Pilčere Rozamunde

Kalnu timiāns

Rozamunde Pilčere

Kalnu timiāns

Robinam, Kerstijai un Oliveram

1. PIEKTDIENA

Senāk, kad vēl nebija uzbūvēts apvedceļš, galvenais ceļš gāja cauri ciemata centram ka nemitīga aktīvas satiksmes plūsma, kas draudēja līdz pamatiem satricināt karalienes Annas laika graciozas mājas un mazos veikaliņus ar ovālajiem logiem. Vēl ne tik sen Vudbridža bija vienkārši vieta, kurai izbrauc cauri, lai nokļūtu kāda citā vieta.

Bet kopš apvedceļa atklāšanas viss bija mainījies. Uz labo pusi, teica vietējie iedzīvotāji. Uz sliktāko, sacīja veikalu un garāžu īpašnieki un tie, kuriem piederēja smago mašīnu šoferiem domātais rcstoraniņš.

Tagad Vudbridžas iedzīvotāji varēja iet uz veikaliem un šķērsot ceļu, neriskējot ar dzīvību. Nedēļas beigās bērni, uzmaukuši pār pieri brūnas samta cepures, ar visdažādākajiem sagrabējušiem braucamrīkiem drāzās uz savu klubu saietiem, un gaisā jautās brīvdabas sarīkojumu, dārza svētku un labdarības pasākumu jaukā gaisotne. Smago mašīnu šoferu kafejnīca pārtapa dārgā delikatešu veikalā, aizvēsturisko tabakas tirgotavu pārdeva kādam naudīgam jaunam cilvēkam, kurš palaikam aizrāvās ar antikvāru priekšmetu klāšanu, un vikārs bija iesācis plānot festivālu nākamajai vasarai, lai atzīmētu mazās, staltās baznīciņas trīssimtgadi.

Vudbridža atkal bija atguvusi savu seju.

Pulkstenis baznīcas tornī rādīja bez desmit divpadsmit saltā februāra rītā, kad liels un apdilis volvo nogriezās ap zirglietu tirgotavas stūri un lēni brauca pa galveno ielu starp bruģakmeņiem klātajām ietvēm. Jaunais cilvēks pie stūres pārredzēja visu tās stiepto ieliekumu, un dunošās satiksmes straumes nenovērsa viņa skatienu. Viņš redzēja mīlīgo māju un ovālo skatlogu nesaderību, valdzinošo perspektīvu un tālo skatu uz vītolu ieskautajām pļavām. Augstu gaisā, peldošo mākoņu pilnajās, ziemīgajās debesīs kāda lidmašīna ducināja uz Hītrovas pusi. Citādi viss bija kluss, un šķita, ka nekur neviena nav.

Viņš pabrauca garām nesen nokrāsotam krodziņam ar lauru kokiem abās durv ju pusēs; "Carole Coitfures" frizētavai, vīna tirgotavai ar pudeļstiklam līdzīgo ovālo logu un antikvariātam, kas bija piebāzts ar labākiem laikiem paglabātām un pārāk dārgi novērtētām senlietām.

Viņš tuvojas mājai. Piebraucis mašīnu pie ietves malas, viņš izslēdza motoru. Rīta klusumā izgaisa lidmašīnas radītais troksnis. Ierējās suns, kokā cerīgi iedziedājās putns, vārgās saules piemānīts, ka pavasaris jau klāt. Viņš izkāpa no mašīnas, aizcirta durvis un palūkojās augšup uz plakano, simetrisko ēkas fasādi ar stiklotajam durvīm. Nams izauga tieši no ietves, akmens kāpnes veda līdz parādes durvīm, un augsti, spraišļoti logi diskrēti slēpās aiz dūmakainiem aizkariem.

Tā ir māju, kas nekad neko nav atdevusi, viņš nodomāja

Viņš uzkāpa pa pakāpieniem un piezvanīja. Misiņa zvana poga bija spoži noberzta, tāpat kā durvju riņķis lauvas galvas formā. Dzeltenās durvis bija jaunas un spožas, bez mazākās skrambas vai skrāpē juma. Mājas ēna bi ja pavēss. Viņš nodrebinājās biezajā ēzeļādas jakā un vēlreiz piezvanīja pie durvīm. Gandrīz uzreiz atskanēja soļi, un nākamajā brīdī durvis atvērās.

Tajās stāvēja pikta meitene, šķita, ka zvans viņu būtu iztraucējis no kādas svarīgas nodarbes un viņa nevēlētos lieki šķiest laiku. Viņai bija gari, pienbalti mati, tuklo miesu sedza bezformīgs sporta krekls, priekšauts, pusgarās zeķes un koši sarkanas ādas zābaki.

-Jā?

Viņš pasmaidīja un sacīja: Labrīt, un viņas nepacietība tūlīt pat pārtapa gluži citādā izteiksmē. Viņa saprata, ka tas nav ogļu tirgonis vai kāds no Sarkanā krusta, bet slaids un iespaidīgs jauns cilvēks ar garām kājām, apdilušām džinam un bārdains kā vikings. Sakiet, vai misis Ārčera ir mājās?

-  Man ļoti žēl. Viņa arī izskatījās nožēlas pilna. Diemžēl nav. Viņa šodien aizbrauca uz Londonu. Iepirkties.

Viņš nosprieda, ka meitenei varētu būt gadu astoņpadsmit, un akcents norādīja uz skandināvu izcelsmi. Varbūt zviedriete.

Viņš apzināti sērīgi sacīja: Man gan neveicas,un māksloti nopūtās. Vajadzēja iepriekš piezvanīt, bet es domāju, ka laimēsies viņu noķert mājas.

-   Vai jūs esat misis Ārceras draugs?

-   Nu, es kādreiz pazinu šo ģimeni, pirms vairākiem gadiem. Bet mēs esam kaut kā zaudējuši saikni. Iznāca braukt garām pa ceļam no rietumiem uz Londonu. Domāju, ka būtu jauki iegriezties un apsveicināties. Tā vienkārši ienāca prātā. Bet nekas.

Viņš grasījās doties prom. Meitene necentās viņu aizkavei.

-   Kad viņa atgriezīsies, es pateikšu, ka jūs bi jāt iebraucis. Ap tējas laiku viņa būs atpakaļ.

Tobrīd baznīcas pulkstenis sāka zvanīt pusdienu.

-  Tagad ir divpadsmit, viņš sacīja. Es diez vai varēšu gaidīt tik ilgi. Nekas, varbūt man vēl kādreiz nāksies šeil būt. Viņš palūkojās abos ielas virzienos. — Te kādreiz bija maza kafejnīciņa.

-   Vairs nav, tagad tur tirgo delikateses.

-Tad iešu uz krodziņu apēst kādu sviestmaizi. Brokastis bija tik sen. Viņš uzsmaidīja meitenei no sava auguma augstumiem. Visu labu. Bija jauki jūs satikt. Tad pagriezās un devās prom. Kad viņš spēra kāju uz pēdējā pakāpiena, meitene ierunājās:

-   Es varētu…

Viņš pagriezās atpakaļ.

-   Ko jūs varētu?

-   Vai jūs patiesi esal ģimenes draugs? Viņa ilgojās tikt vaļā no savām šaubām.

-   Jā, patiesi esmu. Bet es nevaru jums to pierādīt.

-   Redziet, es tieši gatavojos paēst pusdienas kopā ar mazo. Es varētu pabarot arī jūs.

Viņš pārmetoši paskatījās, un meitene nosarka.

-   Ja nu jūs esat misis Ārčeras draugs, viņa būtu gribējusi, lai es jūs aicinu iekša. Viņai bija vientuļi un. iespējams, pat garlaicīgi. Visas ārzemju vieskalpones šķila garlaicības un vientulības pārņemtas. Tas piederējās pie profesijas.

-   Neieku liet ies nepatikšanās!

Pašai par pārsteigumu viņa pasmaidīja.

-   Diez vai tā būs.

-Ja nu es nozogu sudrablietas? Vai sāku jums uzmākties?

Kaut kāda dīvaina iemesla del šāda iespēja meiteni nemaz nesatrauca. Viņa drīzāk to uztvēra ka joku un gaidīja tam apstiprinājumu. Viņa pat sazvērnieciski iesmējās. Ja jūs tā darīsiet, es kliegšu, un viss ciemats saskries man palīgā. Vudbridžā katrs zina, ko jebkurš cits dara. Visi nemitīgi tenko. Runas, runas. Nav nekādu noslēpumu. Viņa atkāpās un pavēra plašāk dzeltenās durvis. Atklājās skats uz garo, viesmīlīgo gaileni.

Viņš vilcinājās tieši tik ilgi, lai tas šķistu patiesi, un tad vēlreiz paraustīja plecus.

-   Labi, viņš sacīja un sekoja meitenei pāri slieksnim ar tāda cilvēka negribīgo sejas izteiksmi, kurš beidzot ticis pierunāts. Viņa aizvēra durvis. Viņš ielūkojās tās sejā.

-   Bet jums jāatbild par sekām.

Viņa atkal iesmejas, pēkšņā piedzīvojuma pārņemta. Tad ierunājās saimnieces tonī:

-   Vai nevēlaties novilkt mēteli?

Viņš novilka mēteli, un viņa to pakāra.

-   Varbūt iesim uz virtuvi, ja vēlaties glāzi alus?

-   Jā, paldies.

Viņa rādīja ceļu pa gaiteni mājas dziļumā uz moderno virtuvi, kuras logi vērās uz dienvidpusē iekopto dārzu un kas tagad bija bālās saules pārpludināta. Viss spīdēja un laistījās: spožas virsmas, mirdzoša plīts, nerusošais tērauds un pulēts koks. Grīda bija klāta ar zilām un baltām flīzēm, kas atgādināja Portugāli. Uz palodzes stāvēja istabas augi, un galds pie loga bija klāts pusdienām. Viņš redzēja augsto krēslu, košo plastikāta galda segu, mazās karotītes, krūzi ar Potcrcs zīmējumu.

Viņš sacīja:

-  Jums jārūpējas par bērnu.

Viņa izņēma no ledusskapja alus skārdeni.

-  Ja. Viņa aizvēra ledusskapja durvis un devās pēc alvas kausa, ko nocēla no āķa pie nopulētā priežkoka plaukta. -Tas ir misis Ārčeras mazdēls.

-   Ka viņu sauc?

-  Tomass. Viņu sauc par Tomu.

-   Kur viņš ir tagad?

-   Savā gultiņā, guļ diendusu. Es drīz iešu augša viņam pakaļ, jo viņam būs laiks pusdienot.

-  Cik vecs viņš ir?

-   Divi gadi. Viņa pasniedza vīrietim skārdeni un kausu, un viņš uzmanīgi ieleja alu.

-   Viņš taču ciemojas šeit, vai ne?

-   Nē, viņš šeit dzīvo. Meitenes smaidošo seju ar bedrītēm vaigos pārņēma bēdas. Tas ir ļoti skumji. Viņa māte ir mirusi. Viņa pavīpsnāja. Dīvaini, ka jūs to nezināt.

-   Es jau teicu, ka neesmu sazinājies ar viņiem, kopš pēdējo reizi satiku Ārčerus. Es nezināju. Man ir žēl.

-   Viņa gāja bojā lidmašīnas avārijā. Atceļā no atpūtas Dienvidslāvijā. Viņa bija vienīgais bērns.

-   U11 ta 11u mazbērns palika pie viņiem?

-Ja.

Viņš iedzēra vēsa un garda alus malku. Un kas ir ar viņa tēvu?

Meitene bija uzgriezusi viņam muguru un noliekusies, lai kaut ko aplūkqtu cepeškrāsni. Jauka smarža piepildīja virtuvi, un viņam mutē saskrēja siekalas. Viņš nebija aptvēris, cik ļoti ir izsalcis.

-   Viņi izšķīrās, viņa sacīja. Es neko nezinu par viņu. Meitene aizvēra cepeškrāsni, izslējās un vēlreiz pētoši palūkojās viņā. Es domāju, ka jums arī tas būs zināms.

-Nē. Es neko nezinu. Es kādu laiku biju ārzemēs. Spānijā un Amerikā.

-  Jā. Skaidrs. Viņa pavērās pulkstenī. Vai viss būs kārtībā, ja es jūs atstāšu? Man jāaiziet pēc Tomasa.

-   Varat būt droša es neaizmukšu ar karotēm.

Meitene atkal pasmaidīja.

-   Nedomāju gan, ka jus tā darīsiet.

-   Ka jūs sauc?

-Helga.

-   Vai esat zviedriete?

-  Jā.

-  Arčcriem ir paveicies, ka viņiem esat jūs.

-   Ari man ir paveicies. Šis ir labs darbs, un viņi ir ļoti laipni. Dažas meitenes nonāk briesmīgas vietās. Es jums varētu par to pastāstīt.

-   Vai pēcpusdienās jūs mācāties?

-Jā, angļu valodu un vēsturi.

-   Man jūsu angļu valoda izklausās perfekta.

-   Es studēju literatūru. Džeinu Ostinu.

Viņa šķita tik apmierināta ar sevi, ka vīrietis iesmejas.

-   Skrieniet, Helga, pēc tā bērna. Es esmu izsalcis kā vilks. Diez kāpēc Helga atkal nosarka un tad aizgāja, atstājot viņu vienu gaismas pielietajā virtuvē.

Viņš gaidīja. Bija dzirdams, kā viņa kāpj pa kāpnēm un tad sol i šķērso istabu augšstāvā. Viņš dzirdēja tas balsi, tika atvilkti aizkari. Viņš nolika uz galda alus kausu, viegliem soliem atgriezās hallē un, atvēris durvis kāpņu pakājē, iegāja dzīvojamā istabā. Tur atradās flīģelis, kārtīgi grāmatu plaukti, pie sienām vienkārši akvareļi. Kamīna bija sakrauta malka, bet uguns vēl nebija iedegta. Istaba bija centrālapkures piesildīta un hiacinšu smagās smaržas pārņemta.

Šis tīrīgums, šī kārtība, šī pašapmierinātība visapkārt viņu tracināja kā parasti. Viņš ilgojās pēc samudžinātiem adīkļiem, izkaisītām avīzēm, pēc suņa vai kaķa, kas gulēlu uz pierasta spilvena. Tikai lēnā pulksteņa tikšķēšana uz kamīna liecināja par kaut kādu dzīvības klātbūtni.

Flīģelis bija fotogrāfiju krātuve. Lūk, Ārčers cilindrā, lepni izrāda kādu mazākas nozīmes ordeni, kuru viņam pasniegusi karaliene Bekingemas pili; viņa ūsas atgādina zobu suku, bet rītasvārki pārstiepti par izplūdušo vēderu. Misis Ārčera, pavisam jauna meitene līgavas tērpā. Mazulis, uzsliets sēdus uz pūkaina paklāja. Un Žanete.

Viņš paņēma rokā stilizēto portretu un aplūkoja to. Skaista, tikpat skaista, kāda vienmēr bijusi. Seksīga savā neparastajā, izsmalcinātajā veidā. Viņš atcerējās tas slaikās kājas, labi koptās rokas. Bet neko vairāk. Ne viņas balsi, ne smaidu.

