būtu pat labāk. Pietika savu likstu, kur nu vēl rūpēties par citiem…

-    Vai jums tiešām tas jāstāsta? mma Ramotsve jautāja. Man nemaz negribas vēl jaunas ķibeles.

Mma Makutsi saviebās.

-    Tas ir ļoti svarīgi, viņa strikti noteica, it kā pamācītu kādu, kas uzvedas pilnīgi bezatbildīgi. Es nedrīkstu klusēt par to, ko redzēju.

Mma Ramotsve apsēdās pie sava rakstāmgalda un pāri telpai skatījās uz mma Makutsi.

-    Tādā gadījumā, viņa sacīja, būs labāk, ja jūs man to pateiksiet. Kas noticis?

Asistente noņēma brilles un nospodrināja tās svārku apakšmalā.

-    Nu, lūk, viņa sāka stāstīt. Vakar pēcpusdienā, kā jūs atceraties, es aizgāju mazliet agrāk. Pulksten četros.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu.

-    Teicāt, ka jums jāiet iepirkties.

-    Jā, mma Makutsi piekrita. Un es patiešām devos iepirkties. Gāju uz Broudhēstas veikaliem. Tur ir kāda bodīte, kurā pārdod ļoti lētas zeķes. Gribēju iegriezties tur.

Mma Ramotsve pasmaidīja.

-    Vienmēr labāk pameklēt kaut ko lētāku. Es tā allaž rīkojos.

Mma Makutsi atzina šo piezīmi par pareizu un turpināja:

-    Tur ir kāds veikaliņš vai, pareizāk sakot, bija, kurā pārdeva krūzes un apakštases. Jūs droši vien to atceraties. īpašnieks aizbrauca, un veikalu slēdza. Vai atminaties?

Mma Ramotsve atcerējās. Viņa tur kādam bija pirkusi dzimšanas dienas dāvanu lielu tasi ar uzzīmētu zirgu, taču osa nolūza, kolīdz viņa pirkumu aiznesa mājās.

-    Kādu laiku šī ēka stāvēja tukša, -mma Makutsi turpināja. Taču, kad es tur vakar pēcpusdienā neilgi pirms puspieciem gāju garām, ieraudzīju kādu jaunu cilvēku meistarojam pie veikala izkārtni. Un pa logu es pamanīju šādas tādas jaunas mēbeles. Gluži jaunas biroju mēbeles.

Mma Makutsi atskatījās uz noplukušo iekārtu, kas kalpoja viņu pašu aģentūrai: vecs, zaļš dokumentu skapis, kuram kārtīgi nedarbojas viena atvilktne; rakstāmgaldi ar nelīdzenām virsmām; ļodzīgi krēsli. Mma Ramotsve pārtvēra šo skatienu un nojauta, kas sekos. Tas būs lūgums iegādāties jaunas mēbeles. Mma Makutsi droši vien Broudhēstā apklaušinājusies un uzzinājusi, kur tās var izdevīgi nopirkt. Taču tas nebūtu iespējams. Bizness sagādāja zaudējumus; tikai pateicoties savienībai ar Tolokvengas ceļa "Ātro auto" un radušos iespēju maksāt algu mma Makutsi no darbnīcā gūtajiem ienākumiem, abas varēja turpināt darboties. Ja nebūtu mistera Dž. L. B. Matekoni, viņai nāktos aģentūru slēgt jau pirms dažiem mēnešiem.

Mma Ramotsve pacēla roku.

-     Man žēl, mma Makutsi, viņa sacīja. Mēs nevaram pirkt jaunu iekārtu. Mums gluži vienkārši nav naudas.

Mma Makutsi vērās priekšniecē.

-    To es negribēju teikt, viņa iebilda. Es gribēju sacīt pavisam ko citu.

Viņa apklusa, lai dotu mma Ramotsvei laiku justies pietiekami vainīgai par nepamatoto pieņēmumu.

-    Es atvainojos, mma Ramotsve sacīja. Pastāstiet man, ko redzējāt.

-Jaunu detektīvaģentūru, mma Makutsi paziņoja. Dzīvāku par dzīvu. To sauc "Pilnīga apmierinājuma detektīvaģentūra".

Mma Makutsi saņēma rokas, vērodama, kā šie vārdi ietekmēs darba devēju. Mma Ramotsve samiedza acis. Tā patiešām bija dramatiska ziņa. Viņa bija tik ļoti pieradusi, ka ir vienīgā privātdetektlve pilsētā, patiesībā visā valstī, un nespēja iedomāties, ka varētu uzrasties vēl kāds. Tā bija ziņa, kuru viņa vēlējās dzirdēt vismazāk, un uz mirkli mma Ramotsvei radās kārdinājums pacelt rokas un paziņot, ka viņa padodas. Taču tas bija mirkļa vājums un nekas vairāk. Mma Ramotsve nav no tām, kas tik viegli laižas dibenā, un, pat ja drosmi atņēma ķibeles ar bāreņiem mājās un klientu trūkums aģentūrā, tas nebija iemesls, lai šķirtos no uzņēmuma. Tāpēc viņa iztaisnoja plecus un uzsmaidīja mma Makutsi.

-     Ikvienā biznesā var gadīties konkurenti, viņa teica. Mēs neesam izņēmums. Nevaram taču cerēt, ka mūžīgi būsim vienīgās detektīves, vai ne?

Mma Makutsi izskatījās domīga.

-   Nē, viņa visbeidzot sacīja. Mēs par to mācījāmies Botsvānas Sekretāru koledžā. To sauc par konkurences principu.

-    Ak! mma Ramotsve iesaucās. Un ko tad šis princips vēsta?

Mma Makutsi uz bridi apjuka. Viņa bija saņēmusi deviņdesmit septiņus punktus no simta noslēguma eksāmenā Botsvānas Sekretāru koledžā, tas labi zināms, taču nekad, cik vien viņa spēja atcerēties, nebija iztaujāta par konkurences principu.

-    Tas vēsta, ka pastāv konkurence, viņa paziņoja. Tev nedrīkst piederēt tikai viens uzņēmums. Vienmēr jābūt vairākiem.

-    Tas tiesa, mma Ramotsve piekrita.

-     Tātad tas nozīmē, ja vienam uzņēmumam veicas labi, pārējie centīsies tam turēties līdzi, mma Makutsi iekarsusi turpināja. Tur neko nevar darīt. Patiesību sakot, tas ir veselīgi.

Mma Ramotsve par to nebija pārliecināta.

-    Pietiekami veselīgi, lai mēs zaudētu visus uzņēmumus, viņa teica.

Mma Makutsi pamāja ar galvu.

-     Taču mēs arī mācījāmies, ka jāzina, kas ir konkurenti. Atceros, ka mums to stāstīja.

Detektīve piekrita, un asistente iedrošināta turpināja:

-     Mums jāpadara kāds detektīvu darbiņš pašām priekš sevis, viņa teica. Jābrauc un jāpaskatās, kas šie svešinieki galu galā ir. Tad mēs uzzināsim, kāda ir konkurence.

Mma Ramotsve pasniedzās pēc sava mazā, baltā autobusiņa atslēgām.

-     Jums taisnība, mma Makutsi, viņa piekrita. Mums jābrauc un jāstādās šiem jaunajiem detektīviem priekšā. Tad mēs uzzināsim, uz ko viņi ir spējīgi.

-     Jā, asistente sacīja. Un vēl kas. Šie detektīvi nav dāmas kā mēs. Tie ir vīrieši.

-    Ak tā, mma Ramotsve noteica. No vienas puses, tas ir labi, bet, no otras puses, slikti.

"Pilnīga apmierinājuma detektīvaģentūru" atrast nebija grūti. Liela izkārtne, ļoti līdzīga tai, kura sākumā rotāja "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" namiņa fasādi, norādīja uz firmas darbības virzienu, un uz tās bija attēlots pie rakstāmgalda sēdošs vīrs uz krūtīm sakrustojis rokas un acīmredzami apmierināts. Zem bildes ar lieliem, sarkaniem burtiem bija rakstīts: PIEREDZĒJUŠI DARBINIEKI. NO KRIMINĀLPOLICIJAS. NO ŅUJORKAS. NO-TEIK-TI!

Mma Ramotsve novietoja mazo, balto autobusiņu ielas pretējā pusē zem jaukas akācijas.

-     Tā, viņa teica, klusinādama balsi, kaut gan neviens viņas nevarēja dzirdēt. Utad šī ir konkurence.

Mma Makutsi, kura sēdēja pasažieru sēdeklī, paliecās uz priekšu, lai redzētu to, kas redzams mma Ramotsvei. Darba devēja bija ražena dāma tradicionāli veidota, kā viņai par sevi patika teikt, un bija grūti saskatīt kaitinošo izkārtni.

-    No kriminālpolicijas, mma Ramotsve sacīja. Tātad atvaļināts policists. Tā mums nav laba ziņa. Cilvēkiem var rasties doma, ka savas likstas jāuztic atvaļinātam policistam.

-    Un no Ņujorkas, mma Makutsi godbijīgi piebilda. Arī tas cilvēkus pamatīgi ietekmēs. Viņi ir saskatījušies filmas par Ņujorkas detektīviem un zina, cik lieliski tie ir.

Mma Ramotsve uzmeta skatienu mma Makutsi.

-    Vai jūs domājat Supermenu? viņa jautāja.

-    Jā, palīdze atbildēja. Kaut ko tamlīdzīgu. Supermenu.

Detektīve atvēra muti, jo gribēja ko teikt, taču pārdomāja. Viņai bija labi zināmi asistentes akadēmiskie sasniegumi Botsvānas Sekretāru koledžā bija grūti nepamanīt ierāmēto diplomu, kas karājās virs mma Makutsi rakstāmgalda, taču dažbrīd palīdze šķita pārlieku naiva. Supermens patiesi! Kāpēc ikviens, kas vecāks par sešiem, nu labi, vislielākais, septiņiem gadiem, interesējas par šādām muļķībām, tas mma Ramotsvei gluži vienkārši nebija saprotams. Tomēr visi izrādīja interesi; kad tamlīdzīgas filmas parādījās uz ekrāna pilsētas kinoteātrī, kas piederēja bagātniekam, kurš dzīvoja namā netālu no Niereres ielas, tas vienmēr bija stāvgrūdām pilns ar ļautiņiem, kas bija gatavi maksāt par biļetēm. Protams, daži no šiem cilvēkiem bija mīlas pārīši, kuriem nemaz nerūpēja, kas notiek uz ekrāna, toties citi, šķiet, skatījās šīs filmas ar patiesu interesi.

Strīdēties ar mma Makutsi par Supermenu nebija jēgas. Lai kas bija atvēris šo aģentūru, kaut vai patiešām ņujorkietis, tas noteikti nebija Supermens.

-     Mēs ieiesim un stādīsimies priekšā, mma Ramotsve sacīja. Redzu, ka tur kāds ir. Viņi jau strādā.

-    Pie kādas apjomīgas un nozīmīgas lietas, nožēlas pilnā balsī piebilda mma Makutsi.

-    Varbūt, mma Ramotsve piekrita. Taču tikpat labi varbūt arī ne. Kad cilvēki brauc garām "Dāmu detektīvaģentūrai Nr. 1" un redz mūs tur iekšā sēžam, viņi var nodomāt, ka mēs strādājam pie "kādas lielas un nozīmīgas lietas". Tomēr lielākoties, kā jūs jau zināt, mēs tikai dzeram sarkankrūmu tēju un lasām "Botsvānas Ziņas". Tātad jūs redzat, ka parādības var būt maldinošas.

Mma Makutsi nosprieda, ka šiem vārdiem piemit pārāk liela deva paškritikas. Tiesa gan, patlaban viņas nebija īpaši aizņemtas, tāpat ari taisnība, ka birojā tika patērēts krietns daudzums tējas, taču vienmēr tā nebūt nebija. Laiku pa laikam viņas bija ļoti aizņemtas, un garāmgājējiem būtu pilnas tiesības uzskatīt, ka darbs aģentūrā kūsā kā skudru pūznī. Tātad mma Ramotsvei nebija taisnība, taču strīdēties ar priekšnieci, kura izskatījās esam visai nomāktā garastāvoklī, nebija jēgas. Kaut kas atgadījies mājās, nosprieda mma Makutsi, jo parasti mma Ramotsve bija labā noskaņojumā.

Abas šķērsoja ielu un nonāca pie mazā veikaliņa durvīm, kur nu bija apmetusies "Pilnīga apmierinājuma detektīvaģentūra". Ēkas fasādi gandrīz pilnīgi aizņēma stikla skatlogs, aiz kura bija uzstādīts aizslietnis, kas garāmgājējiem ļāva saskatīt vienīgi iekšā strādājošo darbinieku galvas. Logā rotājās ierāmēta fotogrāfija, kurā bija attēlota vienkopus stāvošu cilvēku grupa, kas bija izvietojusies blakus visai iespaidīgam biroju namam. Visi vīrieši nēsāja platmales, kas noēnoja sejas un neļāva saskatīt vaibstus.

-   Slikta fotogrāfija, mma Ramotsve nomurmināja. Slikta un nekam nederīga.

Uz durvīm, kas bija pa pusei iestiklotas, lasāmi uzraksti: LŪDZU, NĀCIET IEKŠĀ un NEKLAUVĒT. Taču mma Ramotsve, kura uzticējās vecajiem tikumiem, kas pirms ieiešanas svešā namā paģērēja pieklauvēt un uzsaukt Kou! Kou!, pirms pagrūda durvis, pieklauvēja.

-    Nevajag klauvēt, mma, sacīja pie rakstāmgalda sēdošais vīrs. Nāciet tikai iekšā.

-     Es vienmēr pieklaudzinu, rra\ mma Ramotsve teica. Tā pieklājas.

Vīrietis pasmaidīja.

-    Manā arodā, viņš sacīja, klaudzināšana ne vienmēr ir labākais veids. Tas cilvēkus var iztraucēt viņu nedarbos.

Mma Ramotsve pasmējās par šo asprātību.

-    Un kādam tas varbūt nemaz nepatiktu!

-     Patiešām nepatiktu, virs piekrita. Bet, kā jau jūs redzat, es neko sliktu nedaru. Cik žēl! Es tikai šeit sēžu un gaidu, kad pie manis ciemos atnāks divas tik apburošas dāmas kā jūs.

Vispirms mma Ramotsve uzmeta ašu skatienu mma Makutsi.

-Jūs esat ļoti laipns, rra, viņa teica. Ne jau katru dienu mani sauc par apburošu. Kad tas atgadās, jūtos iepriecināta.

Vīrietis pie rakstāmgalda pamāja, it kā viņam būtu mma Ramotsves mazliet žēl.

-    Detektīvs, kundze, vienmēr kaut ko novēro. Redzēju jūs ienākam, un pirmais, kas man iešāvās prātā, bija: "Divas ļoti, ļoti jaukas dāmas nāk iekšā pa manām durvīm. Šī būs tava laimīgā diena…"

Viņš apklusa un tad, piecēlies kājās, gandrīz tajā pašā mirklī apsēdās un piespieda plaukstu pie pieres.

-    Bet, kundze, ko es te runāju! Jūs taču esat mma Ramotsve, vai ne? "Dāmu detektīvaģentūra Nr. 1"? Esmu redzējis jūsu fotogrāfiju avīzē un tagad ar jums runāju par detektīva amata noslēpumiem! Bet tā esat tieši jūs un mma… mma…

-     Makutsi, mma Makutsi sacīja. Es esmu "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" detektīves asistente. Pirms tam es biju Botsvānas Sekretāru koledžas…

Vīrietis viņu strupi pārtrauca:

-    Ak, ko nu!

Mma Ramotsve pamanīja, kādu ietekmi šī piezīme atstāja uz palīdzi. It kā viņas ķermenim kāds būtu pievienojis elektrības vadus.

-     Tā ir laba koledža, mma Ramotsve steigšus piebilda un tad, lai ievirzītu sarunu citā gultnē, apjautājās:

-     Bet kā jūs sauc, rra1

-    Mans vārds ir Butelezi, viņš teica, pasniegdamies, lai sarokotos. Sifess Butelezi. No kriminālpolicijas.

Mma Ramotsve saņēma viņa roku un paspieda, un to pašu negribīgi darīja mma Makutsi. Pēc tam, mistera Butelezi uzaicinātas, viņas piesardzīgi apsēdās spīdīgajos, jaunajos krēslos iepretim mistera Butelezi rakstāmgaldam.

-    Butelezi ir pazīstams vārds, mma Ramotsve ieminējās. Vai jūs esat no tās pašas ģimenes, no kuras viņš?

Misters Butelezi smējās.

-     Varētu ari teikt, ka viņš ir no tās pašas ģimenes, no kuras es. Ha, ha!

Detektīve mirkli viņu vēroja.

-    Nu, kā tad ir? viņa pārjautāja.

Misters Butelezi pasniedzās pēc cigarešu paciņas, kas stāvēja uz galda, un paņēma cigareti.

-    Daudzus cilvēkus sauc par Butelezi, viņš teica. Bet daudzus arī ne. Cilvēkus sauc arī par Nkomo un Ramafozām un tā tālāk. Tas jau nenozīmē, ka tie ir īsti Nkomo vai Ramofozas, vai ne? Ir taču tik daudz vārdu…[4]

Mma Ramotsve piekrizdama palocīja galvu.

-    Jums taisnība, rra. Vārdu patiešām ir daudz.

Misters Butelezi aizdedzināja cigareti. Viešņām viņš nebija piedāvājis nevienu tās jau negribēja smēķēt, vienīgi atklājās viņa neaudzinātība; it īpaši to pamanīja mma Makutsi, kurai ķērās pie sirds nicīgā attieksme pret Botsvānas Sekretāru koledžu, tāpēc viņa meklēja iemeslu jauniegūto konkurentu nopelt.

Mma Ramotsve gaidīja atbildi uz jautājumu, taču saprata, ka uz pretimnākšanu nav cerību.

-     Protams, viņa visbeidzot teica, tas ir zulusu vārds, vai ne? Jūs esat dzimis viņā pasaules malā, rra?

Misters Butelezi izknibināja tabakas kriksīti, kas bija iesprūdis starp viņa priekšzobiem.

-   Mans nelaiķa tēvs bija zuluss no Natālas, viņš pēc brīža paskaidroja. Bet mirusī māte ir dzimusi šeit, Botsvānā. Viņi satikās, kad strādāja ārzemēs, Dienvidāfrikā. Viņi sūtīja mani skolā Botsvānā, un, kad biju to beidzis, aizbraucu atpakaļ pie viņiem uz Dienvidāfriku. Tur es iestājos darbā Johannesburgas kriminālpolicijā. Patlaban esmu atpakaļ mātes dzimtenē.

-    Jūsu izkārtnē rakstīts, ka esat strādājis ari Ņujorkā, mma Ramotsve ieminējās. Jums ir bijusi darbīga dzīve, rra!

Misters Butelezi raudzījās tālumā, it kā atcerētos savu notikumiem bagāto un sūro mūžu.

-    Jā, Ņujorka. Esmu bijis arī Ņujorkā.

-     Vai jums tur patika, rra? mma Makutsi jautāja. Es vienmēr esmu gribējusi aizbraukt uz Ņujorku.

-    Ņujorka ir ļoti liela pilsēta, misters Butelezi atbildēja. Mans Dievs! Ak! Tur ir tik daudz māju.

-    Bet cik ilgi jūs tur bijāt? mma Makutsi joprojām viņu tincināja. Vai daudzus gadus?

-    Ne visai daudzus, misters Butelezi atbildēja.

-    Cik ilgi? mma Makutsi neatlaidās.

-     Redzams, jūs ļoti interesē Ņujorka, kundze, misters Butelezi sacīja. Jums pašai vajadzētu turp doties. Ņemiet vērā manu padomu. Aplūkojiet šo vietu pašas acīm. Jā gan!

Kamēr mma Makutsi jautājums "Cik ilgi?" karājās gaisā, dažus mirkļus valdīja klusums. Misters Butelezi ievilka dūmu un izpūta to pret griestiem. Šis klusums saimnieku, kā redzams, visnotaļ apmierināja, taču visbeidzot viņš paliecās uz priekšu un pasniedza mma Ramotsvei plānu brošūru.

-     Tā ir mana reklāma, mma, viņš teica. Priecāšos, ja jūs to izlasīsiet. Man nekas nav pretim, ja pilsētā ir vairāk nekā viena detektīvaģentūra. Pilsēta taču aug tik ātri, vai ne? Darba pietiks mums abiem.

"Bet kā tad ar mani?" mma Makutsi nodomāja. "Kas notiks ar mani? Vai tad mēs šeit nesēžam trijatā, vai arī tev šķiet, ka es esmu tukša vieta?"

Mma Ramotsve pasniedzās pēc lētās brošūras. Uz vāka bija mistera Butelezi fotogrāfija viņš sēdēja pie rakstāmgalda un izskatījās diezgan svarīgs. Viņa pāršķīra lappusi. Atkal misters Butelezi, kurš šoreiz stāv pie melnas automašīnas, aiz kuras redzams neskarts plašums un vēl tālāk lielas mājas tālumā.

Dīvainā, dūmakainā zeme kaut kāda iemesla dēļ šķita pilnīgi neapdzīvota, un fotogrāfijas apakšā bija viens vienīgs uzraksts New York.

Detektīve iepretim attēlam pamanīja tekstu. Kaut kas jūs satrauc? Jūsu vīrs nāk mājās tā pavēlāk un ož pēc sieviešu smaržām? Viens no jūsu darbiniekiem zog uzņēmuma noslēpumus? Neizmantojiet citas iespējas! Uzticiet savas nepatikšanas VĪRIETIM!

Ietekme, kuru nule lasītais atstāja uz mma Ramotsvi, bija līdzvērtīga tai, kādu nicīgā piezīme par Botsvānas Sekretāru koledžu atstāja uz mma Makutsi. Viņa klusēdama pasniedza brošūru asistentei, kura sakārtoja brilles, gatavodamās lasīt.

-     Bija ļoti patīkami ar jums iepazīties, rra, meklēdama vārdus, sacīja mma Ramotsve. Liekuļot viņai vienmēr nācās grūti, taču to prasīja labās manieres, bet šis gadījums prasīja pārcilvēcisku piepūli. Drīzumā mums atkal jāsatiekas, lai kopīgi varam apspriest mūsu darīšanas.

Misters Butelezi staroja.

-     Tas būtu ļoti jauki, mma, viņš teica. Jūs ar mani apspriestu profesionālus jautājumus…

-     Un ar mma Makutsi, detektīve piebilda.

-    Protams, — misters Butelezi sacīja, uzmezdams ātru, noraidošu skatienu otrai viešņai.

Mma Makutsi sniedza brošūru aģentūras saimniekam, kurš uzstāja, lai viņas to patur. Tad abas sievietes piecēlās, pieklājīgi, bet diezgan vēsi atvadījās un pameta kantori, aiz sevis pārāk skaļi aizvērdamas durvis. Tikušas ārā, viņas pilnīgā klusumā šķērsoja ielu; kaut kas tika bilsts vienīgi tad, kad mma Ramotsve bija apgriezusi mazo, balto autobusiņu, lai dotos mājup.

-    Tā! mma Ramotsve sacīja.

Mma Makutsi meklēja vārdus, bet nekas šim gadījumam atbilstošs nenāca prātā nekas nevarēja nolīdzināt smago apvainojumu, kuru pauda misters Butelezi par Botsvānas Sekretāru koledžu, bilzdams: "Ak, ko nu!" Tāpēc arī viņa pateica vienīgi "tā" un neko vairāk.

Piektā nodala Klausīšanās ārstniecības kūre

Abas brauca uz biroju klusēdamas. Mma Makutsi gribēja kaut ko teikt, taču, paskatījusies uz mma Ramotsvi, kura sēdēja pie mazā, baltā autobusiņa stūres ar neraksturīgi drūmu skatienu, viņa saprata, ka jebkuras pārrunas par tikšanos ar misteru Butelezi ir atliekamas uz vēlāku laiku. Protams, nebija šaubu, ko mma Ramotsve domā par jauno kolēģi ja vien viņu tā varētu nosaukt. Kā gan šis vīrs tur varēja sēdēt un runāt ar mma Ramotsvi, Botsvānas pieredzējušāko privātdetektīvi, tik vīzdegunīgi, it kā viņam būtu visa vajadzīgā pieredze un mma Ramotsve būtu jaunatnācēja? Un tad vēl tā plātīgā brošūra, kuru mma Makutsi ņurcīja rokās, ar visiem spēkiem cenzdamās atturēties no tās izveidot bumbiņu un izmest pa busiņa logu. Protams, bija pietiekami daudz iemeslu, lai cilvēki gribētu uzticēt savus sarežģījumus vīrietim, taču tas nenozīmē, ka vīrietis būs labāks. "Uzticiet savas darīšanas vīrietim" ko tu neteiksi! "Dāmu detektīvaģentūra Nr. 1" kopš dibināšanas nebija domāta kā tāda, kurā dāmas sniedz pakalpojumus tikai dāmām; tā apkalpoja visus gan vīriešus, gan sievietes. Ari nosaukums neliecina, ka privātdetektīvu amatā dāmām ir kādas īpašas priekšrocības (kaut gan, ja krietni padomā, tā patiešām varētu būt); tas nozīmē vienīgi to, ka šo detektīvaģentūru vada dāmas.

Mma Ramotsve novietoja mazo, balto autobusiņu tieši aiz darbnīcas blakus sētas durvīm pie ēkas, kuru viņas dalīja ar Tolokvengas ceļa "Ātro auto". Misters Dž. L. B. Matekoni darbojās bedrē, virs kuras atradās kāds auto: viņš pētīja zila, apdauzīta mikroautobusa izplūdes cauruli un kaut ko skaidroja vienam no mācekļiem, kas stāvēja līdzās. Viņš laipni pamāja, un mma Ramotsve atņēma sveicienu, taču neaizgāja papļāpāt, kā parasti mēdza darīt. Tā vietā abas ar mma Makutsi gāja taisnā ceļā iekšā aģentūrā un apsēdās pie saviem rakstāmgaldiem, dusmīgi klusēdamas.

Mma Makutsi bija jāsaved kārtībā darbnīcas rēķini, un viņa sāka nodarboties ar tiem. Mma Ramotsvei, kura bija iesaistījusies Anglikāņu katedrāles sieviešu līgā "Par labākiem dzīves apstākļiem", pirms sapulces bija mazliet laika, lai izlasītu un izlabotu vēstuli Celtniecības ministrijai. Viņa iegrima darbā, taču saprata, ka ir grūti koncentrēties, un pēc divdesmit minūtēm, nespēdama atrast īstos vārdus un sarakstījusi muļķības ministra vietniekam, viņa piecēlās un izgāja ārā.

Tas bija jauks gadalaiks starp karsto sezonu un ziemu. Nevarētu jau teikt, ka šajā valstī būtu īsta ziema. Tikai naktis, protams, kļuva vēsākas, un iestājās sauss aukstums, kas koda līdz kaulam, taču ziemas dienas parasti bija saulainas un skaidras ar gaisu, kuru varēja gandrīz vai dzert, tik tīrs un svaigs tas bija: gaiss ar malkas dūmu piejaukumu, gaiss, kas ikvienu botsvānieti pildīja ar pateicību, ka viņš dzīvo šeit, šajā valstī un nekur citur. Šis gadalaiks, kad zāle sāk jau brūnēt, bet šur tur vēl pamanāmi zaļi kušķīši, pēc mma Ramotsves domām, bija brīnišķīgs. Patlaban viņa stāvēja ārā zem kādas akācijas, skatījās Tolokvengas virzienā un redzēja, kā pulciņš ēzeļu ceļmalā plūc zāli. Dusmas gandrīz bija jau pārgājušas, un pacietīgo, pieticīgo ēzeļu vērošana palīdzēja detektīvei atgūt mieru. Grūtības ar bērniem patiesībā nebija tik nopietnas; zēns uzvedās dīvaini, gluži kā vīrietis, un, kas attiecas uz Motoleli, ķircināšanās ir nenovēršama, visur esoša parādība. Mma Ramotsve par to aprunāsies ar mma Potokvani, kura precīzi izstāstīs, kas darāms.

Daudz sarežģītāks gadījums ir misters Butelezi, bet vai tiešām no viņa tik ļoti būtu jābaidās? Viņš ir pompozs un pašapmierināts, taču tas nenozīmē, ka šis vīrs spēj viņai atņemt nodarbošanos. Cilvēkiem nepatīk tāda plātīšanās, ja viņi ir par kaut ko uztraukušies: viņi vēlas mierīgu gaisotni un uzmanību. Šīs smieklīgās fotogrāfijas ļaudis, neapšaubāmi, atbaidīs. Viņi sapratīs, kur ir meli un kur patiesība. Kā norāda Kloviss Andersons "Privātdetektīva rokasgrāmatā", ikviens, kurš iedomājas, ka ir apveltīts ar attīstītu profesionālu domāšanu tāpēc, ka salasījies grāmatas un saskatījies kriminālfilmas, maldās pašos pamatos. Misters Butelezi, neapšaubāmi, nekad nav lasījis Klovisu Andersonu (man vajadzēja to viņam pajautāt tieši, nodomāja mma Ramotsve; tas viņu noliktu pie vietas).

Viņa novērsa skatienu no ceļa un paraudzījās tālumā uz eikaliptiem, kas bija stādīti pirms daudziem gadiem, kad Gaborounu vēl sauca par virsaiša Gaborouna mītni; kopš tā laika bija izaudzis mežs. Kaut kāda iemesla dēļ viņai no šā meža bija bail, un viena viņa tur nekad nestaigāja. Mma Ramotsvei šķita, ka tā ir drūma vieta ar sarkanbrūniem termītu pūžņiem; kukaiņu takas likās nekur nevedam, tās allaž beidzās izcirtumos koku mizu kaudzēs. Starp kokiem pastaigājās ragulopi; viņa varēja saklausīt zvaniņu skaņas, taču vienmēr trīcēdama griezās atpakaļ. Tā nebija laba vieta.

Ēzeļi bija pienākuši pie ceļa un nu mierīgi stāvēja domādami doties pāri vai ne. Kāds zēns tiem uzkliedza un meta ar akmeni, un, lai paskubinātu, sauca lopus vārdā: "Lauztā Auss, Lauztā Auss! Kārnais, Kārnais! Aiziet, aiziet, kustieties!"

Kurš gan bija Lauztā Auss, brīnījās mma Ramotsve, jo visiem ausis izskatījās gluži bez vainas un neviens, ja tā labi padomā, neizskatījās ari gluži kārns. Viņa brīnījās, kāpēc gan cilvēki saviem mājdzīvniekiem dod šādus vārdus, taču tad ceļmalā apstājās automašīna, divreiz apbrauca Tolokvengas ceļa "Ātro auto" un piestāja pie mazā, baltā autobusiņa. Mma Ramotsve redzēja, ka no auto izkāpj vadītājs garš, labi veidots vīrietis mazliet pāri četrdesmit.

Dumela, mma, viņš sveicināja tuvodamies. Vai varat man palīdzēt? Es meklēju "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1".

Mma Ramotsve saprata, ka izskatās pusaizmigusi sieviete, kura blenž uz ēzeļiem un kurai kaut kas noticis ar prātiņu.

-     Tā ir mana aģentūra, rra. Atvainojiet, biju aizdomājusies.

Viņa norādīja uz ēzeļiem.

-      Klausījos, kā gans sauc savus ēzeļus vārdā. Nepievērsu jums uzmanību.

Vīrietis noklakšķināja ar mēli.

-     Kāpēc gan ne? Aplūkot ēzeļus vai, piemēram, liellopus nav nekas slikts. Man pašam arī patīk skatīties uz lopiem. Varu tos novērot stundām.

-      Kurš tad to nevar? mma Ramotsve piebilda. Manam tēvam par lopiem bija liela saprašana. Viņš varēja par govs īpašnieku pastāstīt visu, pirms vēl bija ieraudzījis pašu lopu.

-     Šādi cilvēki ir sastopami, svešinieks piekrita. Tās ir īpašas spējas. Droši vien tās piemīt arī jums. Kā detektīve jūs varētu iztaujāt lopus un iegūt ziņas no tiem.

Mma Ramotsve iesmējās. Šis vīrs, lai kas arī viņš būtu, detektīvei uzreiz iepatikās atšķirībā no mistera Butelezi. Šo cilvēku neviens nespētu iedomāties nofotografētu platmalē.

-     Es gribu pateikt, kas esmu, vīrietis sacīja. Es esmu Molefelo un dzīvoju Lobatsē. Esmu civilais inženieris, bet man tur pieder arī viesnīca. Savulaik es mēdzu būvēties, taču tagad tikai sēžu birojā un visu vadu. Baidos, ka tas ir visai garlaicīgi.

Mma Ramotsve pieklājīgi klausījās. Šķiet, ka pa ausu galam viņa par misteru Molefelo kaut ko bija dzirdējusi. Detektīve pazina Lobatsi, un droši vien reizi vai divas viņa šajā viesnīcā kopā ar misteru Dž. L. B. Matekoni bija apmetusies, kad apmeklēja māsīcu. Patiesību sakot, pēdējo reizi viņa tur notiesāja maltīti, no kuras kļuva gaužām nevesela, taču patlaban to nevajadzētu pieminēt, viņa nodomāja.

-    Mēs varētu ieiet birojā, viņa teica, norādīdama uz durvīm. Būs ērtāk, ja apsēdīsimies. Mana asistente pagatavos tēju, un mēs varēsim aprunāties.

Misters Molefelo uzmeta skatienu aģentūras durvīm, kurās, abus vērodama, pavīdēja mma Makutsi.

-    Varbūt mēs varētu palikt ārā, viņš nedroši ieminējās.

-     Ir tik jauka diena un… klients ieturēja pauzi un tad turpināja, patiesībā, kundze, tas, ko vēlos teikt, ir ļoti personisks. Ļoti, ļoti personisks. Diez vai mēs par to varētu runāt šeit. Varbūt mēs varētu pastaigāties? Kamēr mēs staigāsim, es jums visu izstāstītu.

Mma Ramotsve jau agrāk bija saskārusies ar klientu apmulsumu un saprata, ka nav jēgas tam pretoties. Ja gadās kaut kas ļoti intīms, citu cilvēku klātbūtne viņus nomāc. Protams, nebija nekā vai gandrīz nekā -, ko viņa nebūtu dzirdējusi. Nekas viņu nespēja pārsteigt, taču bija gadījumi, kad nācās pabrīnīties, kā cilvēki spēj tādā mērā sarežģīt savu dzīvi.

-    Es labprāt pastaigātos, viņa teica misteram Molefelo.

-     Tikai pateikšu asistentei, ka eju projām, un tad būšu jūsu rīcībā.

Viņi gāja pa taku, kas veda no darbnīcas pagalma uz dambi. Gar ceļmalu pletās ērkšķu krūmu audze, un gaisā valdīja ganību saldenā smarža. Pastaigas laikā misters Molefelo stāstīja un mma Ramotsve klausījās.

-    Varbūt jūs būsiet izbrīnīta, kundze, ka es jums to stāstu, taču domāju, jums jāzina, ka esmu kļuvis par gluži citu cilvēku. Pirms dažiem mēnešiem ar mani atgadījās kaut kas tāds, kas lika pārdomāt visu dzīvi kā esmu to aizvadījis un kā man vajadzētu dzīvot turpmāk. Vai saprotat, ko es ar to domāju? Jūs nerunājat ar īpaši sliktu cilvēku vai kaut kādu nelieti. Jūs sarunājaties ar vīru, kas ir visai līdzīgs citiem. Esmu parasts cilvēks. Tādu kā es Botsvānā ir tūkstošiem. Gaužām parasti cilvēki. Ne pārāk gudri un arī ne pārāk stulbi.

-    Jūs esat pieticīgs, mma Ramotsve iestarpināja. Jūs taču esat inženieris, vai ne? Tad jau būsiet gluži saprātīgs.

-     Ne pārāk. Jāsaprot kaut kas no matemātikas un no rasējumiem arī. Taču aiz šīm zinībām slēpjas gluži ikdienišķas jūtas.

Viņš mirkli cieta klusu un tad turpināja:

-     Bet ne jau tur tā lieta. Būtība ir apstākli, ka parasts vidusmēra cilvēks dzīvē pieļauj gan aplamības, gan paveic dažus slavējamus darbus. Nav vīriešu, kuri nebūtu izdarījuši kaut ko sliktu. Droši vien tāda nav neviena.

-    Tāpat ir ar sievietēm, mma Ramotsve piebilda. Sievietes ir tikpat sliktas kā vīrieši. Dažkārt pat vēl sliktākas.

-     Negribu par to neko zināt, misters Molefelo sacīja. Es sievietes pazīstu diezgan slikti. Nezinu, kā viņas uzvedas. Taču tas nav galvenais. Es runāju par vīriešiem un domāju, ka par viņu uzvedību tiešām zinu visu.

-    Vai esat kaut ko nogrēkojies? mma Ramotsve skarbi noprasīja. Vai to jūs gribat teikt?

Misters Molefelo pamāja ar galvu.

-     Esmu gan. Bet neuztraucieties, tas nav tik traki nevienu neesmu nogalinājis vai izdarījis ko tamlīdzīgu. Izstāstīšu par ļaundarību, kuru paveicu, kaut gan, ziniet, nevienam citam neesmu par to stāstījis. Taču vispirms man vajadzētu pastāstīt, kas notika pirms dažiem mēnešiem. Tad jūs sapratīsiet, kādēļ gribu ar jums aprunāties.

Kā jau teicu, man pieder viesnīca Lobatsē, starp citu, gluži laba vieta kāzu svinībām. Tā ienes diezgan labu naudiņu, kuru es izmantoju, lai iegādātos zemi. Es nopirku zemi blakus Namībijas robežai tieši blakus. Lai aizbrauktu līdz turienei no Lobatses, man vajadzīgas četras stundas, un tāpēc es katru nedēļu to nevaru izdarīt. Taču man tur ir cilvēks, kas visu pieskata, un dažas ģimenes, kuras tur dzīvo un strādā.

-    Bet vai šis cilvēks prot apieties ar lopiem? jautāja mma Ramotsve. Tas ir ļoti svarīgi.

-    Jā, viņš prot apieties ar lopiem. Turklāt viņš zina visu par strausiem. Man tur ir krietns strausu ganāmpulks, un daži no tiem ir visai teicami. Varen lieli. Dūšīgi. Strausiem tā ir laba vieta.