Viņš apprecēja Žaneti tādēļ, ka Ārčeri negribēja, lai viņu meitai būtu ārlaulības bērns. Kad līdz viņiem nonāca nelaimīga ziņa, ka viņu dārgajam vienīgajam bērnam ir romāns ka viņa praktiski dzīvo ar to briesmīgo Oliveru Dobšu -, viņu tīrā, mazā pasaulīte sabruka. Misis Ārčera iegūla gultā ar nervu sabrukumu, bel misters Ārčers, atcerējies savus neilgos karavīra gadus, aplika kaklasaiti, iztaisnoja muguru un uzaicināja Oliveru uz pusdienām sava Londonas klubā.

Olivers nedz skilmjš, nedz uzjautrināts atcerējās sekojošo sarunu ar bezkaislīga vērotāja skatu no malas. Pat toreiz tā bija likusies tikpat nereāla ka aina no kādas vecmodīgas lugas.

Vienīgā meita, misters Arčers tika teicis, uzreiz ķerdamies pie lietas. Ar meitu viņiem vienmēr bijuši lieli plāni. Nebija runas par savstarpējiem apvainojumiem, no neapdomības nekad nevienam nav bijis labuma. Viņam bija skaidrs, ka Olivers nāk no labas ģimenes, un viņš noteikti zināja, ka Olivers mācījies labā skolā, tātad nebija ne mazākā iemesla, lai viņš strādātu ātro uzkodu veikalā.

Olivers teica, ka šāds iemesls tomēr ir. Proti, Olivers ir rakstnieks, darbs ātro uzkodu veikalā kaulus nelauž, tatad atlikušo laiku un enerģiju var ziedot rakstīšanai.

Misters Arčers atkal nokrekšķējās un ierunājās par Olivera vecākiem, un Olivers izstāstīja misteram Arčeram, ka viņa vecāki, kas dzīvo Dorsctā, ir ne vien bez graša kabatā, bet arī nemēdz piedot. Pārtiekot no armijas pensijas, viņi bija lieguši sev visu, lai sagrabinātu pietiekami daudz naudas un sūtītu Oliveru šai izcilajā skolā. Kati viņš beidzot septiņpadsmit gadu vecumā to atstāja, viņi bija centušies, sirdīm lūstot, pārliecināt dēlu turpināt darboties kādā jēdzīgā sfērā. Varbūt armijā vai flotē. Kļūt par galveno grāmatvedi, baņķieri, juristu. Bet viņš varēja būt tikai rakstnieks, jo jau līdz tam viņš bija rakstnieks. Beigu beigas, cietuši sakāvi, viņi atmeta dēlam ar roku, izslēdza viņu no mantojuma un pārtrauca ar viņu jelkādus sakarus.

Tas acīmredzot izslēdza no spēles Olivera vecākus. Misters Arčers mēģināja citu ceļu. Vai Olivers mīlot Žaneti? Vai viņš kļūtu par labu vīru?

Olivers sacīja, ka viņš vis nedomājot, ka kļulu viņai labs vīrs, jo esot tik briesmīgi nabags.

Tad misters Ārčers trešo un beidzamo reizi nokrekšķējās li ii ķērās pie lietas. Ja Olivers piekristu apprecēt Žaneti un dot bērnam likumīgu lēvu, tad viņš, misters Arčers, gādātu par to, lai… lai… jaunajam pārim nebūtu finansiālu problēmu.

Olivers vaicāja, kā viņš to domājot? Un misters Ārčers skaidroja, ne uz mirkli nenovērsdams skatienu no Olivera galda otrā pusē, bet viņa nemierīgās rokas pārbīdīja vīna glāzi, virpināja dakšiņu, skrubināja smalkmaizīti. Kad viņš pabeidza, apkārt valdīja haoss, bet Olivers saprata, ka viņu gaida laba nākotne.

Dzīvojot Žanetes Londonas dzīvokli, viņa bankas rēķinā katru mēnesi ienāktu paprāva summa, viņš varētu pamest darbu ātro uzkodu veikalā un pabeigt savu lugu. Viņam jau bi ja viena gatava grāmata, bet tā joprojām atradās pie aģenta; luga bija pavisam kas cits, tā viņam bija jāuzraksta, pirms tā izēstu viņa dvēseli ka kāds šausmīgs audzējs. Tā bija ar rakstīšanu. Viņš nevarēja būt laimīgs, ja nedzīvoja divas dzīves. īsta dzīve ar sievietēm un iedzeršanu krodziņos ar draugiem; tā otrā dzīve ar saviem iedomu tēliem, kuri bija vitālāki un saprotošāki nekā jebkurš no tiem cilvēkiem, kurus viņš jebkad satiktu parastajā dzīvē. Un, protams, viņš domāja, tic bija daudz interesantāki par Ārčeriem.

Pie pusdienu galda abi vīrieši vienojās. Vēlāk tas tika apstiprināts ar advokātu vēstulēm un čekiem, un parakstiem. Olivers un Žanete drīz salaulājās kādā dzimtsarakstu nodaļā, un šķita, ka tas bija viss, kas Ārčerus interesēja. Savienība ilga ne vairāk kā dažus mēnešus. Vēl pirms bērna dzimšanas Žanete atgriezās pie saviem vecākiem. Viņa varēja izturēt garlaicību un, kā pati atzina, arī vientulību, bet pazemojumu un fiziskas vardarbības bija vairāk, nekā viņa spēja paciest.

Olivers tik tikko pamanīja, ka viņa aizgājusi. Viņš palika tās dzīvoklī un mierīgi, neviena netraucēts, pabeidza lugu. Kad tas bija izdarīts, Olivers pameta dzīvokli, aizslēdza durvis un aizsūtīja atslēgu Žanetei pa pastu. Viņš pārcēlās uz Spāniju. Viņš dzīvoja Spānijā, kad piedzima mazais, un arī vēl tad, kad kādā nedēļu vecā avīzē izlasīja par sievas nāvi gaisa katastrofā Dienvidslāvijā. Tai laika Žanete jau bija kļuvusi par blāvu pagātnes teļu Olivcra apziņā, un viņš atklāja, ka šī traģēdija viņā izraisa maz emociju. Žanete piederēja pagātnei.

Turklāt viņš jau bija dziļi iejuties savā otrajā romānā. Viņš domāja par Žaneti varbūt minūtes piecas un tad pateicīgi metās atpakaļ daudz valdzinošāku varoņu kompānijā, kuri jau dzīvoja savu dzīvi viņa paša iztēlē.

Kad Helga atkal nonāca lejā, viņš sēdēja virtuvē uz palodzes, uzgriezis muguru saulei, un baudīja alu. Durvis atvērās, un viņa parādījās tajās ar bērnu uz rokām. Puisēns izrādījās lielāks, nekā Olivers bija iedomājies, ieģērbts sarkanā kombinezonā, iacītē un baltā svīteri. Viņa mati bija sarkanīgi zeltaini kā jauni peniji, bet Olivers nevarēja saskatīt viņa seju, kura bija pavērsta pret Helgas kaklu.

Helga uzsmaidīja Oliveram pāri Tomasa plecam..

Viņš kautrējas. Es viņam pateicu, ka mums ir ciemiņš, bet viņš negrib jūs redzēt. Viņa nolieca galvu, lai uzrunātu mazo zēnu: Klau, tu, muļķīti! Viņš ir jauks cilvēks. Viņš ir atnācis pie mums pusdienās.

Bērns izdvesa noliedzošu skaņu un vel vairāk noslēpa seju. Helga iesmējās, aiznesa viņu uz augsto krēslu un iesēdināja tajā ta, ka visbeidzot viņam bi ja jālaiž meitene vaļa. Viņš saskatījās ar Oliveru. Bērnam bija zilas acis, un viņš likās veselīgs. Olivers neko daudz nezināja par bērniem. Būtībā neko. Viņš teica: Sveiks.

-   Saki "Labdien!", Tomas, Helga teica priekšā. Viņam nepatīk runāt, viņa piebilda.

Tomass pavērās svešiniekā. Viena viņa sejas puse bija nogulēta sarkana. Viņš smaržoja pēc ziepēm. Helga piesprauda bērnam pie pleca plastmasas lācīti, bet viņš nenovērsa acis no Olivera.

Helga devās pie plīts pēc ēdiena. No cepeškrāsns viņa izvilka Briseles kāpostu sautējumu. Viņa uzlika ēdamo uz šķīvja, ar dakšiņu samīcīja un novietoja uz Tomasa augstā krēsla paplātes. Tagad izēd visu, viņa iespieda mazajam rokā karoti.

-   Vai viņš pats ēd?Olivers vaicāja.

-   Protams. Viņam ir jau divi gadi, nav vairs nekāds zīdainis. Vai ne, Tomas? Parādi onkulim, ka tu vari apēst visu porciju. Par atbildi Tomass nometa karoti zemē. Viņš nenovērsa zilās acis no Olivera, un Olivers sajuta sirdsapziņas pārmetumus.

-  Tā, viņš sacīja un nolika malā alus kausu, pieliecās, pacēla karoti, piepildīja to ar biezeni un stūrēja uz Tomasa muti. Tomasa mute pavērās, un viss tajā pazuda. Košļādams Tomass turpināja blenzt svešajā vīrā. Olivers atdeva viņam karoti. Tomass izēda muti un pasmaidīja. Lielāko smaida daļu veidoja sautējums, bet pavīdēja arī divas pievilcīgu, mazu zobu pērlīšu rindas.

Helga pamanīja smaidu, liekot šķīvi Oliveram priekšā.

-   Nu viņš ir atradis draugu. Viņa atnesa vēl vienu šķīvi un pati apsēdās galda galā tā, lai spētu palīdzēt Tomasam. Viņš ir loti draudzīgs puisītis.

-   Ko viņš visu dienu dara?

-   Spēlējas un guļ, un pēcpusdienās icl laukā. Parasti Ārčera kundze viņu ved staigāt, bet šodien to darīšu es.

-   Vai viņš skatās grāmatas?

-   Jā, viņam patīk bilžu grāmatas, bet reizēm viņš tās saplēš.

-  Vai viņam ir rotaļlietas?

-   Viņam nepatīk lāči, truši un viss kas tamlīdzīgs. Viņam laikam nepatīk sajust spalvas. Vai jūs saprotat mani?

Olivers sāka ēst sautējumu, tas bija karsts un garšīgs.

-   Vai jūs daudz ko zināt par maziem bērniem? viņš ievaicājās.

-   Man mājās Zviedrijā ir jaunāki brāļi un māsas.

-  Vai jums Tomass patīk?

-   Jā, viņš ir jauks. Viņa palūkojās uz mazo. Tu taču esi jauks, Tomas? Un viņš nečinkst vienā laida kā citi bērni.

-    Viņam laikam ir samērā… garlaicīgi pie vecvecākiem.

-   Viņš ir pārāk mazs, lai zinātu, kas ir un kas nav garlaicīgi.

-  Bet viņam būs garlaicīgi, kad viņš pieaugs.

-   Bērnam vienam pašam vienmēr ir skumji. Bet ciema ir arī citi bērni. Viņam būs draugi.

-   Un jūs? Vai jums ir draugi?

-   Šeit ir vēl viena kalpone no ārzemēm. Mēs kopā mācāmies.

-   Vai jums ir draugs?

Viņas vaigos parādījās bedrītes. Mans draugs ir Zviedrijā.

-   Viņam jūsu noteikti pietrūkst.

-   Mēs sarakstāmies. Un tie būs tikai seši mēneši. Pēc sešiem mēnešiem es atgriezīšos Zviedrijā.

-   Kas tad notiks ar Tomasu?

-   Es domāju, ka misis Ārčcra dabūs citu kalponi no ārzemēm. Vai vēlaties, lai uzlieku vel?

Pusdienas turpinājās. Desertā bija augļi, jogurts un siers. Tomass ēda jogurtu. Olivers lobija apelsīnu. Helga stāvēja pie plīts un vārīja kafiju.

-   Vai jūs dzīvojat Londonā? viņa vaicāja Oliveram.

-Ja. man ir dzīvoklis pagrabstāvā tieši pie Fulhemroudas.

-   Vai tagad jūs dosieties turp?

-Ja. Es nedēļu biju Bristolē.

-   Atputāties?

-   Kurš gan februāri brauks atpūsties uz Bristoli? Nē, tur Fortūnas teātrī iestudē manu lugu. Es braucu turp, lai šo to pārstrādātu. Aktieri sūdzējās, ka nevarot izrunāt dažas rindiņas.

-  Rakstnieks? Viņa pavērās platām acīm. Jūs rakstāt lugas! Un tās izrāda! Jūs noteikti esat ļoti labs rakstnieks.

-   Man patiktos tā domāt. Viņš iebāza mutē apelsīna daiviņas. To garša un miziņas rūgtums atgādināja Spāniju. Bet īstenībā svarīgi ir tas, ko citi domā. Kritiķi un cilvēki, kuri maksā, lai nāktu uz teātri.

-   Kā to lugu sauc?

-   "Ieliektais penijs". Un neprasiet, par ko tā ir, jo man nav laika jums stāstīt.

-   Mans draugs ari raksta. Viņš raksta par psiholoģiju universitātes žurnālam.

-   Esmu pārliecināts, ka tas ir interesanti.

-   Bet tas nav tas pats, kas rakstīt lugas.

-   Nē. Ne gluži tas pats.

Tomass bi ja ticis gālā ar savu jogurtu. Helga noslaucīja viņam muti, noņēma lācīti un izcēla viņu no augstā krēsliņa. Bērns pienāca pie Olivera un pieķērās viņam pie ceļa. Kaut ari ģērbies biezā uzvalkā, Olivers sajuta mazo pirkstiņu siltumu un tvērienu. Tomass palūkojās Oliverā un atkal pasmaidīja, parādot bedrītes un sīko zobeļu rindu. Viņš pastiepa roku, lai sataustītu Olivera bārdu, un Olivers noliecās, lai viņš to varētu aizsniegt. Tomass smējās. Olivers pacēla viņu un nosēdināja sev uz ceļa. Mazais jutās droši un silti.

Helga likās iepriecināta par šiem draudzības aplieeinājumiem. Tagad viņam ir draugs. Ja es atnestu grāmatu, jūs varētu parādīt viņam bildes, es tikmēr nomazgātu traukus.

Olivers jau bija nolēmis celties un iet, tomēr sacīja: Labi, un Helga devās pēc grāmatas, atstājot viņu vienu ar Tomasu.

Tomass bija sajūsmā par viņa bardu. Mazais bija pieslējies kājās uz Olivera ceļa, un abu acis nu atradās vienāda augstumā. Tomass parāva Oliveru aiz bārdas. Olivers ievaukšķējās. Tomass smējās. Viņš mēģināja to atkal paraut, bet Olivers saķēra viņa roku un turēja to savā.

-   Man sāp, tu, necilvēki

Tomass vērās viņam acis, un Olivers klusi noteica:

-  Vai tu zini, kas es esmu? un Tomass atkal iesmējās, it kā šis jautājums būtu liels joks.

Helga atgriezās ar grāmatu un nolika to uz galda lielu grāmatu košās krāsās ar mājlopiem uz spīdīgā vāka. Olivers to atvēra uz labu laimi, un Tomass atkal apsēdās viņam klēpi un noliecās pār galdu, lai pētītu bildes. Kamēr Helga turpināja novākt traukus un skrubināt toveri ar sautējuma paliekām, Olivers šķīra lapas un sauca dzīvniekus vārdā. Viņš rādīja uz lauku māju un vārtiem, un koku, un siena gubu. Tad viņi nonāca pie suņa attēla, un Tomass ierējās. Un tad pie govs bildes, un viņš iemavās. Viss notika ļoti draudzīgi.

Tad Helga sacīja, ka Tomasam laiks iet augšstāvā pārģērbties āra drēbēs. Viņa to paņēma pie rokas un aizveda. Olivers sēdēja un gaidīja, līdz viņi atkal nonāks leja. Viņš pētīja nevainojami tīro virtuvi, tad pavērās laukā dārzā un iedomājās, kā Helga aizbrauks un ieradīsies nākamā vieskalpone, un kā ši formula atkārtosies, līdz Tomasam paliks astoņi gadi, kad būs laiks tikt nosūtītam uz kādu slavenu un, iespējams, bezjēdzīgu privātskolu. Viņš domāja par savu dēlu apspiestu, ierāmētu, ierautu tradicionālās izglītības dzensiksnā, un kā no viņa gaidīs, lai tas atrastu pareizos draugus, spēlētu pieņemtās speles un nekad neapstrīdētu bezjēdzīgas tradīcijas tirāniju.

Olivers bija no tā paglābies. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš bija visu sarāvis un aizbēdzis, bet tikai pateicoties diviem ieročiem rakstīšanai un viņa paša mērķtiecīgajam, nesamierināmajam lēmumam iet pašam savu ceļu.

Bet ka klāsies Tomasam?

Šis jautājums viņā radīja neērtības sajūtu, un viņš to noraidīja ka hipotētisku. Tā nebija Olivera darīšana, kādā skolā Tomass ies, un tam tik un tā nebija nozīmes. Viņš iededza vēl vienu cigareti un atkal slinki pavēra Tomasa bilžu grāmatu, atšķirot vāku. Uz baltas titullapas viņš redzēja ierakstu ar melnu tinti glītajā misis Ārčeras rokrakstā:

"Tomasam Ārčeram olmjā dzimšanas diena no vecmāmiņas."

Viņā sacēlās spējš niknums, un, ja Žanetes māte atnīstos tuvumā, Olivers būtu tai meties virsu ar vārdiem, kurus tikai viņš varēja pateikt, un ari ar dūrēm, ja būtu nepieciešams.

Viņš nav Tomass Ārčers, tu, svētulīgā maita! Viņš ir Tomass Dobss! Mans dēls!

Kad Helga nāca lejā pa kāpnēm, nesot slēpošanas kostīmā un vilnas cepurē ar pušķi ģērbto Tomasu, Olivers, mēteli uzvilcis, jau gaidīja viņus hallē.

-   Man tagad jāiet, man jāatgriežas Londonā, viņš sacīja.

-  Jā, protams.

-   Bi ja ļoti jauki, ka pacienājāt ar pusdienām.

-   Es pateikšu misis Ārčerai, ka jūs šeit bijāt.

Viņš saviebās.

-  Jā. Dariet tā!

-   Bet… Es nezinu jūsu vārdu.

-  Sakiet vienkārši Olivers Dobss.

-   Labi, mister Dobs. Man jāpaņem no ģērbtuves ratiņi un mētelis. Vai jiīs brītiņu nepaturētu Tomasu?

-  Protams.

Olivers izņēma bērnu viņai no rokam un pacēla līdz plecam.

-   Es nebūšu ilgi, Tomas, — Helga viņu mierināja, tad aizgāja pa gaiteni un pazuda stiklotajās durvīs zem kāpnēm.

Glīta, uzticīga, dumja maza meitene… Viņš cerēja, ka viņi nebūs pret to pārāk bargi. Vari būt prom, cik ilgi velies, mīlulīt. Ar dēlu uz rokām viņš šķērsoja halli, izgāja pa dzeltenajām durvīm, nokāpa pa pakāpieniem un iesēdas savā mašīnā.

Helga dzirdēja, kā mašīna aizbrauc pa ielu, bel neaptvēra, ka tas ir Olivers. Kad viņa atgriezās ar ratiņiem, no vīrieša un bērna nebija ne vests.

-   Mister Dobs?

Viņš bija atstājis ieejas durvis vaļā, ielaižot mājā pēepusdienas dzestrumu.

—     Tomas?

Bet ārpusē bija tikai tukša ietve un klusa iela.

2 . PIEKTDIENA

Visnogurdinošākā lieta pasaulē ir darba trūkums. Viktorija Bredšova sprieda. Tas bija nesalīdzināmi mokošāk nekā pārāk daudz darba, un ši diena tam bija klasisks piemērs.

Februāris bija slikts mēnesis apģērbu pārdošanai. Viņa pieļāva, ka tas varēja būt nepiemērots laiks pārdošanai vispār. Ziemassvētki bija aizmirsušies, un janvāra tirgus atstājis tikai rūgtas atmiņas. Rīts bija sācies cerīgi ar skaidrām debesīm un sarmu koku zaros, bet jau agrā pēcpusdienā laiks apmācās, un tagad gaiss bija tik nemīlīgs un drēgns, ka cilvēki labprātāk palika mājās pie kamīniem vai dzīvokļos ar centrālapkuri, kur risināja krustvārdu mīklas vai cepa kūkas, vai arī skatījās televizoru. Laika apstākļi nemaz nemudināja tos gādāt par pavasara-garderobi.

Pulksteņa rādītāji tuvojās pieciem. Sāka krēslot. Veikala skatlogu rotāja uzraksts "SALLIJA ŠĀRMENA". No veikala iekšpuses tas rādījās pretējā virzienā kā spogulī, un aiz šiem hieroglifiem lietus aizkars slēpa Bešāmpleisu. Garāmgājēji ar lietussargiem, vēja plosīti, cīnījās ar saviem saiņiem. Satiksmes plūsma gaidīja, līdz trejačos nomainīsies gaisma. Kāda ūdensnecaurlaidīgā tērpā apslēpta figūra uzskrēja pa pakāpieniem no ielas un iebrāzās pa stiklotajām durvīm kā bēgle, ielaižot telpā auksta gaisa šalti, pirms durvis atkal steigā aizcirtās.

Tā bija Sallija, melnā lietusmētelī un milzīgā sarkanā lapsādas cepurē. Ak Dievs, kas par dienu, viņa iesaucās, aizvēra lietussargu, novilka cimdus un pogāja vaļa mēteli.

-   Ka tev gāja? vaicāja Viktorija.

Sallija bija pavadījusi pēcpusdienu kāda jauna dizainera sabiedrībā, kurš bija nolēmis iesaistīties vairumtirdzniecībā.

-   Tīri labi, viņa atbildēja, pārliekot mēteli pār lietussargu statīvu, lai tas notecētu. Nepavisam ne slikti. Daudz jaunu ideju, labas krasas. Diezgan nobriedis stils. Biju pārsteigta, ja jau viņš ir tik jauns, vajadzētu būt tikai džinam un strādnieku krekliem, bet neka tamlīdzīga.

Viņa noņēma cepuri, nopurināja lietus lāses no tas un beidzot parādījās savā parastajā, izstīdzējušajā, elegantajā veidolā. Garos zābakos sabāztas šauras bikses, mugurā piegulošs svīteris, kas jebkuram citam izskatītos pēc grīdas lupatas, bet Sallijas augumam tas bija izcils.

Viņa bija sākusi darboties ka modele un nekad nebija zaudējusi kārts slaidumu un neglītos, izvirzītos, bei fotogēniskos vaigu kaulus. Ka modele viņa nokļuva modes žurnālu lappusēs un pēc tam, izmantojot zināšanas, daudzos sakarus un dabisku dziņu pēc biznesa, atvēra pati savu veikalu. Viņa bi ja gandrīz četrdesmit gadu veca, šķīrusies, lietišķa, bet ar daudz mīkstāku sirdi, nekā pašai gribētos, lai citi domātu. "Viktorija strādāja pie viņas gandrīz divus gadus un bi ja tai ļoti pieķērusies.

Viņa nožāvājās. Es patiesi ienīstu dalījumu pusdienas. Es vienmēr jūtos nomocīta jau pēcpusdienas vidū. un tas mani izsit no sliedēm visu pārējo dienu.

Viņa pasniedzās pēc milzīgās rokassomas un izņēma cigaretes un vakara avīzi, ko nometa uz stikla letes. Kas noticis šeit?

-  Praktiski nekas. Es pārdevu bēšo tērpu, tad bija ienākusi kāda kundzīte un pusstundu jūsmoja par to kašmira mēteli, bet aizgāja, pateikusi, ka apdomāšot. Viņu mulsināja ūdeļādas apkakle. Viņa teica, ka esot dzīvnieku aizstāve.

-   Saki viņai, ka mēs to noņemsim un apmainīsim pret mākslīgo kažokādu. Sallija izgāja pa portjeru segtajam durvīm veikala dziļumā mazā kabinetiņā, apsēdās pie galda un ķērās pie pasta caurlūkošanas.

-   Vai zini, Viktorij, viņa sacīja, šis būtu ļoti piemērots laiks, lai tu paņemtu pāris brīvu nedēlu. Drīz viss atdzīvosies, un tad es nevarēšu tevi palaist. Bez tam Dievs zina, cik ilgi tev nav bijusi brīvdiena. Tikai februāri nekur nav tik interesanti. Varbūt aizbrauc slēpot vai paviesojies pie savas mātes Sotograndē. Kāda Sotogrande ir februārī?

-   Vējaina un mitra, man šķiet.

Sallija palūkojās augšup. Tu nevēlies divas brīvas nedēļas februārī, viņa rezignēti paziņoja. Tas ir skaidrs pēc tavas balss. Viktorija neiebilda. Sallija nopūtās. Ja man būtu māte un viņai piederētu lieliska māja Sotograndē, es brauktu pie viņas vai katru mēnesi, ja varētu. Bez tam tu izskaties tā, it kā tev vajadzētu brīvdienu. Tik izdēdējusi un bāla. Es jūtos vainīga, ka turu tevi šeit, it ka pārāk tevi nodarbinātu. Viņa atvēra vēl vienu aploksni. Es domāju, mēs apmaksājām to elektrības rēķinu. Esmu pārliecināta, ka apmaksājām. Tā būs datora kļūda. Šis būs sajucis prātā. Ar datoriem tā gadās.

Viktorijai par atvieglojumu, jautājums par viņas pēkšņo atvaļinājumu februāra beigās uz bridi bija piemirsies. Viņa pacēla avīzi, ko Sallija nometa zemē, un, tā kā nebija nekā labāka, ko darīt, slinki to pārlapoja, pārlaida acis parastajām nelaimēm kā lielām, tā mazām. Eseksā bija plūdi, Āfrikai draudēja jauni ugunsgrēki. Pusmūža grāfs precējās ar jau trešo sievu, un Bristolē, Fortūnas teātrī, notika Olivera Dobsa jaunās lugas "Ieliektais penijs" mēģinājumi.

Viņai nebija iemesla pamanīt šo sīko rakstu galiņu. Tas bija iemānīts izklaides lappuses pēdējās slejas beigas. Bez virsraksta. Nebija arī fotogrāfijas. Tikai Olivera vārds sīkiem burtiņiem, kas viņu skara kā strāvas sitiens.

-… pēdējais atgādinājums. Kāda nekaunība atsūtīt pēdējo atgādinājumu! Es zinu, ka pagājšmēnes izrakstīju čeku. Viktorija neteica neko, un Sallija pavērās viņā. Viktori j … ? Kur tu skaties?

-   Nekur. Tikai uz sīku rakstiņu avīzē par kādu cilvēku, kuru reiz pazinu.

-Ceru, ka viņš nav ielikts cietumā.

-   Nē, viņš raksta lugas. Vai esi jebkad dzirdējusi par Oli veru Dobšu?

-   Jā, protams. Viņš raksta televīzijai. Es vakar redzēju vienu no viņa īsajām lugām. Un viņš rakstīja scenāriju tai lieliskajai dokumentālajai filmai par Seviļu. Ko viņš ir izdarījis, ka iekļuvis ziņās?

-   Bristolē viņam top jauns iestudējums.

-   Kāds viņš ir?Sallija laiski vaicāja, pa pusei joprojām domājot par Londonas Elektropārvaldes nekrietnībām.

-   Pievilcīgs.

Tas piesaistīja Sallijas uzmanību. Viņa bija caur un cauri par pievilcīgiem vīriešiem. Vai viņš tev patika?

-   Es biju astoņpadsmit gadus veca un ļoti jutīga.

-   Vai tad mēs visas, dārgā, tādas nebijām piemirstajos jaunības gados? Uz tevi gan tas neattiecas. Tu joprojām esi jaunības plaukumā. Ak, laimīgā! Pēkšņi viņa zaudēja interesi par Oliveru Dobšu, par pēdējo atgādinājumu, par dienu, kas jau bija vilkusies pārāk ilgi. Viņa izslējās un nožāvājās. Pie velna ar to visu! Taisīsim veikalu ciet un iesim mājās. Paldies Dievam par brīvdienām. Pēkšņa iespēja divas dienas nedarīt neko šķiet tīrā paradīze. Es šovakaru pavadīšu, sēžot karstā vannā un skatoties televizoru.

-   Es domāju, ka tu kur iziesi.

Sallijas privātā dzīve bija gan sarežģīta, gan piesātinātā. Viņai bija virkne vīriešu kārtas draugu, no kuriem neviens nenojauta par pārējo eksistenci. Ka izveicīgs burvju mākslinieks viņa pieturēja viņus visus un, lai izvairītos no mulsuma, kas rastos, nejauši sajaucot vārdus, vienkārši uzrunāja visus par "dārgajiem".

-   Ne, paldies Dievam. Bet tu ?

-   Man tā kā jāiet iedzert kādu glāzi ar mātes draugiem. Nedomāju, ka tas būs ļoti aizraujoši.

-   Nu, bet, Sallija piebilda, to nekad nevar zināt. Dzīve palaikam ir pārsteigumu pilna.

Viens labums no strādāšanas Bešāmpleisā bija no turienes varēja kājām aiziet līdz Pendltonmūzai. Dzīvoklis Pendltonmūzā piederēja Viktorijas mātei, bet tur dzīvoja Viktorija. Visbiežāk viņai patika iet kājām. Pa taisnāko ceļu un šaurajām sānu ieliņām tas prasīja tikai pusstundu un piedāvāja tīkamu kaulu izlocīšanu un svaigu gaisu.

Bet tovakar bija tik nemīlīgs un drēgns, ka pastaiga caur ledaino vēju un lietu būtu gandrīz vai pārsniegusi viņas spēju robežu, un tā, pārkāpjot pati savu noteikumu nekad nebraukt ar taksometru, viņa padevās vilinājumam bez lielas pretošanās, aizgāja līdz Bromptonroudai un beidzot apturēja taksi.