Mma Ramotsve no strausiem neko daudz nesaprata. Viņa tos, protams, bija redzējusi un zināja, ka dažam labam uz tiem ir ķēriens, taču uzskatīja, ka strausi ir vārgs aizstājējs govīm un buļļiem. Viņa iedomājās, kas notiktu, ja Botsvānā liellopu vietā visi turētu strausus. Kāda dīvaina vieta tā būtu nudien smieklīga.

-     Mani strausi ir cieņā, jo tiem ir garšīga gaļa, misters Molefelo turpināja. Taču tie ir arīdzan izcili vaislinieki. Man ir viens īpašs eksemplārs, kurš ir ļoti uzmanīgs pret mātītēm, un tam ir daudz cāļu. Šis strauss ir ļoti labs, un es to turu īpašā būrī, lai tas nevarētu kauties. Esmu redzējis, kā tas sper. Ak! Ja tas iespers cilvēkam, viņš pārlūzis uz pusēm. Es nepārspīlēju. Uz pusēm. Tieši pa vidu.

-    Es gan uzmanītos, mma Ramotsve bilda.

-    Es reiz redzēju, kā strauss iespēra cilvēkam. Tas bija kāds vīrs, kurš palīdzēja fermas kalpotājam un bija diezgan vārgs. Pirms daudziem gadiem, kad viņš vēl bijis bērns, zēns vedis pastaigāties bulli, kurš viņam iespēris pa muguru. Viņš palika maziņš, jo bija traumēta mugura. Tāpēc šis vīrs neko daudz nevarēja pastrādāt. Tad viņš saķēra tuberkulozi, un kļuva vēl sliktāk. Klepus padarīja viņu vēl švakāku.

Kādu dienu šis jauneklis atbrauca apciemot brāli, un viņam iedeva alu, taču vājinieks alkoholu dzert nebija radis. Tomēr alus viņam iegaršojās, un pirmoreiz dzīvē viņš kļuva drosmīgs. Tad nu viņš pārlīda pāri augstajam žogam un nonāca strausu aizgaldā. Strauss bija turpat tuvumā, tas viņu pamanīja un bija ļoti pārsteigts par cilvēku, kas tam tuvojās, vicinādams rokas. Strauss mēģināja aizbēgt, taču vīrs iežogojumā notvēra strausu aiz spārna, un tas nespēja vairs pakustēt. Putnam nekas cits neatlika kā uzbrucējam iespert.

Es dzirdēju visu šo bļaustīšanos, kad cilvēks līda pār žogu, un gāju skatīties, kas noticis. Redzēju, ka viņš cenšas strausam no astes izraut spalvas, un tad es redzēju arī to bliezienu, no kura viņš aizlidoja pa gaisu un ar dobju būkšķi atsitās pret zemi. Vīrs tur gulēja un augšā vairs necēlās, bet strauss uz viņu skatījās. Hds nu bija šā cilvēka gals.

Mma Ramotsve, nodūrusi skatienu, domāja par nabaga vīrieti ar sabeigto mugurkaulu.

-    Man ļoti žēl, viņa sacīja. Pasaulē notiek daudz bēdīgu atgadījumu, un dažreiz mēs par tiem nemaz neuzzinām. Dievs nemitīgi to visu uzgrūž Āfrikai.

-Jā, misters Molefelo piekrita. Jums taisnība, kundze. Dažreiz pasaule pret mums izturas ļoti cietsirdīgi.

Viņi vēl kādu gabaliņu pagājās, domādami par to, ko bija sacījusi mma Ramotsve. Tad misters Molefelo turpināja:

-   Tagad es pastāstīšu, kas ar mani atgadījās pirms dažiem mēnešiem. Tie nav nekādi joki jūs sapratīsiet, kādēļ esmu pie jums ieradies.

Es aizbraucu uz fermu kopā ar sievu un abiem dēliem. Viņi ir stiprinieki: viens ir šitik liels, otrs tāds.

Misters Molefelo ar augšupvērstu plaukstu parādīja dēlu garumu (tā nu gan nav laba uzvedība mērīt augumu ar augšupvērstu plaukstu, jo tā var nomākt cilvēka garu).

-     Mēs bijām gatavojušies palikt tur kādu nedēļu, taču nākamajā naktī notika atgadījums, kas visu apgrieza kājām gaisā. No aizrobežas ieradās daži vīri. Viņi atjāja naktī. Tie bija strausu zagļi.

Mma Ramotsve apstājās un pārsteigta pavērās misterā Molefelo.

-     Strausu zagļi? Viņi nozaga jūsu strausus?

Misters Molefelo piekrītoši pamāja.

-    Tie ir ļoti bīstami vīri. Viņi grupējas bandās, ir bruņoti ar šaujamieročiem un dzen strausus pāri robežai uz Namībiju. Namībieši apgalvo, ka vēlas šos vīrus noķert, taču neesot pietiekami daudz policistu. Tur nekad nav pietiekams skaits policistu. Viņi apgalvo, ka par visu parūpēsies, taču kā jūs varat noķert cilvēkus, kuri dzīvo krūmos un sildās pie ugunskuriem? Viņi ir kā spoki. Tie atnāk un aiziet naktī, un spokus noķert būtu daudz vieglāk nekā šos vīrus. Šiem cilvēkiem nav ne vārdu, ne uzvārdu nekā. Viņi ir kā leopardi.

Kad viņi ieradās, es mājās gulēju. Es neesmu nekāds miegamice, tāpēc troksni strausu kūtī dzirdēju gan. Es piecēlos, lai paskatītos, vai kāds zvērs varbūt lauva vai hiēna notiesā manus strausus. Paņēmu lielu lukturi un savu šaujamo un pa taku devos uz strausu audzētavu. Lukturi man nevajadzēja pat ieslēgt, jo bija pilnmēness un priekšmeti uz zemes meta lielas ēnas.

Gandrīz biju ticis līdz fermai, kad pēkšņi mani kāds notrieca gar zemi. Lukturis un šautene man izkrita no rokām, un es atrados ar seju uz zemes. Atceros, kā ieelpoju putekļus un klepoju, un, kad man iespēra pa sāniem, kāds vīrs pacēla manu galvu un uz mani paskatījās. Viņam bija šautene, bet ne jau manējā, zaglis pielika man stobru pie pieres un kaut ko sacīja. Es nesapratu, jo viņš nerunāja setsvaniešu valodā. Varbūt tā bija herero valoda vai kāda no pārējām, kurās tur runā. Tā varēja būt kāda no afrikandu valodām, kas tur ir izplatītas, tikai ne būru.

Man šķita, ka tūlīt miršu, tāpēc iedomājos par dēliem. Domāju, kas ar tiem notiks, kad viņiem vairs nebūs tēva. Vēl es nezin kāpēc sāku domāt par tēvu un atcerējos, kā savulaik kopā staigājām cauri krūmājam, gluži tāpat kā patlaban mēs ar jums, kundze, un tērzējām par lopiem. Sapratu, ka man tāpat patiktu darīt kopā ar saviem dēliem, taču es vienmēr biju pārāk aizņemts, un nu jau bija par vēlu. Tās bija savādas domas. Es nedomāju par sevi, bet gan par citiem.

Mma Ramotsve apstājās, lai paceltu interesantu zariņu.

To es varu saprast, viņa teica, pētīdama zariņu. Esmu pārliecināta, ka arī es šādā gadījumā domātu tāpat.

Bet vai tiešām? Viņa nekad nebija nonākusi tamlīdzīgā stāvoklī; viņai nekad nebija uzglūnējušas šādas briesmas un nebija ne jausmas, kas tādā gadījumā varētu iešauties galvā. Mma Ramotsve varēja gan iedomāties, ka atcerētos tēvu, Obidu Ramotsvi, tētiņu, diženo cilvēku; bet varbūt prāts samežģītos un viņa sāktu domāt par gluži ikdienišķām lietām, piemēram, vai samaksāts elektrības rēķins. Žēl gan būtu šķirties no šīs dzīves tamlīdzīgā noskaņojumā, raizējoties, vai samaksāts Botsvānas Elektroenerģijas kompānijai. Botsvānas Elektroenerģijas kompānija par viņu gan nekad neiedomātos, bija pārliecināta mma Ramotsve.

-     Šis virs bija ļoti negants. Viņš iegrūda manu galvu atpakaļ putekļos. Pēc tam viņš mani piecēla sēdus, joprojām tēmēdams ar ieroci galvā, un sauca talkā vienu no draugiem. Laupītāji zirgos iznira no tumsas, apstāja mani, un zirgu elpa sitās man sejā. Tie kaut ko savā starpā runāja, un es sapratu, ka viņi apspriežas, vai mani vajadzētu nošaut. Esmu pārliecināts, ka viņi sprieda tieši par to, kaut gan nesapratu viņu valodu.

Tad es pamanīju gaismu, un tālumā kāds kaut ko uzkliedza setsvaniešu valodā. Tas bija viens no maniem vīriem, kurš acīmredzot bija pamodināts un pasaukts talkā. Laupītājs, kurš mani turēja, neko gudrāku nevarēja izdomāt kā ar šautenes laidi iesist man pa galvu. Tad viņš piecēlās un aizskrēja pie koka, kur bija piesiets viņa zirgs. Mani vīri sāka kliegt, un es dzirdēju, ka viņi iedarbina traktoru. Kāds no zagļiem kaut ko uzsauca pārējiem, un viņi aizjāja. Es biju pamests un jutu, ka pa seju plūst asinis. Man joprojām ir rēta, redziet, šeit starp vaigu un ausi. Tā man ir piemiņa par notikušo.

-    Jums laimējies, ka izglābāties, sacīja mma Ramotsve. Viņi vienā mierā varēja jūs nošaut. Domāju, šis atgadījums varēja beigties daudz bēdīgāk.

Misters Molefelo pasmaidīja.

-     Es arī tā domāju. Taču man palaimējās. Un es varēju atkal skatīt sievu un dēlus, kuri raudāja, redzēdami, ka pa tēva seju plūst asinis. Un laikam arī es raudāju, drebēdams kā no ūdens izvilkts kucēns. Tā pagāja visa diena, man šķiet. Vīrietim tā uzvesties neklājas. Taču es biju pārbiedēts kā mazs zēns.

Mēs aizbraucām atpakaļ uz Lobatsi, kur ārsts sašuva manu brūci. Viņš man kaut ko iešļircināja un saveda kārtībā ievainojumu. Pēc tam es ķēros pie darba un centos par notikušo aizmirst. Taču es to nespēju, kundze. Nepārtraukti domāju, ko tas manā dzīvē nozīmē. Es saprotu, ka tas izklausās dīvaini, taču šis atgadījums lika man pārdomāt visu, ko biju darījis. Tas lika man izvērtēt visu dzīvi. Un lika man vēlēties, lai nākamreiz taču es ceru, ka šādas reizes vairs nebūs, kad redzēšu nāvi vaigā, es varētu teikt: mana dzīve ir sakārtota.

-    Tā ir ļoti laba doma, mma Ramotsve sacīja. Domāju, ka mums visiem vajadzētu tā darīt. Taču mēs tā nerīkojamies. Piemēram, mans elektrības rēķins…

-    Tie ir sīkumi, misters Molefelo iejaucās. Rēķini un parādi patiešām neko nenozīmē. Būtiski ir tas, kā jūs attiecaties pret cilvēkiem. Tam gan ir nozīme. Un tādēļ es pie jums esmu ieradies, kundze. Es gribu izsūdzēt grēkus. Es neeju uz katoļu baznīcu, kur jāsēž bilctskrēslā un jāstāsta mācītājam par visu, ko esi sadarījis. Es to nespēju. Taču gribu ar kādu aprunāties tāpēc esmu atbraucis pie jums.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu. Viņa saprata. Neilgi pēc "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" atvēršanas detektīve saprata, ka viņas sūtība ir uzklausīt cilvēkus un palīdzēt tiem aizmirst viņu pagātnes kļūdas. Un patiešām, vēlāk, kad viņa lasīja Klovisu Andersonu, autors to apstiprināja. "Esiet iejūtīgi," viņš rakstīja. "Vairākums ļaužu, kuri pie jums ieradīsies, būs garīgi traumēti. Cilvēki gribēs runāt par to, kas tiem sāp, un par nelietībām, kuras viņi pastrādājuši. Netiesājiet tos, bet ieklausieties. Tikai ieklausieties."

Viņi abi bija sasnieguši vietu, kur taka ienira izžuvuša strauta gultnē. Vienā pusē bija termītu pūznis, bet otrā no sarkanās zemes slējās neliela klintsbluķu kaudze. Līdzās celiņam mētājās skudru izgrauzta cukurniedre un zila glāzes lauska, kas atstaroja saules gaismu. Ne visai tālu, uz pakaļkājām izslējusies, stāvēja kaza, kas skrubināja krūma pēdējās lapiņas. Laba vietiņa, kur apsēsties un paklausīties, zem debesīm, kuras bija redzējušas tik daudz un uzklausījušas tik daudz, ka vēl viens grēks tām, protams, neko nenozīmētu. Grēki, sprieda mma Ramotsve, šķiet smagāki un neķītrāki, kad ieslodzīti drūmās sienās. Šeit ārā, zem šīm debesīm, ļaundarības sarūk līdz saviem dabiskajiem izmēriem tās kļūst it kā mazākas un saprotamākas, tādas, ka ar tām var tikt galā un visbeidzot izmest mēslainē.

Sestā nodaļa Vecas rakstāmmašīnas, kas uzkrāj putekļus

Mma Makutsi noskatījās, kā mma Ramotsve dodas pastaigā kopā ar misteru Molefelo, un sacīja pati sev: "Šis ir viens no ierobežojumiem, ar kuriem nākas saskarties detektīves palīdzei. Es palaižu garām nopietnas lietas. Dzirdu par klientiem tikai pa ausu galam. Es patiešām esmu vienīgi sekretāre, nevis detektīves asistente." Un, pievērsusies darbnīcas rēķiniem un pavadzīmēm, kas vēl nebija savestas kārtībā, viņa nodomāja: "Patiesībā es neesmu arī remontdarbnīcas direktora vietniece; esmu garāžas sekretāre, un tas ir pavisam cits amats."

Mma Makutsi piecēlās, lai pagatavotu sev tasi sarkankrūmu tējas. Pat ja ieradies klients, nebija pārliecības, ka pastaigas laikā sniegtā konsultācija nesīs raženus augļus naudas izteiksmē, un aģentūras nākotne un viņas darbs šķita apdraudēts. Mma Makutsi bija naudas grūtībās. Viņa zināja, ka mma Ramotsve un misters Dž. L. B. Matekoni viņai maksā tik dāsni, cik vien spēj, bet, kad mma Makutsi bija samaksājusi nemitīgi augošo īres maksu un aizsūtījusi naudu vecākiem un tantēm Bobonongā, pašas vajadzībām īstenībā nepalika nekas. Vairākas kleitas bija novalkātas, un kurpes vajadzēja pazolēt jau pirms krietna laika. Sieviete visiem spēkiem centās izskatīties pievilcīga, taču tik ierobežota budžeta apstākļos tas nācās grūti. Patlaban visi ietaupījumi bija vien divsimt trīsdesmit astoņas pūlas un četrdesmit piecas thēbes[5]. ar to nepietiktu pat jaunu, labu kurpju pārim vai dažām kleitām. Un, ja viņa šo naudu iztērētu, pāri nepaliktu nekas, taču brālim varbūt vajadzēs zāles.

Mma Makutsi saprata, ka vienīgais veids, kā uzlabot stāvokli, ir brīvajā laikā strādāt vēl kādu darbu. Laba ideja bija autovadītāju kursi, taču, jo vairāk viņa par to domāja, jo skaidrāk apzinājās, ka tiem nebūs panākumu. Mma Makutsi skaidri iztēlojās, kas notiks, kad viņa par tiem pastāstīs misteram Dž. L. B. Matekoni. Viņš, protams, gribētu būt pretimnākošs, taču mma Makutsi jau priekšlaikus zināja, ko šefs sacīs.

Pārāk daudz būs jāmaksā par apdrošināšanu, viņš norādīs. Ja gribat ar savu auto ļaut braukt kursantiem, jums jāmaksā ļoti lielas apdrošināšanas prēmijas. Apdrošināšanas kompānijas saprot, ka automobilis tiks sasists.

Misters Dž. L. B. Matekoni pastāstīs, cik lieli būs izdevumi, un viņa, izdzirdusi šo skaitli, būs satriektā. Ja viņai tik daudz jāmaksā, visi iepriekšējie aprēķini ir nepareizi. Tad katra braukšanas stunda izmaksās daudz vairāk un viņiem nebūs nekādu izredžu pārspēt lielās braukšanas skolas, kuras var kaut ko ieekonomēt ar savu plašo vērienu. Tāpēc šī doma, kas papildlīdzekļu iegūšanai likās tik pievilcīga, jāmet pie malas un jāsāk prātot par kaut ko citu.

Kamēr mma Makutsi rakstīja vēstuli kādam ietiepīgam darbnīcas parādniekam, radās jauna ideja. Tā bija tik pārsteidzoši laba, ka pārņēma visu viņas prātu un pat tika iekļauta vēstulē.

"Cienījamais ser," viņa drukāja. "Mēs Jums rakstījām 25.11., 18.12. un 14.02. sakarā ar nenokārtoto parādu piecsimt divdesmit divu pulu apmērā par Jūsu automašīnas remontu. Mums atzīmēts, ka neesat šo summu samaksājis, un tāpēc mums nav citas izvēles kā vien…" "Vai nav interesanti, ka vairākums mašīnrakstītāju ir sievietes? Kad mācījos Botsvānas Sekretāru koledžā, tās bija vienas vienīgas sievietes, taču drukāt jāprot arī vīriešiem, ja tie ir inženieri, uzņēmēji vai ari strādā bankās un vēlas izmantot datorus. Esmu redzējusi, kā viņi sēž bankās un cenšas ar vienu pirkstu kaut ko uzdrukāt, veltīgi izniekodami laiku. Kāpēc viņi neiemācās rakstīt kārtīgi?

Atbilde ir šāda: vīriešiem kauns atzīties, ka viņi neprot drukāt, un viņi negrib iet mācīties klasēs, kas pilnas ar meitenēm. Viņi uztraucas, ka meitenes būs labākas mašīnrakstītājas! Un būs jau arī! Pat tās nekam nederīgās meičas, kuras koledžā saņēma tikai piecdesmit punktus. Pat viņas būs labākas par vīriešiem. Bet kāpēc gan nav īpašu klašu tikai vīriešiem mašīnrakstīšanas skolas vīriešiem? Viņi tur varētu nākt pēc darba un mācīties drukāt kopā ar sev līdzīgajiem. Šo skolu mēs varbūt varētu ierīkot baznīcas priekštelpā, lai cilvēki domātu, ka vīrieši vienkārši sanākuši uz dievkalpojumu. Es pati varētu mācīt. Es būtu skolas direktore un, kursus beidzot, vīriešiem izsniegtu īpašas apliecības. "Ar šo apliecinām, ka misters tāds un tāds beidzis Mašīnrakstīšanas skolu vīriešiem un tagad ir lietpratīgs mašīnrakstītājs. Paraksts: Greisa P. Makutsi, ICalahari Mašīnrakstīšanas skolas vīriešiem direktore.""

Viņa beidza rakstīt un ar plašu žestu no rakstāmmašīnas izņēma vēstuli. Jocīgi gan, kur radušies šie teikumi, piesātināti ar tādu pašapziņu un pašpārliecinātību, kā jau pieklājas īstam biznesa plānam. Vēstuli pārlasīdama, viņa apcerēja galvenās atziņas par vīriešu psiholoģiju, kurai bija netiešs sakars ar rakstāmmašīnas tastatūru. Skaidrs, ka vīriešiem nepatīk, ja sievietes kaut ko prot darīt labāk par viņiem; šī patiesība ikvienai meitenei jāiezīž ar mātes pienu. Mma Makutsi atcerējās, kā bērnībā brāļi nespēja pārdzīvot, ka spēlēs zaudēja viņai vai kādai no māsām. Tiem vajadzēja uzvarēt, un, ja bija kaut niecīgākās pazīmes, ka viņi varētu zaudēt, spēle tā vai cita iemesla dēļ tika pārtraukta. Un pieaugušo dzīvē viss notiek gluži tāpat.

Mašīnrakstīšana, protams, ir īpašs gadījums. Sava nozīme ir ne vien vīriešu nepatikai, ka, darbojoties ar rakstāmmašīnas taustiņiem, sievietes viņus sakaus (vīriešiem labpatīk domāt, ka viņi saprot, kā izmantot mašīnas), bet arī bažām, ka viņus var pieķert rīcībā, kuru vairākums cilvēku uzskata par tīri sievišķīgu nodarbošanos. Vīriešiem netīk strādāt par sekretāriem, tāpēc viņi šim amatam ir izdomājuši īpašu nosaukumu. Viņi sevi sauc par ierēdņiem. Taču kāda atšķirība starp ierēdni un sekretāri? Viens valkā bikses, bet otra kleitu.

Mma Makutsi bija pārliecināta par savas idejas lietderību, bet saprata, ka ir daudz apstākļu, kas jāpārvar. Pirmais un galvenais bija jautājums, ko tādu viņa iemācījusies Botsvānas Sekretāru koledžā, kas būtu kapitalizējams, jebšu, vienkāršāk izsakoties, ar ko varētu nopelnīt naudu. Viss viņai pieejamais kapitāls ir divsimt trīsdesmit astoņas pūlas un četrdesmit piecas thēbes, un par to var nopirkt labi ja vienu lietotu rakstāmmašīnu. Klasē, kurā mācītos desmit cilvēku, vajag desmit rakstāmmašīnu, kas maksā četrsimt pūlas gabalā, un kopā sanāks četrtūkstoš pūlas. Tā bija teiksmaina summa, kuru mma Makutsi nāktos krāt gadiem. Pat ja viņai to izdotos aizņemties no bankas, procentu likmes bija tādas, ka visa no kursantiem saņemtā nauda aizietu, lai nosegtu izdevumus. Un kura banka tad aizdos, ja viņai nav peļņas, ar ko nodrošināt kredītu? Viņai nav pat nevienas govs, ko ieķīlāt.

Šķita, ka nav izejas no skarbajiem ekonomiskajiem apstākļiem. Lai nopelnītu naudu, pirmām kārtām vajadzīga nauda. Un tāpēc tiem, kuriem tā bija, naudas kļuva arvien vairāk un vairāk. Mma Ramotsve tam bija piemērs. Kaut gan viņa par saviem apstākļiem vienmēr izteicās pieticīgi, priekšniecei bija tā priekšrocība, ka viņa sākumā varēja pārdot visu tēva atstāto ganāmpulku tieši laikā, kad liellopiem bija cēlušās cenas. Viņa mantoja ari tēva iekrājumus, kuri ar gudru ziņu bija ieguldīti veikala akcijās un zemesgabalā. Izrādījās, ka zeme atrodas tieši tajā vietā Gaborounas nomalē, kur dzelzceļa kompānija gatavojās celt staciju, tāpēc zemesgabala vērtība bija sasniegusi neiedomājami augstu līmeni. Tas viss ļāva mma Ramotsvei nopirkt māju Zebru ielā un nodibināt "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1". Tāpēc mma Ramotsve bija darba devēja, bet mma Makutsi darba ņēmēja, un šķita, ka nekas šo lietu kārtību nespēj mainīt. Protams, viņa varēja apprecēt vīru ar naudu, taču kurš turīgs vīrietis uz mma Makutsi skatīsies, ja visapkārt ir šīs apburošās meitenes? Viss patiešām izskatījās ļoti drūmi.

Rakstāmmašīnas! Kam krājumā ir lērums vecu, pa pusei lietojamu rakstāmmašīnu, kuras noliktavā pārklājas ar putekļiem? Botsvānas Sekretāru koledžai!

Mma Makutsi nocēla tālruņa klausuli. Spēkā bija noteikums, ka darbnīcas un aģentūras darbinieki nedrīkst izmantot darba tālruni privātām sarunām. ("Šis noteikums nav vērsts pret jums," bija taisnojusies mma Ramotsve. "Tas ir mūsu darbnīcas mācekļu dēļ. Iedomājieties, kas notiktu, ja tiem no darba ļautu runāt pa tālruni ar visām šim meitenēm. Mēs nespētu samaksāt rēķinus pat ne pusi no tiem.") Šoreiz bija citādi. Tas bija darbs, lai gan tikai papilddarbs.

Viņa uzgrieza koledžas numuru un, pirms lūdza paaicināt direktora vietnieci mma Manapotsi, pieklājīgi apvaicājās par telefonistes veselības stāvokli. Mma Manapotsi mma Makutsi pazina labi un bieži ar viņu papļāpāja, ja gadījās satikties pilsētā.

-    Mēs vienmēr ar jums esam tā lepojušies, mma Manapotsi mēdza sacīt. Deviņdesmit septiņi punkti! Es to nekad neaizmirsīšu. Mums joprojām nav nevienas meitenes, nevienas pašas, kura būtu saņēmusi vairāk par astoņdesmit pieciem punktiem. Jūsu vārds visādā ziņā tiks ierakstīts koledžas annālēs! Mēs ļoti lepojamies.

-    Taču jums jālepojas arī ar savu dēlu, mma Makutsi atgādināja.

Koledžas direktora vietnieces dēls Harijs bija veiksmīgs futbolists, "Zebru" komandas spēlētājs, slavens ar to, ka viņgad guva izšķirošos vārtus spēlē pret Bulavajo "Dinamo". Viņš bija arī nelabojams meitu ģēģeris, kā jau visi šie futbolisti, un viņa mati vienmēr bija ieziesti ar jocīgu, stigru gelu laikam par prieku dāmām, sprieda mma Makutsi. Taču māte ar viņu lepojās, kā lepotos ikviena māte ar dēlu, kas spēj sajūsmināt pūli.

Kad pie tālruņa pienāca mma Manapotsi, pirms mma Makutsi izvirzīja rakstāmmašīnu jautājumu, abas sievietes silti sasveicinājās. Runādama mma Makutsi pēdas zem rakstāmgalda nolika uz pirkstgaliem lai veiktos. Varbūt viņi rakstāmmašīnas jau izmetuši vai arī salabojuši un tās tiek izmantotas darbā…

Mma Makutsi paskaidroja, ka vēlas atvērt mazu mašīnrakstīšanas klasi un ir gatava maksāt par mašīnu īri, pat ja tās nav īsti labā kārtībā.

-    Bet protams, mma Manapotsi sacīja. Kāpēc gan ne? Šīs vecās rakstāmmašīnas ir nederīgas, un mēs gribam atbrīvot telpu. Jūs varētu tās dabūt, ja…

Mma Makutsi prātā pārlika savus ietaupījumus un krājgrāmatiņu ar nuļļu virknēm visās ailēs.

-   …ja piekristu šad un tad atnākt parunāties ar meitenēm, mma Manapotsi turpināja. Esmu iecerējusi ieviest jaunu mācību plānu. Pārrunas ar izcilām absolventēm par to, kas sagaidāms darba dzīvē. Jūs varētu būt pirmā runātāja.

Mma Makutsi piedāvājumam dedzīgi piekrita.

-     Tur būs kāds ducis rakstāmmašīnu, mma Manapotsi teica. Tās nav visai labas, jūs jau zināt. Drīzāk var nodrukāt qwertyui' nekā qwertyuiop. Ar dažām pat tikai qop.

-     Tas nekas, mma Makutsi sacīja. Tās domātas tikai vīriešiem.

-     Ak tā, tad jau viss kārtībā, mma Manapotsi nopriecājās.

Mma Makutsi nolika klausuli un piecēlās. Viņa palūkojās pa atvērtajām durvīm, kas veda uz darbnīcu, neviens neskatījās. Klusiņām iespiegdamās, vicinādama labo roku un brīžam to pielikdama pie lūpām, mma Makutsi lēnām sāka griezties pa biroju svētku dejā. Tā bija uzvaras deja. Nupat bija dzimusi Kalahari Mašīnrakstīšanas skola vīriešiem viņas pirmais uzņēmums, viņas pašas ideja. Tam jāizdodas, par to nevar būt šaubu, un tas atrisinās visus viņas sarežģījumus. Vīrieši, visi kā viens dedzīgi vēlēdamies apgūt ļoti svarīgu prasmi, nāks bariem, un nauda plūdīs viņas kontā.

Viņa sakārtoja brilles, kuras danča laikā bija noslīdējušas uz degungala, un paskatījās pa logu. Mma Makutsi nevarēja

1 qwertyui, qwertyuiop taustiņi augšējā rindā rakstāmmašīnas un datora tastatūrā.

vien sagaidīt, kad visu varēs pastāstīt mma Ramotsvei, jo zināja, ka tā viņu atbalstīs. Viņa ļoti labi zināja ari to, ka sirds dziļumos priekšniecei rūp savas darbinieces liktenis un viņa priecāsies par šo nevainojamo izstrādni. ŠI ideja patiešām bija uzņēmējdarbības garā, ko mma Ramotsve daudz reižu tika pieminējusi. Uzņēmums aiz līdzjūtības. Nabaga vīriešiem, kas bija izmisuši par to, ka neprot drukāt, bet pārāk nokautrējušies, lai pajautātu, kā tas darāms, tiks sagādāts milzu atvieglojums.

Septītā nodaļa ko izdarīja misters Molefelo

ES Misters Molefelo, kuru aplūkoja neliels ganāmpulks, kas turpat blakus bija salasījies, sēdēja uz akmens zem tukšajām debesim un stāstīja mma Ramotsvei, savai "biktsmātei", ko pastrādājis pirms daudziem gadiem.

Es ierados Gaborounā, kad man bija astoņpadsmit. Izaugu mazā ciematā netālu no Fransistaunas, kur mans tēvs strādāja par ierēdni ciema padomē. Tas ir ietekmīgs darbs ciematā, taču patiesībā pavisam necils. Kad ierados Gaborounā, es sapratu, ka būt par ierēdni ciema padomē nav nekas, jo šeit par tēvu neviens nebija dzirdējis.

Man bija zelta rokas, tāpēc skola man sagādāja vietu Botsvānas Tehniskajā koledžā, kura toreiz bija daudz mazāka nekā šodien. Man bija labi panākumi visos tehniskajos priekšmetos, un domāju tēvs cerēja, ka es kļūšu par raķešu konstruktoru vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņam nebija jausmas, ka Gaborounā neko tādu nedara; pēc tēva domām, Gaborouna bija vieta, kur var notikt viss iespējamais.

Mana ģimene bija nabadzīga, taču es saņēmu valdības stipendiju, kas ļāva man studēt koledžā. Naudas bija vien tik, lai samaksātu skolas naudu un izvilktu dzīvību līdz semestra beigām. Tas nenācās viegli, un ne reizi vien es badojos. Taču, kad esi jauns, tas neko daudz nenozīmē. Tad bez naudas iztikt ir viegli, jo tu domā, ka viss mainīsies un rīt atkal būs nauda un pārtika.

Koledža bija nokārtojusi tā, ka studenti Gaborounā varēja dzīvot ģimenēs. Šiem cilvēkiem bija kāda brīva istaba vai dažkārt pat tikai šķūnis. Daži studenti dzīvoja nepiemērotos apstākļos tālu no koledžas. Citiem turpretim veicās labāk tie dzīvoja istabiņās, mājās, kur varēja dabūt labu ēdienu; par viņiem rūpējās kā par ģimenes locekļiem. Es biju viens no šiem laimīgajiem. Man pienācās puse istabas kādā namā netālu no cietuma; es dzīvoju cietuma apsardzes vecākā ierēdņa ģimenē. Šajā namā bija trīs guļamistabas, un vienā no tām mēs dzīvojām kopā ar vēl kādu puisi no koledžas. Viņš vienmēr mācījās un bija ļoti kluss. Istabas biedrs pret mani izturējās visai laipni un dalījās ar maizi, kuru viņš par brīvu dabūja no tēvoča, kas strādāja maiznīcā. Viņam bija ari tēvocis, kas strādāja skārnī, un no turienes mēs par velti dabūjām desas. Patiesību sakot, šķita, ka šis puisis par brīvu dabū visu. Ari drēbes viņš bija dabūjis par velti ar tām viņu apgādāja tante, kura strādāja apģērbu veikalā.

Mājas saimnieci sauca par mma Tsolamosesi. Tā bija varen branga dāma mazliet līdzīga jums, kundze, un pret mums viņa izturējās ļoti laipni. Saimniece mēdza pārliecināties, ka mani krekli ir izmazgāti un izgludināti, un teica, ka manai mātei tas patiktu.

Es esmu tava māte Gaborounā, viņa mēdza sacīt. Viena māte tev dzīvo pie Fransistaunas, bet otra šeit. Tā, kura dzīvo šeit, esmu es.

Viņas vīrs bija ļoti lēnprātīgs cilvēks. Man šķiet, ka šis darbs misteram Tsolamosesem nepatika, jo, kad sieva viņam jautāja, kas atgadījies cietumā, viņš tikai pakratīja galvu un teica: "Cietumi ir pilni ar ļaundariem. Tie katru dienu pastrādā nekrietnības. Lūk, kas atgadījies."

Neatceros, ka viņš kādreiz būtu pastāstījis kaut nedaudz vairāk.

Es biju ļoti laimīgs, ka varu dzīvot šajā mājā un mācīties koledžā. Vēl laimīgāks biju tāpēc, ka visbeidzot atradu draudzeni. Arī ciematā es centos atrast kādu meiteni, kura ar mani parunātos, taču nevienu nesameklēju. Tagad, dzīvodams Gaborounā, es sapratu, ka šeit ir lērums meiču, kas ir kā trakas uz koledžas studentiem, jo zina: kādā jaukā dienā tie dabūs labu darbu un, ja izdotos tos apprecēt, tas viņām nodrošinātu bezrūpīgu dzīvi. Zinu, zinu, kundze, nav jau viss tik vienkārši, taču rēķinu, ka lielākoties meitenes domāja šādi.

Es satikos ar meiteni, kura gribēja kļūt par medmāsu. Skolā viņa bija cītīgi mācījusies un jau nokārtojusi lielāko daļu eksāmenu, lai iestātos medmāsu kursos. Viņa bija ļoti jauka pret mani, un es biju neizsakāmi laimīgs, ka viņa ir mana draudzene. Mēs kopā gājām uz dejām koledžā, un viņa vienmēr bija ļoti smalki ģērbusies. Biju lepns, ka citi koledžas puiši mani redz kopā ar tik skaistu meiteni.

Un nu, kundze, man jums jāpastāsta mēs dzīvojām tik draudzīgi, ka mana meitene saprata: viņa gaida mazuli. Es esot tēvs, viņa teica. Nezināju, ko atbildēt. Šķiet, ka uz viņu tikai stulbi skatījos. Laikam jutos satriekts, jo biju tikai students un bērnu vēl nevarēju uzturēt.

Teicu viņai, ka nevarēšu palīdzēt un ka bērns viņai būs jāsūta pie vecāsmātes, kura dzīvoja netālu no Molepololes. Šķiet, teicu, ka vecmāmiņām patīk noņemties ar šādiem mazuļiem. Viņa atbildēja, ka večiņa ir pārāk vārga, jo ir slima, un viņai izkrituši visi zobi. Es gribēju zināt, vai nav kāda tante, kas to varētu uzņemties.

Es devos atpakaļ uz savu istabu mma Tsolamoseses namā un tonakt nevarēju aizmigt. Istabas biedrs vaicāja, kas mani nomoka, un es izstāstīju. Viņš teica, ka tā ir manis paša vaina, jo, vairāk laika pavadīdams pie grāmatām, es šādā ķezā neiekultos. Tas man bija vājš mierinājums, tāpēc es taujāju, ko viņš darītu manā vietā. Draugs atbildēja, ka viņš atdotu bērneli savai tantei, kura strādā bērnudārzā, un tā mazuli par velti uzaudzinātu.

Nākamajā dienā es tikos ar draudzeni un jautāju, vai viņa vēl aizvien gaida bērnu. Cerēju, ka meitene būs kļūdījusies, taču viņa atbildēja, ka bērns ir tur, kur bijis, un ar katru dienu augot lielāks. Drīz vajadzēšot teikt mātei, viņa sacīja, un māte izstāstīšot tēvam. Kad tas būšot noticis, man vajadzēšot piesargāties, jo tēvs mani droši vien nositīšot vai atradīšot kādu, kas to izdara viņa vietā. Meitene teica, ka, visdrīzāk, viņš kādu jau esot nogalinājis sakarā ar lopiem, taču viņam par to netīkot daudz stāstīt. No šādām runām es laimīgāks nekļuvu. Iedomājos, ka vajadzēs pamest koledžu un mēģināt sameklēt darbu kaut kur tālu prom no Gaborounas, kur šis vīrs nevarētu mani atrast.

Draudzene kļuva nikna uz mani. Nākamajā reizē, kad satikāmies, viņa kliedza, ka es viņu esot piekrāpis. Manis dēļ viņai vajadzēšot no bērna atbrīvoties, pirms vēl tas nav piedzimis. Viņa teica, ka Oldnaledi pazīstot kādu sievieti, kas to varētu nokārtot, taču, tā kā tas nav likumīgi, vajadzēšot maksāt simt pulu, un toreiz tā bija liela nauda. Atbildēju, ka simt pulu man nav, taču padomāšu, kā tās dabūt.

Gāju mājās un apsēdos savā istabā, lai padomātu. Man nebija jausmas, kur dabūt naudu, lai tiktu vaļā no bērna. Ietaupījumu man nebija, un tēvam es naudu nevarēju prasīt. Liekas naudas viņam nebija, un, uzzinājis, kādam nolūkam man vajadzīga tik liela summa, viņš būtu ārkārtīgi nikns. Kamēr es to visu pārliku, blakusistabā mma Tsolamosese ieslēdza radio. Tas bija izcili labs radioaparāts, kuram viņi ilgi krāja naudu. Pēkšņi es iedomājos: "Šī manta ir vērta vismaz simt pulu."

Uzminiet, kas notika, kundze! Jā. Tajā pašā naktī, kad visi bija devušies pie miera, es iegāju istabā un paņēmu radioaparātu. Izlavījos no mājas un paslēpu laupījumu turpat netālu krūmos vietā, kur neviens to nevarētu atrast. Pēc tam es devos atpakaļ uz mājām un atvēru tās istabas logu, lai nākamajā rītā izskatītos, ka pa nakti kāds caur logu ielauzies namā un nozadzis radiouztvērēju.

Viss notika tieši tā, kā biju izplānojis. No rīta, kad istabā iegāja mma Tsolamosese, viņa sāka vaimanāt. Piecēlās viņas vīrs un arī sāka vaimanāt, kaut gan no tik klusa cilvēkā tas izklausījās neparasti: "Šie ļaundari to paņēmuši! Viņi ir nozaguši mūsu radio! Ak! Ak!"