Vienvirziena ceļa un pārāk blīvās satiksmes dēļ viņa nonāca Mūzā varbūt desmit minūtes vēlāk nekā tad, ja būtu veikusi ceļu kājām, un tas maksāja tik daudz, ka viņa vienkārši pasniedza šoferim banknoti un ļāva tam noskaitīt niecīgo pārpalikumu. Viņš to izlaida pie arkas, kas atdalīja Miīzu no ceļa, tā ka vēl kāds gabaliņš bija jānoiet, pirms viņa beidzot nonāca līdz savu zilo ieejas durvju paradīzei. Viņa atslēdza durvis ar patentatslēgu, pastiepa roku un ieslēdza gaismu, uzkāpa pa stāvajām, šaurajām kāpnēm, ko klaja izdilis Viltonas paklājs, un nonāca mazajā viesistabā.

Viņa nosvieda lietussargu un grozu un gāja aizvilkt kokvilnas naktsaizkarus. Istaba uzreiz kļuva noslēgta un droša. Viņa devās uz virtuvi, lai uzliktu ūdeni kafijas tasei, ieslēdza televizoru un atkal to izslēdza, uzlika atskaņotājā Rosini uvertīru, iegāja guļamistabā, lai novilktu lietusmēteli un zābakus.

Kanna, sacenšoties ar Rosini, svilpa, piesaistot uzmanību. Viņa iejauca krūzi šķīstošās kafijas, atgriezās pie kamīna, pievilka tuvāk grozu un izņēma Sallijas vakara avīzi. Viņa atšķīra ziņu par Oliveru Dobšu un jauno lugu Bristolē.

"Es biju astoņpadsmit gadus veca un ļoti jūtīga," viņa bi ja teikusi Sallijai, bet tagad viņa zināja, ka tolaik bijusi ari vientuļa un viegli ievainojama kā nobriedis auglis, kas trīc kātā, gaidot, kad kritīs.

Un Olivcrs, vienīgais no visiem, stāvēja koka pakājē, lai viņu noķertu.

Astoņpadsmit gadus veca mākslas skolas pirmkursniece. Nepazīstot nevienu, ārkārtīgi kautrīga un bikla, viņa jutās gan glaimota, gan nobažījusies, kad kāda vecāka meitene, varbūt žēlojot Viktoriju, izmeta viņas virzienā netiešu uzaicinājumu uz kādu ballīti.

Kas viņu zin, kā tur būs, bet man teica, ka varu ielūgt, ko vien vēlos. Tev jāpaņem līdzi kāda pudele, bet diez vai kas mainīsies, ja tu atnāksi tukšām rokam. Šā vai tā, tā būs laba iespēja satikt cilvēkus. Klau, es uzrakstīšu adresi. To vīru sauc par Sebastjanu, bet tam nav nozīmes. Tikai nāc, ja vēlies. Jebkurā laikā, arī tam nav nozīmes.

Viktorija nekad mūžā nebija saņēmusi šādu ielūgumu. Viņa nolēma, ka neies. Un tad nolēma, ka ies. Un tad viņai sastinga kājas. Un beigu beigās viņa uzvilka tīras džīnas, paņēma pudeli mātes labākā sarkanvīna un gāja.

Viņa nonāca augšstāva dzīvoklī, sakampusi savu sarkanvīna pudeli un nevienu nepazīstot. Viņa vēl nebija tur pavadījusi pat pāris minūtes, kad kāds sacīja: Cik ārkārtīgi jauki, un paņēma sarkanvīna pudeli, bet vairāk neviens viņai neveltīja ne vārda. Istaba bija pilna dūmiem, spēcīgiem, krellēm apkārtiem vīriešiem un meitenēm ar pelēkām sejām un gariem, ūdenszālēm līdzīgiem matiem. Tur bija pat viens vai divi nosmulējušies bērni. Tur nebija nekā ēdama un ja reiz viņa bija šķīrusies no sarkanvīna ari nekā, ko varētu uzskatīt par dzeramu. Viņa nespējā atrast meiteni, kura ierosināja, lai viņa atnāktu, un bija pārāk kautrīga, lai pievienotos kādai no noslēgtajām runājošo grupiņām uz grīdas, spilveniem vai vienīgā iebrukušā dīvānā, no kura sēžamās un sānu daļas spraucās laukā savītas atsperes. Viņa bija arī pārāk bikla, lai ietu, ņemtu mēteli un dotos prom. Gaiss bija saldās un zaglīgās marihuānas smaržas pilns, un viņa stāvēja pie erkerveida loga, nervozēdama par iespējamo policijas reidu, kad pēkšņi kāds sacīja: Mēs laikam neesam pazīstami?

Izbiedētā Viktorija metās apkārt tik neveikli, ka gandrīz izsita viņam no rokām dzērienu.

-   Vai, atvainojiet…

-   Nekas. Neizlija taču. Vismaz ne tik daudz, viņš labdabīgi piebilda.

Viņš pasmaidīja, it kā tas būtu joks, un Viktorija smaidīja pretī pateicībā par jebkādu draudzīgu ievadu. Pateicībā ari par to, ka vīrietis, kurš vienīgais no šīs drūmās kompānijas viņu uzrunāja, nebija ne netīrs, ne piedzēries. Gluži otrādi, viņš bija pilnīgi pieņemams. Pat pievilcīgs. Ļoti garš, ļoti slaids, ar sarkanīgiem matiem, kas stiepās līdz svītera apkaklei, un rūpīgi koptu bārdu.

-   Jums nav nekā dzerama, viņš sacīja.

-Nē.

-   Vai nevēlaties?

Viņa vēlreiz teica "nē", jo negribēja to un ari baidījās, ka pēc "jā" viņš varētu aiziet pēc dzēriena un nekad vairs neatgriezties.

Viņš likās uzjautrināts. Vai jums tas nepatīk?

Viktorija paskatījās uz viņa glāzi. Es īsti nezinu, kas tas ir.

-    Nedomāju, vai kāds vispār to zina. Bet tas garšo pēc… viņš domīgi ieņēma malku kā profesionāls degustētajs, skalojot to pa muti, un beidzot norija, sarkanās tintes un anīsa.

-   Ko tas iesāks jūsu vēderā?

-   Par to mēs uztrauksimies no rīta. Viņš palūkojās meitenē un koncentrējoties pacēla uzaci. Mēs taču neesam pazīstami?

-   Ne, domāju, ka ne. Es esmu Viktorija Bredšova. Viņa jutās neērti, izrunājot pati savu vārdu, bet viņam tajā nekas nelikās mulsinošs.

-   Un ar ko jūs nodarbojaties?

-   Es nupat iestājos mākslas koledžā.

-  Tad skaidrs, ka jūs šeit nonācāt. Vai jums te patīk?

Viņa pavērās apkārt. Ne īpaši.

-   Es gan domāju mākslas koledžu, bet, ja jums šeit īpaši nepatīk, kāpēc jūs neejat mājās?

-   Domāju, ka tas nebūtu diez ko pieklājīgi.

Te viņš iesmējās. Vai zināt, šāda kompānijā pieklājībai nav tik lielas nozīmes.

-   Es šeit esmu tikai desmit minūtes.

-   Un es šeit esmu tikai piecas. Viņš izdzēra glāzi, atgāžot galvu un ielejot draņķīgo šķidrumu kaklā, il kā tas būtu auksts un garšīgs alus. Tad viņš nolika glāzi uz palodzes un teica: Nāciet! Iesim projām. Un viņš paņēma Viktoriju aiz rokas un zinoši vadīja uz durvju pusi. Viņi aizgāja, neatvainojoties un pat neatvadoties.

Netīro kāpņu augšgalā Viktorija pagriezās pret viņu.

-   Es tā negribēju.

-   Ko jūs negribējāt?

-To, ka jums būtu jāiet. Es gribēju iet prom.

-   Kājās zināt, ka es negribēju aiziet?

-   Bet te taču ir ballīte!

-   Esmu atstājis šādas ballītes nepārredzamā pagātnē. Pasteidzieties, iesim laukā svaigā gaisā.

Uz ietves vēlās vasaras nakts maigajā pustumsā viņa atkal apstājās un sacīja: Tagad ar mani viss kārtībā.

-   Un ko tas varētu nozīmēt?

-   Es varu paņemt taksi un braukt mājas.

Viņš pasmaidīja. Vai jums ir bail?

Viktori jai atkal bija ļoti neērti. Nē, protams, ne.

-Tad no kā jūs bēgat?

-   Es ne no viena nebēgu. Es tikai…

-   Vēlaties iet mājās?

-Jā.

-   Bet neiesiet.

-   Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka mēs iesim meklēt kādu spageti bāru vai ko citu, nopirksim īsta vīna pudeli, un jūs man izstāstīsiet savu dzīvesstāstu.

Netālu parādījās brīvs taksometrs, un viņš to apturēja. Tas apstājās, un vīrietis iestūma Viktoriju mašīnā. Viņš nosauca taksistam ceļu, viņi klusēdami brauca minūtes piecas, un tad taksometrs apstājas. Viņš izkāpa, samaksāja par braucienu un ieveda Viktoriju mazā, nepretenciozā restorāniņā, kur gar sienām bi ja aizņemti galdiņi un gaiss biezs no cigarešu dūmiem un tīkamām ēdiena smaržām. Viņiem piedāvāja galdiņu stūrī, kur viņa garajām kājām nepietika vietas, bet viņš kaut kā iespraucās, lai garām skrejošie viesmīli pār tām nekluptu. Viņš pasūtīja pudeli vīna un palūdza ēdienkarti, un tad iededza cigareti, pagriežas pret Viktoriju un sacīja:

-Tātad…

-  Tātad kas?

-Tātad stāstiet! Savas dzīves stāstu.

Viņa pamanīja, ka smaida. Es pat nezinu, kas jūs esat. Es nezinu, kā jūs sauc.

-    Olivers Dobss, viņš pieklājīgi turpināja. Jums jāizstāsta man viss, jo es esmu rakstnieks. Patiesi, ka Dieva priekšā, publicēts rakstnieks ar aģentu un milzīgu pārtērētu bankas rēķinu, un nepieciešamību klausīties. Vai jūs zināt, ka cilvēki neklausās pietiekami? Viņi lauž vai kaklu, stāstot ko citiem, un neviens nekad neklausās. Vai jūs to zinājāt?

Viktorija iedomājās par vecākiem. Jā, šķiet, ka jā.

-   Nu, redzat. Jums šķiet. Jūs neesat pārliecināta. Neviens nekad ne par ko nav pārliecināts. Vajadzētu vairāk ieklausīties. Cik jums gadu?

-   Astoņpadsmit.

-   Kad es jūs ieraudzīju, domāju, ka mazāk. Jūs izskatījāties ka piecpadsmitgadīga, stāvot pie tā loga. Es grasījos zvanīt sociālajai apgādei un teikt, ka sīka mazulīte naktī blandās pa ielām.

Atnesa vīnu, atkorķētā litrīgā pudele ieņēma vietu uz. galda. Viņš to pacēla un piepildīja glāzes.

-   Kur jūs dzīvojat? viņš vaicāja.

-   Pendltonmūzā.

-   Kur tas ir?

Viņa pateica, un Olivers iesvilpās. Cik ārkārtīgi smalki! īsta Naitsbridžas meitene. Nezināju, ka viņas mācās mākslas koledžās. Jums jābūt ārkārtīgi bagātai.

-   Protams, ka es neesmu bagāta.

-  Tad kāpēc jūs dzīvojat Pendltonmūzā?

-   Tāpēc, ka tā ir manas mātes māja, tikai viņa tagad dzīvo Spānijā, un es to izmantoju.

-   Jo tālāk, jo interesantāk. Kāpēc misis Bredšova dzīvo Spānijā?

-   Viņa nav misis Bredšova, viņa ir misis Polija. Mani vecāki izšķīrās pirms sešiem mēnešiem. Māte apprecējās velreiz ar cilvēku, vārdā Henrijs Pelijs, viņam ir māja Sotograndē, jo viņam patīk visu laiku spēlēt golfu. Viktorija nolēma tikt galā ar visu vienā piegājienā. Un mans tevs pārcēlās uz dzīvi pie kāda brālēna, kuram pieder nīkuļojošs īpašums Īrijas dienvidos. Viņš draudēja audzēt polo zirgus, bet tēvam vienmēr ir labi veicies ar idejām, bet vāji ar darbiem, tāpēc es nedomāju, ka viņš to darīs.

-   Un mazo Viktoriju atstāja dzīvot Londonā.

-   Viktorijai ir astoņpadsmit.

-   Jā, es zinu, viņa ir krietni gados un pieredzējusi. Vai jūs dzīvojat viena?

-Jā.

-   Vai jums nav vientuļi?

-   Es labāk esmu vientuļa, nekā dzīvoju ar cilvēkiem, kuri viens otram nepatīk.

Viņš novaikstījas. Vecāki ir gatavā elle, vai ne? Ari mani vecāki ir elle, bet viņi nekad nav izdarījuši neko tik noteiktu, lai izšķirtos. Viņi tikai turpina braukt dziļāk iekša purvā grimšana nabadzībā, džina pudeles cena, tas, ka vistas nedēj, visā vainīgs esmu es vai valdība.

-   Man patīk mani vecāki, Viktorija paskaidroja. Viņi tikai vairs nepatīk viens otram.

-   Vai jums ir brāļi vai māsas?

-   Nē. Tikai es viena pati.

-   Nav neviena, ka* parūpētos pār jums?

-   Es ļoti labi pati tieku galā.

Viņš acīmredzami neticēja. Es parūpēšos pār jums, viņš svinīgi paziņoja.

Pēc tā vakara Viktorija neredzēja Oliveru Dobšu divas nedēļas un jau sāka aprast ar domu, ka nekad vairs viņu neredzēs. Un tad pienāca piektdienas vakars. Viņa jutās tik nelaimīga, ka piespieda sevi veikt dzīvokļa tīrīšanu, kas nebija nepieciešama. Vel viņa nolēma izmazgāt matus.

Notupusies pie vannas, ar galvu zem dušas, viņa izdzirdēja zvanu. Viņa ietina galvu dvielī, gāja atvērt durvis, un aiz tām stāvēja Olivers. Viktorija bija tik priecīga, viņu redzot, ka izplūda asarās, un viņš nāca iekšā, aizvēra durvis, apkampa viņu turpat pie kāpnēm un noslaucīja viņas seju dvieļa gala. Tad viņi devās uz augšstāvu, viņš izvilka no žaketes kabatas pudeli vīna, viņa sameklēja glazēs, un viņi sēdēja pie gāzes pavarda un kopā to dzēra. Un, kad vīns bi ja izdzerts, viņa iegāja guļamistabā, lai apģērbtos, izsukātu garos, gaišos, mitros matus, un Olivers sēdēja gultas galā un vēroja viņu. Un tad viņš to aizveda pusdienās. Atvainošanās vai attaisnošanās par divu nedēļu klusēšanu nebija. Viņš, kā pats teica, esot bijis Birmingemā pie māsas, tas arī viss. Viktorijai nemaz neienāca prātā pavaicāt, ko viņš tur darījis.

Tā ari izrādījās viņu attiecību shēma. Viņš nāca un gāja viņas dzīvē neprognozējami un tomēr dīvainā kārtā pastāvīgi. Ne reizi, kad Olivers atgriezās, Viktorija nezināja, kur viņš bijis. Varbūt lbizā, vai varbūt viņš bija saticis kādu vīru, kuram Velsā piederēja kotedža. Viņš bija ne vien neprognozējams, bet arī neparasti noslēpumains. Viņš nekad nerunāja par savu darbu, un viņa pat nezināja, kur viņš dzīvo, izņemot to, ka tas bija pagrabstāva dzīvoklis kādā ielā pie Fulhemroudas. Viņš bija arī garastāvokļa cilvēks, vienu vai divas reizes viņa to redzēja nekontrolējama, briesmīga temperamenta plosītu, bet tas viss šķita iederamies viņa rakstnieka un īsta mākslinieka veidolā. Bet medaļai bija arī otra puse. Viņš bija jautrs un mīlošs, un ārkārtīgi patīkams kompanjons. Viņš bija kā visjaukākais vecākais brālis, kurš tai pašā laikā ir arī neatvairāmi pievilcīgs.

Kad viņi nebija kopā, Viktorija sev iestāstīja, ka viņš strādā. Viņa iedomājās Oliveru pie rakstāmmašīnas rakstot un pārrakstot, iznīcinot un sākot atkal no jauna, nekad nesasniedzot mērķi pilnību. Reizēm viņam bija maz naudas. Citreiz vispār nemaz, un tad Viktorija pirka produktus un sagādāja viņam pudeli vīna un mazos cigārus, jo zināja, ka viņam tie patīk.

Pienāca slikti laiki, kad viņam bija depresijas periods. Nemaz neveicās, neko nevarēja pārdot, un tad viņš sāka pa naktīm strādāt maza kafejnīciņā, kur lika traukus mazgājamajā mašīnā. Pēc tam lielas atkal sāka iet uz labo pusi, un viņš pārdeva lugu Neatkarīgajai televīzijai, bet joprojām turpināja mazgāt traukus, lai nopelnītu pietiekami daudz naudas īrei.

Viktorijai nebija citu draugu no vīriešu vidus, un viņa tādus arī nevēlējās. Nez kāpēc viņa ne reizi neiedomājās Oliveru kopā ar citām sievietēm.

Pirmoreiz viņa izdzirda par Žaneti Ārčeru, kad Olivers viņai teica, ka grasoties precēties.

Bija vasaras sākums, un logi Viktorijas dzīvokli bija atvērti uz Mūzas pusi. Stāvu zemāk misis Tinglija no četrpadsmitā numura pārstādīja ģerānijas dekoratīvos traukos, un vīrietis, kurš dzīvoja divas durvis tālāk, mazgāja mašīnu. Uz jumtiem dūdoja baloži, un biezā lapotne slāpēja tālās satiksmes troksni. Viņi sēdēja uz palodzes, un Viktorija šuva pogu Olivera žaketei. Tā vēl nebija nokritusi, bet grasījās nokrist, un viņa piedāvājās to laicīgi piešūt. Viņa sameklēja adatu un diegu, uzmeta mezglu un iedūra adatu apvalkātajā velvetā, kad Olivers sacīja:

-   Ko tu teiktu, uzzinājusi, ka grasos precēties?

Viktorija iedūra adatu sev īkšķī. Sāpes nebija lielas, bet

mokošas. Viņa uzmanīgi izvilka adatu un vēroja, ka pieauga un uzbrieda sarkanā asins lāse. Olivers sacīja: Nosūc ātri, vai arī tā nopilēs uz manas žaketes, un, kad viņa tā nedarīja, viņš paņēma Viktorijas roku un iebāza īkšķi sev mutē. Viņu acis sastapās. Viņš sacīja:

-   Neskaties uz mani tā!

Viktorija pavērās uz savu īkšķi. Tas pulsēja tā, it ka kāds būtu tam trāpījis ar āmuru. Viņa noteica:

-   Es nezinu, kā lai vēl skatās.

-   Tad saki kaut ko! Tikai neskaties manī kā mēnessērdzīgā!

-   Nezinu, ko man vajadzētu teikl.

-Tu varētu novēlēt man laimi.

-   Es nezinu… ka tev… es nezināju, ka tev bija… Viņa centās pat šādos briesmīgos apstākļos būt saprātīga, pieklājīga, taktiska. Bet Olivers mētājās ar tik nežēlīgiem salīdzinājumiem un brutāli pārtrauca viņu.

-Tu gribi teikl, ka nezināji, ka man ir vel kāda? Un las. ja tev tīk, izklausās pēc rindiņas no kāda vecmodīga romānā. Mana māte tādus lasa.

-   Kas viņa ir?

-   Viņu sauc Žanete Ārčera. Viņa ir divdesmit četrus gadus veca, labi audzināta meitene ar glītu dzīvokli, mazu, glītu mašīnīti un labu darbu, un mēs dzīvojam kopā beidzamos četrus mēnešus.

-   Es domāju, ka tu dzīvo Fulhemā.

-   Reizēm jā, bet ne pēdējā laika.

-   Vai tu viņu mīli? Viktorija vaicāja, jo viņai vienkārši bija tas jāzin.

-   Viktorij, viņai būs bērns. Viņas vecāki grib, lai es viņu precu un bērnam būtu tevs. Viņiem tas, kā izskatās, krietni daudz nozīme.

-   Man likās, ka tu nepievērs uzmanību vecākiem.

-  Tā ir, ja tie ir manējie, žēlabainie neveiksminieki. Bet šiem vecākiem ir daudz naudas. Man vajadzīga nauda. Man ir vajadzīga nauda, lai nopirktu laiku rakstīšanai.

Viņa zināja, ka raudās. īkšķis joprojām sāpēja. Acis pildījās asarām, un, lai viņš tās neredzētu, Viktorija nodūra galvu un sāka piešūt pogu, bet asaras lauzās laukā, ritēja pār vaigiem un lielam lāsēm krita uz velvēta žaketes. Viņš to redzēja un teica:

-   Neraudi. Un aiz zoda pavērsa augšup viņas asarām noplūdušo seju.

Viktorija atzinās: Es mīlu tevi.

Viņš noliecas un noskūpstīja viņu uz vaiga. Bet tu negaidi bērnu.

Viņu izbiedēja uz. kamīna stāvošā pulksteņa sudrabaini skanīgie zvani, bija septiņi. Viktorija neticība paskatījās 11/ to, tad savā rokas pulktenī. Septiņi. Rosmi bija sen izskanējis, kafijas paliekas krūzē bija ledus aukstas, ārā joprojām li ja, un pēc pusstundas viņai bija jābūt ballītē Kempdenhilā.

Viktoriju pārņēma "panika, kas raksturīga brīžiem, kad pilnībā zaudēta laika izjūta, un uz brīdi visas domas par

Oliveru Dobšu aizmirsās. Viktorija pielēca ki\jas un veikli rosījās. Viņa aiznesa kafijas krūzi atpakaļ uz virtuvi, palaida vannā ūdeni, iegāja istabā, atvēra skapi un izņēma dažādus tērpus, no kuriem neviens nešķita piemērots. Viņa šo to izvēlējās un sameklēja zeķes. Viņa apdomāja, vai neizsaukt taksometru. Apsvēra, vai nezvanīt misis Fērbērnai un neatsaukties uz sāpošu galvu, un tad vēlreiz pārdomāja, jo Fērbērni bija viņas mātes draugi, ielūgums bija pienācis jau sen, un Viktorija baidījās kādu aizvainot. Viņa iegāja tvaika pilnajā vannasistabā, aizgrieza krānus un ielēja ūdenī nedaudz vannas eļļas. Tvaiki iesmaržojās. Viņa noslēpa garos matus dušas cepurē, uzziedu sejai veldzējošu krēmu, tad atkal to visu noslaucīja ar salveti un iekāpa karstajā vannā.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa jau bija lauka un apģērbusies. Melns zīda džemperis ar augsto apkakli un laucinieciski izšūts krekls virs tā. Melnas zeķes, melnas kurpes ar ļoti augstiem papēžiem. Viņa iekrāsoja biezās uzacis ar melnu tušu, ielika auskarus, uzslacīja smaržas.

Tagad mēteli. Viņa atvilka aizkarus, atvēra logu un izliecās laukā, lai redzētu, kāds ir laiks. Bija ļoti tumšs un joprojām vējains, bet lietus, kā likās, bija uz brīdi pārstājis. Lejā klusēja Mūza. Bruģakmeņi lāsoja ka zivju zvīņas, melnajās peļķēs atspīdēja vecmodīgo ielas laternu gaisma. No ielas arkā iegriezās mašīna. Tā zagās pa Mūzu kā kaķis uz medībām. Viktorija parāvās atpakaļ istabā, aizvēra logu un aizkarus. Viņa paņēma no aizdurves vecu kažoku un ievīstījās tā pazīstamajā mājīgumā, pārbaudīja, vai atslēgas ir maciņā, izslēdza gāzes pavardu un visas gaismas augšstāvā un kāpa lejā.

Jau līdz ar pirmo soli atskanēja durvju zvans.

Viņa noteica: Nolādēts! Tā varēja būt misis Tinglija, lai aizņemtos pienu. Viņai vienmēr aptrūkās piena. Un viņa gribēs stāvēt un runāties. Viktorija noskrēja lejā pa kāpnēm un atrāva vaļā durvis.

Mūzas tālākajā malā zem laternas bija piebraukta mašīna. Vecs volvo. Bet šoferi neredzēja. Pārsteigumā viņa vilcinājās un jau gribēja iet noskaidrot, kad no durvju tumšās ēnas klusi iznira kāds stāvs, liekot Viktorijai vai izlēkt no ādas. Viņš nosauca viņas vārdu, un viņa jutās ta, it kā būtu nobraukusi lejup divdesmit trīs stāvus ātrgaitas liftā. Pa Mūzu aizlidoja vēja pūsta avīžu skranda. Viņa dzirdēja savu sirdi pukstam.

-   Nezināju, vai tu vēl dzīvo šeit.

Tā notiek tikai grāmatās, viņa domāja, nevis ar parastiem cilvēkiem. Tā notiek tikai grāmatās.

-   Es domāju, varbūt tu esi pārcēlusies citur. Es biju pārliecināts, ka esi pārcēlusies.

Viņa papurināja galvu.

-   Daudz laika pagājis, viņš sacīja.

Sausu muti Viktorija noteica: Ja.

Olivers Dobss. Viņa meklēja tajā kādu izmaiņu, bet neka. Viņa mati bija tādi paši, la pati bārda, gaišās acis, dziļā un patīkamā balss. Viņam mugurā bija pat tās pašas drēbes apvalkātas un ikdienišķas, kas uz viņa garā, slaidā stāva nemaz neizskatījās apvalkātas, bet gan diezgan interesantas un elegantas.

Viņš ierunājās:

-   Izskatās, ka tu gatavojies iziet.

-  Jā, tas tiesa. Es kavējos, ja reiz ta. Bet… viņa atkapās. Tu labāk nāc ičkšā siltumā!

-   Vai tā būs labi?

-  Jā. Bet man jāiet prom, viņa piebilda, it ka aiziešana būtu beidzama izeja no kādas bezizejas situācijas. Viņa pagriezās, lai uzvestu viņu augšā pa kāpnēm. Olivers paspēra soli. tad saminstinājās un sacīja:

-  Es aizmirsu mašīnā cigaretes.

Viņš izmetās laukā pa ārdurvīm. Viktorija gaidīja pie kāpnēm. Viņš tūlīt pat bija atpakaļ un aizvēra aiz sevis durvis. Viņa uzkāpa augšā, ieslēdza gaismu kāpņu galā, tad tuvojās gāzes kamīnam, lai to aizdegtu.

Olivers viņai sekoja, dzīvīgām acīm vienā mirkli pārskrejot glīto istabu, bālos aizkarus ar pavasara ziedu rakstu, priedes koka stūra bufeti, ko Viktorija bija atradusi kādā komisijas veikalā.Viņa acis pieskārās ari viņai pašai, viņas gleznām, viņas grāmatām.

Viņš apmierināti pasmaidīja.

-  Tu neko neesi mainījusi. Viss ir tieši la, ka es atceros. Cik patīkami atrast kaut ko, kas nav mainījies. Viņa skatiens atgriezās pie Viktorijas sejas. Es domāju, ka tu būsi gabalā. Domāju, ka tu būsi apprecējusi kādu puisi un pārcēlusies. Es biju tik drošs, ka durvis atvērs pilnīgi svešs cilvēks. Bet ta biji tu. Kā brīnums!

Viktorija saprata, ka viņa nemaz nespēj iedomāties, ko teikt. Viņai ienāca prātā, ka aiz pārsteiguma zaudējusi valodu. Meklējot vārdus, viņa pieķēra sevi, ka apskata istabu. Zem grāmatu plaukta atradās bufete, kurā glabājās viņas nabadzīgā dzērienu kolekcija. Viņa pavaicāja:

-   Vai negribi ko iedzert?

-   Jā. Ar prieku.

Viņa nolika somu un notupās pie bufetes. Tur glabājās heress, puspudele vīna un gandrīz tukša viskija pudele. Viņa izņēma viskija pudeli. Diemžēl tā nav daudz.

#

-   Lieliski. Viņš panāca pretī, lai paņemtu pudeli. Es pats. Viņš nozuda virtuvē, juzdamies dzīvoklī kā savās mājas, it ka būtu izgājis no tā tikai vakar. Viņa dzirdēja trauku šķindoņu un krāna tecēšanu.

-   Vai lu ari vēlies?viņš sauca.

-   Nē, paldies.

Viņš iznira no virtuves ar glāzi rokas. Kur ir tā ballīte, uz kuru tu ej?

-   Kempdenhilā. Pie manas matēs draugiem.

-   Vai tas būs uz ilgu laiku?

-   Domāju, ka nē.

-   Vai lu uz vakariņām atgriezīsies?

Viktorija gandrīz iesmējās, jo tas bija Olivers Dobss, kurš acīmredzami ielūdza viņu kopīgās vakariņās viņas pašas dzīvoklī.

-   Liekas, ka ja.

-   Tad ej uz savu ballīti, un es pagaidīšu šeit. Viņš ielūkojas Viktorijas sejā un ātri piebilda: Tas ir svarīgi. Es gribu ar tevi parunāt. Un es gribu, lai man pietiek laika ar tevi parunāt.

Tas izklausījās nežēlīgi, it ka viņu vajātu policija vai kāds bandīts ar atvāztu nazi.

-   Vai kaut kas nav kārtībā?

-   Cik norūpējusies tu izskaties! Ne, viss ir kārtībā. Viņš turpināja praktiskā tonī. Vai iev mājās ir kas ēdams?

-   Ir zupa. Bekons un olas. Es varētu pagatavot salātus. Vai, ja vēlies, mēs varētu iziet. Ap stūri ir grieķu restorāns. tikko atklāts…

-   Ne, mēs nevaram iziet. Viņš bija tik noteikts, ka Viktorija atkal sabijās. Viņš turpināja:

-   Es negribēju teikt uzreiz… man vajadzēja redzēt, kādā stāvoklī tu esi. Redzi, mašīnā ir vēl katls. Mēs esam divi.

-   Jūs esat divi? Viņa iedomājās draudzeni, piedzērušu draugu vai suni.