Es izlikos tikpat satriekts kā visi pārējie. Kad ieradās policisti, viņi man jautāja, vai naktī neesmu kaut ko dzirdējis, un es meloju. Teicu, ka dzirdēju troksni, bet domāju, ka nakts vidū piecēlies rra Tsolamosese. Policisti to pierakstīja savos protokolos un aizgāja. Viņi pateica saimniecei, ka atgūt radioaparātu esot maz cerību. "Šie cilvēki tos ved pārdot pāri robežai. Patlaban jūsu radio būs jau gabalā. Mums ļoti žēl."

Es pagaidīju, līdz norimst tracis, un gāju uz vietu, kur biju paslēpis aparātu. Ļoti uzmanījos, lai mani neviens nepamanītu, un nepamanīja arī. Tad es paslēpu radio zem mēteļa un devos uz vietu pie dzelzceļa stacijas, par kuru biju dzirdējis, ka tur apgrozās cilvēki, kas pērk dažādas mantas, neuzdodot nekādus jautājumus. Es apsēdos zem koka, uzliku radioaparātu uz ceļgala un gaidīju, kas nu būs. Un patiešām jau pēc kādām desmit minūtēm pie manis pienāca cilvēks, kurš teica, ka tas esot skaists radio vērts vismaz simt piecdesmit pulu, ja vien es to gribētu pārdot. Sacīju, ka labprāt to pārdošu, un vīrs atbildēja: "Šādā gadījumā došu tev simt pūlas, jo zinu, ka radio tu esi nozadzis, un man tas ir bīstami."

Es mēģināju iebilst, taču baidījos, ka pēkšņi var ierasties policija, tāpēc pārdevu viņam radioaparātu par simt pūlām. Tajā pašā vakarā atdevu naudu draudzenei, un viņa, to no manis saņemdama, raudāja vienā raudāšanā. Viņa arī sacīja, ka nākamajās brīvdienās, kad Oldnaledi būs atbrīvojusies no bērna, gribēšot mani satikt.

Apsolījos satikties, taču man kauns atzīties, kundze, es solījumu neturēju. Mēs mēdzām tikties pie kafejnīcas "Āfrikas Tirdzniecības centrā". Viņa mani tur parasti sagaidīja, un tad mēs kopā devāmies pastaigā un apskatījām veikalus. Arī šoreiz meitene mani gaidīja kā parasti, taču es stāvēju, noslēpies zem koka, gabaliņu tālāk un skatījos. Man nebija drosmes pieiet viņai klāt un pateikt, ka negribu viņu vairs redzēt. Tas būtu tik vienkārši pieiet un pateikt, taču es to neizdarīju. Es tikai lūrēju, noslēpies zem koka. Apmēram pēc pusstundas viņa aizgāja. Redzēju, ka meitene iet, nodūrusi skatienu, it kā viņai būtu kauns.

Kāds puisis, kura māsu viņa pazina, atnesa man vēstuli. Tur bija teikts, ka pēc visa, kas noticis, man nevajadzētu viņu pamest. Meitene rakstīja, ka esot raudājusi par bērniņu un ka es neesot drīkstējis viņu sūtīt pie sievietes uz Oldnaledi.

Taču man tiekot piedots, un viņa atnākšot mani apciemot Tsolamoseses namā.

Ar tā paša puiša starpniecību es aizsūtīju atbildi. Uzrakstīju, ka patlaban esmu neiedomājami aizņemts ar mācībām un man nav laika satikties; teicu, ka viņai nevajadzētu nākt uz šo māju pat atvadīties. Atvainojos, ka esmu viņu sāpinājis, un izteicu cerību, ka, uzsākdama mācības medmāsu kursos, viņa mani aizmirsīs. Piebildu, ka pasaulē ir ļoti daudz citu jaunekļu un gan jau viņa kādu atradīs, ja vien pacentīsies.

Zinu viņa šo vēstuli saņēma, jo mana paziņas māsa, kura to nogādāja, apgalvoja, ka savu uzdevumu ir izpildījusi. Taču apmēram pēc nedēļas, kad mēs sēdējām un iebaudījām mma Tsolamoseses gatavotās pusdienas, viņa ieradās. Viens no bērniem paskatījās pa logu un paziņoja, ka pie vārtiem stāvot meitene. Mma Tsolamosese aizsūtīja bērnu noskaidrot, ko šī meitene vēlas, un atbilde skanēja, ka viņa grib satikt mani. Es biju skatījies šķīvī, izlikdamies, ka man ar to nav nekāda sakara, taču tagad man vajadzēja iet ārā un ar viņu runāt. "Varbūt Molefelo ir slepens siržu lauzējs?" ieminējās mma Tsolamosese, kad es gāju ārā no istabas.

Biju ļoti noskaities par viņas ierašanos un laikam jau pacēlu balsi. Bet viņa tikai stāvēja un raudāja, un teica, ka mani joprojām mīlot, neraugoties uz to, ka esmu bijis tik cietsirdīgs. Viņa teica, ka netraucēs man mācīties, un vēlas mani satikt tikai reizi nedēļā. Vēl viņa sacīja, ka mēģinās izdomāt, kā man atdot simt pūlas.

Es uzkliedzu: "Man nevajag tavu naudu! Es tevi vairs nemīlu, jo esmu sapratis, ka esi viena no tām meičām, kas pastāvīgi pārmet vīriešiem un liek tiem justies slikti. Puišiem jāuzmanās no tādām kā tu."

Teiktais lika meitenei raudāt vēl gaužāk, un tad viņa sacīja: "Es gaidīšu tevi mūžam. Domāšu par tevi katru dienu, un kādreiz tu atgriezīsies pie manis. Es uzrakstīšu tev vēstuli, lai zini, cik ļoti tevi mīlu."

Viņa paspēra soli un gribēja saņemt manu roku, taču es viņu atgrūdu un pagriezos, lai ietu uz mājām. Jaunā sieviete man sekoja, un es viņu pagrūdu vēlreiz. Pēc tam viņa aizgāja. Taču visu laiku šos notikumus pa ēdamistabas logu bija vērojuši Tsolamoseses ģimenes locekļi.

Man ienākot, viņi bija atgriezušies savā vietā pie galda.

"Nekad nevajag tā izturēties pret meitenēm," mma Tsolamosese pamācīja. "Saku to tāpēc, ka šobrīd esmu tev mātes vietā. Nevienai mātei nepatiktu redzēt, ka dēls šādi uzvedas."

Arī viņas vīrs manī skatījās. Viņš sacīja: "Tu uzvedies kā tie sliktie cilvēki cietumā. Tie arī vienmēr cits citu grūsta. Piesargies, citādi kādudien arī tu tur nokļūsi. Liec to aiz auss."

Un viņu dēls, kurš arī bija skatījies pa logu, teica: "Jā. Kādreiz kāds cits pagrūdis tevi. Tas var gadīties."

Es jutos tik ļoti apjucis, tāpēc arī meloju. Es viņiem sastāstīju, ka šī meitene grib mani piedabūt, lai es viņai palīdzu blēdīties eksāmenos, un es atteicos to darīt. Viņi bija izbrīnījušies un atvainojās par to, ka mani nepareizi novērtējuši. "Jauki, ka Botsvānā ir tik godīgi cilvēki kā tu," sacīja tēvs. "Ja visi tā rīkotos, es paliktu bez darba. Botsvānas Ieslodzījuma vietu departaments vairs nebūtu vajadzīgs."

Es apsēdos un neko neatbildēju. Jo es domāju par to, kā biju šos cilvēkus apzadzis un kā viņiem meloju. Es domāju par to, cik ļoti biju sāpinājis savu draudzeni un kā piespiedu viņu atbrīvoties no mūsu bērna. Domāju arī par mazuli. Un es tur sēdēju, klusēju un ēdu maizi no rokas cilvēkiem, kuru laipnību biju tik ļaunprātīgi izmantojis. Izskatījās, ka tikai mans istabas biedrs saprot, kā īsti jūtos. Viņš manī uzmanīgi paskatījās un novērsās. Es sapratu viņš zina, ka esmu pastrādājis ļaundarības.

Vairāk man nav, ko teikt, kundze. Pēc dažām nedēļām es visu aizmirsu. Šad tad vēl iedomājos par radioaparātu un sajutu tādu kā aukstumu pavēderē, taču par meiteni es vairs nedomāju. Kad pabeidzu koledžu un atradu darbu, es kļuvu pārāk aizņemts, lai daudz domātu par pagātni. Es biju laimīgs. Biznesā veicās labi, un man laimējās par ļoti labu cenu nopirkt viesnīcu. Atradu skaistu sievu, un man ir divi dēli, par kuriem jums jau stāstīju. Man ir arī trīs meitas. Man ir viss, taču pēc tam, kad fermā ieradās šie viri, man radās vēlēšanās nomazgāt savu netīro sirdsapziņu. Es gribu vērst par labu savus ļaunos darbus.

Misters Molefelo apklusa un skatījās mma Ramotsvē, kura, viņam runājot, tina ap pirkstu garu zāles stiebru.

-     Vai tas ir viss, rra? viņa pēc brīža apvaicājās. Vai pastāstījāt man visu?

Misters Molefelo pamāja ar galvu.

-    Es neko nenoklusēju. Tā notika. Es visu ļoti skaidri atceros un izstāstīju jums visu.

Mma Ramotsve viņu vēroja. Šis virs teica taisnību to varēja redzēt pēc viņa acīm.

-    Jums to nebija viegli izstāstīt, viņa teica. Jūs bijāt ļoti drosmīgs. Vairākums cilvēku šādus atgadījumus parasti slēpj. Viņi grib izskatīties labāki, nekā patiesībā ir.

-     Man nav iemesla tā rīkoties, sacīja misters Molefelo. Es runāju ar jums tikai tāpēc, ka vēlējos kādam atklāt patiesību.

-   Un tagad? jautāja detektīve. Ko jūs gribat darīt turpmāk?

Misters Molefelo sarauca uzacis.

-     Gribu, lai jūs man palīdzat. Tādēļ jau esmu ieradies.

-    Bet kas man jādara? mma Ramotsve vaicāja. Es nevaru izmainīt pagātni. Un nevaru padarīt visus šos gadus par nebijušiem.

-     Protams, ne. Es no jums to neprasu. Es tikai gribu, lai jūs šo lietu nokārtojat.

-     Bet kā? Es nevaru dabūt atpakaļ bērnu. Es nevaru atrast radioaparātu. Un nevaru remdēt skumjas, kuras izjuta šī meitene. Visas šīs lietas ir sen mirušas un apglabātas. Pirms cik gadiem tas notika? Gandrīz pirms divdesmit. Tas ir ilgs laiks.

-     Piekritu. Taču droši vien ir iespējams kaut ko darīt. Es gribu atlīdzināt Tsolamoseses ģimenei. Es vēlos iedot naudu meitenei. Es gribu šīs lietas nokārtot.

Mma Ramotsve nopūtās.

-     Vai jūs domājat, ka nauda kaut ko var izmainīt? Vai domājat, ka, iedodams kādam naudu, jūs spēsiet padarīt pagātni par nebijušu?

-    Nē, misters Molefelo atbildēja. Es tā nedomāju. Neesmu muļķis. Es gribētu viņiem atvainoties. Gribu atvainoties un arī iedot naudu.

Kamēr mma Ramotsve apdomājās, brīdi valdīja klusums. Detektīve prātā pārlika, ko šādos apstākļos darītu viņa pati. Ja būtu drosme, viņa dotos pie visiem šiem cilvēkiem un atzītos. Pēc tam censtos notikušo vērst par labu. To jau gribēja arī šis cilvēks, ja neņem vērā to, ka viņš gaidīja, lai viņa vietā rīkojas mma Ramotsve. Taču šādu netiešu atvainošanos vispār nevar saukt par atvainošanos.

-    Vai jums nešķiet, detektīve iesāka, vai jums nešķiet, ka nupat jūs man lūdzāt padarīt netīro darbu varbūt tas jāsauc par smago darbu savā vietā? Vai jums neliekas, ka šādā gadījumā tas nozīmē, ka neesat gatavs atvainoties?

Misters Molefelo raudzījās mma Ramotsvē. Viņš izskatījās nomākts, un detektīve nodomāja, ka bijusi pārāk tieša. Tāpat jau viņam bija grūti visu izstāstīt, un tagad viņa šo cilvēku nepārprotami vainoja mazdūšībā. Kas gan viņa ir, lai vainotu kādu gļēvulībā? Kā var zināt, cik drosmīgs īstenībā ir cilvēks?

-    Piedodiet, mma Ramotsve sacīja, paliekdamās uz priekšu un aizskardama mistera Molefelo roku. Negribēju būt nejauka. Es saprotu, cik jums ir smagi.

Viņš atbildēja ar ciešanu izteiksmi sejā.

-    Viss, ko no jums vēlos, kundze, ir lai jūs atrodat šos cilvēkus. Es nezinu, kur viņus meklēt. Kad būsiet tos sameklējusi, apsolu, ka būšu vīrišķīgs. Es iešu un runāšu ar viņiem pats.

-   Tas ir labi, teica mma Ramotsve. Neviens nedrīkstētu no jums prasīt vairāk.

-    Bet vai jūs palīdzēsiet? misters Molefelo jautāja. Vai palīdzēsiet un nāksiet man līdzi, kad es pie viņiem došos? Ja jūs nebūsiet man blakus, nezinu, vai pēdējā brīdī man pietiks drosmes.

-    Protams, iešu jums līdzi, viņa atbildēja. Došos jums līdzi un teikšu sev: "Viņš ir drosmīgs cilvēks. Tikai drosmīgs cilvēks spēj atzīt savus senos nodarījumus un tad uzņemties tos labot."

Acīmredzami atvieglots, misters Molefelo pasmaidīja.

-    Jūs esat ļoti laipna, mma Ramotsve.

-    Nezinu gan, viņa teica pieceldamās un nopurinādama kleitu. Taču nu mums laiks doties atpakaļ. Un, kamēr mēs iesim, es izstāstīšu, kādi ir mani mazie sarežģījumi. Runa ir par zēnu, kas nošāva pupuķi, un es vēlos dzirdēt jūsu domas. Jums ir divi dēli, varbūt varēsiet dot man kādu padomu…

Astotā nodaļa rakstāmmašīnas un dievkalpojums

Kad vien mma Makutsi gāja garām Botsvānas Sekretāru koledžai, viņa sajuta sirdi pildāmies ar lepnumu. Koledžā viņa pavadīja sešus savas dzīves mēnešus, kuru laikā knapi savilka galus kopā, naktīs uz pusslodzi strādādama viesnīcā par viesmīli (cik nīstams darbs!) un dienās kaudamās ar miegu. Viņas apņēmība un neatlaidība atmaksājās, un viņa allaž atcerējās skaļos aplausus izlaiduma akta laikā, kad viņas vecāki, kuri bija pārdevuši aitu, lai nokļūtu Gaborounā, lepni skatījās uz meitu, kas soļoja pāri skatuvei, lai saņemtu gada labākās absolventes diplomu. Lielāka triumfa, sprieda mma Makutsi, viņas dzīvē droši vien vairs nebūs.

-    Vai redzi šo? viņa jautāja vecākajam māceklim, kuru misters Dž. L. B. Matekoni bija norīkojis palīgā atgādāt rakstāmmašīnas. Šo moto uz ziņu dēļa? Esi rūpīgs. Tā ir koledžas devīze.

-Jā, māceklis atbildēja. H ir laba devīze. Ja esi mašīnrakstītāja, tev jābūt kārtīgai. Citādi tev viss būs jāpārstrādā. Tas gan nebūtu labi.

Mma Makutsi viņā iesāņus paskatījās.

-     Vai tev nešķiet, ka tā ir laba devīze visiem dzīves gadījumiem?

Jauneklis neatbildēja, un viņi turpināja ceļu pa gaiteni, kas veda uz kantori.

-   Šeit visas studentes ir meitenes, vai ne, mma? māceklis apjautājās.

-    Jā, viņa atbildēja. Lai gan tam nav nekāda pamata. Taču manos laikos tā bija.

-     Tad man patiktu šeit mācīties, jaunais cilvēks teica.

-    Tas man būtu īsti piemēroti. Sēdēt klasē kopā ar visām šīm meitenēm.

Mma Makutsi pasmaidīja.

-     Domāju, ka dažām meitenēm tas arī patiktu. Tām sliktākajām.

-     Sliktu meiteņu nav, māceklis iebilda. Visām meitenēm ir savs pielietojums. Visas ir vajadzīgas.

Viņi abi bija sasnieguši kantori, un mma Makutsi pieteicās direktora vietnieces sekretārei.

-    Mma Manapotsi priecāsies jūs redzēt, uzmezdama vērtējošu skatienu māceklim, kurš viņai uzsmaidīja, teica sekretāre. Viņa jūs labi atceras.

Mma Makutsi tika ielaista mma Manapotsi darbistabā, bet māceklis, apmeties uz sekretāres rakstāmgalda malas, palika ārpusē. Viņš uzjautrināja meiteni, uzspiezdams pirkstu uz tukšas, baltas papīra lapas, tur tas atstāja melnu, eļļainu pirksta nospiedumu.

-    Mana firmas zīme, viņš teica. Kad mēs ejam, sadevušies rokās ar skaistu meiteni tādu kā jūs es atstāju savu firmas zīmi. Tas nozīmē: mans īpašums. Netuvoties!

Darbistabā mma Manapotsi sirsnīgi sveicināja mma Makutsi. Direktora vietniece interesējās par viņas pašreizējo darbu un smalkjūtīgi apvaicājās par algu.

-    Detektīva asistente un direktora vietniece tas izklausās iespaidīgi, sacīja mma Manapotsi. Ceru, ka jums maksā tik, cik esat nopelnījusi. Mēs priecājamies, ja absolventes tiek kārtīgi atalgotas.

-    Man maksā tik, cik iespējams, atbildēja mma Makutsi.

-    Tikai nedaudzi cilvēki saņem tik, cik patiešām nopelnījuši, vai ne? Man šķiet, pat prezidents nesaņem atbilstošu atalgojumu. Domāju, mums vajadzētu viņam maksāt vairāk.

-      Tā tas varētu būt, mma Manapotsi piekrita. Vienmēr esmu uzskatījusi, ka ari koledžu direktoru vietniekiem jāsaņem vairāk. Taču mēs nežēlojamies, vai ne, mma? Ja visi nepārtraukti sūkstīsies, tad nekam citam neatliks laika kā vien žēlabām. Šeit, Botsvānas Sekretāru koledžā, mēs nežēlojamies. Mēs strādājam.

-     Es ari tā domāju, teica mma Makutsi.

Dažas minūtes saruna turpinājās šādā garā. Aiz durvīm, kas veda uz sekretāres telpu, bija dzirdama čalošana, kuru laiku pa laikam pārtrauca ķiķināšana. Visbeidzot viņas nonāca līdz veco rakstāmmašīnu jautājumam, un mma Manapotsi apstiprināja savu piedāvājumu.

-     Mēs tās varam paņemt tūlīt pat, viņa sacīja. Jūsu jaunais cilvēks tās var aiznest, ja vien nav pārāk aizņemts ar manu meiteni.

-    Viņš vienmēr tā uzvedas ar meitenēm, mma Makutsi piebilda. Ar visām meitenēm pēc kārtas. Bēdīgi, taču tāds viņš ir.

-     Mēs taču negribam, lai vīrieši mūs itin nemaz nepamana, sacīja direktora vietniece. Bet dažreiz patiešām labāk, ja tie mūs kādu brīdi liek mierā.

Visi devās uz noliktavu, kur starp papīru un grāmatu kaudzēm bija nobāztas nolietotās rakstāmmašīnas.

-    Tās ir ļoti vecas, mma Manapotsi teica, taču lielāko daļu droši vien varētu atdzīvināt vai vismaz daļēji atdzīvināt. Tās vajadzēs ieeļļot.

-    Eļļas darbnīcā ir diezgan, māceklis piebilda un izmēģinādams pagrieza veltnīti.

-    Laikam gan, mma Manapotsi sacīja. Tikai atcerieties, ka šīs mašīnas nav automobiļi. Tās ir daudz smalkākas.

Abi atgriezās Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto", jo misters Dž. L. B. Matekoni bija atļāvis rakstāmmašīnas paglabāt un salabot darbnīcā, kamēr mma Makutsi atrod piemērotas telpas nodarbībām. Mma Ramotsve, kura arī atbalstīja ieceri, par spīti nelielām bažām, vai pietiks skolēnu, piedāvāja samaksāt par sludinājumu avīzē un pieteicās nākt talkā atjaunot rakstāmmašīnas.

-    Arī Motoleli gribēs palīdzēt, viņa teica. Šai meitenei ir ķēriens uz tehniku un izveicīgi pirkstiņi.

-   Šim uzņēmumam būs lieli panākumi, sacīja Dž. L. B. Matekoni. Uz biznesu arī man ir ķēriens. Jūtu, ka ar to veiksies labi.

Viņa pareģojums mma Makutsi spārnoja. Sievieti iepriecināja doma, ka viņa tūlīt uzsāks pati savu uzņēmējdarbību, un lielā mērā viņu iedrošināja darba devēju siltie vārdi.

-    Jūs tiešām tā domājat, rra?

-     Par to nav šaubu.

Bija pienācis laiks sniegt savstarpēju atbalstu. "Dāmu detektīvaģentūra Nr. 1" mma Makutsi personā palīdzēja "Ātrajam auto" ar lietvedību un saveda kārtībā grāmatvedību; dažreiz sieviete bija redzama rosāmies arī darbnīcā. Savukārt Tolokvengas ceļa "Ātrais auto" samaksāja lielāko daļu mma Makutsi algas, tādējādi dodot viņai iespēju pildīt detektīves asistentes pienākumus. Mma Ramotsve no savas puses pakalpoja misteram Dž. L. B. Matekoni, gatavodama vakariņas un mazgādama gan viņa, gan abu mācekļu virsvalkus. Mācekļi, kurus mehāniķa amatā bija izglītojis Dž. L. B. Matekoni, par to atmaksāja savā veidā. Kad pienāca laiks ķerties pie rakstāmmašīnu labošanas, viņi padarīja darba lielāko daļu un divu nedēļu laikā pielika daudz pūļu, lai piedabūtu tās darboties.

Arī tas piederējās pie savstarpējas palīdzības, ka visi piekrita apmeklēt dievkalpojumu, kurā jaunākais māceklis gatavojās runāt. Jauneklis bija visus lūdzis aizbraukt paklausīties, jo šī bija pirmā reize, kad viņš dzīrās vērsties pie savas baznīcas brālības, un tas, puisis teica, viņam esot ļoti nozīmīgs notikums.

-     Mums jābrauc, sacīja Dž. L. B. Matekoni. Domāju, ka nedrīkstam atteikt.

-    Tev taisnība, mma Ramotsve pievienojās. Viņam tas ir ļoti svarīgi. Kā apbalvošana. Ja viņš tiktu apbalvots, mēs taču brauktu.

-     Šādas padarīšanas mēdz vilkties stundām ilgi, brīdināja mma Makutsi. Nedomājiet, ka tiksiet vaļā ātrāk par trim stundām. Pirms braucat, apēdiet pa lielam gabalam gaļas, citādi jutīsieties vārgi.

Dievkalpojums bija nolikts uz nākamo svētdienu mazā baznīciņā blakus dimantu šķirošanas uzņēmumam. Misters Dž. L. B. Matekoni un mma Ramotsve atbrauca laikus un kādas divdesmit minūtes sēdēja, pētīdami griestus, līdz ieradās mma Makutsi.

-     Nu mēs visi esam klāt, čukstēja Dž. L. B. Matekoni.

-    Nav vienīgi Čārlija, viņa drauga.

-    Droši vien viņš ir pie kādas meičas, minēja mma Makutsi. Skaidrs kā diena.

Mma Ramotsve neteica neko. Viņa lūkojās, kā, cits citam neuzkrītoši pamājot un uzsmaidot bērniem, ienāk draudzes locekļi. Visbeidzot ieradās galvenie pasākuma dalībnieki brīvi krītošā zilā talārā ģērbies mācītājs un zilās drēbēs tērpts koris, kura rindās bija manāms arī māceklis, kas iedrošinoši uzsmaidīja saviem viesiem.

Sekoja psalmi un lūgšanas, un tad, lai teiktu sprediķi, piecēlās mācītājs.

-     Visapkārt mums ir grēcinieki, viņš brīdināja. Tie valkā parastas drēbes un staigā un runā tāpat kā visi citi. Taču viņu sirdis ir pilnas grēku, un, mums te sēžot, viņi perina vēl lielākus grēkus.

Misters Dž. L. B. Matekoni paraudzījās mma Ramotsvē. Vai viņas sirds ir pilna grēku? Un viņa sirds?

-     Par laimi, mēs varam tikt glābti, mācītājs turpināja.

-     Mums tikai jāieskatās savā sirdī un jāpamana, kādi grēki tur slēpjas. Tad mēs varēsim ar tiem cīnīties.

Draudze piekrītoši murmināja. Kāds vīrs klusi vaidēja, it kā tam sāpētu, taču tas bija no grēkiem, nosprieda mma Ramotsve. Grēks liek cilvēkam vaidēt. Grēka smagums. Zīme. Melnums.

-     Un tie, kuri nāk šajā baznīcā, sacīja draudzes gans,

-     tie atnes līdzi savus grēkus. Viņi ar saviem grēkiem nāk Dieva ļaužu vidū. Viņi nāk tieši no Bābeles.

Dž. L. B. Matekoni, kurš, priesterim runājot, bija vērojis savas uz ceļiem saņemtās rokas, tagad pacēla skatienu un ieraudzīja, ka visi uz viņu lūkojas tāpat kā uz mma Ramotsvi un mma Makutsi. Viņš slepšus piebikstīja ar elkoni mma Ramotsvei.

-    Jā, mācītājs teica. Šeit ir svešinieki. Jūs esat laipni gaidīti, taču jums jāizsūdz grēki Dieva ļaužu priekšā. Mēs jums palīdzēsim. Mēs jūs stiprināsim.

Iestājās pilnīgs klusums. Mma Makutsi bažīgi skatījās apkārt. Skaidrs, ka šādi nevajag uzņemt viesus. Parasti draudzes svešiniekus uzņem sirsnīgi un tiem pat aplaudē. Kas tā par dīvainu sektu, kurā iesaistījies māceklis?

Mācītājs norādīja uz misteru Dž. L. B. Matekoni.

-    Runā, mans brāli! viņš teica. Mēs tevī klausāmies.

Uzrunātais izmisis paskatījās mma Ramotsvē.

-     Es… viņš sacīja. Es esmu grēcinieks. Jā… Es domāju…

Pēkšņi piecēlās mma Ramotsve.

-     Ak vai! viņa iesaucās. Ari es esmu grēciniece. Grēciniece! Man ir tik daudz grēku, ka nemaz nevaru saskaitīt. Tie visi ir smagi. Es tajos noslīkšu. Ak! Ak!

Mācītājs pacēla labo roku.

-     Dieva spēks būs ar tevi, mana māsa! Tas atbrīvos tevi no visiem šiem grēkiem! Pastāsti par tiem! Nosauc to velnišķos vārdus!

-    Ak, to ir tik daudz, mma Ramotsve bēdājās. Ak! Es nevaru tos izturēt. Man kļūst karsti. Es jūtu elles ugunis! Ak, tās mani sadedzinās! Es esmu tik karsta! Ak!

Viņa atkrita atpakaļ solā un vēdināja seju ar dziesmu lapu.

-    Ugunis! viņa kliedza. Tās ir visapkārt. Iznesiet mani

ārā!

Misters Dž. L. B. Matekoni sajuta dunku ribās.

-    Man jāiznes viņa ārā, viņš teica, vērsdamies pie draudzes. Citādi uguns…

Piecēlās mma Makutsi.

-     Es jums palīdzēšu. Nabaga sieviete! Visi šie grēki… Ak vai!

Tikuši ārā, viņi, cik ātri vien spēja, soļoja uz Dž. L. B. Matekoni automašīnu, kura bija novietota blakus ticīgo spēkratiem un no tiem neatšķīrās.

-    Tu esi varen laba aktrise, sacīja misters Dž. L. B. Matekoni, kad viņi devās ceļā. Es ļoti apmulsu. Man bija jādomā par grēkiem.

-    Varbūt es nemaz netēloju, sausi noteica mma Ramotsve.

Devītā nodaļa civildienests

EH Misters Molefelo bija sniedzis mma Ramotsvei visai skopu informāciju. Par meklējamiem cilvēkiem detektīve zināja tikai to, ka misters Tsolamosese dienējis par vecāko ierēdni cietumā, ka viņš ar ģimeni dzīvojis valsts mājā netālu no vecā lidlauka un ka mistera Molefelo draudzene, kuru sauca Tebago Bathopi, dzimusi Molepololē un gribējusi izmācīties par medmāsu. Mma Ramotsve lāgā nevarēja saprast, ar ko sākt meklēšanu: pa divdesmit gadiem daudz kas mainījies. Tebago droši vien izgājusi pie vīra un mainījusi uzvārdu, misters Tsolemosese noteikti aizgājis pensijā un varbūt kopā ar ģimeni no valsts mājas izvācies. Taču Botsvānā, kur ir mazāk par diviem miljoniem iedzīvotāju un kur cilvēki izrāda veselīgu ziņkāri par to, kas kurš ir un no kurienes nācis, noslēpties ir grūti. Ļoti grūti palikt anonīmam pat Gaborounā, jo blakus vienmēr dzīvo kaimiņi, kuri grib precīzi zināt, ar ko cilvēks nodarbojas un kas ir viņa radi. Ja vēlaties palikt nezināms, jums jādodas uz tādu vietu kā Johannesburga, kur, šķiet, nevienu nekas neinteresē.

Nokļūt uz Tsolamoseses ģimenes pēdām varētu būt salīdzinoši viegli, lēsa mma Ramotsve. Pat ja misters Tsolamosese aizgājis pensijā un cietumā vairs nestrādā, palika cerība, ka viņa vecajā darbavietā kāds zinās, uz kurieni devusies ģimene. Cietuma ierēdņi ir saliedēta kopiena. Viņi strādā plecu pie pleca aiz augstā žoga, un ģimenes bieži vien saradojas. Viņi cits citu aizsargā, jo vienmēr jābaidās, ka atbrīvotie cietumnieki gribēs nokārtot rēķinus, kā dažreiz jau bija gadījies.

Mma Ramotsve bija lasījusi, ka reiz kādam ieslodzītajam izdevies izbēgt un tas paslēpies cietumsarga mājā zem gultas un gaidījis saimnieku iemiegam, lai izlistu no slēptuves un caur segām iedurtu ar nazi. Kaut gan sarga ievainojums bija samērā viegls, viņš izdzīvoja un arestants tika noķerts, atkal apcietināts un piekauts, šis, vienalga, bija sirdi stindzinošs gadījums. Šādu ļaunumu grūti aptvert, domāja mma Ramotsve. Kā kaut ko tādu var nodarīt sev līdzīgai cilvēciskai būtnei? Atbilde, protams, skan tāpēc, ka cilvēki ir tukši. Tiem nav jūtu, tāpēc viņi spēj darīt šādas un vēl trakākas lietas. Dievs tos sodīs, šaubu nav, taču šaisaulē viņi var nodarīt lielu postu. Sliktākais, ka tiek grauta cilvēku paļāvība. Kādreiz varēja cilvēkiem uzticēties, taču tagad jāuzmanās pat tik labā valstī kā Botsvānā. Citviet, neapšaubāmi, ir neiedomājami sliktāk, taču ari Botsvānā naksnīgas pastaigas laikā cieši jāiekrampējas rokassomiņā, jo var parādīties jauns cilvēks ar tuteni un somu izraut. Kas gan notiks, ja cilvēki joprojām attālināsies no vecajiem Botsvānas tikumiem, kas balstās uz laipnību un cieņu? Ko gan domātu Obids Ramotsve, pārlika mma Ramotsve, ja atgrieztos un redzētu, kas noticis: tēvs, ceļmalā atradis vienas pūlas banknoti, atdeva to policistiem un neņēma vērā viņu pārsteigumu par šādu godprātību.

Detektīve nolēma sadalīt savu uzdevumu divās daļās. Vispirms vajadzēja atrast Tsolamoseses ģimeni un mēģināt izlīdzināt pārestību, par kuru bija stāstījis misters Molefelo. Kad šis pagātnes notikums būs nolemts aizmirstībai, viņa ķersies pie grūtākā uzdevuma sadzīt pēdas Tebago. Pirmais solis bija zvans uz cietumu, lai noskaidrotu, vai misters Tsolamosese tur vēl strādā. Kā jau mma Ramotsve bija paredzējusi, ierēdnis, kurš atbildēja uz tālruņa zvanu, šo uzvārdu nebija pat dzirdējis. Tāpēc viņa izteica vēlmi aprunāties ar vecāko cilvēku cietuma administrācijā.

-     Kāpēc jūs gribat runāt ar vecu darbinieku, kundze? jautāja pieklājīga balss.

-    Tāpēc, ka tādi vairāk zina, mma Ramotsve atbildēja.

Līnijas otrā galā iestājās klusums. Pēc maza brītiņa tika ataicināts visvecākais ierēdnis.

-     Man ir piecdesmit astoņi gadi, mma, viņš pa tālruni stādījās priekšā. Vai tas ir pietiekams vecums, vai arī jums vajadzīgs kāds, kuram būtu astoņdesmit vai deviņdesmit gadu?

-    Piecdesmit astoņi ir diezgan, rra, viņa atbildēja. Piecdesmit astoņu gadu vecumā cilvēks zina, ko runā.

Šī piezīme tika atzinīgi novērtēta.

-     Centīšos jums palīdzēt, ja vien spēšu. Ko jūs vēlaties uzzināt?

-     Gribu zināt, vai jūs atceraties misteru Tsolamosesi, teica mma Ramotsve. Pirms kādiem gadiem viņš strādāja cietumā. Bet droši vien nu jau būs pensijā.

-    Ā, balss telefonā novilka. Mēs vēl kopā pastrādājām. Tas bija ļoti kluss vīrs. Viņš daudz nepļāpāja, bet labi dienēja un bija sasniedzis augstu pakāpi.

-    Tātad viņš vairs nestrādā? mma Ramotsve steidzināja veco vīru.

-     Nē, nestrādā. Patiesībā man jūs jāapbēdina, jo viņš ir miris.

Viņi atvadījās, un mma Ramotsve smaidīdama nolika klausuli. Par spīti visam, par spīti visām izmaiņām, kuras izraisa neskaidrību un neziņu, par spīti visur esošajai nevērībai, ar kādu cilvēki mūsdienās arvien biežāk izturas cits pret citu, joprojām sastopami ļaudis, kas runā ar citiem patiesi laipni un izturas pret nepazīstamiem cilvēkiem īsto, veco Botsvānas tikumu garā. Un, kad vien tā atgadās, kad vien sastopaties ar tamlīdzīgu uzvedību, jūs saprotat, ka viss nebūt nav zaudēts.

Nākamais uzdevums saistījās ar apmeklējumu ar vienu vienīgu tālruņa zvanu cauri nevarēja tikt. Mma Ramotsve zināja kantori, kas noņēmās ar pensijām, un piezvanīja, lai noskaidrotu, vai mma Tsolamosese joprojām saņem pensiju. Tā tas patiešām bija, un detektīve varēja mēģināt no ierēdņiem uzzināt viņas adresi. Šis varētu būt grūts uzdevums, taču ne jau neizpildāms. Valsts ierēdņiem piemit slieksme visu turēt slepenībā, pat ja tas nebūt nav nepieciešams, taču mma Ramotsve zināja, ka parasti var atrast apkārtceļus.

Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra, kurp viņa devās neilgi pēc pusdienlaika, vēl bija slēgta, taču mma Ramotsvei nekas nebija pretim pagaidīt tuvīnā koka ēnā, līdz ļoti noguris ierēdnis atslēdza durvis un palūrēja, kas notiek ārā.

Publiskajam kantorim, kurā viņa tika ielaista, bija valsts iestādēm raksturīgais izskats un aromāts. Mēbeles, kā jau parasti, bija gaužām funkcionālas: krēsli ar taisnām atzveltnēm un vienkārši rakstāmgaldi ar divām atvilktnēm. Pie sienas aiz tiem Viņa Ekselences Botsvānas Republikas prezidenta ģīmetne, bet pie pārējām sienām karte ar Botsvānas administratīvo iedalījumu, "Botsvānas Ziņu" dāvināts kalendārs un mušu aptaisīta, ierāmēta glezna, kurā attēloti lopi, kas salasījušies ap dzirdinātavu pie artēziskās akas.

Pie rakstāmgalda sēdošais ierēdnis paskatījās mma Ramotsvē.

-     Es meklēju valsts pensionāra atraitni, viņa teica un ievēroja ierēdņa apdilušo apkaklīti. Civildienestā viņš tālu netiks, nosprieda mma Ramotsve; civildienesta kalpotāji ar savu ārieni parasti lepojas, taču šim vīram tā bija vienaldzīga.

-    Vārds? viņš noprasīja.

-     Mans?

-    Pensionāres.

Mma Ramotsve uzvārdu bija uzrakstījusi uz papīriņa, kuru pasniedza ierēdnim. Zem uzvārda viņa bija uzrakstījusi: Ieslodzījuma vietu departaments, bet aiz tā mistera Tsolamoseses nāves datumu.

Ierēdnis paskatījās uz papīra gabaliņu un devās ārā no telpas uz gaiteni, kurā, kā redzēja mma Ramotsve, plauktos rindojās aktu vāki. Viņa nolūkojās, kā ierēdnis soļo gar plauktiem, tad apstājas, izņem mapi un parakņājas dokumentos. Pēc tam viņš atgriezās pie rakstāmgalda.

-    Jā, viņš teica. Šeit ir atraitne ar tādu vārdu. Viņa saņem pensiju no Ieslodzījuma vietu departamenta.

Mma Ramotsve pasmaidīja.

-    Paldies, rra. Vai varat iedot viņas adresi? Man viņai kaut kas jānogādā.

Kalpotājs papurināja galvu.

-     Nē, to es nevaru. Pensionāru dati ir konfidenciāli. Mēs nevaram ļaut šeit nākt puspasaulei, lai visi uzzinātu, kur šie cilvēki dzīvo. Tas nav iespējams.

Mma Ramotsve dziļi ievilka elpu. Notika tieši tas, no kā viņa bija baidījusies, un detektīve zināja, ka jābūt ārkārtīgi apdomīgai. Šis ierēdnis nebija izcils, un šādi cilvēki varēja izrādīt pamatīgu sīkstumu, ja runa nonāca līdz likumiem. Viņi nespēja atšķirt slavējamus lūgumus no uzmācīgām prasībām un nekustējās ne no vietas, turēdamies pie likuma burta. Un tad nav nekādas jēgas strīdēties. Labākā taktika ir iedragāt viņu ticību likumu nemaldībai. Ja izdodas pārliecināt, ka likums skaidrojams citādi, var rasties cerība uz panākumiem. Taču tas ir ļoti smalks uzdevums.

-    Bet šāda likuma taču nav, mma Ramotsve sacīja. Negribu jūs mācīt strādāt sievietei tik prātīgam vīram kā jūs nav jāstāsta, kas darāms, taču es domāju, ka esat pārpratis likumu. Likums noteic, ka nedrīkst izpaust pensionāru vārdus. Tur nekas nav minēts par adresēm. Tās jūs varat teikt.

Ierēdnis papurināja galvu.

-   Domāju, ka jums nav taisnība, mma. Es piederu pie tiem, kuri zina likumus. Jūs esat vienkārša sieviete no tautas.

-    Protams, rra. Esmu pārliecināta, ka jūs lieliski pārzināt likumus. Un domāju, ka šis ir tieši tāds gadijums. Taču dažreiz, kad jāzina tik daudzi likumi, tie var sajukt. Jūsuprāt, tas ir divdesmit piektais pants. Bet patiesībā tas ir divdesmit ceturtais b pants, i apakšpunkts. Jūs īstenībā domājat par to. Šajā likumā teikts, ka nedrīkst atklāt pensionāru vārdus, taču nekas nav minēts par adresēm. Runa par adresēm bija astoņpadsmitajā likuma pantā, taču tas ir atcelts.

Ierēdnis pagājās pa kantori. Viņš jutās neveikli un nezināja, ko iesākt ar šo uzstājīgo sievieti un viņas likumu pantu zināšanām. Vai likumiem bija panti? Neviens viņam par to nebija stāstījis, taču tas bija pilnīgi iespējams.

-     Kā jūs to visu zināt? viņš jautāja. Kas jums to teica?

-     Vai tad jūs neesat lasījis "Valdības Vēstnesi"? mma Ramotsve brīnījās. "Vēstnesī" parasti tiek publicēti likumi, lai visi tos varētu izlasīt. Ar likumiem atļauts iepazīties visiem, jo tie domāti tautas aizstāvībai. Tas ir svarīgi.

Ierēdnis klusēja. Viņš kodīja lūpas, un mma Ramotsve pamanīja, ka viņš aši atskatās pār plecu.

-     Protams, detektīve uzstāja, ja jūs esat pārāk nepieredzējis, lai tiktu galā ar visām šīm padarīšanām, es ļoti priecātos satikt kādu no vecākajiem ierēdņiem. Varbūt kantora dibentelpās ir kāds, kas ir pietiekami gudrs, lai saprastu šos likumus.

Ierēdņa acis samiedzās, un tobrīd mma Ramotsve saprata, ka viņas rīcība bijusi pareiza: ja tagad sauktu kādu citu, ciestu viņa prestižs.

-    Es esmu pietiekami pieredzējis, kalpotājs augstprātīgi sacīja. Tas, ko jūs teicāt par likumiem, ir pilnīgi pareizi. Es tikai gribēju redzēt, vai jūs tos zināt. Un tas ir ļoti labi, ka zināt. Ja būtu vairāk šādu tautiešu, mūsu darbs kļūtu vieglāks.

-Jūs strādājat ļoti labi, rra, mma Ramotsve viņu uzslavēja. Es priecājos, ka satiku tieši jūs, nevis kādu jaunāku, kas neko nejēdz no likumiem.

Ierēdnis dziļdomīgi pamāja ar galvu.

-    Jā, viņš teica. Lai kā ari būtu, šī ir jūsu pieminētās sievietes adrese. Šeit es jums to uzrakstīju. Tas ir mazs ciemats pa ceļam uz Lobatsi. Varbūt zināt? Viņa dzīvo tur.

Mma Ramotsve paņēma no ierēdņa lapiņu un ietūcīja to kleitas kabatā. Tad, pateikusies par pakalpojumu, viņa devās ārā, prātodama, cik neparasti aprobežota var būt birokrātija, kad tai nākas saskarties ar parastu, ikdienišķu psiholoģiju spējām, ar kurām mma Ramotsve vienmēr bijusi apveltīta vairāk nekā lielākā daļa cilvēku.

Desmita nodala kalahari Mašīnrakstīšanas skola vīriešiem ver durvis

Atskatīdamās pagātnē, kā vēlāk viņa mēdza darīt, uz Kalahari Mašīnrakstīšanas skolas vīriešiem pirmsākumiem, mma Makutsi, "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" detektīves asistente un bijusī Tolokvengas "Ātrā auto" izpilddirektore, nevarēja vien nobrīnīties, cik viegli ir nodibināt skolu. Ja uzsākt ikvienu biznesu ir tikpat viegli, viņa lēsa, tad ceļš uz plutokrātiju[6] ir rozēm kaisīts. Kāpēc tas bija tik viegli? Atbilde varētu būt biznesa skolas esejas kodols: laba ideja, tirgus niša, neliels starta kapitāls un varbūt vissvarīgākais vēlēšanās smagi strādāt. Tā visa bija pārpārēm, kad mma Makutsi lika pamatus Kalahari Mašīnrakstīšanas skolai vīriešiem.

Vieglākais uzdevums, kas sākumā likās visgrūtākais, bija atrast vietu nodarbībām. Šo jautājumu ātri atrisināja jaunākais māceklis, kurš piedāvājās aprunāties ar mācītāju par iespēju izmantot baznīcas sapulču zāli.

-     Darbdienās tā nekad netiek izmantota, viņš sacīja.

-     Mācītājs vienmēr uzsver, ka mums tajā ar kādu jādalās. Šī mums ir lieliska iespēja.

Priesteris piekrita ar nosacījumu, ka telpā jāpaliek reliģiska satura brošūrām, lai nodarbību apmeklētāji varētu tikt atpestīti.

-     Mācīties drukāt gribēs daudzi grēcinieki, viņš teica.

-     Tie izlasīs brošūras, un daži no viņiem apzināsies savus grēkus.

Mma Makutsi ar prieku piekrita un nogādāja sapulču zālē esošajos slēdzamajos trauku skapjos rakstāmmašīnas, no kurām lielākā daļa tagad spēja pildīt savu pamatuzdevumu, kaut gan nedarbojās visi taustiņi. Tur bija ari galdi un krēsli trīsdesmit sēdvietu, taču skolēnu skaitu ierobežoja desmit pieejamās rakstāmmašīnas.

Dažu dienu laikā viss bija sagatavots. "Botsvānas Ziņās" tika ievietots mazs sludinājums, uzrakstīts tā, ka vērsās tieši pie mma Makutsi izvēlētās auditorijas:

"Vīrieši! Vai jūs zināt, ka mūsdienās ļoti nozīmīga ir prasme drukāt? Ja nepratīsiet drukāt, jūs tiksiet apsteigti. Mūslaiku pasaulē nav vietas tiem, kuri neprot drukāt. Tagad jūs to varat apgūt konfidenciālos apstākļos Kalahari Mašīnrakstīšanas skolā vīriešiem mma Greisas Makutsi, Dip. sek. (magna cum laude)' (Botsv. Sek. kol.), vadībā."

Topošajiem kursantiem vajadzēja zvanīt uz "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" tālruņa numuru un prasīt Mašīnrakstīšanas skolu departamentu.

Torīt, kad avīzē vajadzēja parādīties sludinājumam, mma Makutsi ieradās darbā agrāk nekā parasti. No tipogrāfijas viņa bija dabūjusi agrīnu "Botsvānas Ziņu" eksemplāru un tagad lasīja un pārlasīja sludinājuma tekstu. Ieraudzīt savu vārdu, nodrukātu laikrakstā, bija vērā ņemams prieks. Šāds gadījums mma Makutsi nāca priekšā pirmo reizi; viņa sēdēja un ilgāku laiku aplūkoja savu vārdu, domādama: "Tā esmu es, tas ir mans vārds, nodrukāts avīzē, tā esmu es!"

Pirmais zvans atskanēja pēc pusstundas, un visu cauru dienu tam sekoja citi. Pulksten četros pēcpusdienā apmeklēt nodarbības bija cieši apņēmušies divdesmit divi vīrieši: desmit varēja sākt mācīties tūlīt, vēl desmit kungi tika pierakstīti uz nākamo kursu, kas varēja sākties pēc kādiem diviem mēnešiem, bet atlikušajiem diviem bija jāpagaida.

Mma Makutsi dalījās priekā ar priekšnieci.

-Jums bija taisnība, sacīja mma Ramotsve. Daudzi vīrieši ir izmisumā par to, ka neprot drukāt. Tas ir loti bēdīgi.

Es taču teicu, ka tas izdosies, pievienojās misters Dž. L. B. Matekoni. Es teicu!

Pirmā nodarbība sākās trešdienas vakarā. Mma Ramotsve piešķīra mma Makutsi brīvu pēcpusdienu, lai viņa varētu šim gadījumam sagatavoties, un mma Makutsi kādu laiku pavadīja, likdama uz galdiem papīra loksnes un vingrinājumu burtnīcas, kuras pati bija nodrukājusi un pavairojusi. Uz paštaisītas tāfeles, kas atradās vienā telpas galā, viņa ar krītu uzzīmēja rakstāmmašīnas tastatūras izkārtojumu, kur ar viļņotām līnijām bija sīki norādīta katra pirksta atrašanās vieta uz taustiņiem. Šīs pamatzināšanas jāapgūst katram mašīnrakstītājam; tas ir šā amata prasmes pamatakmens, kas liek pirkstiem ņirbēt virs tastatūras un burtiem klaudzēt pret veltnīti.

Par mācību filozofiju, kas būs pamatā Kalahari Mašīnrakstīšanas skolas centieniem, nebija ne mazāko šaubu. Tā būs tāda pati kā Botsvānas Sekretāru koledžā, un tā noteica katram pirkstam jāiemāca zināt savu vietu. Nedrīkst būt vieglāko ceļu; nedrīkst būt laika zaudējumu sliktu ieradumu dēļ. Mazajam pirkstiņam jādomā "q", īkšķim jādomā "atstarpe". Tā bija mācīts Botsvānas Sekretāru koledžā, un mma Makutsi nekad nebija sastapusies ar kodolīgāku un patiesāku mašīnrakstīšanas filozofiju.

Uz šā instinktīvā pirkstu izvietojuma pamata kursantiem ar daudzu vingrinājumu palīdzību tiks iemācīts, kā pārmest tiltu plaisai starp vārda uztveri un muskuļu kustībām. Dažu nedēļu laikā, ja vien audzēkņiem būs kaut mazākie dotumi, varētu viņus iemācīt drukāt lēnām, bet pareizi, pat ņemot vērā apstākli, ka vīriešiem ir resnāki un neveiklāki pirksti.

Nodarbību sākums bija nolikts uz pulksten sešiem pēcpusdienā, lai kursanti paspētu no darba ierasties sapulču zālē. Taču jau labu brīdi pirms noteiktā laika visi bija sanākuši, un mma Makutsi nostājās desmit gaidpilnu seju priekšā. Viņa paskatījās pulkstenī, saskaitīja klātesošos un paziņoja, ka nodarbība var sākties.

Stunda pagāja ļoti ātri. "Studentiem" tika ierādīts, kā ievietot rakstāmmašīnā papīru, un izskaidrota dažādu taustiņu nozīme. Pēc tam visiem, mma Makutsi komandējot, draudzīgā unisonā vajadzēja uzrakstīt vārdu "taka".

-    Visi kopā! uzsauca mma Makutsi. T un a, un k, un a. Tagad pietiks.

-    Man nedarbojas t, mma, neizpratnē teica smalki ģērbies vīrietis. Es nospiedu divreiz, taču tas nedarbojas. Man ir uzrakstīts tikai "aka".

Mma Makutsi tam bija sagatavojusies.

-    Daži taustiņi nav darba kārtībā, viņa sacīja. Tas nekas. Turpiniet tos spiest, jo šie taustiņi darbosies jūsu birojos. Šajā jūsu attīstības pakāpē tas neko daudz nenozīmē.

Viņa skatījās uz vīrieti, kuram bija glīti pāršķirts celiņš un gaumīgi apcirptas ūsas. Vīrs smaidīja pretim ar puspavērtām lūpām, it kā gribētu kaut ko sacīt. Taču viņš neko nepateica, un visi ķērās pie citiem tikpat vienkāršiem vārdiem.

-    Laka! sauca mma Makutsi. Un jaka. Taka, laka, jaka.

Stundas beigās mma Makutsi apstaigāja galdus un pārbaudīja sekmes. Botsvānas Sekretāru koledžā viņa bija sapratusi to, kāda nozīme ir uzslavai, tāpēc labi vārdi atradās katram kursantam.

-     Jūs būsiet ļoti labs mašīnrakstītājs, rra, viņa teica. Jūs labi valdāt pār pirkstiem.

Vai arī:

-     "Jaka" jūs esat uzrakstījis ļoti skaidri. Teicami.

Nodarbībām beidzoties, vīrieši devās ārā no telpas, savā

starpā aizrautīgi sarunādamies. Mma Makutsi, piekārtodama zāli, pa ausu galam izdzirdēja piezīmi, kuru viens no viņiem sacīja kādam citam:

-     Šī sieviete ir laba skolotāja. Viņa man nelika justies kā muļķim. Darbs viņai veicas.

Palikusi viena, mma Makutsi pie sevis smaidīja. Viņai patika nodarbība, un viņa sevī bija atklājusi jaunu talantu prasmi mācīt. Un kas vēl nozlmīgāk mazā kastītē uz viņas galda rūpīgi pārskaitītās Botsvānas Bankas naudaszīmēs atradās skolas nauda par pirmo nedēļu. Tur bija pieklājīga summa, un īstenībā nekas no tās nebija jāatdod. Viņa varēja paturēt to visu, taču mma Makutsi bija iecerējusi nedaudz naudas iedot mma Ramotsvei par tālruņa tēriņiem un kā atlīdzību par atbalstu, uzsākot biznesu. Kad viņa to būs izdarījusi, atlikumu varēs noguldīt krājkontā. Nabadzība bija beigusies…

Aizslēgusi durvis, naudas kastīti viņa iebāza somā ar papīriem un devās uz māju pusi. Mma Makutsi gāja pa neasfaltētu ielu garām mazām mājiņām, kurās spīdēja gaisma, un kļuva par liecinieci logos ierāmētajām ikdienišķās mājas dzīves ainām. Bērni sēž pie galda daži taisni izslējušies un saspringti, citi turpretim lūkojas griestos; vecāki smeļ viņu bļodās ēdienu; dažas istabas apgaismo vājas spuldzītes, citās šaudās krāsaina gaisma; no virtuves plūst mūzika, un uz sliekšņa sēž meitene, dziedādama pantiņu no dziesmas, kuru mma Makutsi atceras no savas bērnības un kura viņai uz mirkli liek šeit ēnā apstāties un ļauties atmiņām.

Vienpadsmitā nodala mma ramotsve dodas uz mazu ciematu dienvidos no Gaborounas

Viņa brauca mazajā, baltajā autobusiņā, rīta saule raidīja starus cauri atvērtajam logam, siltais gaiss sildīja augumu, un abpus ceļa pletās pelēkzaļi koki, nobrūnējusi zāle un līdzenumi. Transportlīdzekļu uz ceļa nebija daudz: daži pārpildīti mikroautobusiņi, kas šūpojās uz salauztiem amortizatoriem, kravas automašīna, pilna ar zaļās uniformās tērptiem kareivjiem, kas uzsauca ikvienai ceļa malā pamanītai meitenei, vieglie automobiļi, kuru vadītāji steidzās uz Lobatsi un vēl tālāk neizdibināmās darīšanās. Mma Ramotsvei patika Lobatses ceļš. Daudzi braucieni Botsvānā ir biedējoši tāli, īpaši šķietami nebeidzamais ceļojums pa taisno šosejas strēli uz Fransistaunu valsts ziemeļos. Lobatse turpretim atrodas tikai stundas brauciena attālumā, un ceļš ir pietiekami dzīvs, lai nebūtu garlaicīgi.

Ceļi, domāja mma Ramotsve, ir valsts skatlogs. Visu, ko gribat uzzināt par tautas raksturu, jums pastāstīs cilvēki ar savu uzvedību uz ceļiem. Pirms dažiem gadiem viņai bija nepatīkams piedzīvojums, jo nācās braukt pa Svazilendu: tur ceļi bija bīstami, pilni ar vadītājiem, kas apdzina pa nepareizo pusi un nicināja atļautā ātruma ierobežojumus. Pat Svazilendas lopi bija neapdomīgāki par botsvāniešu ciltsbrāļiem. Tie, likdami trūkties vadītājiem, pašā pēdējā brīdī izmeimuroja uz ceļa, it kā paši uzprasītos uz avāriju. Tas viss tāpēc, ka svazi ir pārgalvīgi cilvēki ar kūsājošu temperamentu. Tādi viņi ir, un tā viņi brauc. Botsvānieši ir piesardzīgāki; tie neplātās kā svazi un brauc uzmanīgāk.

Protams, lopi uz ceļiem vienmēr izraisa sarežģījumus: pat Botsvānā nav neviena autovadītāja, kas pats nebūtu saskrējies ar govi vai nepazītu kādu citu, kurš savukārt pazīst vēl kādu, kas tādējādi avarējis. Šīs sadursmes var būt liktenīgas, un katru gadu cilvēkus nogalina liellopi, kuri uzskrien automašīnām, dažreiz uzdurdami uz ragiem vadītājus. Tāpēc mma Ramotsvei nepatika braukt naktīs, un viņa pēc iespējas centās no tā izvairīties, taču, ja apstākļi spieda, detektīve vilkās lēnītēm, pētīdama ceļu savā priekšā, gatava strauji nobremzēt, ja no tumsas pēkšņi iznirtu govs vai buļļa melnais siluets.

Ceļojums ir piemērots laiks pārdomām, un braukdama mma Ramotsve prātā apsvēra šā diezgan neparastā gadījuma iespējamos iznākumus. Jo vairāk detektīve domāja par misteru Molefelo, jo vairāk apbrīnoja viņa ierašanos aģentūrā. Vairākums ļaužu par veciem nodarījumiem neuztraucas; daudzi aizmirst tos pilnīgi vai nu tīšām, ja vien iespējams sevi piespiest kaut ko izdzēst no atmiņas, vai ari ļaujot pagātnei izbālēt pašai no sevis. Mma Ramotsve pārdomāja, vai cilvēku pienākums ir turēt atmiņas dzīvas, un izlēma, ka ir. Bez šaubām, vecie ticējumi paģēr, ka jāatceras tie, kuri aizgājuši pirms mums. Saglabājušies rituāli, kas mudina atcerēties mūsu pienākumus vecvecāku un vecvecāku vecāku un arī viņu vecāku priekšā. Ja neatcerēsimies, viņi savārgs un nomirs ne jau šeit, protams, bet gan tur, kur mīt senči, kādās nezināmās tālēs. Tā domāja puse botsvāniešu, bet otra puse atzina baznīcas mācību, kas pauda, ka nomirstot mēs nonākam debesīs, ja esam pelnījuši, kur par mums rūpējas svētie, eņģeļi un tamlīdzīgas būtnes. Daži pat teic, ka debesīs esot arī lopi baltas govis un buļļi ar saldu elpu un gaiši brūnām acīm svēti dzīvnieki, kas staigā lēnām un ļauj bērniem, mirušajiem mazuļiem, jāt uz savas muguras. Kāds prieks nabaga bērniem, kuri droši vien nekad nebija pazinuši savu māti un tēvu, jo nomira pārāk mazi! Kāds mierinājums, ka šie lēnprātīgie ragulopi ir viņu draugi! Domājot par to, mma Ramotsvei acīs sariesās asaras. Ari viņa bija zaudējusi savu mazulīti, un kur gan meitenīte ir patlaban? Mma Ramotsve cerēja, ka meita ir laimīga un gaidīs māti, kad tā atstās Botsvānu un dosies uz debesīm. Vai misters Dž. L. B. Matekoni līdz tam laikam paspēs nolikt kāzu dienas datumu? Viņa uz to cerēja, kaut gan izskatījās, ka līgavainim vēl vajadzīgs laiks. Ja viņš tik ilgi vilks garumā, varbūt abi varēs apprecēties debesīs? Tas katrā ziņā būtu lētāk.

Domas atgriezās pie mistera Molefelo un mma Tsolamoseses. Grūti paredzēt, ko teiks mma Tsolamosese, kad atklāsies patiesība par to, kas noticis pirms daudziem gadiem. Bez šaubām, viņa būs nikna un varbūt pat gribēs iet uz policiju. Kad misters Molefelo lūdza atrast mma Tsolamosesi, viņš, jādomā, šādu iespēju nebija ņēmis vērā. Viņš bija iecerējis šo lietu nokārtot bez lieka trokšņa, taču, ja mma Tsolamosese iesniegtu sūdzību vietējā policijas iecirknī, varas pārstāvji būtu spiesti atjaunot izmeklēšanu. Tas, ka viņi to atsāktu pēc tik daudziem gadiem, būtu jocīgi, taču mma Ramotsve varēja iztēloties, ka Botsvānas Krimināllikumā diez vai atrodams kas tāds, lai policisti tā nerīkotos. Detektīve nebija izlasījusi Krimināllikumu no viena gala līdz otram; patiesību sakot, viņa to nebija lasījusi vispār, taču šo izdevumu par pāris pūlām jebkurā laikā varēja iegādāties "Valdības tipogrāfijā". Viņa bija šīs grāmatas tur redzējusi un gadījuma pēc vienu pat pašķirstījusi, taču uzreiz nebija sapratusi, kas tur rakstīts. Tur jau tā nelaime ar likumiem un juridisko terminoloģiju, ka to, izņemot juristus, saprot tikai nedaudzi. Visi krimināllikumi bija ļoti labi, taču detektīve prātoja, vai nebūtu vienkāršāk paļauties uz kaut ko līdzīgu desmit baušļiem, kas pēc nelielas modernizācijas gluži labi varētu kalpot par dzīves pamatnostādni. Ikviens zina, ka slepkavot ir gaužām slikti; tāpat valda vienprātība jautājumā, ka zagt nav labi; visi saprot, ka nedrīkst pārkāpt laulību un iekārot kaimiņa mantu… Mma Ramotsve to apšaubīja. Nē, visi nesaprot. Nepavisam nesaprot, vismaz vairs nesaprot. Briesmīgi, bezkaunīgi bērni tiek audzināti pilnīgi pretēju ideju garā lūk, kur tas āķis, drūmi nodomāja mma Ramotsve. Cilvēki ar prieku pameta sievas un vīrus, jo bija no tiem noguruši. Ja kādu rītu jūs pamostaties un nospriežat, ka varat atrast kādu pievilcīgāku personu, jūs drīkstat doties prom. Vienā mierā! Jūs varat iet vēl tālāk un pamest visus. Ja izlemjat, ka vecāki jūs pārāk apgrūtina, laidieties lapās! Un draugi arī. Ja viņiem ir kādas īpašas vajadzības, ejiet prom. No kurienes tas viss radies, mma Ramotsve nevarēja saprast. Tas nav Āfrikas garā, un, protams, tam nav nekāda sakara ar vecajiem Botsvānas tikumiem. Tātad tas viss nāk no citurienes.

Mma Ramotsves domas atkal atgriezās pie mistera Molefelo un mma Tsolamoseses. Viņa cerēja, ka vecā sieviete nebūs noskaņota doties uz policiju, lai uzrušinātu šīs ļoti vecās ogles. Mma Ramotsve paziņos, ka misters Molefelo lūdz piedošanu un vēlas nopirkt jaunu radio. Precīzs laiks kļūdu labojumam nebija noteikts, taču viņš sacīja, ka nauda nebūs šķērslis.

"Es maksāšu, cik vajadzēs," bija teicis misters Molefelo. "Tīra sirdsapziņa man ir nozīmīgāka par naudu. Bankā var paņemt naudu, cik uziet. Tur nevar dabūt ne kripatiņas prāta."

Labi, viņai jāredz, kas notiks, un atbilstoši jārīkojas. Ilgi vairs nevajadzēs gaidīt, jo tik tikko pamanāma ceļa zīme pirms pagrieziena norādīja virzienu uz ciematu; lai nonāktu līdz mma Tsolamoseses mājai kalna nogāzē, kurai vajadzētu atrasties ciema malā, vēl tikai jāpārvar bedrains ceļš.

Padzīvojusi sieviete, sēdēdama pie mājas uz ķebļa, tradicionālajā koka miezerī stampāja kukurūzu. Kad piebrauca mazais, baltais autobusiņš, viņa pārtrauca savu nodarbošanos un piecēlās, lai pasveicinātu mma Ramotsvi.

Abas sasveicinājās parastajā veidā.

-     Dumela, mma, sacīja mma Ramotsve. Vai gulējāt labi?

-    Jā, mma. Es gulēju labi.

Detektīve stādījās priekšā un apvaicājās, vai sieviete ir mma Tsolamosese.

Saimniece pasmaidīja. Viņai bija patīkama, atklāta seja, un mma Ramotsvei tūlīt pat iesila sirds.

-     Es esmu mma Tsolamosese, un šīs ir manas mājas.

Mma Ramotsve pieņēma uzaicinājumu apsēsties uz koka krēsla, kas bija sastiprināts ar ādas sloksnēm. Tas neizskatījās visai drošs, taču bija zināms, ka tipiskie Botsvānas krēsli ir taisīti pamatīgi un viņas svaru iztur. Sieviete iegāja mājā un iznesa viešņai ūdens krūzi, kuru tā ar pateicību paņēma.

Ciemata mērogā šī bija vidēja izmēra māja. Tā bija pamatīgi un glīti apjumta, un tai bija kleķa sienas siltā okerdzeltenā krāsā. Durvis krāsotas baltas, taču lejpusē tās bija noskrāpējis suns. Aizkari bija aizvilkti, un no tumšās mājas iekšienes skanēja divu bērnu balsis.

-    Šeit dzīvo divi bērni, stāstīja mma Tsolamosese. Vienam no maniem dēliem ir sieva, kas aizbraukusi kopt savu māti uz Šešē, un šeit apmetusies viņu meita. Tad vēl te dzīvo manas mirušās meitas meita. Es pieskatu abus bērnus.

-    Tik daudzas sievietes uzņēmušās šos rūpestus, teica mma Ramotsve. Bērni un atkal bērni nepārtraukti, līdz mirstam. Laikam tā ir mūsu sūtība.

Mma Tsolamosese piekrītoši māja ar galvu. Viņa vērīgi apskatīja mma Ramotsvi; pētošais skatiens no viešņas sejas un drēbēm aizslīdēja uz mazo, balto autobusiņu un atkal pievērsās atbraucējai.

-     Esmu rūpējusies par bērniem visu mūžu, sacīja mma Tsolamosese. Tas sākās, kad man bija četrpadsmit, jo vajadzēja pieskatīt vecākās māsas bērnu. Pēc tam man pašai uzradās bērni, un nu es esmu vecmāmiņa, bet darbs vēl nav galā.

Uz brīdi viņa apklusa un tad jautāja:

-    Kāpēc jūs esat ieradusies, kundze? Es ļoti priecājos jūs redzēt, taču nesaprotu, kāpēc esat atbraukusi.

Detektīve iesmējās.

-     Neesmu braukusi tik tālu ceļu, lai apspriestos ar jums par bērniem, viņa teica. Ierados, lai parunātu par kaut ko, kas notika pirms daudziem gadiem.

Mma Tsolamosese atvēra muti, lai kaut ko sacītu, taču pārdomāja. Viņa bija apmulsusi un dega ziņkārē, taču nācās pagaidīt, lai viešņa pati visu izskaidro.

-    Es zinu, ka jūsu nelaiķa vīrs strādāja Ieslodzījuma vietu departamentā, teica mma Ramotsve.

-    Jā, sacīja mma Tsolamosese. Viņš bija labs cilvēks. Viņš strādāja departamentā daudzus gadus un krietni uzkalpojās. Pateicoties tam, es tagad saņemu pensiju.

-Jūs dzīvojāt netālu no vecā lidlauka Gaborounā, mma Ramotsve turpināja, un brīvajās istabās ļāvāt dzīvot studentiem.

-    Mēs vienmēr tā darījām, piekrita saimniece. Tas bija zināms atspaids saimniecībā. Taču nekādu lielo īres naudu viņi maksāt nevarēja.

-     Pie jums dzīvoja students, vārdā Molefelo, teica detektīve. Viņš mācījās Botsvānas Tehniskajā koledžā. Vai atceraties viņu?

Mma Tsolamosese pasmaidīja.

-     Es labi atceros to puisi. Viņš bija ļoti glīts. Allaž ļoti tīrīgs.

Mma Ramotsve brīdi svārstījās. Nenācās viegli par notikušo stāstīt: pat tagad, pēc tik ilga laika, šie jaunumi liecinātu par neķītru nodevību. Taču tas bija jādara; piegādāt sliktas ziņas bija viņas darba sastāvdaļa, un vajadzēja sevi norūdīt.

-    Kad viņš pie jums dzīvoja, vērodama saimnieces sejas izteiksmi, sacīja detektīve, jūsu mājās notika zādzība ar ielaušanos. Kāds atmūķēja logu un nozaga radioaparātu. Vai tā bija?

Mma Tsolamosese sarauca uzacis.

-    Jā, tā patiešām bija. Šādus atgadījumus es neaizmirstu. Tas bija varen labs radio.

Mma Ramotsve dziļi ievilka elpu. Viņai tas bija jādara.

-    To paņēma Molefelo, viņa teica. Radiouztvērēju nozaga viņš.

Vispirms mma Tsolamosese izskatījās apjukusi. Pēc tam viņa pieliecās un iegremdēja pirkstus kukurūzas miltos, kas atradās miezeri.

-   Nav tiesa, viņa sacīja. Molefelo to neizdarīja. Kad tas atgadījās, viņš pie mums dzīvoja. Jūs būsiet pārpratuši. Kāds cits to būs nozadzis. Kāds cietumnieks, man šķiet. Tā gadās, kad jādzīvo tik tuvu cietumam.

-     Nē, kundze, rāmā balsī teica mma Ramotsve. Tas nebija cietumnieks. Tas bija Molefelo. Viņam steidzami vajadzēja naudu, jo… jo kaut kas bija jānokārto. Upēc viņš nozaga radiouztvērēju un izdarīja tā, lai tas izskatītos pēc ielaušanās. Par simt pūlām viņš pie dzelzceļa stacijas to pārdeva kādam svešiniekam. Viss notika tieši tā.

Mma Tsolamosese strauji pacēla skatienu.

-     Kā jūs to zināt, mma? Kā jūs varat tā runāt, ja tur nebijāt?

Detektīve nopūtās.

-   Viņš pats man to izstāstīja. Molefelo. Cilvēks jūtas slikti visus šos gadus viņš ir juties slikti -, un tagad viņš vēlas atbraukt un lūgt piedošanu. Viņš grib jums nopirkt jaunu radio. Un visu nolīdzināt.

-     Man nevajag jaunu radio, sacīja mma Tsolamosese. Man nepatīk tā mūzika, ko tagad caurām dienām spēlē. Kling, klang. Labu mūziku vairs neatskaņo.

-     Viņam tas ir svarīgi, uzstāja mma Ramotsve. Viņa brīdi pieklusa. Vai jūs pati kādreiz esat izdarījusi kaut ko sliktu, kundze?

Mma Tsolamosese viņu vēroja.

-    Ikviens ir izdarījis kaut ko peļamu, sacīja saimniece.

-   Jā, mma Ramotsve piekrita. Ikviens. Bet vai jūs esat gribējusi savus nodarījumus vērst par labu? Vai jūs tos vispār atceraties?

Iestājās klusums. Mma Tsolamosese skatījās tālumā pāri nogāzei. Sēdēdama uz ķebļa, viņa bija apkampusi ceļgalus. Viņa atbildēja klusā balsī:

-    Jā, es atceros.

Mma Ramotsve velti netērēja laiku.

-    Tāpat jūtas Molefelo. Vai tad jūs viņam liegsiet iespēju atvainoties?

Atbilde sekoja pēc laba laika.

-     Tas notika pirms daudziem gadiem. Ir labi, ka viņš to atceras. Es negribu, lai viņš sirdī cieš.

-    Jums taisnība, mma Ramotsve teica. Jūs rīkojaties pareizi.

Abas kopā sēdēja saulītē. Vajadzēja izlobīt pupas, un, kamēr mma Tsolamosese, ar vienu mezglaino roku turēdama koka miezeri un otrā satvērusi piestu, turpināja stampāt kukurūzu, detektīve ķērās pie darba. Viņas bija izdzērušas pa krūzei ļoti saldas tējas un jutās ērti un omulīgi viena otras sabiedrībā. Mma Tsolamosese kļuva gluži apmierināta par gaidāmo atvainošanos un piekrita, ka mma Ramotsve atved Molefelo uz tikšanos.

-    Toreiz viņš bija tik jauns zēns, saimniece sacīja. Tam, ko viņš toreiz izdarīja, nav nekāda sakara ar vīru, par kādu viņš kļuvis tagad.

-    Jā, mma Ramotsve piebalsoja. Viņš ir pilnīgi cits cilvēks.

Durvīs parādījās apvalkātā zaļā kleitā ģērbusies pusaugu meitene basām kājām un pieklājīgi pakniksēja mma Ramotsvei.

-    Šī ir mana dēla meita, mma Tsolamosese teica. Viņa man ļoti daudz palīdz auklēt mazo. Iznes viņu ārā, Koketso. Iznes, lai kundze var viņu apskatīt.

Meitene iegāja atpakaļ mājā un pēc brīža atgriezās, nesdama gadus divus vecu ķiparu. Viņa nolika to zemē un pieturēja aiz rokas, kamēr bērns spēra dažus nedrošus soļus.

-    Un šī ir manas nelaiķes meitas mazulīte, sacīja vecā sieviete. Es rūpējos arī par viņu, kā jau jums teicu.

Mma Ramotsve paliecās uz priekšu un saņēma plaukstā bērna rociņu.

-    Ļoti jauks bērniņš, detektīve novērtēja. Dienās viņa kļūs par skaistu dāmu.

Mma Tsolamosese paskatījās viešņā un novērsās. Mma Ramotsve atskārta, ka ir saimnieci kaut kādā veidā aizvainojusi, taču nevarēja saprast, kāpēc. Izteikt komplimentu vecmāmiņai par viņas mazmeitiņu ir gaužām pieklājīgi; neglīti drīzāk būtu to nedarīt.

-     Nes viņu tagad prom, Koketso, sacīja mma Tsolamosese. Domāju, ka viņa būs izsalkusi. Uz plīts stāv mazliet putriņas. Iedod viņai to.

Pusaudze panāca uz priekšu, lai paņemtu mazuli, un atgriezās mājā. Mma Ramotsve lobīja pupas un slepšus uzmeta skatienu saimniecei, kura joprojām berza kukurūzas graudus.

-     Piedodiet, ka es jūs sarūgtināju, mma Ramotsve atvainojās. Es negribēju.

Mma Tsolamosese nolika piestu. Viņai runājot, balss izklausījās nogurusi.

-    Tā nav jūsu vaina, mma. Jūs nezinājāt. Šis bērns… Viņas nelaiķa māte nomira no sērgas, kas plosās mūsu valstī un ari visur citur. Tā paņēma ari viņu. Un bērns…

Mma Ramotsve spēja iedomāties, kas sekos.

-    Ārsts teica, ka agrāk vai vēlāk saslims arī bērns, sacīja mma Tsolamosese. Viņa ilgi nedzīvos. Tāpēc es esmu tik nomākta. Jūs to nezinājāt un runājāt par kaut ko tādu, kas nekad nepiepildīsies.

Detektīve pastūma malā pustukšo bļodu ar izlobītajām pupām, piegāja pie saimnieces un aplika viņai ap pleciem roku.

-    Man žēl, mma, viņa teica. Man ļoti, ļoti žēl.

Nekas vairs šeit nebija piebilstams, taču, kamēr mma Ramotsve tur stāvēja, dalīdamās bēdās ar mma Tsolamosesi, viņai radās doma, kas darāms misteram Molefelo.

Divpadsmitā nodaļa dieva darbi Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto"

Kalahari Mašīnrakstīšanas skolas audzēkņi ieradās uz nodarbībām baznīcas sapulču telpā katru darbdienas vakaru, izņemot piektdienas. Vīriešu sekmes strauji uzlabojās, un mma Makutsi vajadzēja pārskatīt savus aprēķinus par to, cik ilgs laiks būtu nepieciešams, lai padarītu viņus par prasmīgiem mašīnrakstītājiem. Pasniedzēja paziņoja, ka kursi ilgs piecas, nevis sešas nedēļas.

-    Jūs saņemsiet tādus pašus atestātus, viņa uzrunāja auditoriju, prātā atzīmēdama, ka drīz jāķeras pie sertifikātu drukāšanas. Tas skaitīsies tas pats kurss, tikai jūs, cienījamie, būsiet to beiguši par nedēļu agrāk.

-    Vai mēs dabūsim atpakaļ mazliet naudas? izraisīdams klātesošajos ķiķināšanu, jautāja kāds vīrs.

-    Nē, atbildēja mma Makutsi. Protams, ne. Jūs būsiet uzkrājuši to pašu zināšanu daudzumu. Tātad tas maksā tikpat. Tas ir tikai godīgi.

Vīrieši šo ziņu uzņēma nekurnēdami, un mma Makutsi atvieglota ķērās pie nākamā mācību uzdevuma. Lai dotu kursantiem iespēju atpūsties no nemitīgās pārrakstīšanas, tie tika uzaicināti atlikušajā pusstundā nodrukāt īsu eseju. Viņiem vajadzēja uzrakstīt, lielākais, pusi lappuses, taču ar iespējami mazāku kļūdu skaitu. Par teicamu eseju varēja saņemt piecdesmit punktus, no kuriem par katru kļūdu tika atskaitīti divi. Mma Makutsi paziņoja, ka tēma būs "Kas manā dzīvē ir nozīmīgs?", darbi būs anonīmi un parakstīti tiks pēc izlabošanas. Tas palīdzēs izvairīties no lieka mulsuma: cilvēki nekautrēdamies rakstīs par to, kas viņiem patiešām rūp. Virsraksts nebija pašas mma Makutsi izdomāts; viņa šādu darbu bija rakstījusi skolā, un tas tika godalgots, tāpēc viņa to tagad atcerējās sakarā ar visnotaļ piemēroto tēmu. Ikvienam būs, ko teikt; katram ir kaut kādas intereses.