Olivers nolika glāzi un vēlreiz nozuda pa kāpnēm. Viņa dzirdēja, kā aizsitās durvis un viņa soļi šķērsoja Mūzu. Viņa piegāja pie kāpnēm un gaidīja, kad tas atgriezīsies. Olivers bija atstājis durvis vaļā un ienākot tas uzmanīgi aizvēra aiz sevis ar kāju. Viņš ta darīja tāpēc, ka rokas bi ja aizņemtas ar palielu, saldi aizmigušu puisiii.

w

3 . PIEKTDIENA

Ceturksni pāri septiņiem briesmīgas dienas izskaņā Džons Danbīts beidzot iegrieza mašīnu salīdzinoši klusajā Kadoganpleisā, šaurā ceļa galā starp blīvi novietotajam mašīnām. Viņš iebīdīja to sīkā spraugā ne pārāk tālu no savas mājas durvīm, izslēdza dzinēju un gaismas lin pasniedzās aizmugures sēdeklī pēc piebāzta portfeļa un lietusmēteļa. Tad izkāpa no mašīnas un aizslēdza to.

Viņš bija atstājis kantori un veicis ikdienas ceļu mājup lietusgāzē, bet tagad, kādu pusstundu vēlāk, likās, ka lietus nedaudz rimis. Tumšajās, joprojām vējainajās debesis atspīdēja pilsētas bronzas krāsas ugunis, un šķita, ka tās būtu ļaunu vēstošu, skrejošu mākoņu pilnas. Pēc desmit pārkarsētā atmosfērā pavadītām stundām vakara gaiss smaržoja svaigi un uzmundrinoši. Lēni ejot pa ietvi, pret kāju viņam sitās portfelis, viņš pāris reižu dziļi un jutīgi ievilka aukstā, spirdzinošā vēja elpu.

Ar atslēgu saišķi rokā viņš uzkāpa pa kāpnēm līdz ieejas durvīm. Tas bija melnas ar misiņa rokturi un pastkastīti, kuru šveicars pulēja ik rītu. Staltā, vecā Londonas māja pirms kāda laika bija sadalīta dzīvokļos, un vestibils un kāpņu telpa, kaut gan paklājiem izklāti un tīri turēti, vien-

mēr smirdēja pēc ka sastāvējuša un sasmakuša. ŠI smaka viņu tagad sveica, kā tā viņu sveica katru vakaru. Viņš aizvēra durvis, savāca pastu no pastkastītes un kāpa augšā pa kāpnēm.

Viņš dzīvoja otrā stāva dzīvokli, kas bija veikli ieplānots kādreizējo guļamistabu vietā. Šo mēbelēto dzīvokli viņam atrada kāds kolēģis, kad Džons, pametis Ņujorku, ieradās Londonā, lai strādātu "Wnrburg Invcstment" korporācijas Eiropas nodaļā. Ielidojis Hītrovas lidostā no Kenedija lidostas, viņš tūlīt ievācās tajā. Tagad, pēc sešiem mēnešiem, jau bija pierasts. Nevis māja, bet pazīstama vieta. Kur vīrietim dzīvot vienam.

Viņš iegāja telpās, iededza gaismu un hallē uz galda ieraudzīja zīmīti no kalpotājas misis Robinsas, kuru bija ieteicis šveicars, lai tā katru dienu uzkoptu viņa dzīvokli. Džons tikai vienreiz bija viņu redzējis pašā sākumā, kad iedeva atslēgu un īsos vārdos izstāstīja, ko viņš no tas vēlētos. Misis Robinsa skaidri norādīja, ka tas bulu pilnīgi lieki. Viņa bija stalta persona ar impozantu cepuri galvā. Viņa nēsāja savu cienīgumu ka bruņas. Tikšanās beigās nevis viņš to izjautāja, bet gan misis Robinsa vērtēja viņu. Tomēr likās, ka viņš pārbaudi izturēja, un viņa to attiecīgi pieņēma līdz ar vienu vai divām citām privileģētām personām, kuras ari dzīvoja šai mājā. Kopš tā laika viņš ne reizi nebija to redzējis, bet viņi sazinājās ar zīmīšu palīdzību, kuras atstāja viens otram, un tādā paša veidā viņš tai reizi nedēļā arī samaksāja.

Viņš nometa portfeli, ielidināja lietusmēteli krēslā, paņēma misis Robinsas vēstuli un kopā ar pārējo pastu ienesa to viesistabā. Tur viss bija bēšā un brūnā krāsā un pilnīgi bezpersonisks. Svešam cilvēkam piederošas gleznas karājās pie sienām, sveša cilvēka grāmatas pildīja plauktus, kuri iekļāva kamīnu, un viņam nebija nekādas vēlmes, lai būtu citādi.

Reizēm bez īpaša iemesla viņu pārņēma privātās dzīves tukšums, nepieciešamība pēc sirsnības, pcc mīlestības, salaužot piesardzības barjeras, kuras viņš tik smagi bija cēlis. Šādos brīžos viņš nespēja apturēt atmiņu nevaldāmos plūdus. Gluži ka atgriežoties mājās Ņujorkas dzīvokļa košajā spožumā ar baltajām grīdām un baltajiem paklājiem, un perfektumu, kuru Līsa bija panākusi ar savu krāsu izjūtu, savu aizraušanos ar detaļām un pilnīgo nevērību pret vīra bankas bilanci. Un neizbēgami Līsa bija tur un gaidīja viņu, jo šīs atmiņas piederēja viņu laulības sākumposmam tik jaukam, ka viņam elpa aizrāvās, vērojot mīļoto gaisīgajos de la Rentas tērpos. Un viņa to skūpstīja, un deva viņam martini, un priecājās viņu redzēt.

Bet visbiežāk, kā šovakar, viņš bija pateicīgs par klusumu, par mieru, par laimi, kad iespējams izlasīt pastu, iedzert, atgūties pēc darba dienas. Viņš apstaigāja istabu, iededzot gaismu, ieslēdza elektrisko kamīnu, kura mutē tūdaļ uzliesmoja rupju pagaļu kaudze. Viņš aizvilka brūnos samta aizkarus un ieleja sev viskiju, un tad izlasīja misis Robinsas vēstījumu.

Viņas zīmītes allaž bija īsas un ar abreviatūrām, gluži kā svarīga satura telegrammas.

"Veļa trūkst zeķu pāris un 2 kabatl.

Mis Mansela zvanīja (teic vai jūs viņai piezvanītu šova k.)"

Viņš pāršķirstīja pārējo pastu. Bankas paziņojums, kompānijas atskaite, pāris ielūgumu, vēstule no mātes. Atlicis tas malā, lai vēlāk pārskatītu vēlreiz, viņš apsēdās uz dīvāna paroceņa, pasniedzās pēc telefona un uzgrieza numuru.

Viņa ierunājās gandrīz tūlīt un kā parasti izklausījās aizelsusies, it kā būtu mūžīgas steigas plosīta.

-Hallo?

-  Taņa.

-   Dārgais, es domāju, tu nekad nepiezvanīsi.

-   Piedod, es tikai nupat ka atgriezos. Tikko izlasīju tavu ziņu.

-   Ak, mīļais nabadziņš, tu laikam esi pārguris. Klau, ir atgadījies kaut kas traks, tāpēc es šovakar netieku. Proti, es tūlīt braucu uz laukiem. Šorīt piezvanīja Mērija Kolvila, viņiem jādejo, un viena meitene ir saķērusi gripu, un viņa ir izmisuma par saviem numuriem, man nekas neatlika, ka teikt, ka būšu. Es mēģināju atteikties un paskaidrot par šovakaru, bet tad viņa palūdza m un i atbraukt rīt uz brīvdienām.

Viņa apklusa nevis tāpēc, ka nebūtu daudz vairāk ko teikt, bet tāpēc, ka bija palikusi bez elpas. Džons pamanīja, ka smaida. Viņas vārdu plūdi, elpas trūkums, haoss saskarsmē ar cilvēkiem radīja to šarmu, kas piesaistīja viņu galvenokārt tāpēc, ka viņa tik radikāli atšķīrās no Džona bijušās sievas. Viņu nemitīgi vajadzēja saukt pie kārtības, viņa bija tik izklaidīga, ka tās glītajā, mazajā galviņā ne reizi neienāca doma, ka vajadzētu rēķināties arī ar Džonu.

Viņš ieskatījās pulkstenī un sacīja:

-  Tu šovakar būsi kādās vakariņas laukos. Vai tev neklājās pārak labi?

-   Ak, dārgais, jā, es atgriezīšos briesmīgi vēlu, bet tev tā nemaz nevajadzētu teikt. Tu laikam esi ārkārtīgi vīlies.

-   Protams, ka esmu vīlies.

-   Un rīt tu sagaidīsi mani no laukiem?

-   Taņa. Es nevaru. Es tikai šodien uzzināju. Man jābrauc uz Tuvajiem Austrumiem. Es izlidoju rīt no rīta.

-   Vai, es to nepārcietīšu. U/ cik ilgu laiku tu brauc?

-   Tikai uz dažām dienām. Maksimums nedēļu. Tas bus atkarīgs no tā, kā man veiksies.

-   Vai tu man piezvanīsi, kad atgriezīsies?

-  Jā, protams.

-   Es piezvanīju Imodženai Fērbērnai un teicu, ka šovakar netieku, un viņa saprata, viņa sacīja, ka grib tevi redzēt. pat ja es nevaru tur būt. Ak. dārgais, vai tas nav nežēlīgi? Vai tu esi nikns?

-   Es esmu nikns, viņš maigi piekrita.

-   Bet tu taču saproti, vai ne?

-   Es pilnīgi saprotu. Pateicies Mērijai par ielūgumu un paskaidro, kāpēc es netieku.

-Jā, es pateikšu, protams, un…

Vel viena viņas īpašība bija tā, ka viņa nekad nespēja beigt telefona sarunu. Viņš to pārtrauca.

-   Klau, Taņa, tev šovakar ir darbs. Liec nost klausuli, beidz kravāties un dodies ceļā! Ja paveiksies, tu būsi nokavējusi pie Kolviliem ne vairāk kā divas stundas.

-   Mans dārgais, es tiešām dievinu tevi.

-   Es tev zvanīšu.

-   Dari tā!

-   Ata. Džons beidza sarunu. Viņš nolika klausuli un sēdēja, skatoties uz to un brīnoties, kāpēc nav vilies, ka pievilcīga un kārdinoša sieviete izvēlējās nevis viņu, bet citu, daudz necilāku ielūgumu. Kādu brīdi viņš apdomāja šo problēmu un beigās nolēma, ka tam nav nekādas nozīmes. Viņš piezvanīja uz "AnnabeV' restorānu un atteica šim vakaram pasūtīto galdiņu, tad izdzēra glāzi līdz dibenam un gāja dušā.

Tai brīdī, kad Džons gatavojās doties pie Fērbērniem, piezvanīja viņa viceprezidents, kuram mājupceļā kompānijas kadiljaka bija radušas dažas nozīmīgas domas par Džona plānoto ceļojumu uz Bahreinu. To apspriežot, salīdzinot un piefiksējot, pagāja krietnas piecpadsmit minūtes, tā ka brīdī, kad Džons beidzot ieradās Kempdenhilas namā, viņš bija nokavējies gandrīz par ceturtdaļstundu.

Vakars ritēja savu gailu. Iela pie mājas bija mašīnu piebāzta. Viņam vajadzēja vēl piecas iznīcinošas minūtes, lai atrastu spraudziņu, kur noliki savu mašīnu. No augstajiem, aizkariem klātajiem pirmā stāva logiem plūda gaisma un aizrautīgu sarunu sanoņa. Pēc viņa zvana durvis gandrīz uzreiz atvēra kāds (šim brīdim nolīgts?) vīrietis balta žaketē, kurš sacīja: Labvakar, un norādīja Džonam ceļu augšup pa kāpnēm.

Tā bija patīkama un eleganta māja, dārgi rotāta, paklājiem izklāta, tā smaržoja kā ekstravaganta siltumnīca. Džons kāpa augšā, kur balsis murdēja juceklīgā skaļumā. Pa atvērtajām durvīm, kas veda uz Imodženas viesistabu, viņš varēja saskatīt nepazīstamu cilvēku bariņu, daži dzēra, daži smēķēja, cili gremoja maizītes, un visi kā traki centās cits citu pārkliegt. Kāds pāris sēdēja kāpņu gala. Džons pasmaidīja un atvainojās, ejot tiem apkārt, un meitene sacīja: Mēs likai ieelpojam maķenīt svaiga gaisa, it kā viņa justu, ka jāatvainojas, ka tur atrodas.

Pie vaļējām durvīm bija novietots bārs, kuru apkalpoja vēl viens nolīgts viesmīlis.

-   Labvakar, kungs. Ko vēlaties?

-   Lūdzu, viskiju ar sodu.

-   Ar ledu, protams.

Džons pavīpsnāja. "Protams" nozīmēja, ka bārmenis ir viņā pazinis amerikāni, kas viņš arī bija. Viņš teica: Protams, un paņēma glāzi. Kā es varētu atrast misis Fērbērnu?

-   Diemžēl jums pašam vien būs jāiet un viņa jāmeklē, kungs. Ka adatu siena kaudzē, cs teiktu.

Džons viņam piekrita, paņēma viskija glāzi un metās iekšā.

Nebija tik slikti, kā varēja gaidīt. Viņu pazina, sveicināja, gandrīz tūlīt pat aicināja pie bāra, piedāvāja kūpināta laša maizīti un cigāru. Absolūti skaidrs, veco zēn, rit trijos trīsdesmit Donkāsterā. Uz brīdi parādījās kāda pazīstama meitene, noskūpstīja viņu un, viņš nojauta, atstāja lūpu krāsu uz vaiga. Tad parādījās garš, jauns vīrietis ar veca vīra pliko galvu un vaicāja: Vai tik jūs neesat Džons Danbīts? Esmu Kramlejs. Es pazinu jūsu priekšteci. Un kas jauns banku pasaulē?

Viņš uzmanīja savu glāzi, bet, kamēr viņš neredzēja, viesmīlis piesteidzās un to no jauna piepildīja. Kāds uzkāpa viņam uz kājas. Ļoti jauns vīrietis ar armijnieka kaklasaiti materializējās viņam pie elkoņa, velkot aiz rokas sievieti. Viņai varēja būt gadi septiņpadsmit, un viņas mati izskatījās pēc pieneņu pūkām. Šī meitene grib jūs satikt. Viņa jūs ar skatienu hipnotizēja pāri istabai.

-   Ak, Naidžel, tu esi briesmīgs.

Par laimi, viņš ieraudzīja namamāti un atvainojies devās pāri istabai. Imodžen!

-   Džon! Dārgais!

Viņa bija ārkārtīgi skaista. Pelēkiem matiem, zilām acīm, tik maigu adu kā jaunai meitenei, nekaunīgi izaicinošām manierēm.

Viņš pieklājīgi noskūpstīja Imodženu, jo viņa acīmredzami gaidīja, ka viņš to skūpstīs, un bija jau pavērsusi pretī seju.

-  Tā tik ir ballīte.

-   Cik brīnišķīgi ir tevi redzēt! Bet Taņa nevarēja atnākt. Pa telefonu viņa pateica, ka jābrauc uz laukiem. Cik briesmīgi žēl! Es tā cerēju redzēt jūs abus. Nekas, tu atbrauci, un tas ir galvenais. Vai tu jau runāji ar Redžiju? Viņš alkst pēc ilgām, garlaicīgām sarunām ar tevi par biržu vai ko tamlīdzīgu.