Kursanti sparīgi ķērās pie darba. Nodarbības beigās esejas tika atstātas uz galdiem, un mma Makutsi tās savāca. Viņa bija iecerējusi tās nest uz mājām un tur izlasīt, taču skatienu piesaistīja darbs, kas atradās kaudzītes virspusē, un mma Makutsi izlasīja visus sacerējumus turpat uz vietas. Šķiet, viņas priekšā atklājās visa dzīve: mātes, sievas, futbola komandas, karjera, lolotie automobiļi viss, kas vīriešiem ir tik svarīgs.

Lūk, raksturīgs piemērs: "Manā dzīvē ir ļoti daudz nozīmīgu lietu. Grūti izvēlēties, kura būtu svarīgākā, bet domāju, ka liela vieta ir "Zebru" futbola komandai. Kopš bērna kājas mana kvēlākā vēlēšanās bija spēlēt "Zebrās", taču futbols man nemaz tik labi nepadevās. Tāpēc es skatos spēles no tribīnēm un auroju, cik spēka, lai "Zebras" uzvarētu. Kad tas notiek, es no laimes nezinu, kur likties, un kopā ar draugiem, kas arī ir "Zebru" līdzjutēji, cauru nakti līksmoju. Es nevaru Botsvānu iedomāties bez "Zebrām". Tad tā būtu pavisam cita valsts un mēs visi sajustu, ka dzīvē kaut kā pietrūkst."

Darbs bija uzrakstīts gandrīz bez kļūdām, un mma Makutsi patika domas skaidrība. "Lasītājam," viņa rakstīja uz lapas malas, "nerodas šaubas par "Zebru" nozīmību Jūsu dzīvē." Viņa izlasīja vēl dažas esejas: tur bija otra slavas dziesma "Zebrām" un aizkustinošs veltījums mazajam dēliņam un viņa izdarībām. Tad gandrīz pašā kaudzītes apakšā mma Makutsi atrada, lūk, ko: "Esmu atradis savā dzīvē kaut ko ļoti nozīmīgu. Es to necerēju atrast, tas nāca pēkšņi kā zibens spēriens. Dzīvē man nav bijis daudz aizraušanos, taču šoreiz esmu ļoti saviļņots, un mana sirds dauzās kā negudra jau ilgāk par nedēļu. Tāpēc, ka esmu kādu saticis. Tā ir viena no skaistākajām sievietēm, kādas jebkad esmu redzējis, un domāju, ka viņa ir jaukākā un pievilcīgākā dāma visā Botsvānā. Viņa man vienmēr uzsmaida un nebaras, ja esmu ielaidis kļūdas. Viņa staigā man garām un liek manai sirdij dziedāt, pati to nenojauzdama. Es nezinu, vai teikt šai sievietei, ka viņa piepilda manu prātu ar domām par mīlu. Ja pateikšu, baidos saņemt atbildi, ka neesmu viņas cienīgs. Ja klusēšu, viņa nekad neuzzinās par manām jūtām. Viņa manā dzīvē ieņem vissvarīgāko vietu. Es nebeidzu domāt par mīlu pat tad, kad viņa mani māca drukāt."

Mma Makutsi stāvēja gluži sastingusi, kā jau cilvēks, kas uzklausījis nepārprotamu atzīšanos mīlestībā. Kāds viņas audzēknis, viens no šiem vīriešiem, viņu mīlēja! Sieviete bija iedomājusies, ka neviens nevar viņu iemīlēt, taču kāds no kursantiem to spēja. Ak vai!

Viņa paskatījās uz papīra lapu. Protams, uz tās nebija vārda, taču par esejas autora personību nebija nekādu šaubu. Pirms brīža viņa bija tik ļoti aizrāvusies ar saturu, ka nepievērsa uzmanību pareizrakstībai. Trūka "t" burta: "Viņa manā dzīvē ieņem vissvarīgāko vie u. Es nebeidzu domā par mīlu…"

Ar satraukumā pukstošu sirdi mma Makutsi paņēma zīmuli un esejas beigās pierakstīja: "Šī ir ļoti aizkustinoša eseja, turklāt pareizi uzrakstīta. Jums vajadzētu pašam visu izstāstīt šai dāmai, citādi viņa par Jūsu jūtām nekad neuzzinās. Jums vajadzētu pēc nodarbībām viņu uzaicināt pastaigāties. Lūk, kā jums vajadzētu rīkoties."

Tajā pēcpusdienā Tolokvengas ceļa "Ātrais auto" bija atstāts abu mācekļu ziņā. Misters Dž. L. B. Matekoni un mma Ramotsve bija devušies uz bāreņu patversmi: misters Dž. L. B. Matekoni labot sūkni un mma Ramotsve aprunāties ar pārvaldnieci mma Silviju Potokvani. Mma Makutsi, kurai mēnesī pienācās trīs brīvas pēcpusdienas, pa to laiku nolēma aiziet uz pilsētu, lai nopirktu jaunu kurpju pāri un noguldītu naudu savā krājkontā, kurš bija kļuvis krietni apjomīgāks, pateicoties ieņēmumiem no mašīnrakstīšanas skolas. Vecās kurpes ar sarkanajām sprādzēm prasījās pēc pazolēšanas, un viņa jau bija noskatījusi kāda veikala skatlogā citas. Pašas kurpes bija gaiši zaļas ar zemiem papēžiem (tas ir ļoti svarīgi, lai varētu justies ērti un nebūtu grūti staigāt; augstpapēžu apavi vienmēr ir kārdinoši, taču, tāpat kā visi kārdinājumi, tie liek par sevi maksāt vēlāk). Uz purngaliem bija lielas uzšuves no ādas arī zaļas -, bet kurpju maliņas debeszilas. Mma Makutsi īpaši iepatikās zilās maliņas, un viņa iztēlojās, cik jauki būs katru rītu iebāzt kāju šādā ietvarā. Kurpes bija krietni dārgas, taču veltīgi cerēt, ka apavi ar šādām maliņām varētu maksāt lēti. Viņa tos bija ieraudzījusi un nekavējoties nolēmusi, ka tie piederēs viņai. Šajās zaļajās kurpēs mma Makutsi dāma, kura tik veiksmīgi bija izveidojusi Kalahari Mašīnrakstīšanas skolu vīriešiem, steigsies pretim labvēlīgajam liktenim un saņems no tā vēl citas veltes. Tās bija arīdzan kurpes, kas piešķir pašapziņu: šādās kurpēs nav kauns stāvēt auditorijas priekšā.

Mācekļi priecājās, ka palikuši vieni. Viņi apsolīja Dž. L. B. Matekoni, ka neveiks nekādus remonta izmaksu aprēķinus, un saimnieks piekrita, ka puiši patstāvīgi tiek galā ar ikdienišķajiem darbiem. Darbnīcā atradās remontējams Francijā ražots dubļu krāsas pikaps, un mācekļi pie tā strādāja, cenzdamies salabot abas durvis, kas lāgā neturējās ciet, un dzinēju, kurš nemitīgi pārkarsa. Šo auto viņi abi pazina, jo bija to jau vismaz divreiz labojuši, un konstatētie bojājumi viņiem bija gluži vai personisks izaicinājums.

-     Ar šo franču auto jums būs ko noņemties, teica Dž. L. B. Matekoni. Esiet uzmanīgi! Tā automašīna ir mele.

-    Mele? jaunākais māceklis brīnījās. Kā auto var melot?

-    Mēraparāti nesaka taisnību, Dž. L. B. Matekoni atbildēja. -Jūs tos varat noregulēt, bet pēc kāda laika tie sāk rādīt atkal pa vecam. Automašīna, kas tā uzvedas, ir mele. Neko daudz tur nevar darīt.

Atstāti savā nodabā, mācekļi uzvārīja pa krūzei tējas un apsēdās uz eļļas mucām, lai baudītu pusstundas pārtraukumu. Čārlijs, vecākais māceklis, uzsauca garāmejošajām meitenēm, aicinādams tās nākt iekšā un paskatīties, kas notiek darbnīcā.

-     Darbnīcā ir milzums interesantu lietu, viņš klaigāja. Aiziet! Nāc paskaties! Lērums interesantu lietu tādai meitenei kā tu!

Kad garām gāja meitenes, jaunākais māceklis centās skatīties uz citu pusi, taču parasti tas viņam neizdevās un skatiens atgriezās pie meičām, tomēr puisis vismaz nebļaustījās. Kad tēja bija padzerta, viņi uzdzina dubļu krāsas pikapu uz jaunā hidrauliskā pacēlāja, kuru Dž. L. B. Matekoni nesen bija iegādājies. Šī bija pirmā reize, kad mācekļi nepaklausīja saimniekam, jo abi bija saņēmuši striktu norādījumu, ka vienīgais, kurš drīkst darboties ar jauno pacēlāju, ir pats misters Dž. L. B. Matekoni. Bet, tā kā franču pikapu patiešām bija nepieciešams pacelt, viņi nespēja turēties pretim kārdinājumam.

Pacēlājs darbojās brīnišķīgi un pacēla automašīnu nepieredzēti viegli. Taču tad tas ar eļļā spīdošu centrālo cilindru apstājās, un auto palika augstu gaisā. Vecākais māceklis nospieda gaisa izlaišanas pogu, taču nekas nenotika. Viņš pamēģināja vēlreiz un pēc tam izslēdza un no jauna ieslēdza strāvas padevi. Nekādu rezultātu.

-     Salauzi, otrs jauneklis noteica. Pats vainīgs.

Abi apsēdās uz savām eļļas mucām un bēdīgi noskatījās uz pacelto automobili.

-     Ko teiks misters Dž. L. B. Matekoni? jaunākais māceklis bažījās.

-     Es teikšu, ka mums ar to nav nekāda sakara, sacīja vecākais puisis. Teikšu, ka tas bija negadījums. Mēs netīšām novietojām auto uz pacēlāja, un tas pats sāka darboties. Mēs to neaiztikām.

Jaunākais māceklis palūkojās darbabiedrā.

-    Es vairs nevaru melot, viņš sacīja. Kopš esmu atpestīts, es to vairs nespēju.

Vecākais uztvēra viņa skatienu.

-     Tad tu mums abiem sagādāsi pamatīgas nepatikšanas. Patiešām lielas ziepes.

Viņš brīdi klusēja un tad turpināja:

-    Tāpēc es teikšu, ka to izdarīji tu. Izstāstīšu saimniekam, ka vainīgs esi tu.

-     Tu to nedarīsi, jaunākais māceklis spurojās. Un, vienalga, es teikšu taisnību. Boss redz, ja kāds melo. Un mma Ramotsve ari. Šo sievieti gan tu nekad neapmuļķosi.

Viņš bridi domāja.

-    Taču ir kaut kas, ko mēs varētu darīt.

-    Nūja, vecākais puisis zobojās. Mēs varam lūgties.

-    Jā, viņa kolēģis piekrita un, noslīdējis no mucas, nometās ceļos.

-     Ak, Kungs! viņš lūdza. Esi žēlīgs un atdod mums šo auto!

Iestājās klusums. Garām darbnīcai pabrauca liela kravas automašīna, kuras vadītājs ar troksni pārslēdza ātrumu. Kaut kur brikšņos pagalma dziļumā sāka sisināt cikāde; blakus garāžai augošās akācijas zarā sēdošais balodis izvingrināja spārnus. Un pāri zemei gūlās karstums.

Pēkšņi atskanēja šņākoņa. Abi pārsteigti paskatījās augšup. Hidrauliskajā sistēmā iesprostotais sakarsušais gaiss lauzās ārā, atbrīvodams cilindru un ļaudams kravai graciozi nolaisties uz zemes.

Trīspadsmitā nodaļa tējas dzeršana bāreņu patversmē

Mma Silvija Potokvane bija pārvaldniece bāreņu patversmē, kas atradās divdesmit minūšu brauciena attālumā uz austrumiem no pilsētas. Viņa tur strādāja piecpadsmit gadus sākumā par pārvaldnieces vietnieci, pēc tam par pārvaldnieci un, jāteic, atcerējās vārdu katram bārenim, kas bija gājis caur viņas rokām. Tas nekad īpaši nebija pārbaudīts, bet, ja kāds darbinieks mma Potokvanei vaicātu: "Es nekādi nevaru atcerēties, kā sauca to zēnu, kas ieradās pie mums no Maunas, ar tām atļukušajām ausīm to, kurš bija tik labs skrējējs: vai jūs man neatgādinātu, kundze?" viņa tūdaļ atbildētu: "Sedriks Motoposipe. Viņam bija brālis, kuram sportā tik labi neveicās, taču puisis kļuva par teicamu pavāru un tagad strādā par virspavāru "Saules" viesnīcā. Jauki zēni, abi divi." Vai arī kāds varētu apjautāties: "Kā sauca to meiteni, kura apprecēja policistu un aizbrauca dzīvot uz Lobatsi, kad mūs atstāja?" Un mma Potokvane nekavējoties atbildētu: "Memedi Gafetsili."

Bāreņu patversmes pārvaldniece ne tikai atcerējās visu bāreņu vārdus, bet arī pazina visus Botsvānas iedzīvotājus. Kādu satikusi, viņa prātā pārlika, ar ko šis cilvēks nodarbojas, un piepeši atcerējās, kādā veidā viņš varētu palīdzēt patversmei. No tiem, kuriem bija nauda, mma Potokvane lūdza ziedojumus; miesniekiem par velti bija jāatdod gaļas atgriezumi, bet maizniekiem virtuļu un kūku pārpalikumi. Šie lūgumi reti kad palika bez ievērības: lai atraidītu mma Potokvani, bija vajadzīga zināma drosme, kāda piemita tikai nedaudziem, un rezultātā bāreņiem visbiežāk visa kā bija gana.

Misters Dž. L. B. Matekoni, kurš pazina mma Potokvani vairāk nekā divdesmit gadus, bieži tika aicināts uz patversmi, lai atrisinātu sarežģījumus ar tehniku. Viņš turēja pie dzīvības veco mikroautobusu, ar kuru tika vadāti bērni, un šajā nolūkā rezerves daļu meklējumos viņam nācās krustām šķērsām izbraukāt valsti, jo busiņš bija ļoti vecs; meistars aprūpēja arī artēziskās akas sūkni, kurš mēdza pārkarst un no kura sūcās eļļa. Varētu jau ieteikt visu šo veco tehniku, ieskaitot sūkni, nodot metāllūžņos, taču Dž. L. B. Matekoni zināja, ka pārvaldniece tam nekad nepiekritīs. Viņa bija radusi no visa gūt tik daudz labuma, cik vien iespējams, un uzskatīja, ka gan mašīnas, gan viss pārējais jāpiedabū darboties pēc iespējas ilgāk; rīkoties pretēji viņa uzskatīja par izšķērdību. Patiešām, kad mma Ramotsve kopā ar mma Potokvani bāreņu patversmē viņreiz dzēra tēju, viņa pamanīja, ka pārvaldnieces Ķīnas tase ir vairākas reizes līmēta vienreiz osa un divreiz pati tase.

Patlaban, novietojuši Dž. L. B. Matekoni kravas auto īpašā, apmeklētājiem domātā vietā zem veca sarkanā jasmīna koka, viņi ieraudzīja, ka mma Potokvane māj pa logu. Kamēr abi iztrausās no automobiļa kabīnes un mehāniķis paņēma instrumentu kasti, kas bija vajadzīga sūkņa remontam, pārvaldniece iznira no kantora parādes durvīm un nostājās viņu priekšā.

Mma Potokvane silti sveicināja atbraucējus:

-     Divi mani labi draugi. Abi ierodas vienlaikus. Mma Ramotsve un viņas līgavainis misters Dž. L. B. Matekoni!

-     Viņš tagad ir mans šoferītis, mma Ramotsve jokoja. Man pašai vairs nav jāstūrē.

-    Un man pašam nav jāgatavo ēst, piebilda Dž. L. B. Matekoni.

-    Bet tu jau nekad neesi gatavojis, mma Potokvane brīnījās. Kas tās par runām?

-    Dažreiz gatavoju gan, iebilda Dž. L. B. Matekoni.

-     Kad tad? pārvaldniece jautāja.

-    Dažreiz, Dž. L. B. Matekoni atbildēja. Bet labāk nestāvēsim šeit, pļāpādami par ēdiena gatavošanu. Man jāiet salabot tas jūsu sūknis. Kas tam lēcies šoreiz?

-    Tas izdod ļoti dīvainu skaņu, mma Potokvane paskaidroja. Pavisam atšķirīgu nekā citām reizēm. Šoreiz izklausās, it kā taurētu zilonis. Tā to varētu aprakstīt. Ne jau visu laiku, bet šad un tad. Un vēl tas trīc kā suns. Lūk, kas atgadījies.

Misters Dž. L. B. Matekoni papurināja galvu.

-      Sūknis ir ļoti vecs, viņš teica. Mašīnas nav mūžīgas, jūs taču zināt. Tās ir tādas pašas kā mēs. Kādreiz tām jāmirst.

Varēja manīt, ka mma Potokvane nevēlas ielaisties šādās nomācošās sarunās.

-     Varbūt sūknis patiešām ir vecs, viņa sacīja, taču tas joprojām darbojas, vai ne? Ja man jāpērk jauns, nepaliks naudas svarīgākām lietām. Bērniem vajag kurpes. Viņiem vajag drēbes. Man jāmaksā audzinātājām, pavāriem un visiem pārējiem. Man nav naudas jauniem sūkņiem.

-     Es tikai gribēju izskaidrot patiesību par mašīnām, Dž. L. B. Matekoni spurojās pretim. Es neteicu, ka nemēģināšu to salabot.

-    Labi, pārvaldniece noteica, virzīdama šo apspriedi par sūkņiem uz beigām. Mums visiem šis sūknis patīk. Mēs negribam, lai tas tagad aizietu nebūtībā. Varbūt kādreiz, bet tikai ne tagad.

Viņa vērsās pie mma Ramotsves.

-    Kamēr misters Dž. L. B. Matekoni labo sūkni, mēs iesim iedzert tēju. Kad sūknis būs kārtībā, tēju dabūs arī meistars. Man ir augļu kūka, un viņam tiks atstāts pamatīgs gabals.

Sūkņu māja atradās aiz plaša klajuma, kas robežojās ar namiņu rindu, kur dzīvoja bāreņi. Vienā malā auga dārzeņi, un pats lauks, kur pērn bija audzēta kukurūza, joprojām bija klāts ar sakaltušiem kukurūzas stublājiem. Artēziskā aka, kurai bija pierīkots sūknis, pati par sevi darbojās nevainojami: tā ietiecās pazemes straumē, kas, kā domāja Dž. L. B. Matekoni, nāca no ūdenskrātuves, kuru veidoja dambis. Šķita pārsteidzoši, ka tik sausā valstī var būt tik daudz pazemes ūdeņu, ka zem šiem plašajiem, brūnajiem, karstajā gadalaikā saules izkveldētajiem līdzenumiem slēpjas dziļi svaiga saldūdens ezeri. Taču ne vienmēr uz to var paļauties. Kad netālu no Mokolodi tika uzcelta liela mūra māja, izrādījās, ka ūdens tur nav ne pilītes. Vislabākie rīkstnieki, kādi vien tur bija atrodami, ar saviem zariņiem staigāja šurpu turpu, taču bez panākumiem rīkstes nekustējās. Kaut kāda iemesla dēļ pazemes ūdeņu tur nebija. Galu galā iemītniekiem ūdeni savām vajadzībām nācās pievest ar vecu cisternu.

Dž. L. B. Matekoni putekļainās kurpēs soļoja pāri laukam, un sakaltušie kukurūzas stublāji krakšķēja zem viņa kājām. Zeme ir dāsna, viņš prātoja; vajag tikai mazliet valgmes, lai parādītos dzīvība un galdā uzrastos pārtika. Koki, lopi, ķirbju stīgas, cilvēki itin viss atkarīgs no tik vienkāršas Dieva dāvanas kā ūdens. Un šī zeme, pa kuru viņš staigāja, bija īpaša. Tā bija Botsvānā. Tā bija viņa zeme. Tā bija izaudzinājusi viņa tautu, viņa tēvu misteru P. Z. Matekoni un pirms tam vectēvu misteru T. Matekoni. Viņi visi visas paaudzes bija saistīti ar šo īpašo Āfrikas daļu, kuru tie mīlēja un loloja un kura tik dāsni atmaksāja šo mīlestību.

Viņš paraudzījās augšup. Laukā Dž. L. B. Matekoni vienmēr valkāja cepuri jocīgu, brūnu filca mici bez naga, kas bija tikpat veca kā patversmes ūdenssūknis. Viņš pabīdīja galvassegu uz pakauša, lai labāk varētu redzēt debesis. Tās bija tukšas, un domīgajam vīram, kas zem tām soļoja pāri laukam, tās šķita reibinoši augstas un vienaldzīgas.

Misters Dž. L. B. Matekoni turpināja ceļu un sasniedza sūkņu māju. Kad viņš tur nonāca, sūknis, kas bija aprīkots ar ūdens tvertnei pievienotu automātisku slēdzi, darbojās. Motora dziesmai nebija ne vainas, un mehāniķis brīnījās, kāpēc mma Potokvanei šķiet, ka radušies sarežģījumi. Taču, kamēr viņš stāvēja sūkņu mājas durvju priekšā, domādams par lielo augļu kūkas gabalu, pie kura nu varētu atgriezties, kļuva dzirdams dīvainais troksnis, par kuru bija stāstījusi pārvaldniece. Patiešām izklausījās, it kā taurētu zilonis, taču Dž. L. B. Matekoni ausīm šī skaņa nozīmēja kaut ko vairāk: tas bija sūkņa pirmsnāves gārdziens.

Viņš nopūtās un iegāja sūkņu mājā, uzmanīdamies no čūskām, kurām šādās vietās patīk gulēt. Dž. L. B. Matekoni paliecās uz priekšu un nospieda slēdzi. Sūknis ievaidējās un apstājās. Iestājās klusums, un meistars, atvēris instrumentu kasti, izņēma no tās uzgriežņu atslēgu. Viņš jutās noguris. Dzīve ir cīņa pret likstām: pret mašīnu nodilumu un pret dvēseles nogurumu. Ellas. Netīrumi. Nodilums.

Dž. L. B. Matekoni nolika atslēgu. Nē. Šo sūkni salabot vairs nav iespējams. Mma Potokvane vienmēr lika darīt šo un to, un viņš nekad nekurnēja. Cik reižu viņš bija labojis šo sūkni? Vismaz divdesmit reižu, ja ne vairāk. Un nekad viņš par savu zaudēto laiku nebija prasījis nevienu thēbi un, protams, negatavojās to darīt ari turpmāk. Taču tagad bija pienācis brīdis, kad jānostājas pret tādu sievieti kā mma Potokvane. Pārvaldniece bija tik laipna pret misteru Dž. L. B. Matekoni, kad viņš slimoja, kaut gan patlaban viņš šo apjukuma un skumības laiku atcerējās tikai ar grūtībām -, tāpēc vīrs jutās esam viņai parādā pateicību. Taču mehāniķis ir viņš, nevis mma Potokvane. Viņš ir tas, kurš zina, ka sūkņa mūžs ir galā un jāmeklē jauns. Par tehniku pārvaldniecei nav nekādu zināšanu, taču reizēm viņa uzvedas tā, it kā kaut ko saprastu ari no sūkņiem un automobiļiem. Taču šoreiz viņai būs jāuzklausa misters Dž. L. B. Matekoni: "Mma Potokvane, es apskatīju sūkni un atklāju, ka to vairs nevar salabot. Tas ir beigts un pagalam. Jums jāzvana kādam sponsoram un jāpastāsta, ka vajadzīgs jauns ūdenssūknis."

Uzmetis pēdējo skatienu sūknim, meistars aizvēra aiz sevis durvis. Zināmā mērā tas bija vecs draugs. Nevienam mūsdienu sūknim nav tāda spararata un tik skaista, smaga apvalka; neviens mūslaiku sūknis nekad netaurēs kā zilonis. Šis sūknis ir nācis no tālienes, un tagad to vajadzētu atdot atpakaļ britiem. "Tas ir jūsu ūdenssūknis, kuru jūs atstājāt Āfrikā. Nu tas ir pagalam."

Cik garšīga kūka! mma Ramotsve iesaucās, ar pateicību pieņemdama vēl vienu kūkas gabalu, kuru mma Potokvane uzlika uz viņas šķīvja. Beidzamajās dienās man galīgi nav laika. Man gribētos izcept kādu kūciņu, bet vai tad ir laiks?

-    Šo kūku, pārvaldniece teica, nolaizīdama drupačas no pirkstiem, cepa viena no mūsu audzinātājām, mma Gotofede, kura ir arī ļoti laba pavāre. Kad vien es gaidu viesus, viņa cep kūkas. Un tajā pašā laikā viņa pieskata bērnus savā namiņā. Jūs taču zināt, cik grūts ir šis darbs.

-    Viņas ir labas sievietes, šīs audzinātājas, mma Ramotsve sacīja, skatīdamās ārā pa logu, kur pāris sieviešu baudīja pusdienas pārtraukumu, sēdēdamas un pļāpādamas verandā vienā no namiņiem, kuros pa desmit vai divpadsmit dzīvoja bāreņi.

Mma Potokvane ar acīm sekoja viešņas skatienam.

-     Tā tur ir mma Gotofede, viņa paskaidroja. Dāma zaļajā priekšautā. Viņa ir tā, kas cep tik lieliskas kūkas.

-    Kādreiz es pazinu cilvēkus ar šādu uzvārdu, mma Ramotsve teica. Viņi dzīvoja Močudi. Tā bija liela ģimene. Viņiem bija daudz bērnu.

-    Viņa ir precējusies ar vienu no šīs ģimenes vīriešiem, mma Potokvane sacīja. Viņas vīrs strādā Ceļu departamentā. Brauc ar ceļa rulli. Mma Gotofede man stāstīja, ka pagājušajā nedēļā viņš ar savu rulli esot netīšām sabraucis suni. Jādomā, tas bija ļoti vecs dzīvnieks, ja jau nedzirdēja tuvojamies ceļa rulli.

-    Tas ir ļoti bēdīgi, mma Ramotsve bilda. Bet nelaiķa suns vismaz nemocījās. Labi, ka tā.

Pārvaldniece brīdi domāja.

-    Laikam nemocījās gan, viņa piekrita.

-     Kūka ir brīnišķīga, mma Ramotsve nevarēja rimties. Varbūt kādreiz mma Gotofede mani pamācīs, kā šādu kūku pagatavot. Motoleli un Puso tā garšotu.

Kad tika pieminēti bērni, mma Potokvane atplauka smaidā.

-     Ceru, ka abi uzvedas labi, viņa teica. Ļoti laipni no jums un mistera Dž. L. B. Matekoni, ka viņus adoptējāt.

Mma Ramotsve pacēla savu tējas krūzi un pār tās malu nopētīja pārvaldnieci. Nekad agrāk par adopciju nav bijusi runa; viņi bērnus bija paņēmuši tikai audzināt. Starpība, protams, nebija liela, taču no mma Potokvanes vajadzēja uzmanīties: bāreņu labā viņa bija gatava uz visu.

-    Kopā ar viņiem mēs esam laimīgi, sacīja mma Ramotsve. Bērni pie mums var palikt, līdz izaugs lieli. Starp citu, Motoleli grib kļūt par mehāniķi. Vai jūs to zinājāt? Meitene ļoti labi prot apieties ar tehniku, un misters Dž. L. B. Matekoni gatavojas viņu mācīt.

Mma Potokvane priekā sasita plaukstas. Pārvaldniece lepojās ar bāreņu panākumiem, un nekas viņai nesagādāja lielāku prieku kā ziņas, ka kādam no viņas bērniem dzīvē labi veicas.

-    Tie ir brīnišķīgi jaunumi, viņa teica. Kāpēc gan meitene nevarētu kļūt par mehāniķi? Pat ja viņa sēž ratiņkrēslā. Es ļoti priecājos to dzirdēt. Viņa varēs palīdzēt misteram Dž. L. B. Matekoni salabot mūsu sūkni.

-    Viņš grib uztaisīt ratiņiem paaugstinājumu, lai Motoleli var piekļūt motoriem, mma Ramotsve stāstīja.

Mma Potokvane piekrizdama palocīja galvu.

-    Un brālis? viņa jautāja. Vai arī viņam klājas labi?

No mma Ramotsves vilcināšanās varēja spriest, ka ar zēnu

kaut kas nav kārtībā.

-    Kas noticis? Vai viņš nav vesels?

-    Ar veselību viņam viss kārtībā, detektīve sacīja. Puso labi ēd un aug lielāks. Nupat nopirku viņam jaunas kurpes. Tiktāl viss būtu kārtībā. Vienīgi…

-    Uzvedība? mma Potokvane pateica priekšā.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu.

-    Negribēju apgrūtināt, taču domāju, ka jūs varētu man dot padomu. Jūs esat redzējusi visdažādākos bērnus. Par bērniem jūs zināt visu.

-     Tie patiešām ir ļoti dažādi, mma Potokvane piekrita. Pat brālis atšķiras no māsas. Katram vajadzīga īpaša pieeja, pat ja viņiem ir vieni un tie paši vecāki. Viens ir resns, otrs tievs. Viens gudrs, cits ne tik gudrs. Tā nu tas ir. Bērni ir tik atšķirīgi.

-    Viņš pie mums ieradās kā mazs, mīlīgs puišelis, mma Ramotsve stāstīja. Puso bija pieldājīgs un labi uzvedās. Un tad pēkšņi viņš sāka darīt nedarbus. Mēs neesam viņu pat iepliķējuši, taču viņš ir kļuvis nejauks un viegli aizvainojams. Dažreiz viņš uz mani nikni lūr caur pieri, un es nezinu, ko darīt.

Mma Potokvane uzmanīgi klausījās, kad mma Ramotsve aprakstīja pārējās likstas ar Puso, ieskaitot pupuķa pāragro nāvi.

-     Šeit viņš nevarēja iemācīties nogalināt putnus, pārvaldniece stingri sacīja. Mēs neļaujam bērniem slaktēt dzīvniekus. Mēs mācām, ka zvēri ir viņu brāļi un māsas. Lūk, ko mēs mācām.

-    Un, kad misters Dž. L. B. Matekoni ar viņu par to runāja, zēns pateica, ka viņu ienīst.

-    Ienīst!? mma Potokvane iesaucās. Neviens nedrīkst nīst misteru Dž. L. B. Matekoni un vismazāk jau puišelis, kuram viņš un jūs dodat pajumti.

-    It kā kāds viņam būtu ielējis indi ausī, mma Ramotsve turpināja.

Mma Potokvane paliecās uz priekšu un, saraukusi uzacis, pielēja tēju viešņas tasē.

-     Varbūt tas ir pat patiesāk, nekā jūs domājat, kundze. Inde ausī. Tā atgadās ar daudziem bērniem.

-    Nesaprotu, detektīve brīnījās. Pa kuru laiku tas varēja notikt?

-    Viņš taču iet skolā, vai ne? Bērni iet skolā un atklāj, ka tur priekšā ir vēl citi bērni. Ne visi uzvedas labi. Daži no tiem ir ļauni. Viņi tad, lūk, ir tie, kuri staigā apkārt ar šo indi.

Mma Ramotsve atcerējās, ko par nepatīkamo atgadījumu skolā bija stāstījusi Motoleli. Puso, kurš bija daudz jaunāks, iespējams, bija izbaudījis kaut ko tamlīdzīgu.

-   Man šķiet, viņš ir apjucis, teica mma Potokvane. Zēns saprot, ka atšķiras no skolasbiedriem, jo ir bārenis, un nezina, kā tikt ar to galā. Un tāpēc viņš vaino jūs.

Detektīve nosprieda, ka tas skan saprātīgi, taču nevarēja aptvert, ko darīt tālāk. Viņi bija centušies pret audžudēlu būt laipni un veltīt tam vairāk uzmanības, taču izskatījās, ka viss velti.

-    Domāju, sacīja pārvaldniece, ka misteram Dž. L. B. Matekoni laiks viņam iemācīt šādus tādus dzīves likumus. Viņam jāierāda zēnam vieta. Citiem puikām to iemāca tēvi un tēvoči. Viņiem visiem tas jāapgūst.

Mma Potokvane apklusa un vēroja, kā šie vārdi ietekmēs mma Ramotsvi.

-    Es uzskatu, ka misteram Dž. L. B. Matekoni vairāk jālīdzinās tēvam. Viņam jābūt stingrākam. Nelaime šoreiz tā, ka viņš ir pārāk jauks un laipns cilvēks. Mēs visi to zinām. Taču šim mazajam zēnam varbūt vajadzīgs kaut kas pavisam cits.

Mma Ramotsve kļuva visai domīga.

-     Misteram Dž. L. B. Matekoni jābūt stingrākam?

Mma Potokvane pasmaidīja.

-    Mazliet. Bet viņam zēns arī visādā ziņā jāizvizina automobilī. Jāaizved uz laukiem un jāparāda tam govis un buļļi. Nu, jādara kaut kas tādā garā.

-     Es viņam to pateikšu, mma Ramotsve apsolīja.

Pārvaldniece nolika savu tasi un no jauna paskatījās pa

logu. Zem ēnaina palisandra spēlējās bariņš bērnu.

-     Jūs varat par bērniem uzzināt visu, ko vēlaties, vērojot, kā tie rotaļājas, pārvaldniece sacīja. Palūkojieties uz viņiem! Zēni spēlē spēli un cits citu grūsta, bet meitenes noskatās. Arī viņas labprāt vēlētos piedalīties, taču nezina, kā iesaistīties, turklāt spēle ir visai skarba un viņas to lāgā nepieprot. Redzat? Vai redzat, kas notiek?

Mma Ramotsve palūkojās ārā. Pieci vai seši puikas bija aizrāvušies ar spraigu spēli. Kāda meitene norādīja uz zēniem un paspēra dažus soļus, lai tiem kaut ko pateiktu. Zēni viņai nepievērsa uzmanību.

-    Redzat? mma Potokvane vaicāja. Ja vēlaties izprast pasauli, paraugieties turp. Puikas tikai spēlē, taču tas viņiem ir ļoti nopietni. Viņi noskaidro, kurš būs vadonis. Tas garais zēns, skatieties, viņš ir līderis. Viņš tāds būs gan savos desmit, gan divdesmit gados.

-    Un meitenes? mma Ramotsve jautāja. Kāpēc viņas tikai stāv un skatās?

Pārvaldniece iesmējās.

-   Viņas uzskata, ka spēle ir muļķīga, taču ari viņām gribētos piedalīties. Meitenes novēro zēnus. Pēc tam tās izdomās, kā sabojāt viņiem prieku. Ar laiku viņas šo prasmi izkops līdz pilnībai.

-    Esmu pārliecināta, ka jums taisnība, detektīve sacīja.

-     Domāju gan, mma Potokvane piekrita. Zināt, pie mums bija atbraukusi kāda dāma no universitātes. Viņa sevi sauca par psiholoģi. Esot studējusi Amerikā un izlasījusi neskaitāmas grāmatas par bērnu audzināšanu. Es teicu: "Paskatieties pa logu!" Viņa mani nesaprata, taču domāju, ka jūs gan saprotat, mma Ramotsve.

-    Jā, saprotu.

-   Jums nav jālasa grāmatas, lai saprastu, kā iekārtota pasaule, mma Potokvane turpināja. Vienīgi jātur acis vaļā.

-      Tas tiesa, mma Ramotsve piekrita. Taču pret šo mma Potokvanes apgalvojumu viņai bija zināmas iebildes. Detektīve ļoti cienīja grāmatas un vēlējās, kaut būtu lasījusi vairāk. Nekad nevar izlasīt par daudz. Nemūžam.

Četrpadsmita nodaļa misters Bernards Selelipengs

Tu tur uzvedies ļoti drosmīgi, atceļā no bāreņu patversmes mma Ramotsve paslavēja misteru Dž. L. B. Matekoni. Nav viegli stāties pretim mma Potokvanei, taču tu to darīji.

Dž. L. B. Matekoni pasmaidīja.

-    Nemaz necerēju, ka man pietiks drosmes. Taču, kad apskatīju veco sūkni un izdzirdēju šīs dīvainās skaņas, es izlēmu, ka vairs to nelabošu. Pēc visiem šiem remontiem… Pienācis laiks ļaut mašīnai iet atpūtā.

-     Kad tu to klāstīji, es vēroju viņas sejas izteiksmi, mma Ramotsve teica. Mma Potokvane bija varen pārsteigta. It kā kāds no bērniem runātu viņai pretī. Viņa to nebija gaidījusi.

Taču, par spīti pārsteigumam, mma Potokvane bija piekāpusies necerēti ātri. Sekoja vārgi mēģinājumi pierunāt misteru Dž. L. B. Matekoni salabot sūkni "vēl šo vienu vienīgo reizi", bet, kad pārvaldniece saprata, ka mehāniķis ir nelokāms, viņa sāka apcerēt jautājumu par to, kurš no sponsoriem varētu samaksāt par jaunu ūdenssūkni. Bez šaubām, patversmes rīcībā bija galvenais fonds, ar kura palīdzību it labi varētu apmaksāt rēķinu par jaunu sūkni, taču to drīkstēja aiztikt tikai tādā gadījumā, ja pārējās iespējas būtu izsmeltas. Kaut kur noteikti bija atrodams cilvēks, kuru varētu pārliecināt, ka viņa vārdā nosaukts ūdenssūknis bāreņu patversmē ir liels gods: tas parasti bija labs paņēmiens, kā tikt pie naudas. Daži cilvēki ziedo naudu pa kluso slepšus un anonīmi; citiem turpretim savus labos darbus patīk darīt tik spilgtā gaismā, kādu vien mma Potokvane spēj nodrošināt. Taču tam, protams, nebija nozīmes. Galvenais bija tikt pie jauna sūkņa.

Taču misters Dž. L. B. Matekoni neaizbrauca, kaut ko labu nepaveicis. Kaut gan mehāniķis paziņoja sliktus jaunumus par ūdenssūkni, viņš pavadīja vismaz stundu, regulēdams aizdedzi vecajam mikroautobusam, ar kuru tika pārvadāti bāreņi. Arī šā automobiļa dienas bija skaitītas, un Dž. L. B. Matekoni rēķināja, kurā brīdī vajadzēs paziņot mma Potokvanei par tā galu, taču pagaidām, prasmīgi saknibinātu, auto vēl varēja izlaist uz ceļa.

Kamēr Dž. L. B. Matekoni laboja mikroautobusu, mma Ramotsve un mma Potokvane īsināja laiku, apciemodamas dažas audzinātājas. Mma Gotofede tika iztaujāta par augļu kūkas recepti, un viņa to mma Ramotsvei uzrakstīja, kā arī sniedza dažus padomus, kā noteikt pareizo mīklas blīvumu un valgumu. Pēc tam viņas apskatīja jauno veļas mazgātavu, un pārvaldniece parādīja, cik slavējami darbojas jaunie tvaika gludekļi, kurus patversme nesen bija iegādājusies.

-    Bērniem vienmēr jāizskatās kārtīgiem, viņa paskaidroja. Sakopts bērns ir laimīgāks nekā noplucis bērns. Tas labi zināms.

Apmeklējums bija izdevies, un, braucot mājup kravas automobilī, mma Ramotsve nosprieda, ka ir īstais laiks ar misteru Dž. L. B. Matekoni pārrunāt jautājumu par Puso uzvedību. Tas bija nepatīkams temats. Mma Ramotsve negribēja, lai līgavainis iedomātos, ka no viņas vai mma Potokvanes puses tiek kritizēts, taču jebkurā gadījumā vajadzēja to iedrošināt uzņemties lielāku lomu zēna dzīvē.

-     Es runāju ar pārvaldnieci par Puso, bilda mma Ramotsve. Viņa bija apbēdināta, uzzinot, ka zēns ir slikti uzvedies.

-    Vai viņa bija pārsteigta? Dž. L. B. Matekoni jautāja.

Detektīve papurināja galvu.

-     Nepavisam. Viņa teica, ka ar zēniem tā mēdz gadīties. Un vēl viņa sacīja, ka vīriešiem vairāk laika jāvelta zēniem, lai tiem palīdzētu. Citādi puikas kļūst apjukuši un grūti audzināmi. Kādam vairāk jānodarbojas ar Puso.

-    Man? Droši vien viņa bija domājusi mani.

Mma Ramotsve nevarēja saprast, vai misters Dž. L. B. Matekoni nav noskaities; to bija ļoti grūti pateikt. Viņa bija redzējusi līgavaini dusmīgu tikai vienu vai divas reizes, un arī tad viņš prata tik labi savaldīties, ka cilvēks no malas to nemaz nepamanītu.

-     Nūja, viņa teica. Mma Potokvane domā, ka tev ar viņu biežāk jābūt kopā. Tad tu sāksi vairāk līdzināties tēvam. Puikam tas nāktu par labu.

-     Ak! Dž. L. B. Matekoni iesaucās. Saprotu. Tad jau viņa domā, ka es neesmu labs tēvs.

Mma Ramotsvei nepatika melot. Viņa drosmīgi stāvēja taisnības sardzē, taču reizēm gadījās, ka neliela patiesības sagrozīšana bija nepieciešama, lai citiem aiztaupītu sirdēstus.

-     Nebūt ne, viņa sacīja. Mma Potokvane teica, ka tu esi labākais tēvs, kādu vien zēns var vēlēties. Lūk, ko viņa teica.

Tas nebija tiesa, taču tikpat labi mma Potokvane būtu varējusi tā sacīt. Ja pārvaldniece tā nedomāja, kāpēc tad uzreiz tik nadzīgi sūtīja bērnus pie mistera Dž. L. B. Matekoni? Nē, tie nav meli, tā ir interpretācija.

Tam bija gaidītā ietekme. Misters Dž. L. B. Matekoni priekā staroja un kasīja galvu.

-    Ļoti jauki, ka viņa tā teica. Un viņai par prieku es centīšos ar zēnu nodarboties vairāk. Mēs vizināsimies ar auto.

-     Laba doma, mma Ramotsve steigšus piebilda. Un varbūt tu ar viņu varētu uzspēlēt arī kādas spēles. Piemēram, futbolu.

-   Jā, Dž. L. B. Matekoni sacīja. Es ar to nodarbošos un sākšu jau šovakar. Tieši šovakar.

Kad viņi atgriezās Zebru ielā, kamēr mma Ramotsve gatavoja vakariņas, misters Dž. L. B. Matekoni paņēma Puso izbraukumā ar kravas auto, lai apskatītu dambi, un atceļā, paņēmis zēnu klēpī, ļāva tam stūrēt. Pa ceļam uz mājām viņi piestāja kafejnīcā, lai nopirktu kartupeļu čipsus, un tos turpat automobiļa kabīnē notiesāja. Pēc tam viņi atgriezās mājās, un mma Ramotsve pamanīja, ka abi smaida.

Nākamajā dienā "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" un Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" kopīgajās darba telpās ikviens bija ja ne pacilātā, tad vismaz dzīvespriecīgā noskaņojumā. Misters Dž. L. B. Matekoni juta vērā ņemamu apmierinājumu par to, ka paskubinājis mma Potokvani bāreņu patversmei iegādāties jaunu ūdenssūkni, un priecājās par attiecību uzlabošanos ar Puso. Mma Ramotsve dalījās ar viņu šajā priekā un kļuva vēl līksmāka, kad ar rīta pastu pienāca trīs čeki no iesīkstējušiem aģentūras parādniekiem. Ap jaunāko mācekli virmoja rimts klusums it kā viņš būtu redzējis vīziju, nodomāja mma Ramotsve, kaut gan nevarēja saprast, kas puisim liek justies tik apmierinātam. Viņa vecākais darbabiedrs staigāja dīvaini kluss, taču nevarēja teikt, ka saīdzis. Kaut kas noticis ari ar viņu, nosprieda detektīve, bet arī šajā gadījumā nebija saprotams iemesls, kaut gan, visdrīzāk, varēja gadīties, ka jauneklis sastapis kādu satriecoši apburošu meiču, kas viņam liek klusēt un domāt.

Jaunākais māceklis ļoti labprāt būtu gribējis pastāstīt labās vēstis par brīnumu, kuru iepriekšējā pēcpusdienā abi ar draugu bija piedzīvojuši Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto". Taču viņš to nedrīkstēja darīt vismaz darbnīcā ne -, jo tad atklātos divdomīgie apstākļi, kādos atgadījās šis brīnums. Paziņojums, ka lūgšana likusi iedarboties no ierindas izgājušajai hidrauliskajai sistēmai, pirmajā vietā izvirzītu jautājumu par to, ka viņi nepareizi apgājušies ar iekārtu. Misteru Dž. L. B. Matekoni mazāk interesētu, kā automobilis dabūts lejā, bet vairāk kā tas ticis augšā, un, vismazākais, abi izpelnītos rājienu, bet sliktākajā gadījumā šefs viņiem pat varētu apcirpt algu, jo pēc darba līguma nopietnas nolaidības gadījumā viņam uz to bija tiesības. Tāpēc puisis nedrīkstēja stāstīt, ka noticis kas īpašs, un pieminēt, ka ar lūgšanu izraisījis brīnumu. Viņam bija jāgaida līdz nākamajai svētdienai, kad stāstu par to, ka lūgšana izraisījusi tūlītēju un noteiktu rezultātu, varēs celt priekšā baznīcas draudzei, māsām un brāļiem, kurus šis atgadījums, neapšaubāmi, ārkārtīgi ieinteresēs.

Vecākais māceklis pret šādām lietām izturējās ar veselīgu neticību, taču arī viņu pārsteidza nenoliedzamā saistība starp lūgšanu un pašu notikumu. Ja draugs spēja paveikt ko tādu, vai vajadzētu domāt, ka arī viņa pārējie darbi ir līdzvērtīgi? Tās bija satraucošas pazīmes, un tas nozīmēja, ka jāvelta uzmanība jaunākā darbabiedra pareģojumiem par dievišķajām dusmām, kuras viņš, Čārlijs, var izpelnīties, ja nemainīs savu dzīvesveidu. Tās bija atskurbinošas domas.

Mma Ramotsve pamanīja kaut kas noticis arī ar mma Makutsi. Varbūt vainīgas bija jaunās kurpes un kleita, kas tik ļoti spēj uzlabot sievietes garastāvokli, taču detektīve domāja, ka ir vēl kaut kas vairāk. Detektīvi pārsteidza liekuļotā kautrība, kas bija iezagusies asistentes uzvedībā, un tai parasti ir tikai viens izskaidrojums.

-    Šodien jūs izskatāties tāda laimīga, mma Makutsi, viņa it kā starp citu sacīja, iegrāmatodama čekus naudas plūsmas uzskaites žurnālā.

Palīdze gaisīgi atmeta ar roku.

-    Jauka diena. Mēs saņēmām šos čekus.

Mma Ramotsve pasmaidīja.

-    Jā, viņa teica. Taču čekus mēs esam saņēmušas arī agrāk, un tie nekad uz jums nav atstājuši šādu iespaidu. Tur būs vēl kāds cits iemesls, vai ne?

-Jūs esat detektīve, mma Makutsi rotaļīgi noteica. Tad pasakiet, kas tas būtu.

-Jūs esat satikusi kādu vīrieti, mma Ramotsve vaļsirdīgi paziņoja. Sieviete tā uzvedas, kad ir sastapusi vīrieti.

Mma Makutsi sarāvās.

-    Ak… viņa nomurmināja.

-     Nu re, detektīve sacīja. Es to zināju. Man prieks, mma. Ceru, ka viņš ir glīts.

-    Ir gan, asistente jūsmoja. Viņš ir ļoti pievilcīgs vīrietis. Ar ūsām. Viņam ir ūsas un mati ar celiņu vidū.

-     Tas ir interesanti, mma Ramotsve teica. Man arī patīk ūsas.

Viņa prātoja, vai nevarētu pierunāt misteru Dž. L. B. Matekoni audzēt ūsas, bet nosprieda, ka laikam gan ne. Detektīve bija dzirdējusi, ka līgavainis klāsta mācekļiem par nepieciešamību būt gludi skūtiem; viņa domāja, ka droši vien tas ir saistīts ar eļļām un netīrumiem.

Mma Ramotsve gaidīja, ka mma Makutsi tuvāk aprakstīs savu iecerēto, taču palīdze apsēdās pie rakstāmgalda un pievērsās darbnīcas rēķinu kaudzei. Tāpēc detektīve turpināja aizpildīt naudas plūsmas uzskaites žurnālu.

-    Viņš prot arī brīnišķīgi smaidīt, mma Makutsi pēkšņi piebilda. Tā ir viena no viņa jaukākajām īpašībām.

-    Ak tā? Un vai jūs jau esat bijuši uz dejām? mma Ramotsve jautāja. Ūsaini vīrieši mēdz būt labi dejotāji.

Mma Makutsi pieklusināja balsi.

-    Patiesību sakot, mēs kopā nekur vēl neesam bijuši. Taču drīz vien tas notiks. Varbūt jau šovakar…

Misters Bernards Selelipengs tovakar ieradās pirmais un klauvēja pie zāles durvīm labas divdesmit minūtes pirms nodarbību sākuma. Mma Makutsi tur bija priekšā jau kādu pusstundu: viņa gatavoja vingrinājumus un laboja uz tāfeles ar krītu uzzīmēto pirkstu stāvokļa diagrammu. Pēcpusdienā šajā telpā bija notikusi skautu sapulce, un kāds resgalis bija izķēpājis mma Makutsi rakstāmmašīnas tastatūras zīmējumu, kurā nu vajadzēja izlabot labās rokas trešā pirksta un kreisās rokas mazā pirkstiņa izvietojumu.

-    Tas esmu es, kundze, viņš pieteicās, ienākdams telpā. Bernards Selelipengs.

Sieviete pacēla skatienu un atnācējam uzsmaidīja. Viņa pamanīja nevainojamo celiņu un kārtīgi aizpogāto apkaklīti. Viņa redzēja ari teicami nospodrinātos apavus: vēl viena laba zīme, jo tādējādi varēja cerēt, ka misters Selelipengs spēs novērtēt viņas pašas jaunās zaļās kurpes.

Kamēr vīrietis devās pie sava galda, uz kura mma Makutsi laikus bija nolikusi satraucošo eseju, viņa vēl arvien smaidīja. Misters Selelipengs paņēma lapu un sāka lasīt viņas ar zīmuli rakstīto piezīmi esejas beigās, un mma Makutsi izlikās, ka iedziļinās papīros, kas atradās uz viņas galda, bet patiesībā ar vienu aci vēroja vīrieša reakciju.

Tas pacēla skatienu, un viņa tūlīt pat saprata, ka rīkojusies pareizi. Paņēmis savu eseju, misters Selelipengs šķērsoja zāli un nostājās mma Makutsi priekšā.

-     Ceru, jūs nedomājat, ka esmu nekaunīgs, mma, viņš teica. Es gribēju uzrakstīt patiesību, un tā ir patiesība.

-    Protams, es tā nedomāju, sacīja mma Makutsi. Man patika tas, ko jūs esat uzrakstījis.

-     Un jūsu atbilde ir tieši tāda, uz kādu es cerēju, turpināja misters Selelipengs. Es gribētu jūs uzaicināt pēc nodarbībām ar mani kaut ko iedzert. Vai esat brīva?

Protams, viņa bija brīva, un nodarbību laikā, ārēji izskatīdamās aizņemta ar mācīšanu, mma Makutsi nespēja domāt ne par ko citu kā vien par Bernardu Selelipengu, un visi jautājumi, kurus viņa uzdeva klasei, bija domāti vienīgi šim smaidīgajam, elegantajam vīrietim, kurš sēdēja otrās rindas vidū. Un jautājumu bija tik daudz! Piemēram kur viņš strādā? Kur ir viņa dzimtā puse? Cik viņam gadu? Mma Makutsi minēja, ka misteram Selelipengam varētu būt krietni pāri trīsdesmit, taču vīriešu vecumu noteikt nav nemaz tik viegli.

Galu galā, kad nodarbības bija beigušās un visi, izņemot mma Makutsi un Bernardu Selelipengu, bija aizgājuši, viņš palīdzēja pasniedzējai sakārtot zāli un aizslēgt durvis. Ārā viņš parādīja mma Makutsi savu automobili, un tas, ka misteram Selelipengam piederēja auto, bija vēl viena laba zīme; un viņi devās ceļā uz bāru, kuru pilsētas nomalē pie Fransistaunas ceļa teicās zinām Bernards Selelipengs. Sēžot pasažieru sēdeklī, mma Makutsi pārņēma spēcīga, patīkama jutoņa kā visas tās laimīgās sievietes, kuras šādā drošības un piederības gaisotnē vadāja apkārt vīri un mīļākie. Mma Makutsi šķita pilnīgi pareizi, ka viņa tiek transportēta šādā veidā ar glītu, ūsainu vīrieti pie stūres. Cik ātri gan var pierast pie ērtībām: vairs nav nekādas staigāšanas pa putekļainiem ceļiem, kurus minušas tik daudzas kājas, nekādas mīcīšanās pārpildītos, piesmakušos un sagrabējušos mikroautobusos, kuri izvadā ļautiņus par pulu vai divām.

Bernards Selelipengs uzmeta viņai skatienu un plati uzsmaidīja. Smaids, nodomāja mma Makutsi, ir viņa vispievilcīgākā īpašība. Tas bija silts, aicinošs smaids, kuru ikvienai sievietei patiktu vērot visu mūžu. Ja vīrs nepārtraukti ir saviebies, tad labāk, ka tā vispār nav, taču cilvēks ar tādu smaidu kā misteram Selelipengam liktu sievai sajust vājumu ceļgalos katru mīļu dienu.

Viņi ieradās bārā. Mma Makutsi šo bāru no ceļa bija pamanījusi jau agrāk, taču nekad nebija tur iegriezusies. Viņa bija dzirdējusi, ka tā ir dārga un smalka vieta, kur vajadzības gadījumā var pasūtīt arī maltīti. Kad abi gāja iekšā, dibentelpās spēlēja mūzika, un, lai pieņemtu pasūtījumu, pie viņiem ātri piesteidzās viesmīlis. Bernards Selelipengs pasūtīja sev alu, bet mma Makutsi, kura nekad nelietoja stipros dzērienus, bezalkoholisku kokteili ar ledu.

Misters Selelipengs viegli pieskandināja viņas glāzei un atkal pasmaidīja. Automašīnā viņi neko daudz nebija runājušies, un tagad vīrietis pieklājīgi apvaicājās, kur viņa dzīvo un kā nopelna sev iztiku. Mma Makutsi nebija pārliecināta, vai vajadzētu viņam stāstīt par "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1", jo nezināja, kā jauno paziņu ietekmēs atklāsme, ka viņa ir detektīve, pat ja tikai detektīves asistente, tāpēc sieviete aprobežojās ar to, ka pastāstīja par savu direktora vietnieces amatu Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto".

-     Un kā ar jums, rra? viņa jautāja. Ko darāt jūs pats?

-    Es strādāju dimantu kompānijā, Bernards Selelipengs atbildēja. Esmu tur personālsastāva daļas vadītājs.

Sacītais Mma Makutsi ietekmēja. Darbs dimantu kompānijā ir labi apmaksāts un drošs, un strādāt tur par personālsastāva daļas vadītāju, turklāt ar modernu briljanta gredzenu pirkstā, ir lieliski. Taču, to visu pārcilādama prātā, viņa nebeidza brīnīties, kāpēc menedžeris, glīts kungs interesantā vecumā, kuram pieder pašam savs auto, ir brīvi dabūjams. Viņš droši vien ir visiekārojamākais vīrietis Gaborounā un tomēr pievērš uzmanību mma Makutsi, kura pilnīgi noteikti nav visburvīgākā dāma. Misters Selelipengs varētu aizbraukt uz Botsvānas Sekretāru koledžu, atstāt mašīnu ielas malā un izvēlēties kaut duci elegantu meiteņu visas daudz jaunākas par mma Makutsi. Un tomēr viņš tā nerīkojās. Kad sarunas biedrs pacēla pie lūpām alus glāzi, viņa paskatījās uz tā kreiso roku. Laulības gredzena uz pirksta nebija.

-    Es dzīvoju viens pats, viņš stāstīja. Man ir dzīvoklis vienā no dzīvojamiem masīviem uz pilsētas robežas. Tas nav tālu no jūsu darbnīcas. Tur es dzīvoju.

-    Tie ir ļoti jauki dzīvokļi, mma Makutsi teica.

-    Kādreiz es gribētu jums parādīt savu mitekli, Bernards Selelipengs sacīja. Domāju, ka jums patiks.

-    Bet kāpēc jūs dzīvojat viens? viņa jautāja. Vairākumam cilvēku vienatnē kļūst skumji.

-      Es esmu šķīries, misters Selelipengs paskaidroja. Mana sieva aizbēga ar citu vīrieti un paņēma līdzi mūsu bērnus. Lūk, tā.

Mma Makutsi bija pārsteigta par to, ka kāda sieviete varējusi pamest šādu vīrieti, acīmredzot tā bijusi ļoti impulsīva dāma, un tādas, kā zināms, ir neaprēķināmas. Viņa iedomājās, ka šī sieva droši vien metusi acis uz bagātāku un veiksmīgāku kungu, kaut gan arī misters Selelipengs bija pietiekami veiksmīgs.

Viņi abi patīkamā gaisotnē nopļāpāja vairākas stundas. Viņš bija atjautīgs un asprātīgs, un viņai bija jāsmejas par to, kā sarunas biedrs aprakstīja dažus savus darbabiedrus dimantu kompānijā. Mma Makutsi savukārt pastāstīja par mācekļiem, un viņš smējās par tiem. Tad, neilgi pirms desmitiem, Bernards Selelipengs paskatījās rokas pulkstenī un paziņoja, ka priecātos aizvest draudzeni mājās, jo nākamajā dienā viņam agri no rīta esot kāda tikšanās un viņš negribētu pārāk aizsēdēties. Viņi devās uz automobili un cauri naktij brauca atpakaļ uz pilsētu. Pie mājas, kurā mma Makutsi īrēja istabiņu, misters Selelipengs apturēja auto, bet neizslēdza motoru. Vēl viena laba zīme.

-     Arlabunakti, viņš sacīja, viegli pieskardamies viņas plecam. Redzēsimies rīt nodarbībās.

Mma Makutsi viņam iedrošinoši uzsmaidīja.

-    Jūs esat ļoti jauks. Paldies par brīnišķīgo vakaru.

-     Nevaru vien sagaidīt, kad varēsim atkal kaut kur aizbraukt, viņš teica. Kinoteātrī rāda kādu filmu, kuru es labprāt noskatītos. Varbūt mēs varētu iet kopā?

-    Man tas ļoti patiktu, mma Makutsi sacīja.

Viņa nolūkojās, kā aizbrauc misters Selelipengs un viņa automašīnas gabarītlukturu gaismas izgaist tumsā. Mma Makutsi nopūtās; viņš bija tik jauks un tik džentlmenisks gluži kā mistera Dž. L. B. Matekoni valdzinošākā versija. Kāda sagadīšanās, ka viņas abas ar mma Ramotsvi atradušas tik labus vīriešus, kaut gan visapkārt klīst tik daudz blēžu un šarlatānu.

Piecpadsmitā nodala neapmierinātā apmeklētāja

Sakarā ar patīkamo jaunumu pārbagātību viņas bija visai maz uzmanības veltījušas konkurējošajai aģentūrai un varbūt par to aizmirstu pavisam, ja neatgadītos divi notikumi, kas atgādināja par misteru Butelezi. Pirmais nepatīkamais jaunums bija "Botsvānas Ziņās" publicētā intervija, kura aizņēma visu lappusi laikraksta aprakstu daļā un kuras sākumā bija ievietota fotogrāfija: tajā redzamais misters Butelezi sēdēja pie rakstāmgalda ar cigareti vienā rokā un tālruņa klausuli otrā. Rakstu pamanīja mma Ramotsve un nolasīja to priekšā mma Makutsi, kamēr pēdējā domīgi, taču ar pieaugošu izbrīnu malkoja sarkankrūmu tēju.

NO ŅUJORKAS UZ GABOROUNU CAUR JOHANNESBURGU skanēja virsraksts publikācijas sākumā. "Detektīvs no citas pasaules. Mēs runājām ar apburošo misteru Butelezi viņa nevainojami iekārtotajā birojā un jautājām, kā tas ir būt par privātdetektīvu Gaborounā.

"Būt par pirmo īsto detektīvu ir diezgan grūti," viņš atbildēja. "Kā ļaudis būs pamanījuši, šeit jau kādu laiku niekojas viena vai divas dāmas, taču viņām nav pieredzes. Es negribu teikt, ka viņām šeit nebūtu darba. Vienmēr atradīsies kāds darbiņš sakarā ar bērniem vai kaut kas tamlīdzīgs. Esmu pārliecināts, ka ar šādām lietām viņas varētu tikt galā gluži labi. Taču īstam darbam jums vajadzīgs īsts detektīvs.

Es mācījos Johannesburgas kriminālpolicijā. Tā bija ļoti skarba skola ar visiem šiem bandītiem un slepkavībām -, taču visai drīz es kļuvu sīksts. Šajā nozarē cilvēkam tādam jābūt. Tāpēc vīrieši ir labāki privātdetektīvi. Viņi ir sīkstāki par sievietēm.

Kriminālpolicijā es atšķetināju daudz lietu. Skandalozas slepkavības. Dārgakmeņu zādzības. Ak! Miljoniem randu apmērā. Cilvēku nolaupīšanas ari. Tā bija mana dienišķā maize, un drīz es ļoti labi sāku izprast noziedzīgo pasauli. Ņemiet to vērā!

Kopš atvēru šo aģentūru, esmu ļoti aizņemts. Šeit, pilsētā, notiek visnotaļ trakas lietas, un tāpēc, ja kādam lasītājam rodas sarežģījumi, es esmu īstais vīrs, kas tos var atrisināt. Atkārtoju: es esmu vīrs.

Jūs jautājat: ar kādām īpašībām jābūt apveltītam privātdetektīvam? Es teiktu, ka viena no svarīgākajām ir cilvēka psiholoģijas izpratne. Tad vēl spēja saskatīt sīkumus. Mums jāprot pamanīt, kas notiek, bieži vien tie ir sīkumi -, lai klientu interesēs atklātu patiesību. Tāpēc privātdetektīvs ir kā fotoaparāts, kas prātā nemitīgi attīsta fotogrāfijas un vienmēr cenšas izprast notiekošo. Tāds ir šis noslēpums.

Jūs jautājat kā var kļūt par privātdetektīvu? Atbilde skan: ir jāmācās un vēlams kriminālpolicijā. Jūs nedrīkstat vienkārši izlikt logā savu izkārtni un teikt, ka esat detektīvs. Daži cilvēki tā ir rīkojušies pat šeit, Gaborounā, taču tā nekas nesanāks. Ir jābūt mācītam.

Tāpat nenāk par ļaunu, ja esi apmeklējis Londonu, Ņujorku vai kādu citu tamlīdzīgu vietu. Tad tu pazīsti pasauli un neviens tev nevar pūst miglu acīs. Es esmu bijis Ņujorkā un zinu, kā tur strādā privātdetektīvi. Es pazīstu daudzus, kuri darbojas šajā jomā. Tie ir gudri cilvēki, šie Ņujorkas detektīvi, un mēs esam tuvi draugi.

Taču es gribētu vēl piebilst, ka nekur nav tik labi kā mājās. Tāpēc esmu atgriezies Gaborounā, kur ir manas mātes dzimtene un kur es gāju skolā. Esmu botsvānietis, kaut gan man ir dīvains uzvārds. Es zinu daudz un, ko nezinu, to drīz izpētīšu. Zvaniet man. Jebkurā laikā.""

Mma Ramotsve beidza lasīt un riebumā nometa avīzi. Viņa bija pieradusi pie vīriešu plātīšanās un izturējās pret to iecietīgi, taču Butelezi patiešām gāja par tālu. Visas šīs atsauces uz vīriešu pārākumu privātdetektīvu darbā nepārprotami bija tēmētas uz viņu un viņas aģentūru, un, kaut gan bija acīmredzams, ka šādu uzbrukumu izraisījusi konkurenta nedrošība, diez vai to drīkstētu atstāt bez atbildes. Taču droši vien tieši to misters Butelezi vēlējās, jo atbilde vienīgi vēl vairāk pievērstu ļaužu uzmanību viņa uzņēmumam. Turklāt un tas bija satraucoši viņa teiktais droši vien atrada auglīgu augsni laikraksta lasītāju apziņā. Mma Ramotsvei bija aizdomas, ka daudzi cilvēki patiešām uzskata labākie privātdetektīvi ir vīrieši. Līdzīgi viņi domā par autovadīšanu un lidošanu ar lidmašīnām, par spīti tam, ka mma Ramotsve un droši vien arī daudzi citi bija lasījusi par pierādījumiem, ka braukt ar sievieti pie stūres automobilī vai lidot lidmašīnā ir drošāk nekā ar vīrieti. Tas acīmredzot tāpēc, ka sievietes ir apdomīgākas un neuzņemas lieku risku. Tāpēc viņas, kopumā ņemot, brauc lēnāk nekā vīrieši. Taču daudzi vīrieši šos faktus atsakās saprast un par sieviešu braukšanas stilu izsaka nicīgas piezīmes.

-     Gribu veikt kādu pētījumu, detektīve paziņoja mma Makutsi. Vai varat ieaicināt Čārliju? Es gribu, lai viņš šo rakstu izlasa.

Asistente izskatījās apjukusi.

-    Kādēļ? viņa jautāja. Jūs taču zināt, ka viņu interesē vienīgi meitenes. Šis raksts viņam nebūs saistošs.

-    Tas būs eksperiments, mma Ramotsve atbildēja. Palieciet un paskatieties.

Mma Makutsi izgāja no biroja un pēc dažām minūtēm atgriezās kopā ar vecāko mācekli, kas slaucīja rokas kokvilnas lupatās, kuras Dž. L. B. Matekoni darbiniekiem izsniedza, cīnīdamies pret eļļainajiem netīrumiem.

-   Jā, kundze, māceklis sacīja. Mma Makutsi man darīja zināmu, ka jums vajadzīgs mans padoms. Esmu gatavs sniegt padomus jebkurā laikā. Ha!

Mma Ramotsve šo piezīmi atstāja bez ievērības.

-     Izlasi, lūdzu, šo, viņa teica. Es gribētu zināt tavu viedokli.

Viņa pasniedza jauneklim laikrakstu un parādīja rakstu, un māceklis apsēdās krēslā pie detektīves rakstāmgalda. Viņš lasīja, lūpas kustinādams, un mma Ramotsve vēroja puiša saspringto sejas izteiksmi. Skaidrs, ka viņš nekad nelasa avīzes, nodomāja detektīve. Tajā pakausī patiešām nav nekā cita kā vien domas par meitenēm un automobiļiem.

Beidzis lasīt, māceklis pacēla skatienu pret mma Ramotsvi.

-    Izlasīju, mma,viņš teica un atdeva atpakaļ laikrakstu. Uz tā malām detektīve pamanīja eļļainus pirkstu nospiedumus un smalkjūtīgi centās tiem nepieskarties.

-    Ko tu par to domā, Čārlij? viņa vaicāja.

Jauneklis paraustīja plecus.

-     Man žēl, kundze, viņš atbildēja. Man jūsu žēl.

-     Žēl?

-    Jā. Man žēl, ka tas sagādās grūtības jūsu uzņēmumam. Tagad visi ies pie tā vīrieša.

-    Tātad arī tevi šis raksts ietekmēja?

Viņš pasmaidīja.

-    Protams. Redzams, ka tas ir ļoti gudrs cilvēks. Ņujorka. Vai tu re! Un Johannesburga. Tādas pilsētas! Viņš zina, kas notiek, un tiks galā ar daudz ko. Man žēl, jo es negribu, ka visi klienti aiziet pie viņa.

-   Tu esi ļoti uzticams, sacīja mma Ramotsve. Un, kad māceklis piecēlās un atstāja telpu, viņa nodomāja: "Patiešām!"

-     Nu, kundze, viņa vērsās pie mma Makutsi. No tā mēs kaut ko varam secināt, vai ne?

Asistente noraidoši atmeta ar roku.

-    Tas puika ir dumjš. Mēs visi to zinām. Neticiet nekam, ko viņš saka.

-     Nemaz tik dumjš viņš nav, mma Ramotsve iebilda. Lai tiktu par mācekli, viņam vajadzēja nokārtot eksāmenus. Patiesībā viņš ir vidusmēra jaunais cilvēks. Tātad jūs redzat, ka šis misters Butelezi būs ietekmējis daudzus jo daudzus ļautiņus. No tā mēs nevaram izvairīties.

Varbūt daudzus, bet ne visus. Tajā pēcpusdienā, kad mma Makutsi, veikdama kāda klienta uzdevumā vienkāršu izmeklēšanu, dzimtsarakstu birojā izrakstīja dzimšanas, miršanas un laulību datumus, mma Ramotsvi nepieteikusies apmeklēja sieviete, kura par "Pilnīga apmierinājuma detektīvaģentūru" un tās balamutīgo īpašnieku bija pilnīgi pretējās domās nekā māceklis. Viņa atbrauca jaunā, smalkā automašīnā, kuru novietoja tieši pie aģentūras durvīm, un pirms ieiešanas aģentūrā pieklājīgi pagaidīja, līdz mma Ramotsve viņu pamana. Mma Ramotsvi šāda uzvedība allaž iepriecināja; viņa nevarēja ciest jaunmodīgo paražu iet iekšā telpā bez uzaicinājuma vai, kas vēl sliktāk, augstprātību, ar kādu daži cilvēki neaicināti nāca iekšā birojā un runādami apsēdās uz detektīves rakstāmgalda. Ja atgadījās kaut kas tāds, mma Ramotsve apklusa un cieši raudzījās uz rakstāmgalda sēdošā pēcpusē, līdz viņas nosodošais skatiens tika pamanīts un dibens no galda aizvākts.

Apmeklētājai bija krietni pāri trīsdesmit, viņa bija apmēram mma Ramotsves gados, varbūt nedaudz jaunāka. Ģērbusies viņa bija labi, taču neuzkrītoši, un sievietes drēbes kopā ar jauno auto ārpusē detektīvei pastāstīja visu, ko viņa vēlējās zināt par klientes mantiskajiem apstākļiem. Šī sieviete bija labi apmaksāta vecākā ierēdne, bet varbūt pat biznesmene.

-     Neesmu pieteikusies, apmeklētāja taisnojās, taču ceru, ka atradīsiet par iespējamu mani pieņemt.

Mma Ramotsve pasmaidīja.

-    Es vienmēr priecājos par klientiem, kundze. Pieteikties nav nepieciešams. Ar mani var runāt jebkurā laikā. Ja ir iemesls, detektīve vēl piebilda.

Sieviete pieņēma mma Ramotsves piedāvājumu apsēsties. Kaut gan apmeklētāja bija sasveicinājusies pareizi, viņa nebija nosaukusi savu vārdu; tas, bez šaubām, tiks pateikts vēlāk.

-    Būšu atklāta, mma, viņa teica. Es neuzticos privātdetektīviem. Man tas jums jāpasaka.

Mma Ramotsve sarauca uzacis. Ja viņa neuzticas privātdetektīviem, kāpēc tad vajadzēja nākt uz "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1", kuras nosaukums runā pats par sevi; vajadzēja taču padomāt…

-     Man nepatīkami to dzirdēt, mma, sacīja detektīve. Varbūt pateiksiet man iemeslu?

Sieviete tobrīd mazliet izskatījās pēc tādas, kas grib atvainoties.

-     Negribēju būt nepieklājīga, kundze. Man ir ļoti bēdīga pieredze ar kādu detektīvaģentūru. Tāpēc es tā jūtos.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu.

-    "Pilnīga apmierinājuma detektīvaģentūra"? Misters Butele…

Viņa pat nepaguva pabeigt.

-    Jā, apmeklētāja pārtrauca mma Ramotsvi. Šis cilvēks! Nesaprotu, ar kādām tiesībām viņš sevi drīkst saukt par privātdetektīvu.

Mma Ramotsve bija ieintriģēta. Viņa vēlējās, kaut birojā atrastos mma Makutsi, jo tad varētu ar viņu dalīties šajās atklāsmēs, vienalga, kādas tās būtu. Šķiet, ka šeit būs izeja no kļūmīgā stāvokļa, viņa sprieda. Taču, pirms mma Ramotsve ļāva apmeklētājai pastāstīt, kas atgadījies, viņai radās doma, ka jāpiedāvā palīdzība visas amata brālības vārdā. Jā, šajos apstākļos vajadzēja rīkoties tieši tā.

-     Ļaujiet man jums kaut ko pateikt, mma, viņa teica, paceldama roku. Ja jūs sāpinājis kāds no maniem amata brāļiem un jāteic, ka neesmu pārsteigta to dzirdēt, "Dāmu detektīvaģentūra Nr. 1" apņemas pabeigt izmeklēšanu, kuru misters Butei… kuru šis cilvēks acīmredzot ir veicis nepareizi. Tāds ir mans priekšlikums.

Sieviete, neapšaubāmi, bija iepriecināta.

-    Jūs esat ļoti laipna, kundze. Es uz to nemaz necerēju, taču jūsu piedāvājumu pieņemu ar prieku. Redzu, ka šeit viss notiek pavisam citādi.

-    Tā gan, mma Ramotsve klusi sacīja. Mēs nedodam solījumus, kurus nespējam turēt. Mēs tā nerīkojamies.

-    Labi, apmeklētāja noteica. Tagad ļaujiet man pastāstīt, kas atgadījies.

Pamanījusi laikrakstā sludinājumu, viņa bija devusies pie mistera Butelezi. Detektīvs pret apmeklētāju izturējies ļoti pieklājīgi, kaut gan viņa uzvedība bijusi diezgan nomācoša.

-     Man šķiet, ka tam kaut kāds sakars ar viņa uzvārdu, uzmezdama skatienu mma Ramotsvei, kura gandrīz tikko manāmi pamāja ar galvu, viņa teica.

Pirms veram vaļā muti, lai kaut ko teiktu, ir jāpadomā, taču cilvēki labi zina, kādi mēdz būt zulusi. Tos varētu nosaukt par… uzmācīgiem vai, izsakoties maigāk, par pašpaļāvīgiem. Taču atklāti neviens, protams, par to nerunā. Misters Butelezi apgalvoja, ka ir botsvānietis, nevis zuluss, taču nevar neņemt vērā iedzimtību pa tēva līniju, īpaši, ja runa ir par vīrieti. Mma Ramotsve uzskatīja, ka zēni vairāk iedzimst tēvos, nevis mātēs; vai kāds to varētu daudzmaz nopietni apšaubīt? Iespējams, taču tas būtu galīgi nepareizi.

Sieviete sāka stāstīt, kāpēc viņa bija devusies pie mistera Butelezi.

-    Kaut gan esmu no Fransistaunas, viņa teica, es dzīvoju Močudi. Es strādāju turienes slimnīcā par fizioterapeiti. Cilvēkiem, kuri lauzuši locekļus vai smagi slimojuši, es palīdzu tikt uz kājām. Tā ir viena no mūsu darba sastāvdaļām, taču ir arī citas. Tas ir ļoti labs darbs.

-    Un ļoti nozīmīgs, mma Ramotsve piebilda. Jūs, kundze, varat būt lepna, ka esat fizioterapeite.

Sieviete pamāja ar galvu.

-    Patiešām. Lai kā ari būtu, man jādzīvo Močudi, jo tur ir mans darbs. Man ir arī četri bērni, un viņi ir labi iejutušies turienes skolā. Vienīgā nelaime, ka vīrs strādā šeit, Gaborounā, un viņam nepatīk katru dienu braukāt uz Močudi un atpakaļ. Tāpēc mēs par saviem ietaupījumiem viņam šeit nopirkām mazu dzīvoklīti. Tas šķita labs atrisinājums, jo man palika māja Močudi netālu no darba.

Šobrīd mma Ramotsve jau zināja, kas sekos. Kopš viņa bija atvērusi "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1", to pārplūdināja lūgumi tikt galā ar klaiņojošiem vīriem vai laulātajiem draugiem, par kuriem bija aizdomas, ka tie ir nogājuši no ceļa. Sievu bažas lielākoties bija pamatotas, un mma Ramotsvei nācās paziņot par neuzticību krietni biežāk, nekā viņai būtu gribējies. Taču tā bija daļa no viņas darba, kuru viņa darīja godīgi un ar līdzjūtību. Detektīve bija pārliecināta kaut ko tamlīdzīgu gatavojas atklāt ari viņas jaunā kliente: vīri, kuri strādā tālu no mājām, ar dažiem izņēmumiem reti kad mēdz uzvesties labi.