Kāds paris pienāca, lai atvadītos.

-    Neej projām, Imodžena teica Džonam un tad, plati smaidot, aizgriezās. Dārgā, vai tiešām tev jāiet? Cik skumji! Bija debešķīgi tevi redzēt. Man prieks, ka jums patika… Viņa atgrieza^ pie Džona. Klau, ja reiz Taņas nav un tu esi viens pats, redz, kur meitene, ar kuru tu varētu papļāpāt. Viņa ir smuka kā bilde, tā ka es tev neuztiepju neko briesmīgu, bet diez vai viņai ir daudz paziņu. Jāteic, es viņu uzaicināju tāpēc, ka viņas māte ir mums liela draudzene, bet viņa, šķiet, ir nedaudz zaudējusi pamatu zem kājām. Esi eņģelis un mīļš pret viņu!

Džons, kura māte amerikāniete bija viņā stingri ieaudzinājusi saietu manieres (Imodžena to zināja, citādi nekad nebūtu lūgusi viņa palīdzību), teica, ka to darīs ar prieku… Bet kur tā meitene ir?

Imodžena, būdama ne īpaši gara auguma, pacēlās pirkstgalos un mēģināja saskatīt. Tur. Tai stūrī. Viņas mazā.

sievišķīgā roka saslēdza viņa delnu kā skrūvspīles. Es tevi aizvedīšu pie viņas un sapazīstināšu.

To viņa arī darīja, ar pleciem izbrīvējot ceļu cauri smacīgajai istabai, ne uz brīdi neatlaižot tvērienu. Džons virzījās līdzi, juzdamies kā smagnējs tvaikonis velkoņa tauvā. Beidzot viņi iznira istabas kaktā, kas šķita kluss varbūt tāpēc, ka tas atradās vistālāk no durvīm un bāra, bet vienā mirklī tur vairs nebija vietas, kur stāvēt, pakustināt elkoni vai pat apsēsties.

-   Viktorij!

Viņa bija apmetusies uz kāda krēsla paroceņa un runājās ar vecāku vīrieti, kurš acīmredzot vēlāk gāja uz kādu citu banketu, jo viņam mugurā bija smokings un melns tauriņš. Kad Imodžena izrunāja viņas vārdu, meitene piecēlās, grūti teikt vai aiz pieklājības pret Imodženu, vai lai atbrīvotos no sava sarunbiedra.

-   Viktorij, es ceru, ka neizjaucu ko absolūti nešķiramu, bet es vēlos, lai tu iepazītos ar Džonu, jo viņa draudzene šovakar nevarēja atnākt.jm es gribētu, lai tu būtu ārkārtīgi jauka pret viņu. Džons samulsis joprojām pieklājīgi smaidīja. Viņš ir amerikānis.

Nokrekšķējies un pamājis atvadu sveicienu, vecākais vīrietis smokingā arī piecēlās un spraucās projām.

-   … un Džon, Imedžcnas tvēriens nebija mazinājies. Asinis viņa rokā jau, iespējams, bija nosprostojušās, un pēc brīža pirksti sāktu atmirt. Šī ir Viktorija. Viņas māte ir viens no mūsu labākajiem draugiem, un, kad pagājšgad mēs ar Redžiju bijām Spānijā, mēs apmetāmies pie viņas Sotograndē. Debešķīgākā māja, kādu jebkad būsi redzējis. Tā, tagad jums būs daudz, ko pārrunāt.

Beidzot viņa atlaida Džona roku. Viņš jutās ka atsvabināts no roku dzelžiem.

Viņš sacīja: Sveika, Viktorij!

Viņa atņēma: Sveiks!

Imodžena bija izraudzījusies nepareizos vārdus. Viņa nebija "smuka kā bilde". Bet viņas tīrais, nevainojamais veidols atgādināja Džonam amerikāņu meitenes, kuras viņš pazina jaunībā. Viņas gaišie un zīdainie, taisnie un garie mati bija glīti aplīdzināti, lai ieskautu seju. Viņai bija zilas acis, glīti veidoti vaigu kauli, garš kakls un šauri pleci. Viņai bija necils deguns ar atbruņojošiem vasaras raibumiem un smalki veidota mute. Jauka un ekspresīva mute ar bedrīti vienā kaktiņā.

Tā bija brīvai dabai domāta seja. Tāda seja, kuru nebūtu brīnums redzēt uz jahtas klāja vai kādā galvu reibinošā kalnu slēpošanas trasē, nevis kokteiļu vakarā Londonā.

-   Vai Imodžena minēja Sotograndi? -Jā.

-  Cik ilgi jūsu māte tur dzīvo?

-   Kādus trīs gadus. Vai jūs esal bijis Sotograndē?

-   Nē, bet man ir draugi, kuri spēlē golfu, un viņi turp brauc, kad vien var.

-   Mans patēvs spēlē golfu katru dienu. Tāpēc viņš izvēlējās apmesties tur. Viņu māja ir tieši pie laukuma. Viņš iziet pa dārza vārtiņiem un sit desmitajā bedrē. Tik vienkārši.

-   Vai jūs spēlējat golfu?

-   Nē. Bet ir jau ari citas lietas, ko darīt. Peldēšana. Teniss. Izjāde.

-   Un ko jūs darāt?

-  Nu, es nemaz tik bieži neizeju no mājām, bet pārsvarā es spēlēju tenisu.

-   Vai jūsu māte atgriežas ari šai zemē?

-   Jā. Divas vai trīs reizes gadā. Viņa šaudās no vienas mākslas galerijas uz otru, noskatās kādas sešas lugas, nopērk dažādas drēbes un tad atkal brauc prom.

Tas izsauca Džona smaidu, un viņa pasmaidīja pretī. Iestājās maza pauzltc. Sotograndes tēma laikam bija sevi izsmēlusi. Viņas skatiens virzījās pa Džona plecu un tad strauji, it kā viņa nevēlētos būt nepieklājīga, atkal atgriezās pie viņa sejas. Viņš domāja, vai tik meitene kādu negaida.

-   Vai jūs daudzus šeit pazīstat? viņš vaicāja.

-   Nē, nebūt. Patiesībā nevienu. Žēl, ka jūsu draudzene nevarēja ierasties.

-   Ka teica Imodžena, viņai bi ja jābrauc uz laukiem.

Jā. Viņa noliecas, lai paņemtu saujiņu riekstu no šķīvja, kas atradās uz zema kafijas galdiņa. Viņa sāka tos ēst, pa vienam liekot mutē. Imodžena laikam teica, ka jūs esat amerikānis?

-   Jā, tā laikam bija.

-Jūs neizklausāties pēc amerikāņa.

-   Pēc kā tad es izklausos?

-   Kaut kas pa vidu. Pa vidu okeānam. Pēc Alistēra Kūka tipa amerikāņa.

Viņš prata novērtēt. Jums ir vērīgas ausis. Mana māte ir amerikāniete, bet tēvs brits. Atvainojos… tevs ir skots.

-Tātad jūs patiesi esat brits?

-   Man ir dubultpilsonība. Es piedzimu Statos.

-   Kur?

-   Kolorādo.

-   Vai jūsu vecāki dzīvo tur?

-   Viņiem ir rančo Kolorādo dienvidrietumos.

-  Nespēju iedomāties, kur tas ir.

-   Uz ziemeļiem no Ņumeksikas. Uz rietumiem no Rokiju kalniem. Uz austrumiem no Sanhuanas.

-   Man vajadzētu karti. Bet izklausās ļoti iespaidīgi.

-  Tur arī ir iespaidīgi.

-   Vai jūs jau sēdējāt zirgā, pirms iemācījāties staigāt?

-  Gandrīz vai.

-To es varu iedomāties, viņa novilka, un Džonam radās dīvaina sajūta, ka tā arī varētu būt. Kad jūs aizbraucāt no Kolorādo?

-   Vienpadsmit gadu vecumā, viņš atbildēja, mani aizsūtīja mācīties uz Austrumiem. Un tad es pārcēlos uz šejieni un devos uz Velingtonu, jo tur bija mācījies mans tēvs. Un pēc tam es iestājos Kembridžā.

-Jums taču patiesi ir dubultpilsonība? Kas notika pēc Kembridžas?

-   Es atgriezos Ņujorkā uz. īsu bridi, un tagad esmu atpakaļ Londonā. Esmu šeit kopš vasaras.

-   Vai jūs strādājat amerikāņu firmā?

-   Bankā.

-   Vai jūs braucat arī uz Kolorādo?

-   Protams, kad vien ir iespēja. Tagad gan labu laiku neesmu tur bijis, jo šeit ir bijis krietni daudz darba.

-   Vai jums patīk Londonā?

-  Jā, man šeit ļoti patīk. Viņa bija iegrimusi domās. Viņš pasmaidīja.

-   Vai tad jums šeit nepatīk?

-  Patīk. Bet tikai tāpēc, ka es to tik labi zinu, redziet, es nespēju iedomāties, ka varētu dzīvot kur citur.

Nez kāpēc atkal iestājās klusums. Meitenes acis atkal novērsās, šoreiz uz zelta pulksteni, kas atradās uz viņas slaidās rokas. Džons Danbīts nebija radis, ka glīta meitene, runājot ar viņu, skatītos pulkstenī. Viņš varētu dusmoties, bet tā vietā viņš juta, ka ir nedaudz uzjautrināts, lai gan šis joks nerunāja viņam par labu.

-   Vai jūs kādu gaidāt?viņš jautāja. -Nē.

Viņš pamanīja, ka meitenes seja ir pieklājīga, bet atturīga. Nez vai viņa vienmēr bija tāda, vai arī viņu saskarsmes ceļus norobežoja nespēja sarunāties kokteiļu vakarā. Lai to izturētu, viņa bija tam uzdevusi vairākus draudzīgus jautājumus, bet nebija zināms, vai viņa bi ja ieklausījusies kaut pusē no pieklājīgajām atbildēm. Viņi bija runājuši banālas lietas, neko viens par otru neuzzinot. Varbūt, ka viņa tā vēlējās. Džons nespēja izlemt, vai viņai bija absolūti neinteresanti, vai arī meitene vienkārši kautrējās. Tikmēr viņa vēlreiz paskatījās visapkārt, kā meklējot glābiņu ļaužu pārpildītajā istabā, un viņš saka domāt, kāpēc ta vispār šurp nākusi. Pēkšņi nokaitināts, viņš bija gatavs mest formalitātes pie malas un pavaicāt lo viņai, bet meitene pasteidzās pirmā un bez ievadvārdiem paziņoja, ka viņai jāiet. Jau paliek vēls, un es šeit esmu, šķiet, veselu mūžību. Viņa tūlīt saprata, ka šī piezīme nevarēja būt viņam patīkama. Atvainojiet, es nedomāju ta. Es nedomāju, ka būtu tieši šeit veselu mūžību, es gribēju teikt, ka esmu šai ballītē jau veselu mūžību. Man… man bija ļoti patīkami iepazīties ar jums, bet es nedrīkstu kavēties. Džons neteica neko. Viņa plaši un cerīgi pasmaidīja. Man jātiek mājās.

-   Kur ir jūsu mājas?

-   Pendltonmūzā.

-   Es dzīvoju pavisam netālu. Kadoganpleisā.

-  Vai, cik jauki! Viņa jau sāka izklausīties izmisusi. Vai tur ir ļoti mierīgi?

-  Jā, tur ir ļoti mierīgi.

Viņa zagšus nolika glāzi un uzāķēja plecā somas siksnu. Tad jau… man jāteic ardievas…

Vienā mirkli viņu pārņēma svešs un spēcīgs īgnums, un viņš sev sacīja: nolādēts, es nevaru pieļaut, ka mani ta alšuj. Šā vai tā, viņš savu viskiju bija izdzēris, Tanas, kuru pavadīt, nebija, ballīte viņam bija sabojāta. Prāta dziļumā vīdēja doma par rītdienu un ilgo lidojumu uz Babreinu. Viņam vēl bija jāsakravā mantas, jāpārbauda papīri, jāatstāj misis Robinsai vēstule.

-   Es arī iešu, viņš sacīja.

-   Bet jūs tikai nupat kā atnācāt.

Viņš izdzēra glāzi līdz dibenam un nolika to malā. Es aizvedīšu jiīs mājās.

-Jums nav jāved mani mājās.

-  Zinu, ka man tas nav jādara, bet es to tikpat labi varu arī izdarīt.

-   Es varu paņemt taksi.

-   Kāpēc ņemt taksi, ja mēs dodamies vienā virzienā?

-  Patiesi, nav nepieciešams…

Garlaicīgais strīds jau sāka viņam apnikt. Viss ir kartībā. Es arī negribu šeit ilgi palikt. Man agri no rīta jānoķer lidmašīna.

-   Uz Ameriku?

-   Nē, uz Tuvajiem Austrumiem.

-   Ko jūs tur darīsiet?

Viņš paņēma meiteni aiz elkoņa, lai vadītu viņu uz durvju pusi.

Imodženu plosīja izbrīns, ka Džons tik ātri nocēlis viņas tuvākas draudzenes meitu, un zināms piktums par to, ka viņš palicis šai ballītē tik īsu laiku.

-   Bet, Džon, dārgais, tu tikko kā atnāci.

-   SI ir jauka ballīte, bet man rit jālido uz Tuvajiem Austrumiem, agrais reiss, un…

-    Bet rit ir sestdienu. Ir pārāk nežēlīgi lidot projām sestdiena. Tā laikam notiek ar topošajiem biržas magnātiem. Bet es gribētu, lai tu vel bridi pakavējies.

-   Es ari gribētu, bet man tiešām jāiet.

-   Nu, ko, tas bija varen jauki, ka atnāci. Vai parunājāt ar Redžiju? Nē, diez vai, bet es viņam pateikšu, kas noliek, un tev noteikti jāatnāk uz pusdienām, kad būsi atkal mājās. Ar labvakaru, Viktori j. Kolosāli bija tevi redzēt. Es aizrakstīšu tavai mātei, ka tu izskaties pasakaini.

Kāpņu laukumiņā viņš vaicāja: Vai jums bija mētelis?

-  Jā, tas ir lejā.

Viņi nokāpa lejā. Hallē uz kāda krēsla atradās mēteļu kalns. Viņa izraka apvalkātu, no modes izgājušu kažoku, kas, iespējams, bija mantots. Džons palīdzēja viņai to uzvilkt. Vīrietis sastīvinātajā baltajā žaketē atvēra durvis, viņi iznāca vējainajā tumsā un gāja uz to pusi, kur viņš bija novietojis mašīnu.

Gaidot, kad Čērčstrltas stūri iedegsies zaļā gaisma, Džons sajuta, ka ir izbadējies. Pusdienās viņš bija apēdis tikai sviestmaizi un kopš tā laika vairāk neko. Pulkstenis priekšēja panelī rādīja gandrīz deviņus. Gaismas nomainījās, un viņi izkustējās uz priekšu satiksmes straumē, kas plūda uz austrumiem, uz Kensingtonu.