Viņa nekļūdījās. Sieviete pastāstīja par savām bažām, ka vīrs satiekas ar citu.

-    Es viņam vakaros parasti zvanīju, viņa stāstīja. Mēs pārrunājām dienas notikumus, un sarunā piedalījās arī bērni. Tas iznāk dārgi, taču ir svarīgi, lai bērni varētu parunāt ar tētiņu. Taču tagad, kad es zvanu, viņa nekad nav mājās. Vīrs teic, ka viņam patīkot izvingrināt kājas, un tāpēc viņš dodoties garās pastaigās, taču tās ir muļķības. Es zinu, ka tie ir meli.

-    Tā gan izklausās, sacīja mma Ramotsve. Daži vīrieši melot diez cik labi neprot.

Kliente bija izstāstījusi misteram Butelezi par savām aizdomām, un detektīvs apņēmies palīdzēt, teikdams, lai viņa pēc dažām dienām ar to sazinoties. Butelezi apsolījis izsekot viņas vīru un noskaidrot, ar ko tas nodarbojas.

-    Vai viņš to izdarīja? mma Ramotsve jautāja. Viņai ļoti gribējās uzzināt, kā rīkojies konkurents.

-     Teica, ka esot izdarījis, sieviete atbildēja. Taču es viņam neticu. Viņš stāstīja, ka esot veicis izsekošanu un noskaidrojis, ka mans vīrs iet uz baznīcu. Tas ir vienkārši smieklīgi. Viņš uz baznīcu nekad neiet. Neskaitāmas reizes esmu mēģinājusi viņu pierunāt, taču viņš ir pārāk slinks. Un, kad vīrs pagājušo svētdienu bija atbraucis uz mājām, es viņam teicu: "Aiziesim uz baznīcu!" Taču viņš atteicās. Bet, ja jau vīrs būtu kļuvis par tik lielu baznīcā gājēju, viņš taču gribētu svētdienā apmeklēt dievnamu! Taču negribēja. Tas, manuprāt, visu pierāda.

Mma Ramotsvei bija jāpiekrīt.

-     Taču ir vēl kaut kas, apmeklētāja turpināja. Es samaksāju pamatīgu avansu, un, kad gribēju kaut ko no tā dabūt atpakaļ, misters Butele… šis cilvēks man vienkārši atteica. Viņš sacīja, ka nauda tagad piederot viņam. Tāpēc es atbraucu pie jums.

Mma Ramotsve pasmaidīja.

-     Darīšu, ko varēšu. Es noskaidrošu, kas tā par iešanu baznīcā, un, ja tie būs meli, izklausās, ka tā ari ir, tad uzzināšu, ko viņš dara īstenībā, un pastāstīšu jums.

Viņas abas apsprieda dažas detaļas, ari to, kāds ir klientes dzīvesbiedra vārds un adrese un kur viņš strādā.

-    Es jums atnesu ari fotogrāfiju, sacīja apmeklētāja. Tā jūs viņu varēsiet pazīt.

Viņa pasniedza detektīvei melnbaltu fotouzņēmumu. Mma Ramotsve uzmeta tai skatienu un ieraudzīja gaumīgi ģērbušos vīrieti ar pievilcīgu smaidu, glīti pāršķirtu celiņu un ūsām. Viņa to nekad agrāk nebija redzējusi, taču skaidrs, ka pūlī šo cilvēku būtu viegli pamanīt.

-     Tā būs ļoti noderīga, viņa teica. Ja klienti mums neiedod fotogrāfijas, mūsu darbs kļūst daudz grūtāks.

Kliente piecēlās.

-     Esmu uz viņu ļoti dusmīga, sacīja mma Selelipenga.

-    Un, ja es satikšu šo dāmu, kura man cenšas nozagt vīru, es zināšu, kā tikt ar viņu galā. Es došu viņai labu mācību.

Mma Ramotsve sarauca uzacis.

-    Jūs nedrīkstat darīt neko nelikumīgu, viņa norādīja.

-    Ja jūs gatavojaties darīt kaut ko tamlīdzīgu, es jums nepalīdzēšu.

Mma Selelipenga izbīlī pacēla rokas.

-    Nē, neko tamlīdzīgu, kundze. Es tikai gribu ar viņu aprunāties. Un brīdināt. Tas ir viss. To taču tiesības darīt ikvienai sievietei, vai ne?

Mma Ramotsve pamāja ar galvu. Viņai pašai nebija laika pārmācīt vīru zagles un melīgus vīriešus. Cilvēkiem ir tiesības aizstāvēt to, kas pieder viņiem, un mma Ramotsve, būdama iejūtīga sieviete, saprata cilvēciskās vājības. Šim misteram Bernardam Selelipengam droši vien vajadzīgs tikai draudzīgs atgādinājums par vīra un tēva pienākumiem. Vēlreiz paraugoties uz fotogrāfiju, viņai radās aizdomas, ka ar to vajadzētu pietikt. Uzņēmumā redzamā seja neliecināja par stingru raksturu; tā nepiederēja cilvēkam, kurš būtu ar mieru pamest sievu, lai meklētu pašlabumu. Viņš tecēs atpakaļ kā nerātns puišelis, kas pieķerts zogam melones. Mma Ramotsve par to bija pārliecināta.

Sešpadsmitā nodala mma ramotsve pārdur riepu; mma makutsi iet uz kino ar misteru Bernardu Selelipengu

Mma Ramotsve tovakar atgriezās mājās uz Zebru ielu pa ierasto maršrutu no Tolokvengas ceļa nogriezdamās Odi ielā, kad mazais, baltais autobusiņš pats no sevis sāka braukt uz kreiso pusi. Uz mirkli viņa iedomājās, ka no ierindas izgājusi stūres iekārta, un pārvietoja savu svaru uz sēdekļa labo pusi, taču no tā nebija nekādas jēgas. Busiņa aizmugurē atskanēja dīvains troksnis it kā metāls berztos pret akmeni -, un viņa saprata, ka ir pārdūrusi riepu. Mma Ramotsve vienlaikus jutās gan saīgusi, gan atvieglota; atvieglojumu izraisīja sapratne, ka tā ir viegli novēršama vaina. Proti ja līdzi ir rezerves ritenis, taču viņai tā nebija. Detektīve bija lūgusi vienam no mācekļiem to piepumpēt un redzēja arī riteni, pieslietu pie darbnīcas sienas, taču, kad viņa to gribēja paņemt un nolikt atpakaļ busiņā, mma Makutsi detektīvi ieaicināja birojā, jo zvanīja tālrunis. Tādējādi rezerves ritenis, kad nu tas bija vajadzīgs, atradās Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto", bet viņa pati bija šeit uz ceļa.

Vienubrīd mma Ramotsve kļuva uz sevi nikna. Braukāšanai bez rezerves riteņa patiešām nav nekāda attaisnojuma: uz šiem ceļiem, kas nosēti ar asiem akmeņiem, nomestām naglām un tamlīdzīgām drazām, riepas plīst nemitīgi. Ja tā atgadītos ar kādu citu autovadītāju, viņa nevilcinātos pamācīt: "Kur jums prāts, ka braucat bez rezerves rata?" Taču tagad ķezā bija iekūlusies viņa pati, un pašpārmetumi bija visnotaļ pelnīti.

Mma Ramotsve nobrauca ceļa kreisajā malā, lai netraucētu satiksmi, kaut gan šajā klusajā dzīvojamā rajonā transportlīdzekļu nebija daudz. Viņa paskatījās apkārt. Netālu bija Zebru iela varbūt tikai kādas pusstundas gājiena attālumā -, un viņa vienā mierā varētu iet mājās un gaidīt, līdz pusdienās atbrauc misters Dž. L. B. Matekoni. Tad viņi varētu mazo, balto autobusiņu izglābt kopīgiem spēkiem. Vai ari, lai izvairītos no liekiem pārbraucieniem, viņa varētu piezvanīt uz Tolokvengas ceļa "Ātro auto", kur joprojām rosījās misters Dž. L. B. Matekoni, un pateikt, lai līgavainis, braukdams uz Zebru ielu, pa ceļam atved rezerves riteni.

Viņa vēlreiz palūkojās visapkārt. Tālruņa automāts atradās lielveikalā ielas galā, bet tepat taču bija doktora Mofata nams, kuram iepretim tagad stāvēja busiņš. Doktors, kas bija palīdzējis misteram Dž. L. B. Matekoni pārvarēt depresiju, kopā ar sievu dzīvoja vecā neregulāras formas namā, un to ietvēra lielisks dārzs, kura vārtus, paturēdama prātā, ka šādos pagalmos vienmēr jāuzmanās no suņiem, tagad piesardzīgi vēra vaļā mma Ramotsve. Suņu rejas nebija dzirdamas pārsteigtā balsī ierunājās vienīgi misis Mofata, kas pēkšņi parādījās aiz krūma, kuru viņa bija kopusi.

-    Mma Ramotsve! Jūs vienmēr pielavāties cilvēkiem!

Detektīve pasmaidīja.

-    Es šeit neesmu darba darīšanās, viņa teica. Atnācu tāpēc, ka manam auto tur ārā pārplīsusi riepa, un es gribu piezvanīt misteram Dž. L. B. Matekoni, lai atbrauc palīgā. Vai neiebilstat, mma?

Misis Mofata ieslidināja kabatā dārza šķēres.

-    Mēs varam piezvanīt tūlīt pat, viņa teica. Pēc tam, kamēr gaidīsim misteru Dž. L. B. Matekoni, iedzersim pa tasei tējas.

Viņas abas iegāja mājā, mma Ramotsve piezvanīja līgavainim, pastāstīja par savu likstu un paskaidroja, kur viņa atrodas. Pēc tam doktora sieva viņu ieaicināja verandā, tur sievietes apsēdās pie maza galdiņa un iegrima sarunās.

Viņām bija, par ko runāt. Misis Mofata dzīvoja Močudi, kad viņas vīrs tur vadīja mazu slimnīciņu, un pazina Obidu Ramotsvi un vēl daudz citu ģimeņu, kas bija ar Ramotsvēm draugos. Mma Ramotsvei nebija lielāka prieka kā parunāt par pagājušajām dienām tagad jau tik senām, taču ļoti nozīmīgām, lai sajustu savu kopību ar šiem cilvēkiem.

-    Vai atceraties mana tēva cepuri? viņa jautāja, maisīdama tējā cukuru. Viņš daudzus gadus valkāja vienu un to pašu cepuri. Tā bija ļoti veca.

-     Es to atceros, misis Mofata atbildēja. Doktors to mēdza dēvēt par lielās gudrības mici.

Mma Ramotsve smējās.

-    Droši vien cepure bija daudz pieredzējusi, viņa sacīja. Iespējams, tā bija daudz iemācījusies.

-    Es skumstu pēc Močudi, misis Mofata sacīja. Es ilgojos pēc rītiem, kad dzirdējām govju zvaniņu skaņas. Es nevaru aizmirst, kā no skolas reizē ar vēju pie mums atlidoja bērnu dziesmas.

-    Tā ir laba vieta, mma Ramotsve piekrita. Es nevaru aizmirst, kā cilvēki tur apsprieda tīros sīkumus.

-     Piemēram, cepures, saimniece bilda.

-    Jā, cepures. Un labas govis un buļļus. Un kas tie par bērniem, kas atbraukuši, un kā tos sauc. Visus šos niekus.

Misis Mofata no jauna piepildīja tases, un dažas minūtes sievietes sēdēja patīkamā klusumā, domādamas katra savas domas. Mma Ramotsve atcerējās tēvu, Močudi un bērnību cik laimīga tā bijusi pat bez mātes. Un misis Mofata domāja par saviem vecākiem par tēvu, aktieri, kurš kļuva akls; par to, cik smagi viņam bija nonākt tumsībā.

-    Man ir dažas fotogrāfijas, kuras jūs varētu interesēt, misis Mofata pēc brīža ierunājās. Tur ir tolaiku uzņēmumi no Močudi. Jūs tajos dažu labu pazīsiet.

Viņa aizgāja uz dzīvojamo istabu un atgriezās ar lielu kartona kasti.

-    Biju iecerējusi tās visas salikt albumos, misis Mofata sacīja, taču vienmēr rokas par īsām. Varbūt kādudien es to izdarīšu.

-     Ar mani ir tāpat, mma Ramotsve teica. Kādudien es to paveikšu.

Citu pēc citas viņa ņēma un aplūkoja fotogrāfijas. Tur bija daudzi cilvēki, kurus mma Ramotsve atcerējās: misis de Koka, misionāra sieva, stāv rožu krūma priekšā; pamatskolas skolotājs pasniedz balvu kādam mazam bērnam; pats doktors spēlē tenisu. Un, lūk, aina, no kuras Prešesai aizrāvās elpa: vīru bariņa vidū kgotla priekšā visā godībā ar cepuri galvā stāv Obids Ramotsve.

-     Lūk, sacīja misis Mofata. Tas taču ir jūsu tēvs, vai ne?

Mma Ramotsve pamāja ar galvu.

-    Paņemiet to, pasniegdama fotogrāfiju, saimniece aicināja.

Mma Ramotsve pateicīgi paņēma dāvanu, un abas turpināja aplūkot pārējos uzņēmumus.

-     Kas tā tāda? norādīdama fotogrāfijā uz padzīvojušu sievieti, kura ēnainā dārzā spēlēja kārtis ar Mofatu bērniem, detektīve jautāja.

-    Tā ir doktora māte, misis Mofata atbildēja.

-     Un šis cilvēks, kas stāv aiz viņiem? Vīrs, kurš lūkojas tieši objektīvā?

-     Viņš laiku pa laikam pie mums apmetās. Viņš rakstīja grāmatas.

Mma Ramotsve vērīgi aplūkoja fotogrāfiju.

-     Šķiet, ka viņš skatās tieši uz mani, viņa teica. Viņš man uzsmaida.

-    Jā, misis Mofata sacīja. Varbūt arī.

Mma Ramotsve vēlreiz apskatīja misis Mofatas doto uzņēmumu, kurā bija redzams viņas tēvs. Jā, tas bija viņa smaids: sākumā tas allaž bija mazliet kautrīgs, bet pēc tam aizvien platāks un platāks; un, protams, cepure… Viņa prātoja, kas tas varētu būt par pasākumu, kāpēc šie cilvēki sapulcējušies pie kgotla vārtiem sapulču laukumā? Droši vien to varētu zināt doktors, jo fotografējis acīmredzot bija viņš. Iespējams, tam bija kaut kāds sakars ar slimnīcu: cilvēki tai vāca naudu un tāpēc rīkoja sapulces. Droši vien tā bija.

Visi fotogrāfijā redzamie cilvēki bija kārtīgi saģērbušies, par spīti svelmējošajai saulei, un ikviens skatījās objektīvā ar cieņu un ar atbildības sajūtu. Šādā veidā attiekties pret līdzpilsoņiem tā bija vecā Botsvānā, kas nu bija pazudusi tāpat kā visa vecā pasaule un šajā fotoattēlā redzamie vīri. Uz mirkli mma Ramotsve ar pirkstu pieskārās uzņēmumam it kā lai sazinātos, lai sajustu šos cilvēkus, un viņa juta, ka acīs sariešas asaras.

-    Lūdzu, piedodiet man, kundze, mma Ramotsve sacīja misis Mofatai. Es domāju par to, kā aiziet vecā Botsvānā.

-     Saprotu, pasniegdamās uz priekšu un aizskardama viešņas roku, teica misis Mofata. Bet mēs taču to atceramies, vai ne?

Un viņa nodomāja: jā, šī sieviete, ar savu labestību izdaudzinātā Obida Ramotsves meita, atceras veco Botsvānu valsti, kura ir bijusi un vēl joprojām ir Āfrikas vaduguns, tās godaprāts un augstsirdības piemērs gan vienkāršās, gan sarežģītās lietās.

Tovakar mašīnrakstīšanas nodarbība ritēja īpaši labi. Mma Makutsi kursantiem uzdeva kontroldarbu, lai noskaidrotu, cik ātri tie iemācījušies drukāt, un bija patīkami pārsteigta par rezultātiem. Pāris vīriešiem sevišķi labi neveicās patiešām, viens pat gribēja padoties, taču pārējie viņu no šāda kļūmīga soļa atrunāja. Pārējie turpretim bija krietni centušies un sāka izjust savu un mma Makutsi pūliņu augļus. Misteram Bernardam Selelipengam veicās īpaši labi, un, pateicoties savai uzcītībai, viņš minūtē spēja uzrakstīt vairāk vārdu nekā jebkurš cits kursants.

Ļoti labi, ieskatījusies rezultātos, uzslavēja mma Makutsi.

Viņa bija nolēmusi, ka klasē šīm attiecībām jāpaliek oficiālām, taču, runājot ar misteru Selelipengu, skolotāja sajuta siltu jūtu uzplūdus pret šo vīrieti, kas izturējās pret viņu ar tādu cieņu un apbrīnu. Viņš savukārt pret mma Makutsi attiecās kā pret pasniedzēju, nevis kā pret draudzeni; nodarbību laikā familiaritātei vai īpašām simpātijām nebija vietas.

Kad nodarbība beidzās, mma Makutsi aizslēdza zāli un izgāja ārā, kur atrada misteru Selelipengu sēžam auto un gaidām viņu kā bija norunāts. Tovakar viņi bija iecerējuši doties uz kino un pēc tam uz kafejnīcu paēst. Šīs izredzes iepriecināja mma Makutsi, kurai šoreiz nevajadzēja skatīties filmu vienatnē, jo pavērās iespēja sēdēt kinoteātrī kopā ar vīrieti kā vairākumam sieviešu.

Filma bija nejēdzīga par cilvēkiem, kuri dzīvo neiedomājamā greznībā, taču mma Makutsi diez ko neinteresēja, kas notiek uz ekrāna. Viņas domas bija pie mistera Bernarda Selelipenga, kurš seansa vidū ieslidināja savu roku viņas plaukstās un iečukstēja viņai ausī kaut ko reibinošu. Mma Makutsi jutās satraukta un laimīga. Pēc visiem šiem garajiem gadiem un gaidīšanas viņas dzīve beidzot bija kļuvusi romantiska; bija atnācis cilvēks, kas visam notiekošajam piešķīra jaunu jēgu. Šī apmātība, kas tik raksturīga mīlētājiem, reizēm mēdz būt maldinoša; tā izmaina cilvēka personību, un mma Makutsi bija tās varā; ļaudamās prieka un laimes uzplūdam, sieviete aizvēra acis. Viņa darīs laimīgu šo vīrieti, kurš pret viņu izturējās tik mīļi.

Pēc filmas viņi aizgāja uz kafejnīcu un pasūtīja maltīti. Apsēdušies netālu no durvīm un zem galda sadevušies rokās, abi runāja viens par otru, kā jau mīlētāji mēdz darīt. Tādus viņus atrada mma Ramotsve, kura kopā ar Dž. L. B. Matekoni ienāca kafejnīcā. Mma Makutsi priekšnieci iepazīstināja ar savu draugu, un mma Ramotsve viņam pieklājīgi uzsmaidīja.

Mma Ramotsve un misters Dž. L. B. Matekoni kafejnīcā ilgi neuzkavējās.

-    Tevi kaut kas nomāc, teica Dž. L. B. Matekoni, kad abi mēroja ceļu uz autobusiņu.

-     Man ir ļoti bēdīgs prāts, mma Ramotsve sacīja. Es esmu kaut ko uzzinājusi. Taču man negribas par to runāt. Lūdzu, aizved mani mājās, mister Dž. L. B. Matekoni. Man ir ļoti skumji.

Septiņpadsmitā nodala kā atrast tebago?

Jā, pasaule spēj laupīt drosmi, nodomāja mma Ramotsve. Taču mēs nedrīkstam sēdēt un apcerēt visas bijušās neveiksmes tāpat kā tās, kuras vēl sekos. No tā kļūs tikai sliktāk. Par spīti visām pasaules bēdām, ir daudz kā tāda, par ko mēs varam būt pateicīgi. Starp citu, dzīves likstas nekad nebeidzas, tur nekas nav grozāms, tāpēc jāķeras klāt ikdienišķajiem darbiem: jānopelna iztika, un šajā gadījumā tas nozīmēja, ka jādara kaut kas sakarā ar misteru Molefelo un viņa sirdsapziņu.

Mma Ramotsves rīcībā bija visai trūcīgas ziņas, taču, ja Tebago būtu kļuvusi par medmāsu, viņai vajadzēja reģistrēties, un varbūt viņa atrodama reģistrā vēl šobaltdien. Ar to varētu sākt, taču, ja nekas nebūtu atrodams, mma Ramotsvei bija padomā vēl citi izmeklēšanas varianti. Kā jau tika teikts, meitene nāca no Molepololes. Detektīve varētu doties turp un atrast kādu, kurš kaut ko zinātu par Tebago ģimeni.

Iepazīties ar medmāsu reģistru bija viegli. Atradusi ierēdni, kas atbild par māsu apmācību, mma Ramotsve noskaidroja, vai sieviete ar šādu uzvārdu Botsvānā ir reģistrēta. Nebija; un tas nozīmēja, ka Tebago nav reģistrējusies vai arī vispār nav mācījusies. Detektīve kļuva domīga: varēja gadīties, ka meitenes sarežģījumiem ar Molefelo ir daudz jūtamākas sekas, nekā varētu iedomāties. Cilvēka dzīve ir smalka lieta: iejaucoties tu uzņemies atbildību, ka tā var tikt dziļi ietekmēta. Nejēdzīga piezīme vai nejauši sakari laimīgu dzīvi var pārvērst par bēdu ieleju.

Ceļojums uz Molepololi bija patīkams, jo deva mma Ramotsvei iespēju satikt dažas senas draudzenes. Viena no viņām, atvaļināta bankas kasiere, pilsētā pazina visus un varēja pastāstīt par Tebago ģimeni. Varbūt Tebago tur joprojām dzīvo un mma Ramotsve varēs viņu apciemot? Tas prasītu smalkjūtību, īpaši, ja viņa būtu precējusies. Droši vien par atbrīvošanos no bērna viņa vīram nav stāstījusi, jo vīrieši šādas lietas neizprot un pret tām izturas nesaprātīgi. Šiem jau, protams, bērni nav jāaudzina; viņiem tie nav piecus gadus jānēsā, uzsietus mugurā; viņiem katru dienu, katru stundu un katru minūti nav jāapmierina mazuļu vajadzības, tomēr viņiem ir visai strikti uzskati par bērnu audzināšanu.

Ceļojumam uz Molepololi mma Ramotsve izvēlējās rīta stundu, kad gaiss ir dzestrs un svaigs un saule vēl pārāk nesvelmē. Braukdama viņa pārdomāja dažu beidzamo dienu notikumus galvenokārt satraucošo atklājumu, ka mma Makutsi ielaidusies ar misteru Bernardu Selelipengu. Detektīve bija satriekta, un viņas apmulsums pastiprinājās nākamajā dienā pēc tikšanās kafejnīcā, kad mma Makutsi sāka stāstīt par misteru Selelipengu un par to, cik piemēroti viņi abi esot viens otram.

Es būtu to pateikusi agrāk, darba devējai sacīja mma Makutsi. Taču gribēju pārliecināties, vai šīs attiecības būs ilgstošas. Negribējās jums stāstīt, ka esmu atradusi īsto vīrieti, un pēc nedēļas atzīties, ka viss beidzies. To es negribēju.

Kamēr mma Makutsi runāja, mma Ramotsves nelāgās priekšnojautas auga augumā. Vajadzēja taču būt godīgai: viņai vajadzēja pateikt savai darbiniecei taisnību tieši šobrīd, un rīkoties pretēji nozīmētu slēpt patiesību, kuru mma Makutsi bija tiesības zināt. Sieviete noteikti justos vēl vairāk pazemota, sprieda mma Ramotsve, ja nesaņemtu šo informāciju no darba devējas, kura zināja, bet nebrīdināja, ka misters Selelipengs ir precējies. Un tomēr pateikt to tagad būtu tik brutāli; tas arī izslēgtu iespēju mazināt mma Makutsi sāpes par nepatīkamo atklājumu, jo patiesība, vienalga, kaut kad nāks gaismā.

Par to vēl būs jāpadomā vēlāk, kaut gan skaidri zināms, ka visbeidzot būs jāapbēdina mma Makutsi, no kuras mūžīgi nevarēs slēpt īstenību par misteru Selelipengu. Bet varbūt viņa visu jau zina, iedomājās mma Ramotsve. Viņa sen sapratusi, ka tas viņu māna, teikdams, ka ir neprecējies vai šķīries, un apzinās, ka mīļotajam ir sieva un bērni. Bet tas taču iespējams. Ja sieviete ir galīgā izmisumā, tā ir gatava pakampt kuru katru veci, kas gadās pa rokai, pat ja viņš ir precējies. Tagad, kad mma Ramotsve tā padomāja, viņa atcerējās daudzus gadījumus, kad sievietēm nekas nav bijis pretim saieties ar precētiem vīriem, neraugoties uz viņu pienākumiem pret ģimeni, cerībā, ka varēs tos atvilt sievām vai vismaz gūt no šādām attiecībām mazliet prieka. Tamlīdzīgi rīkojās ari vīrieši, taču izskatījās, ka viņiem tik ļoti nepatīk dalīties ar citiem. Taču mma Ramotsve, protams, zināja gadījumus, kad arī vīrieši ielaidās ar precētām dāmām, skaidri zinādami, ka tās nekad neatstās savus vīrus.

Mma Ramotsve šaubījās, vai tā spētu rīkoties mma Makutsi. Viņa atcerējās neveiklo sarunu, kas pirms neilga laika norisinājās abu starpā, un toreiz asistente izmisusi apgalvoja, ka meklēt dzīvesdraugu bāros ir bezcerīga nodarbošanās, jo tur salasās precēti vīri. Tas liecināja, ka viņa šādus vīriešus uzskata par sev pilnīgi nepiemērotiem. Taču, zināmos apstākļos satikusi apburošu puisieti ar celiņu un uzvarētāja smaidu, sieviete, iespējams, varēja izlemt, ka tā ir viņas pēdējā iespēja, pat ja vīrietis ir precējies. Mma Makutsi jaunības laiks ātri aizsteidzas; visai drīz jaunekļi ar viņu vairs nerēķināsies, un paliks vienīgā iespēja tikt pie padzīvojuša vīra. Varbūt viņa patiešām bija izmisusi; varbūt viņa ļoti labi zināja par Bernarda Selelipenga ģimenes stāvokli. Taču nē. Nē, nodomāja mma Ramotsve, tas nevar būt. Ja mma Makutsi zinātu, ka šīm attiecībām nav lemts ilgs mūžs, viņa par draugu nestāstītu ar tādu aizrautību. Viņa runātu piesardzīgi un atturīgi vai pat būtu bēdīga; viņa nebūtu pacilāta.

Mma Ramotsve priecājās, ka jāliek šīs domas pie malas, jo patlaban viņa bija ieradusies Molepololē un mazajā, baltajā autobusiņā pa izdangātu ceļu tuvojās mma Notombi Boko mājām. Senā draudzene agrāk bija strādājusi Gaborounas Standartbankā par galvenā kasiera vietnieci un, piecdesmit četru gadu vecumā aizgājusi pensijā, apmetās Molepololē un kļuva par Botsvānas Lauku sieviešu apvienības vietējās nodaļas priekšnieci.

Detektīve atrada mma Boko mājas priekšā zem brezenta nojumes, kas veidoja improvizētu ēnainu lieveni. Tur bija uzbūvēta ari maza ķieģeļu krāsniņa, uz kuras atradās pamatīgs nomelnējis katls.

Mma Boko viešņu silti sveicināja.

-     Prešesa Ramotsve! Jā, tā esi tu! Patiešām tu!

-     Tā esmu es, sacīja mma Ramotsve. Atbraucu tevi apciemot.

-     Priecājos, mma Boko teica. Es šeit sēdēju, maisīju ievārījumu un domāju: "Kur visi šodien palikuši? Kāpēc neviens nenāk ar mani parunāt?"

-    Un pēkšņi ierodos es, mma Ramotsve sacīja. īstajā laikā.

Viņa zināja, ka draudzene ir sabiedriska un ka diena bez iespējas patenkot viņai ir mocības. Šīs klačas nebūt nebija ļaunprātīgas; mma Boko sliktu par cilvēkiem nerunāja, taču ārkārtīgi interesējās par to, ar ko citi nodarbojas. Ietekmētas no viņas svinīgajām runām bērēs, kur cilvēkiem tiek dota vaļa izteikties par aizgājēju nopelniem, draudzenes centās mma Boko pierunāt kļūt par deputāti, taču viņa atteicās, sacīdama, ka viņai tīk runāt par interesantiem jautājumiem, bet parlamentā nekas saistošs nenotiek.

-    Viņi tur tikai pļāpā par naudu, ceļiem un tamlīdzīgām padarīšanām, mma Boko teica. Tās ir nozīmīgas lietas, un kādam par tām jārunā, taču lai to dara vīrieši. Mums, sievietēm, ir vēl svarīgāki temati.

-     Nē, nē, draudzenes iebilda. Tā ir pilnīgi nepareiza attieksme. Tieši to jau vīrieši grib. Viņi vēlas, lai jautājumi, kurus viņi apspriež, mums šķiet mazsvarīgi. Taču tie ir nozīmīgi! Ļoti nozīmīgi. Un, ja mēs ļausim par tiem lemt vīriešiem un atstāsim tos viņu ziņā, tad vienā jaukā rītā pamodīsimies un ieraudzīsim, ka viss izlemts par labu vīriešiem.

Mma Boko to rūpīgi apsvēra.

-     Zināma taisnība tur ir, viņa teica. Viņi vienmēr tā rīkojas, šie vīrieši. Arī bankā visu izlēma viņi. Viņi man neko neprasīja.

-    Redziet nu, draudzenes sacīja. Redziet, kā tās lietiņas notiek. Vīrieši tā uzvedas vienmēr. Mums, sievietēm, jāceļas kājās un jārunā.

Mma Boko piedāvāja draudzenei mazu karotīti ievārījuma, un mma Ramotsve to nogaršoja.

-    Tas ir labs, viņa slavēja. Man šķiet, ka šis ir labākais ievārījums Botsvānā.

Mma Boko papurināja galvu.

-     Šeit, Molepololē, ir dāmas, kuras prot izvārīt daudz labāku ievārījumu. Kādudien es tev drusku atnesīšu, un tu redzēsi pati.

-    Neticu, ka var būt vēl labāks, tīri izlaizīdama karoti, sacīja mma Ramotsve.

Abas apsēdās un sāka sarunāties. Mma Boko stāstīja draudzenei par saviem sešpadsmit mazbērniem. Tie visi esot gudri, viņa teica, kaut gan viena no meitām apprecējusi pamuļķu vīrieti.

-    Bet viņš ir jauks, saimniece teica. Kaut gan viņš runā visādas blēņas, viņš pret meitu ir laipns.

Mma Ramotsve savukārt pastāstīja par Dž. L. B. Matekoni slimību un par to, kā viņam atveseļoties palīdzēja mma Potokvane. Viņa izstāstīja par pārcelšanos uz Tolokvengas ceļa "Ātro auto" un telpu sadali, un par to, cik labi misters Dž. L. B. Matekoni izturas pret mma Makutsi. Viņa pastāstīja ari par bērniem: ka Motoleli skolā tikusi apsaukāta un ka Puso pārdzīvo sarežģītu vecumu.

-     Zēniem jātiek tam pāri, mma Boko sacīja. Tas var turpināties pat kādus piecpadsmit gadus.

Pēc tam viņas aprunājās par to, kas notiek Molepololē, un par Lauku sieviešu apvienību un tās plāniem. Visbeidzot, kad bija apspriesti visdažādākie notikumi, mma Ramotsve uzdeva jautājumu, kura dēļ bija atbraukusi.

-     Šeit dzīvoja meitene, viņa iesāka, tagad viņa ir jau sieviete, vārdā Tebago Bathopi. Apmēram pirms divdesmit gadiem viņa no Molepololes ieradās Gaborounā, jo gribēja mācīties par medmāsu. Neesmu pārliecināta, vai viņa skolu pabeidza; es par to šaubos. Gaborounā ar viņu kaut kas notika, bet kāds cilvēks tagad to grib vērst par labu. Es nedrīkstu stāstīt, kas tieši, taču varu teikt, ka šis vīrs loti grib atdarīt par to, kas viņam tagad šķiet nekrietnība. Taču viņš nezina, kur sieviete dzīvo. Viņš ir apjucis. Tāpēc pie tevis atbraucu es. Tu visu zini. Tu visu redzi. Domāju, ka varēsi man palīdzēt šo sievieti atrast, ja vien viņa ir dzīva.

Mma Boko nolika uz galda karoti, ar kuru bija maisījusi ievārījumu.

-     Protams, viņa ir dzīva, saimniece smiedamās teica. Viņa ir pie labas veselības. Tagad viņas vārds ir Tebago Čenjego.

Mma Ramotsves pārsteigums izpaudās platā smaidā. Viņa nebija cerējusi, ka tas būs tik viegli, taču doma iztaujāt mma Boko izrādījās pareiza. Labākais veids, kā iegūt informāciju, ir doties pie sievietes, kura tur acis un ausis vaļā un kurai patīk papļāpāt. Tas vienmēr nes augļus. Kaut ko prasīt vīriešiem nav jēgas; tie vienkārši pietiekami daudz neinteresējas par citiem cilvēkiem un par viņu ikdienas darīšanām. Tāpēc Āfrikas īstenās vēsturnieces vienmēr ir bijušas vecmāmiņas, kuras atceras radurakstus un ar tiem saistītos notikumus.

-    Priecājos to dzirdēt, mma, detektīve sacīja. Vai pateiksi man, kur viņu var atrast?

-     Rau, tur, mma Boko atbildēja. Viņa dzīvo tur. Tajā mājā tur iepretim. Vai tu redzi? Skaties, lūk, arī viņa pati nāk ārā no mājas ar vienu no bērniem ar to meiteni, kurai nupat palika sešpadsmit. Tā ir viņas pirmdzimtā, viņas pirmā meita.

Mma Ramotsve paskatījās saimnieces norādītajā virzienā. Viņa redzēja, ka no mājas kopā ar dzeltenā kleitā ģērbušos pusaudzi iznāk kāda sieviete. Tā pagalmā pakaisīja cāļiem sauju graudu, un pēc tam abas palika vērojam, kā putni uzknābā barību.

-    Viņai pieder daudz vistu, mma Boko stāstīja. Un viņa ir arī viena no tām dāmām, kuras vāra ļoti labu ievārījumu. Tebago vienmēr ir mājās, visu spodrina, gatavo ēdienu un kopj mājas soli. Viņa ir laba sieviete.

-    Tātad viņa nekļuva par medmāsu? jautāja mma Ramotsve.

-    Nē, draudzene atbildēja. Taču viņa ir gudra dāma un būtu varējusi izmācīties arī par medmāsu. Varbūt tas lemts kādai no viņas meitām.

Mma Ramotsve piecēlās, lai dotos projām.

-    Man šī sieviete jāapciemo, viņa teica mma Boko. Taču vispirms man tev jāiedod dāvana. Tā ir manā busiņā.

Viņa aizgāja uz autobusiņu un paņēma brūnā papīrā ietītu aizsaini. Vīstokli viņa pasniedza mma Boko, kura to izsaiņoja un ieraudzīja rakstaina kokvilnas auduma gabalu, kas bija pietiekami garš, lai no tā sanāktu kleita. Saimniece piemērīdama pielika drēbi pie pleciem.

-   Tu esi ļoti jauka dāma, mma Ramotsve, viņa teica. Te sanāks labu labā kleita.

-    Un tu esi ļoti noderīga draudzene, sacīja detektīve.

Astoņpadsmitā nodala radioaparāts ir sīkums

Nākamajā rītā "Dāmu detektīvaģentūrā Nr. 1" ieradās misters Molefelo. Iepriekšējā vakarā mma Ramotsve viņam bija piezvanījusi ar nolūku pēc dažām dienām sarunāt tikšanos, taču klients tik dedzīgi vēlējās uzzināt jaunumus, ka lūdza viņu pieņemt pēc iespējas drīzāk.

-    Esiet tik laipna, mma, viņš lūdzās. Es nevaru gaidīt. Pēc visiem šiem gadiem man tas jāuzzina nekavējoties. Lūdzu, nelieciet man gaidīt! Citādi es tikai sēžu un ne par ko citu nespēju domāt.

Mma Ramotsvei bija vēl citas darīšanas, taču tās nebija tik steidzamas, un viņa saprata mistera Molefelo nemieru. Tāpēc viņa piekrita satikties aģentūrā nākamajā dienā un sniegt vajadzīgās ziņas. Tomēr šī tikšanās prasīja zināmus priekšdarbus, un tāpēc vecākais māceklis tika nosūtīts īpašā uzdevumā. Tas bija jāpaveic.

Misters Molefelo izrādījās precīzs un gaidīja ārā savā auto, līdz pienāca laiks, kad mma Ramotsve bija piekritusi viņu pieņemt, un pulkstenis rādīja tieši vienpadsmit. Mma Makutsi ielaida apmeklētāju birojā un atgriezās pie rakstāmgalda. Molefelo sasveicinājās ar mma Ramotsvi un tad paskatījās uz asistenti.

-    Es nezinu, kundze… viņš iesāka.

Mma Ramotsve notvēra mma Makutsi skatienu, un ar to bija gana. Abas saprata, ka ir lietas, kas jāpārrunā zem četrām acīm. Un bija vēl arī citi iemesli.

-    Man jāaiziet uz pastu, mma, teica palīdze: Vai varu iet tagad?

-     Ļoti laba doma, mma Ramotsve sacīja.

Mma Makutsi atstāja biroju, uzmezdama misteram Molefelo aizvainotu skatienu, taču viņš to nepamanīja. Tikko sieviete bija izgājusi, viņš sāka runāt.

-    Man jāzina, kundze, viņš, rokas lauzīdams, teica. Man jāzina, vai viņi nav miruši.

-    Nē, viņi visi nav miruši, rra, atbildēja mma Ramotsve. Miris ir tikai misters Tsolamosese, bet viņa atraitne joprojām ir dzīva. Jūs esat paspējis pie manis ierasties laikā.

Mistera Molefelo atvieglojums bija acīm redzams.

-     Šādā gadījumā es darīšu, kas darāms.

-    Jā, detektīve sacīja. Tas ir jūsu spēkos.

Mma Ramotsve brīdi klusēja.

-    Vispirms es jums pastāstīšu par Tebago. Ziniet, es viņu atradu.

Apmeklētājs dedzīgi māja ar galvu.

-     Jauki. Un… un kas ar viņu noticis? Vai viņai klājas labi?

-    Jā, ar viņu viss ir kārtībā, mma Ramotsve teica. Es atradu Tebago Molepololē tas bija ļoti viegli. Mēs dzērām tēju un runājāmies. Viņa man izstāstīja savu dzīvesstāstu.

-     Es esmu… Molefelo mēģināja runāt, taču saprata, ka viņam nav nekā, ko teikt.

-     Viņa sacīja, ka tā arī neesot kļuvusi par medmāsu. Tebago bijusi ļoti nomākta par to, ka jūs viņai likāt tādā veidā atbrīvoties no bērna. Viņa esot nemitīgi raudājusi un daudzus mēnešus sapņojusi murgainus sapņus par notikušo.

-    Tā bija mana vaina, misters Molefelo bēdājās. Mana vaina…

-    Jā, bija gan, mma Ramotsve piekrita. Taču jūs tolaik bijāt jauns, vai ne? Jauniem cilvēkiem var misēties. Un tikai vēlāk tie saprot, ko ievārījuši.

-     Es rīkojos nepareizi, ka liku viņai nogalināt bērnu. Es to zinu.

Detektīve uzlūkoja vīrieti.

-     Tas nav tik vienkārši, rra. Ir gadījumi, kad jūs nevarat gribēt, lai sievietei būtu bērns. Ne jau vienmēr viss noris gludi. Ne viena vien sieviete jums to varētu pateikt.

-     Es to neapstrīdu, Molefelo padevīgi sacīja. Es tikai jums stāstu, kā jūtos.

-     Ziniet, Tebago bija norūpējusies arī par jums, mma Ramotsve turpināja. Viņa teica, ka esot jūs mīlējusi un arī jūs esot stāstījis viņai par savām jūtām. Taču tad jūs pārdomājāt, un viņai bija neiedomājami skumji. Viņa teica, ka jums esot akmens sirds.

Misters Molefelo skatījās grīdā.

-    Tas tiesa. Es biju cietsirdīgs.

-    Viņa pastāstīja, ka esot satikusi cilvēku, kas lūdzis viņas roku. Šis puisis strādājis policijā, bet vēlāk dabūjis autobusa vadītāja darbu. Viņi dzīvo Molepololē un ir laimīgi. Viņiem ir pieci bērni. Es satiku vecāko meitu.

Apmeklētājs uzmanīgi klausījās.

-    Vai tas ir viss? viņš jautāja. Vairāk nekas nenotika? Vai jūs viņai pastāstījāt, cik ļoti es nožēloju?

-    Jā, mma Ramotsve atbildēja.

-    Un ko viņa teica?

-     Viņa sacīja, ka jums nav jāuztraucas. Tebago teica, ka viņas dzīve ir ļoti izdevusies un viņa uz jums netur ļaunu prātu. Viņa cer, ka arī jūs esat laimīgs.

Detektīve bridi klusēja un tad turpināja:

-   Jūs taču viņai kaut kādā veidā gribējāt palīdzēt, vai ne, rra1

Misters Molefelo pasmaidīja.

-    Es tā teicu, un es tā patiešām domāju, kundze. Es gribu viņai iedot kaut cik naudas.

-    Tas laikam nebūtu tas labākais, sacīja mma Ramotsve. Kā jūs domājat: ko teiks šīs sievietes vīrs, ja uzzinās, ka sieva saņem naudu no jaunības dienu mīlnieka? Viņam tas droši vien nepavisam nebūs pa prātam.

-     Bet ko tad lai es daru?

-    Es satiku viņas meitu. Es jau jums to teicu. Tā ir gudra meitene. Tagad viņa gribētu mācīties par medmāsu. Meitene ir ļoti mērķtiecīga. Es ar viņu aprunājos. Taču medmāsu skolu valstī ir maz un tur pieņem tikai meitenes ar vislabākajām zināšanām.

-    Vai viņa patiešām ir gudra? Molefelo jautāja. Viņas māte bija saprātīga.

-    Domāju, ka pietiekami gudra, mma Ramotsve atbildēja. Taču viņas izredzes būtu lielākas, ja gadu vai divus varētu pamācīties privātskolā. Bērni tur tiek mācīti ļoti pamatīgi. Tā viņai būtu ļoti laba iespēja.

Iestājās klusums.

-    Tas ir ļoti dārgi, pēc brīža teica misters Molefelo. Tur jāmaksā liela nauda.

Mma Ramotsve paskatījās uz apmeklētāju un notvēra viņa skatienu.

-    Bet es jau nemaz nesaku, ka jūs lēti tiksiet cauri, viņa teica.

Misters Molefelo kā svārstīdamies skatījās detektīvē un tad pasmaidīja.

-   Jūs esat ļoti vieda dāma, mma Ramotsve, un es domāju, ka jums taisnība. Es samaksāšu, lai Tebago meita var mācīties kādā no privātskolām šeit, Gaborounā. Es maksāšu.

Puse bēdas no kakla nost, nopriecājās mma Ramotsve. Palikusi otra puse. Viņa paskatījās ārā pa logu. Māceklis bija aizbraucis neilgi pirms pulksten deviņiem, un, ņemot vērā, ka viņš neizvēlēsies īsāko ceļu un pāris reižu apmaldīsies, visai drīz mazajam, baltajam autobusiņam vajadzētu būt klāt. Tāpēc mma Ramotsve varēja sākt stāstīt par mma Tsolamosesi.

-     Tēvs ir miris, viņa teica. Ieslodzījuma vietu departaments viņu palaida pensijā, un drīz vien viņš nomira. Taču mma Tsolamosese ir pie labas veselības un no departamenta saņem vīra pensiju. Man šķiet, iztikai viņai ar to pietiek. Māja izskatījās labi iekārtota, un viņa ir kopā ar piederīgajiem. Es domāju, viņa ir laimīga.

-    Tas ir ļoti labi. Bet vai viņa dusmojās uz mani, kad izstāstījāt, kas toreiz notika? Molefelo jautāja.

-    Viņa bija ļoti pārsteigta, mma Ramotsve atbildēja. Sākumā vecā kundze negribēja ticēt, ka jūs kaut ko tādu varējāt pastrādāt. Man nācās viņu pārliecināt, ka tā ir taisnība. Pēc tam viņa sacīja, ka jūs esat ļoti drosmīgs cilvēks, ja reiz spējāt atzīties notikušajā. Lūk, ko viņa teica.

Misters Molefelo, kurš pirms brīža izskatījās iepriecināts, no jauna sadrūma.

-    Viņa, neapšaubāmi, domā, ka es esmu nelietis. Viņa uzskata, ka esmu ļaunprātīgi izmantojis viņas viesmīlību. Tas ir liels grēks.

-    Mma Tsolamosese visu saprot, mma Ramotsve sacīja. Šī sieviete nodzīvojusi pietiekami ilgu mūžu. Viņa saprot, ka jaunekļiem var misēties. Viņas sirds nav pilna dusmu vai īgnuma.

-    Tiešām?

-    Jā. Un viņa arī priecājas, ka jūs gribat satikties un atvainoties. Viņa tam ir gatava.

-     Tad jau man jābrauc pie viņas, sacīja misters Molefelo.

Mma Ramotsve paskatījās pa logu. Pagalmā aiz darbnīcas bija piestājis mazais, baltais autobusiņš.

-    Tas nav nepieciešams, rra, viņa teica. Mma Tsolamosese tikko ir ieradusies. Pēc mirkļa viņa būs šeit.

Detektīve ieturēja pauzi.

-    Vai jūtaties labi, rra?

Misters Molefelo norija siekalas.

-     Esmu loti apjucis, mma. Es jūtos ļoti nelāgi. Taču domāju, ka esmu gatavs.

Mma Tsolamosese lūkojās vīrietī, kurš stāvēja viņas priekšā.

-    Tu izskaties ļoti labi, viņa teica. Toreiz tu biji tievāks. Tu biji zēns.

-    Jūs bijāt man kā māte, kundze. Jūs par mani labi gādājāt.

Vecā sieviete viņam uzsmaidīja.

-    Es biju tava māte Gaborounā. Kamēr tu pie mums dzīvoji, tu biji mans dēls. Es lepojos ar tevi. Mma Ramotsve man pastāstīja, ko tu dzīvē esi sasniedzis.

-     Taču es pret jums izturējos nekrietni, sacīja misters Molefelo. Jūsu radio…

Mma Tsolamosese viņu pārtrauca.

-    Radio ir sīkums. Nozīmīgs ir cilvēks.

-     Man ļoti žēl, mma, Molefelo sacīja. Es nožēloju, ka tā izdarīju. Nekad dzīvē vairs neko neesmu nozadzis. Tā bija vienīgā reize.

-    Nepārdzīvo, rra, mma Tsolamosese viņu mierināja. Es jau tev teicu. Radio ir sīkums.

Kamēr mma Ramotsve vārīja tēju, abi sēdēja blakus. Pēc tam, malkodami stipro, saldo dzērienu, viņi viens otram izklāstīja savus dzīvesstāstus. Kad saruna bija galā, mma Ramotsve pavilka misteru Molefelo malā un klusi teica:

-    Jūs kaut ko varat darīt šīs sievietes labā. Tas nemaksās dārgi, un jums to vajadzētu izdarīt.

Viņš pameta skatienu pār plecu uz mma Tsolamosesi.

-    Viņa ir tik jauka, Molefelo čukstēja. Tāda viņa bija toreiz, un tāda viņa ir tagad. Es darīšu, ko varēšu.

-    Viņai ir mazmeita, mma Ramotsve klusi stāstīja. Tā ir pavisam maza meitenīte. Kādas nežēlīgas slimības dēļ viņas dienas ir skaitītas. Taču šobrīd jūs varat uzlabot viņas dzīvi. Iedodiet mma Tsolamosesei naudu, lai viņa to iztērē mazmeitas vajadzībām. Labs ēdiens. Gaļa. Skaistas drēbes. Pat ja bērna mūžs tuvojas beigām, tas būs laimīgs, un jūs, rra, tad būsiet ar uzviju atlīdzinājis par to, ko izdarījāt pirms daudziem gadiem.

Misters Molefelo skatījās mma Ramotsvē.

-    Jums taisnība, kundze, viņš piekrita. Man patiešām tā jārīkojas. Tas nav nekāds lielais upuris.

-    Tad pasakiet to mma Tsolamosesei, detektīve pamācīja, pamādama ar roku vecās sievietes virzienā. Ejiet un pasakiet.

Mma Tsolamosese klusēdama noklausījās, ko saka Molefelo. Pēc tam viņa, galvu pieliekusi, teica:

-    Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka tu esi ļoti labs cilvēks, rra. Es to zināju jau pirms visiem šiem daudzajiem gadiem. Nekas no tā, ko es šeit dzirdēju, man neliek par tevi mainīt domas.

Viņa pacēla skatienu un pieskārās vīrieša rokai, bet mma Ramotsve aizgriezās projām. Misters Molefelo šo mirkli bija sev nopelnījis, un skatītāji šeit bija lieki.

Deviņpadsmitā nodaļa limpopo laukums Nr. 42

Todien misters Molefelo izrakstīja divus čekus: vienu mma Ramotsvei par profesionālajiem pakalpojumiem (trīstūkstoš pulu pārspīlēti bagātīga atlīdzība, taču viņš to varēja atļauties), bet otru (par divtūkstoš pūlām, kuras vajadzēja noguldīt krājkontā pastā uz mma Tsolamoseses vārda) slimās mazmeitas atbalstam. Viņam vajadzēja izrakstīt vēl vairākus čekus, lai samaksātu par Tebago meitas izglītību, taču misteram Molefelo bija tik daudz naudas, ka viņš šīs summas nemaz nemanītu. Savukārt mma Ramotsve papūlējās klientam izskaidrot, ka visbeidzot viņš pagātnes kļūdas ir izlabojis un nopelnījis tiesības dzīvot ar tīru sirdsapziņu.

Detektīves prieku par sasniegto aptumšoja nepieciešamība pievērsties mma Selelipengas, Močudi slimnīcas fizioterapeites, nedienām. Mma Ramotsve labprāt būtu gribējusi, lai šis jautājums atrisinātos pats no sevis, taču tas stūrgalvīgi prasīja viņas uzmanību un ar to vajadzēja tikt galā. Visbeidzot viņa izlēma, kas darāms: mma Ramotsvei pie rokas bija mistera Selelipenga adrese, un pēcpusdienā, kad viņš tikko būs atgriezies no darba, detektīve dosies palaidni apciemot.

Limpopo laukumu viņa pazina tas bija jauns dzīvojamais masīvs netālu no Tolokvengas ceļa. Mma Ramotsve jau agrāk tur bija apciemojusi nez kuras pakāpes brālēnu, kas dzīvoja vienā no šādiem dzīvokļiem, kuru izskats un smacīgums detektīvei laupīja drosmi. Mma Ramotsvei patika tradicionālās arhitektūras noapaļotās formas; stāvie jumti un asie stūri viņai izskatījās naidīgi un nemājīgi. Tradicionālās mājas pat smaržo labāk, jo to celtniecībā netiek izmantots betons, kuram piemīt smaga, kodīga smaka. īstās botsvāniešu mājas smaržo pēc malkas dūmiem, zemes un jumta salmiem; tās smaržo jauki gluži kā pati dzīve.

Četrdesmit otrais dzīvoklis atradās pirmajā stāvā, un tajā varēja nokļūt pa neglītu dzelzsbetona kājceliņu, kas stiepās visā nama garumā. Viņa paskatījās uz spoži zilajām durvīm ar uzvārdu "Selelipengs", kas privātīpašnieciskā lepnumā uz tām bija uzrakstīts ar trafaretu. Mma Ramotsve jutās nelaimīga un norūpējusies, pat uztraukusies; viņas uzdevums nebija viegls, taču no tā nevarēja izvairīties. Viņa bija piekritusi strādāt mma Selelipengas labā, un vārds ir jātur. Tajā pašā laikā bija skaidrs, ka viņa visai nepiedienīgā veidā jaucas mma Makutsi privātajā dzīvē. Vai mma Ramotsve pati gribētu, ka priekšniece izjauc romānu, kas viņai nozīmē tik daudz, ja būtu mma Makutsi ādā? Laikam jau ne. Taču, ja mma Ramotsve būtu savas darbinieces vietā, viņai nevajadzētu raizēties par saistībām pret mma Selelipengu. Tātad viss nemaz nav tik vienkārši, kā mma Makutsi varēja iedomāties.

Nezinādams par tikumisko apjukumu, kuru bija sagādājis mma Ramotsvei, uz viņas klauvējienu durvis atvēra misters Selelipengs, kas pēc nogurdinošas dienas dimantu kompānijā bija noraisījis kaklasaiti. Savā priekšā viņš ieraudzīja brangu, labi veidotu dāmu, kura nezināma iemesla dēļ pret viņu izturējās mazliet familiāri. Kas tā tāda? Radiniece? Dažādu vajadzību mākti, pie šā sliekšņa bieži vien pulcējās brālēnu brālēni. Šī sieviete vismaz neizskatās izsalkusi.

-    Misters Selelipengs?

-    Mans vārds ir rakstīts uz durvīm, mma.

Mma Ramotsve viņam uzsmaidīja. Detektīve ievēroja glīti pāršķirto celiņu un dārgo, zilo kreklu. Viņa pamanīja ari kurpes, kas bija spīdīgākas nekā vairākumam citu vīriešu.

-    Man ar jums jārunā par kādu nozīmīgu jautājumu, rra. Vai jūs, lūdzu, aicināsiet mani iekšā?

Misters Selelipengs pakāpās atpakaļ no durvju ailes un ar žestu aicināja mma Ramotsvi ienākt. Norādīdams uz krēslu, viņš aicināja atnācēju apsēsties.

-    Es nevaru atcerēties, kas jūs esat, kundze, viņš teica.

-     Šķiet, ka esam tikušies, taču, atvainojiet, neesmu par to pārliecināts.

-    Es esmu Prešesa Ramotsve, stādījās priekšā detektīve.

-    Man pieder "Dāmu detektīvaģentūra Nr. 1". Droši vien būsiet par mums dzirdējis.

Namatēvs izskatījās pārsteigts.

-   Es esmu lasījis par jūsu aģentūru, viņš teica. Viņdien avīzē bija intervija.

Mma Ramotsve iekoda lūpā.

-    Tā nebija par mums, rra. Tas ir cits uzņēmums. Tam nav nekā kopīga ar mums.

Viņa pūlējās, lai balss neskanētu īgni, taču laikam jau tas neizdevās, jo izskatījās, ka, viņai runājot, misters Selelipengs kļūst saspringts.

-    "Dāmu detektīvaģentūrā Nr. 1" mēs strādājam divatā, turpināja mma Ramotsve. Vadītāja esmu es, un man ir darbiniece asistente. Viņa ir beigusi Botsvānas Sekretāru koledžu un tagad strādā pie manis. Domāju, ka jūs viņu pazīstat.

Misters Selelipengs klusēja.

-    Viņu sauc mma Makutsi, sacīja mma Ramotsve. Tāds ir šīs dāmas vārds.

Namatēvs skatienu nenodūra, taču detektīve pamanīja, ka viņš vairs nesmaida. Viņa ievēroja, ka misters Selelipengs ar labās rokas pirkstiem bungo pa krēsla paroci. Otra plauksta gulēja klēpī, un mma Ramotsve redzēja, ka tā ir mazliet sažņaugta.

Viešņa ievilka elpu.

-    Es zinu, ka jūs abi satiekaties, rra. Viņa pārjums ir stāstījusi.

Misters Selelipengs joprojām klusēja.

-    Viņa bija ļoti laimīga, kad jūs viņu uzaicinājāt izklaidēties, mma Ramotsve turpināja. To, ka mma Makutsi dzīvē ir atgadījies kaut kas labs, es nopratu pēc viņas uzvedības. Un tad viņa pieminēja jūs. Viņa teica…

Pēkšņi misters Selelipengs detektīvi pārtrauca.

-     Varbūt, viņš teica, paceldams balsi. Bet kāds tam sakars ar jums, kundze? Es negribētu kļūt nepieklājīgs, bet kāda jums tur daļa? Jūs esat mma Makutsi priekšniece, taču jums nepieder viņas dzīve.

Mma Ramotsve nopūtās.

-    Varu saprast, kā jūs jūtaties, rra. Jūs laikam domājat, ka esmu uzmācīga sieviete, kas mēģina bāzt degunu darīšanās, kuras uz viņu neattiecas.

-    Nūja, misters Selelipengs sacīja. Jūs pati to pateicāt. Par šādām lietām tenko vecas lauku tantes, kas staigā apkārt un visu nolūr.

-     Es tikai daru to, kas man jādara, kā aizsargādamās iebilda mma Ramotsve.

-     Ha! Kāpēc tad jums tas jādara? Kāpēc jums jānāk šurp un jāapspriež mana privātā dzīve? Varbūt pateiksiet?

-     Tāpēc, ka jūsu sieva mani lūdza to darīt, detektīve klusi noteica. Tikai tāpēc.

Viņas vārdiem bija gaidītā iedarbība. Misters Selelipengs atvēra muti un atkal to aizvēra. Viņš norija siekalas. Lūpas no jauna pavērās, un mma Ramotsve pamanīja, ka uz viena zoba labajā pusē ir zelta kronītis. Vīrietis saknieba lūpas.

-    Kas par vainu, rra? Vai tad jūs nepateicāt mma Makutsi, ka esat precēts vīrs?

Misters Selelipengs tagad izskatījās sagumzīts. Viņš bija nedaudz atgāzies atpakaļ krēslā, un viņa pleci bija nošļukuši.

-     Es gribēju to pateikt, viņš mēģināja aizbildināties. Gribēju, bet līdz tam netiku. Man ļoti žēl.

Mma Ramotsve paskatījās vīrietim acīs un redzēja, ka viņš melo. Tas detektīvi nepārsteidza; patiešām, misters Selelipengs uzvedās klasiski, un tas liecināja, ka viņas izvēlētā stratēģija jāturpina. Cita lieta, ja, izdzirdējis, ka mma Ramotsve piemin viņa sievu, namatēvs būtu sācis smieties, taču nekas tamlīdzīgs, protams, nenotika. Tas nebija vīrs, kas gatavojas pamest laulāto draudzeni, skaidri redzams.

Tātad mma Ramotsvei pavērās iespēja:

-    Nu, mister Selelipeng, ko tad darīsim? Misis Selelipenga man lika ziņot par jūsu sānsoļiem. Man pret viņu ir profesionāls pienākums. Man ari jādomā par savu darbinieci. Es negribu mma Makutsi sāpināt… un stāstīt par vīrieti, kuram nav nodoma palikt ar viņu kopā.

To izdzirdējis, misters Selelipengs mēģināja uz detektīvi nikni paraudzīties, taču viņa šo skatienu izturēja, un vīrietis saguma.

-    Lūdzu, nestāstiet neko manai sievai, viņš teica vārgā, pazemīgā balsi. Es nožēloju, ka esmu sagādājis neērtības mma Makutsi. Es negribēju viņai nodarīt pāri.

-     Varbūt jums vajadzēja par to padomāt agrāk, rra? Iespējams, jums vajadzēja… mma Ramotsve piespieda sevi apklust. Viņa bija iejūtīga sieviete, tāpēc mistera Selelipenga pārbiedētais un nožēlojamais izskats liedza viņai joprojām izteikt pārmetumus, kas pastiprinātu šā cilvēka ciešanas. "Es nevarētu iet strādāt par tiesnesi," viņa nodomāja. "Nav manos spēkos tur sēdēt un sodīt cilvēkus, kuri sākuši apzināties savus nodarījumus."

-     Mums jāmēģina tikt ar to skaidrībā, sacīja mma Ramotsve. Mūsu uzdevums ir panākt, lai mma Makutsi pārāk neciestu. īpaši man negribētos, lai viņa domātu, ka viņu atstājis kāds… kāds, kurš viņu vairs nemīl. Un vēl es negribu, lai viņa uzzinātu, ka ir satikusies ar precētu vīru. Tas viņai liktu justies slikti, un to es pilnīgi noteikti nevēlos. Vai jūs mani saprotat?

Misters Selelipengs dedzīgi māja ar galvu.

-     Darīšu visu, ko liksiet, kundze.

-     Es domāju, rra, ka būtu labāk, ja jūs uz kādu laiciņu aizbrauktu atpakaļ uz Močudi. Varat pateikt mma Makutsi, ka jums jāaizbrauc, tikai nesakiet, ka viņu pametat tāpēc, ka vairs nemīlat. Pēc tam jums jāizstāsta, ka jums šķiet jūs neesat viņas cienīgs, kaut gan joprojām viņu mīlat. Pēc tam jūs manai asistentei nopirksiet ļoti skaistu dāvanu un kādu puķīti. Jūs sapratīsiet, kā tas darāms. Taču jums viss jāizdara tā, lai neizskatītos, ka viņa ir pamesta. Citādi būs slikti, un es nezinu, vai spēšu par visu šo atgadījumu noklusēt jūsu sievai. Vai jūs mani saprotat?

-    Saprotu brīnišķīgi, misters Selelipengs atbildēja. Varat būt pārliecināta, ka izdarīšu visu, lai viņai būtu vieglāk.

-    Tieši tā jums jārīkojas, kungs.

Mma Ramotsve piecēlās un gatavojās aiziet.

-     Un vēl kas, rra, viņa teica. Es gribētu, lai jūs atceraties uz priekšdienām, ka citreiz tik viegli cauri netiksiet. Lieciet to aiz auss.

-    Citas reizes nebūs, misters Selelipengs apsolīja.

Un, kamēr vīrietis nolūkojās, kā detektīve dodas uz savu mazo, balto autobusiņu, viņš domāja: "Nav vairs manas laimes. Es esmu domāts tikai tam, lai apgādātu kādu sievieti un viņas bērnus. Viņa mani nemīl un arī neļauj atrast kādu, kura mani patiešām mīlētu. Un es esmu par gļēvu, lai viņu pamestu un pateiktu, ka man ir pašam sava dzīve, kas pamazām iet uz beigām, jo kļūstu vecāks. Un tagad man vairs nav šīs meitenes, kura pret mani izturējās tik labi. Kādu dienu es tam visam pielikšu punktu. Kādu dienu…"

Bet, pirms viņš bija izgaisis no loga ailes, mma Ramotsve paskatījās augšup un nodomāja: "Nabaga cilvēks! Droši vien viss būtu citādi, ja viņš mma Makutsi nebūtu melojis. Kāpēc tā iekārtots, ka starp vīriešiem un sievietēm vienmēr gadās šie sarežģījumi un pārpratumi? Skaidrs, ka būtu labāk, ja Dievs būtu izveidojis tikai vienu dzimumu un bērni rastos citādā veidā varbūt no lietus."

Šādi prātodama, viņa iedarbināja busiņu un sāka braukt projām. Bet, ja būtu tikai viens dzimums, pēc kā tas vairāk izskatītos: pēc vīriešiem vai pēc sievietēm? Atbilde zināma, nodomāja mma Ramotsve. Par to nemaz nav jālauza galva.

Divdesmita nodala veiksmīga atbrīvošanās no diviem nevēlamiem vīriešiem

Mma Ramotsvei šķita, ka neveiksmju sērija, kas bija aizsākusies ar mistera Dž. L. B. Matekoni slimību un turpinājās ar tādiem notikumiem kā mma Makutsi neveiksmīgās attiecības ar misteru Bernardu Selelipengu un konkurējošās detektīvaģentūras parādīšanās pilsētā, tuvojas beigām. Kaut gan par to vairs nevajadzētu raizēties, mma Ramotsve joprojām bija nobažījusies par Selelipenga lietu. Neilgi pēc viņas viesošanās Limpopo laukumā Nr. 42 mma Makutsi it kā starp citu darīja zināmu, ka misters Selelipengs, kā par nelaimi, izsaukts uz Močudi, lai pieskatītu padzīvojušus radiniekus. Tādējādi viņš diemžēl nevarot savu mīļoto satikt tik bieži, cik vēlētos.

-     Tāds kā atvieglojums, mma Makutsi teica. Sākumā viņš man patika, bet pēc tam sāka apnikt, jūs jau zināt, kā tas ir, kundze.

Uz mirkli mma Ramotsvi pameta viņai raksturīgā nosvērtība.

-    Apnika… Jums…

-     Viņš mani garlaikoja, mma Makutsi nevērīgi sacīja. Daudzējādā ziņā misters Selelipengs ir ļoti jauks, taču viņš pārmērīgi pievērš uzmanību savai ārienei. Bernards nepārtraukti sēdēja man pretim un tikai smaidīja. Viņš noteikti mani mīlēja, un tas ir skaisti, taču reizēm šāda uzvedība apnīk, vai ne?

-    Protams, mma Ramotsve steigšus piekrita.

-    Viņš tikai sēdēja un skatījās man acis, mma Makutsi turpināja. Pēc kāda laika man likās, ka sākšu šķielēt.

Mma Ramotsve iesmējās.

-    Dažai labai šāds vīrietis patiktu.

-    Varbūt, asistente atbildēja. Taču man vajadzīgs kāds mazliet…

-    Inteliģentāks? -Jā-

-    Jūs esat ļoti prātīga, mma Ramotsve sacīja.

Mma Makutsi atmeta ar roku, it kā viņa varētu izvēlēties labāko no ļoti daudziem vīriešiem.

-     Kad viņš pateica, ka brauc uz Močudi, es pat nopriecājos. Tūlīt pat sacīju, ka mums nebūs viegli satikties un varbūt labāk pateikt ardievas. Viņš izskatījās pārsteigts, taču es viņa ciešanas mēģināju atvieglot. Pie tā mēs palikām. Viņš man pasniedza arī brīnum jauku dāvanu. Kaklarotu ar ļoti mazu briljantiņu. Teica, ka tādas varot dabūt viņa dimantu kompānijā par īpašu cenu.

No mazas kārbiņas viņa izņēma sudraba ķēdīti un parādīja to mma Ramotsvei. Tajā bija iestrādāts gandrīz nepamanāms briljantiņš. Varēja gan būt dāsnāks, nodomāja mma Ramotsve, taču viņš vismaz to bija izdarījis, un tas bija svarīgi.

Viņa vēroja mma Makutsi. Vai palīdze izlikās vai arī patiešām priecājās, ka tikusi vaļā no Bernarda Selelipenga? Nē, bija tikai viena atbilde. Mma Makutsi bija neiedomājami godīga, un viņa nespētu šeit sēdēt un stāstīt pekstiņus vienkārši nespētu. Galu galā tā bija viņa, kas spēra pirmo soli. Taisni brīnums, kādus stiķus mēdz izstrādāt dzīve, pat ja izskatās, ka viss ir tik sarežģīti un neiepriecinoši.

Taču vēl lielāks brīnums bija tas, ka mazliet vēlāk aģentūrā todien ieradās misters Butelezi, kurš pieklauvēja un spērās iekšā neaicināts, toties priecīgi sveicināja gan mma Ramotsvi, gan mma Makutsi.

-    Ak tad šeit jūs strādājat, viņš teica, pārlaizdams sk;i tienu birojam diezgan vīzdegunīgā maniere. Prātoju, kiids varētu būt jūsu telpu iekārtojums, dāmas. Es domāju, ka apkārt būs vairāk sievišķīgu lietiņu. Aizkariņi, zināt, un tā tālāk.

Mma Ramotsve paskatījās uz mma Makutsi. Ja šā cilvēka bezkaunībai bija robežas, tad viņām tomēr vajadzēja izdibināt, kur tās slēpjas.

-    Dzirdēju, ka esat ļoti aizņemtas, sacīja atnācējs. Milzums lietu. Gan šis, gan tas.

-    Jā, mma Ramotsve piekrita un piebilda: Dažs klients pat ieradās no…

-    Ak, es to zinu, misters Butelezi iesaucās. Tā sieviete! Es izstāstīju viņai taisnību, teicu, ka…

Mma Ramotsve skaļi noklepojās. Mma Selelipengu viņa bija pieminējusi netīšām, uz mirkli aizmirsdama par pārdomātajiem soļiem, kurus viņa bija spērusi, lai par šo gadījumu neuzzinātu mma Makutsi.

-Jā, jā, rra. Aizmirsīsim par to. Nekā sevišķa tur nav. Bet kā mēs varam jums palīdzēt? Vai jums vajadzīgs detektīvs?

Mma Makutsi iespurdzās, taču viņu apklusināja mistera Butelezi skatiens.

-    Ļoti smieklīgi, kundze, viņš teica. Patiesība ir tāda, ka visu šo biznesu varat paturēt jūs. Man pietiek. Domāju, ka neesmu izvēlējies pareizo nodarbošanos.

Uz mirkli mma Ramotsve zaudēja runas spējas. Nudien, pēc visām šīm ķibelēm atjaunojās ierastā kārtība.

-    Esmu sapratis, ka tā ir ļoti garlaicīga nodarbe, misters Butelezi sacīja. Šī ir maza pilsētele. Cilvēki šeit dzīvo ļoti vienmuļi. Viņiem nav nekādu sarežģījumu, kas būtu jārisina. Nav kā Johannesburgā.

-    Vai Ņujorkā, mma Makutsi iestarpināja.

-    Jā, Butelezi piekrita. Nav arī kā Ņujorkā.

-    Ko tad jūs darīsiet? mma Ramotsve gribēja zināt. Vai meklēsiet citu darbības lauciņu?

-    Mēģināšu kaut ko izdomāt, misters Butelezi atbildēja. Gan jau kaut kas pagadīsies.

-    Kā ar autovadītāju kursiem? mma Makutsi lika priekšā. Tas jums varētu iet pie sirds.

Misters Butelezi pagriezās un paraudzījās asistentes rakstāmgalda virzienā.

-     Tā ir ļoti laba doma, mma. Tā ir teicama doma! Ak vai! Jūs esat gudra dāma. Ne vien skaista, bet ari gudra!

-    Jūs varētu šos kursus nosaukt par "Mācīsimies braukt kopā ar Jēzu", mma Makutsi ierosināja. Tad pie jums nāktu daudz cienījamu un ticīgu cilvēku.

-     Ha! paceldams balsi, misters Butelezi iesaucās. Un tad vēlreiz: Ha!

"Viņiem visiem ir tik skaļas balsis," mma Ramotsve nodomāja. "Visa šī tauta ir tāda. Vienkārši tāda tā ir."

Nākamajā nedēļā sakarā ar to, ka dzīve tagad šķita sakārtotāka un drošāka, mma Ramotsve, mma Makutsi un misters Dž. L. B. Matekoni sarīkoja ballīti pie dambja. Viņi ielūdza ne tikai abus mācekļus, bet ari mma Potokvani ar vīru, misteru Molefelo ar ģimeni un mma Boko, kuru viens no jaunekļiem atveda no Molepololes. Mma Ramotsve un mma Makutsi krietni nopūlējās, cepdamas cāļus un gatavodamas mērces, kā arī bagātīgus risa un kukurūzas putras krājumus. Mācekļi piknikā sakūra nelielu ugunskuru, uz kura tika cepinātas biezas liellopu gaļas šķēles.

Tajā pašā laikā pie dambja piknikus bija sarīkojuši vēl citi cilvēki, ieskaitot dažas ģimenes ar pusaugu meitenēm. Nepagāja ilgs laiks, kad mācekļi sāka pļāpāt ar šīm meitenēm un drīz vien kopā ar tām sēdēja uz klints tālāk no citiem, plēsdami jokus un sarunādamies par tematiem, kuru saturu misters Dž. L. B. Matekoni spēja tikai nojaust.

-    Par ko šie jaunie cilvēki runā? mma Ramotsve mēģināja atminēt. Tikai paskatieties uz viņiem! Pat ticīgais jauneklis tērzē ar meitenēm un cenšas pieskarties viņu rokām.

-     Viņš atkal meties uz meičām, izvēlējusies kārdinošu cāļa gabaliņu un bāzdama to mutē, teica mma Makutsi. Es to pamanīju jau agrāk. Viņš vairs netic Dievam.

-     Es jau domāju, ka tā notiks, mma Ramotsve sacīja.

-     Cilvēki reti kad pārvēršas.

Viņa vēroja, kā misters Dž. L. B. Matekoni pie ugunskura darbojas ar gaļu. Labi gan, ka ļaudis laika gaitā nemainās, detektīve nodomāja, izņemot gadījumus, kad viņi var kļūt labāki. Misters Dž. L. B. Matekoni ir labs tāds, kāds ir, sprieda mma Ramotsve: labsirdīgs cilvēks ar dziļu izpratni par tehniku, apveltīts ar bezgala laipnu dabu. Šādu vīriešu ir tik maz, un cik lieliski, ka viņai pieder viens no tiem!

Mma Potokvane uzlika cāli un rīsus uz šķīvja un pasniedza to vīram.

-     Cik laimīgi mēs esam! viņa teica. Laimīgi, jo šeit ir mūsu jaukie draugi un mēs dzīvojam vietā, kas mums ir tik piemērota. Mums paveicies.

-    Jā, paveicies, piebalsoja viņas vīrs, kurš piekrita bez izņēmuma visam, ko teica sieva.

-    Mma Potokvane, misters Dž. L. B. Matekoni ieminējās.

-    Vai jūsu jaunais sūknis darbojas labi?

-     Ļoti labi, pārvaldniece atbildēja. Taču viena no auklēm žēlojas, ka viņas mājā guldzošu skaņu rada ūdensvads. Baidos, ka…

-    Es aizbraukšu un to salabošu, misters Dž. L. B. Matekoni teica. Rīt pat.

Mma Ramotsve sevī pasmaidīja.

Aleksandrs Makkols Smits KALAHARI MAŠĪNRAKSTĪŠANAS SKOLA VĪRIEŠIEM

Redaktore Ligita Bībere

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2095. A/s Preses nams

1 Rra pagodinoša uzruna vīrietim Āfrikas dienvidos.

1 Cum laude (latīņu vai.) persona, kas ar izcilību beigusi mācību iestādi.

[1] sarkankrūmu tēja ļoti veselīga, gara darbību stimulējoša tēja, kuru Āfrikas dienvidos izmanto ari kā ārstniecības līdzekli.

[2] seretse hama (seretse Khama, 1921-1980) pirmais Botsvānas prezidents. Viņa prezidentūras laikā (1966-1980) Botsvānas ekonomiskās attīstības rādītāji bija visaugstākie pasaulē.

[3] pula naudas vienība Botsvānā.

[4] misters butelezi šeit acīmredzot grib pierādīt, ka nav zuluss, uz kuriem botsvānieši raugās ar neuzticību.

[5] thēbe sīknauda Botsvānā.

[6] plutokrātija visbagātākā sabiedrības slāņa pārstāvju kopums.

[7] kgotla krodziņš, ari alkoholisks dzēriens.

Content

Smits Aleksandrs Makkols Kalahari Mašīnrakstīšanas skola vīriešiem

Pirmā nodaļa Kā atrast vīrieti?

Otra nodala ''Mācīsimies braukt kopā ar Jēzu"

Treša nodala Vai drīkst šaut pupuķus?

Ceturta nodaļa Uzticiet savas darīšanas vīrietim

Piektā nodala Klausīšanās ārstniecības kūre

Sestā nodaļa Vecas rakstāmmašīnas, kas uzkrāj putekļus

Septītā nodaļa ko izdarīja misters Molefelo

Astotā nodaļa rakstāmmašīnas un dievkalpojums

Devītā nodaļa civildienests

Desmita nodala kalahari Mašīnrakstīšanas skola vīriešiem ver durvis

Vienpadsmitā nodala mma ramotsve dodas uz mazu ciematu dienvidos no Gaborounas

Divpadsmitā nodaļa dieva darbi Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto"

Trīspadsmitā nodaļa tējas dzeršana bāreņu patversmē

Četrpadsmita nodaļa misters Bernards Selelipengs

Piecpadsmitā nodala neapmierinātā apmeklētāja

Sešpadsmitā nodala mma ramotsve pārdur riepu; mma makutsi iet uz kino ar misteru Bernardu Selelipengu

Septiņpadsmitā nodala kā atrast tebago?

Astoņpadsmitā nodala radioaparāts ir sīkums

Deviņpadsmitā nodaļa limpopo laukums Nr. 42

Divdesmita nodala veiksmīga atbrīvošanās no diviem nevēlamiem vīriešiem