Džons domāja par*vakariņām. Viņš uzmeta acis blakus sēdošajai meitenei. Viņas tuvums, viņas atturīgums bija izaicinošs. Tas viņu intriģēja, un, pretēji veselajam saprātam, viņš juta, ka grib to salauzt, lai uzzinātu, kas notiek aiz šīs noslēgtās sejas. Gluži kā nonākot pie augstas sienas, uz kuras rakstīts "Ienākt aizliegts", un iedomājoties, ka otrā pusē gaida brīnišķu dārzu un kārdinošu, ēnainu taciņu vilinājums. Viņš redzēja gaismas izcelto meitenes profilu, viņas zods bija dziļi noslēpies kažoka apkaklē.

Bet kāpēc gan ne, Džons nodomāja un vaicāja:

-   Vai nevēlaties ar mani kopā paēst vakariņas?

-   Vai… viņa pagriezās pret to. Cik mīļi!

-    Man gribas ēst, un, ja jūs vēlaties man piebiedroties…

-  Liels paldies, bet man tiešām jābūt mājās, ja jūs neiebilstat. Redziet, es vakariņošu mājās. Man ir tā sarunāts.

Viņa otru reizi minēja vārdu "mājas", un tas viņu mulsināja, jo varēja apzīmēt tuvus radiniekus. Viņš domāja, kas gan gaida šo meiteni. Māsa, mīļākais vai pat vīrs. Iespējams bija viss.

-  Nekas, nekas. Es tikai domāju, ka jums nav nekas darāms.

-  Patiesi jauki no jūsu puses, bet es nevaru…

Iestājās ilgs klusums, kuru pārtrauca tikai viņas norādījumi, kā visvieglāk nokļūt Pendltonmūzā. Staļļos. Jau pie arkas, kas šķīra Staļļus no ielas, viņa sacīja:

-   Varat izlaist mani tepat. Tālāk es aiziešu.

Bet tagad viņš jau bija iespītējies. Ja meitene atteicās ar viņu vakariņot, viņš to vismaz aizvedis līdz durvīm. Viņš iegrieza mašīnu šaurajā arkā un ļāva tai slīdēt starp garāžām un krāsotajām parādes durvīm, un vāzēm, kurās drīz plauks košas pavasara puķes. Lietus bija pārstājis, bet bruģakmeņi laternu gaismā joprojām bija slapji un spīdēja kā kādā lauku ielā.

-   Kurš numurs? viņš vaicāja.

-   Tieši pašā galā. Diez vai tur ir pietiekami daudz vietas, lai apgrieztu mašīnu. Jums būs jābrauc laukā atpakaļgaitā.

-  Tas nekas.

-Šeit.

Gaisma plūda pa augšstāva logiem un pa nelielo rūti ieejas durvju augšpusē. Viņa nemierīgi pavērās augšup, it kā gaidot, ka logs atvērsies un tajā parādīsies seja, kuras izteiksme vēstīs par sliktām ziņām.

Bet nekas nenotika. Viņa izkāpa no mašīnas, un arī Džons izkāpa, nejau tāpēc, ka vēlētos tikt ielūgts, bet tāpēc, ka viņš bija pedantiski audzināts, un labas manieres neļāva meiteni tā vienkārši izlaist pie durvīm. Nākas palīdzēt atrast atslēgu, pieklājīgi atslēgt durvis un labi pārliecināties par viņas drošību.

Viņa bija atradusi atslēgu. Viņa bija atslēgusi durvis. Viņa, acīm redzot, alka likt projām un augšā pa kāpnēm.

-   Liels paldies, ka pārvedāt mani mājās. Patiešām jauki, bet jums nevajadzētu uztraukties…

Viņa apklusa. No augšstāva atskanēja ne ar ko nesajaucamais niķīga bērna brēciens. Viņi vērās viens otrā, un meitene bija tikpat pārsteigta kā Džons. Kliegšana turpinājās, pieauga spēkā un niknumā. Viņš gaidīja kādu paskaidrojumu, bet tāds neatskanēja. Gaismā, kas nāca no kāpnēm, viņas seja pēkšņi izskatījās ļoti bāla. Diezgan nervozi viņa sacīja: Labu nakti.

Tas bija atteikums.' Nolādēts, viņš nodomāja un sacīja: Ar labunakti, Viktori j.

-   Lai jums labi klājas Bahrcinā!

Pie velnu to Buhreinu. Paldies.

-   Un pateicos, ka pārvedāt mani mājās.

Zilās parādes durvis aizvērās viņam deguna priekšā. Gaisma aiz tām izdzisa. Viņš palūkojās uz augšstāva logiem, kuru aizkari glabāja noslēpumu. Pie velnu ari tevi. viņš nodomāja.

Atgriezies mašīnā, viņš maksimālā ātrumā atmuguriski izbrauca visā Staļļu garumā līdz ielai, gandrīz ieskrienot arkā. Tur viņš kādu brīdi palika, pūloties atgūt parasto humora izjūtu.

Bērns. Kā bērns? Varbūt viņas bērns. Kāpēc gan viņai nevarētu būt bērns? Tas, ka viņa pati tik ļoti izskatās pēc bērna, nenozīmē, ka tai nevarētu būt vīrs vai mīļākais. Meitene ar bērnu.

Tas man jāpastāsta Tuņui, viņš domāja. Tu netiki u/. Imodženas ballīti, un es turp aizbraucu viens, un sapinos ar meiteni, kurui biju jātiek mājās pie bērnu.

īgnums mazinājās, gluži tāpat arī izsalkums, un viņš sajuta nogurumu. Viņš nolēma atteikties no vakariņām un tā vietā braukt mājās un pagatavot sev sviestmaizi. Mašīna traucās uz priekšu, un viņa domas līdz ar to. Par nākamo dienu, par agro celšanos, par braucienu līdz HItrovai, par ilgo lidojumu uz Bahreinu.

4. PIEKTDIENA

Olivers uz dīvāna turēja bērnu, kurš bija notupies uz ceļiem. Kāpjot augšā pa kāpnēm, Viktorija vispirms ieraudzīja Olivera pakausi un viņa dēla apaļo, sasārtušo, asaru izmērcēto seju. Pārsteigts par viņas pēkšņo parādīšanos, bērns uz brīdi apklusa un tad, sapratis, ka šo personu nepazīst, atkal sāka raudāt.

Olivers cerīgi dancināja viņu augšup, lejup, bet tas nelīdzēja. Viktorija nometa somu un, apmetuši loku, nostājās abu priekšā, un pogāja vaļā kažoku.

-   Cik ilgi viņš ir nomodā?

-   Kādas desmit minūtes. Bērns mežonīgi kliedza, un Oliveram bija jāpaceļ balss, lai viņa dzirdētu.

-   Kas viņam lēcies?

>

-   Šķiet, ka viņš ir izsalcis. Olivers piecēlās kājās, ņemot līdzi savu nastu. Mazajam puišelim mugurā bija bikšeles un balts džemperis. Viņa vara krāsas matu sprogas pie paša kakla bija sapinušās un miklas. Vienīgais, ko Viktorijai bija izdevies uzzināt no Olivera, pirms doties pie Fērberniem, bija tas, ka šis bērns ir viņa dēls, un ar to viņai nācās apmierināties. Kad viņa tos atstāja, bērns saldi gulēja uz dīvāna un'Olivers mierīgi malkoja viskiju ar ūdeni.

Bet tagad… Apķērigums viņas skatienā mazinājās. Viņa neko nezināja par mazuļiem. Viņa gandrīz ne reizi nebija turējusi bērnu rokās. Ko viņi ēd? Ko viņi grib, kad raud tik sirdi plosoši?

-   Kā viņu sauc?viņa vaicāja.

-   Toms. Olivers atkal cilāja dēlu, mēģinot pagriezt otrādi. Ei. Tom! Saki Viktorijai: "Sveika!"

Toms vēlreiz pavērās Viktorijā un tad kaislīgi darīja abiem zināmu, ko viņš par tiem domāja. Viņa novilka kažoku un nometa to uz krēsla. Cik viņam gadu?

-Divi.

-  Ja bērns ir izsalcis, mums viņš jāpabaro.

-   Prātīgi.

No Olivera nebija nekāda labuma. Viktorija viņu atstaja un gāja uz virtuvi, lai sameklētu bērnam piemērotu ēdienu. Viņa ielūkojās bufetē, garšvielu plauktā, pavērās uz "Murmite" olbaltumvielu pastu, miltiem, sinepēm, lēcām, sausajiem buljona kubiņiem.

Ko Olivers darīja viņas dzīvokli, atgriezies pēc trim klusēšanas gadiem? Ko viņš iesāks ar bērnu? Kur bija tā māte? •

Džems, cukurs, auzu pārslas. Šo paciņu nopirka Viktorijas māte, kad iepriekšējoreiz viesojas Londonā, lai izceptu kādus īpašus cepumus.

-   Vai viņš putru ēstu? viņa sauca.

Olivers neatbildēja, jo bērna kliegšanas dēļ nedzirdēja jautājumu, un Viktorijai nācās atvērt durvis un atkārtot to.

-Jā, tā varētu būt. Es pieļauju, ka viņš estu visu, patiesi.

Gandrīz izmisusi, viņa atgriezās virtuvē, uzlika katlu ar ūdeni, iebēra auzu pārslas, sameklēja šķīvi, karoti, krūzi piena. Kad putra sāka vārīties, Viktorija nogrieza liesmu mazāku, atgriezās viesistabā un ieraudzīja, ka Olivers to bija pārņēmis, tā vairs nebija viņas istaba. Tā bija pilna ar Oliveru, viņa mantām, viņa tukšo glāzi, viņa cigarešu galiem, ar viņa bērnu. Bērna mētelis gulēja uz grīdas, dīvāna spilveni bija samīcīti un saplacināti, gaisā virmoja mazā puisēna izmisums un neapmierinātība.

Viņa nespēja ilgāk to ciest. Tā, viņa sacīja un stingri saņēma bērnu rokās. Asaras plūda viņam pār vaigiem. Pieskati putru, lai tā nepiedeg, viņa sacīja Oli veram un aiznesa Tomu uz tualeti, kur nosēdināja viņu zeme.

Saņēmusi sevi rokās, lai tiktu gala ar pludojošajiem autiņiem, viņa atpogāja puikas bikšeles un ieraudzīja, ka tam autiņu vispār nebija un ka viņš, par brīnumu, bija sauss. Skaidrs, ka šai bezbērnu mitekli bērnu podiņa nebija, bet. ar zināmu izdomu viņa to piespieda izmantot pieaugušo tualeti. Nez kāpēc šis sīkais veikums apturēja viņa asaras.

-   Kas par labu zēnu, Viktorija sacīja, un puisēns paskatījās viņā, joprojām asarām noplūdis, un ar pēkšņu grimasi atbruņoja meiču. Tad Tomass atrada viņas sūkli un sāka to košļāt, un Viktorija bija tik pateicīga, ka viņš pārstājis raudāt, ka viņam to atļāva. Viņa aizpogāja mazajam drēbes, nomazgāja viņam seju un rokas un veda to atpakaļ uz virtuvi.

-   Viņš bija uz podiņa, viņa paziņoja Oliveram.

Olivers bija ielējis sev vēl vienu viskiju, tā piebeidzot

Viktorijas pudeli. Viņš turēja glāzi viena un koka karoti otrā rokā, apmaisot putru. Manuprāt, tā izskatās gatava.

Tā arī bija. Viktorija pārlika putru šķīvi, pārlēja tai pienu, apsēdas pie virtuVcs galda ar Tomu klēpi un ļāva viņam ēst, ko tas arī darīja. Pēc pirmās karotes viņa steidzīgi pasniedzās pēc dvieļa un apsēja to bērnam ap kaklu. Vienā mirkli bļoda bija tukša, un Tomass neapšaubāmi gaidīja vēl.

Olivcrs pagāja nost no plīts. Es uz brīdi iziešu.

Viktoriju pārņēma satraukums un aizdomas ja viņš tagad aizietu, iespējams, nekad vairs neatgrieztos, un viņa būtu pamesta ar bērnu.

-Tu nevari iet, viņa iebilda.

-   Kāpēc ne?

-Tu nevari mani atstāt ar viņu vienu. Viņš mani nepazīst.

-   Viņš arī mani nepazīst, bet šķiet diezgan laimīgs. Ēd tik un ēd. -Olivers atspiedās ar plaukstām pret galdu, lai noliektos un noskūpstītu mazo. Viktorija juta, ka viņā kaut kas sažņaudzas, it kā viņa pēkšņi kristu bezdibenī. Sēžot ar bērnu klēpī, viņa nodomāja: ak, nē.

-   Es būšu projām piecas minūtes. Es gribu nopirkt cigaretes un pudeli vīna.

-   Vai tu atgriezīsies?

-   Cik tu esi aizdomīga! Protams, es atgriezīšos. Tu tik viegli netiksi no manis vaļā.

īstenībā viņš bija prom piecpadsmit minūtes. Kad viņš atgriezās, viesistaba atkal bija kārtībā, spilveni uzpurināti, mēteļi nolikti, pelnutrauki izbērti. Viņš atrada Viktoriju virtuvē pie izlietnes, ar apsietu priekšautu, mazgājot salātus. Kur ir Tomass?

Viņa nepagriezās. Es viņu noliku savā gultā. Viņš vairs neraud. Es domāju, viņš atkal aizmigs.

Oliveram ienāca prātā, ka no aizmugures viņa izskatās nepielūdzama. Viņš nolika brūno iepirkumu maisiņu ar pudelēm un pagrieza meiteni pret sevi.

-   Vai tu dusmojies?viņš vaicāja.

-   Nē. Tikai piesargos.

-   Es varu paskaidrot.

Tev tas būs jādara. Viņa atgriezās pie izlietnes un salātiem.

-  Es neko neskaidrošu, viņš brīdināja, ja tu uzmanīgi neklausīsies. Liec to nost, nāc šurp un apsēdies!

-   Es domāju, ka tu gribi ēst. Ir jau briesmīgi vēls.

-  Vienalga, cik rāda pulkstenis. Mums pieder viss pasaules laiks. Nāc! Nāc un apsēdies!

Viņš bija nopircis vīnu un vel vienu viskija pudeli. Kamēr Viktorija atraisīja priekšautu un pakāra to uz vadža, viņš sameklēja ledus gabaliņus un ielēja dzērienu divās glāzēs. Viņa bija atgriezusies dzīvojamajā istabā, kur apsēdās uz zema sola ar muguru pret kamīnu, un viņš tai pievienojās. Viņa nesmaidīja. Olivers pasniedza viņai glāzi un pacēla savējo.

-   Par to. ka atkal esam kopā, viņš ierosināja tostu.

-   Labi. Atkal kopā būšana izklausījās diezgan nevainīgi. Pirksti sajuta auksto glāzi. Viņa iedzēra malku un sajūtas labāk. Spējīgāka uzklausīt to, ko viņš gribēja stāstīt.

Olivers sēdēja uz dīvāna malas ar seju pret viņu. Viņa džinu ceļgalus sedza mākslinieciski ielāpi, un viņa zamša kurpes bija novalkātas un netīras. Viktorija pieķēra sevi domājam, kur viņš tērēja savu ievērojamo panākumu augļus. Varbut par viskiju. Vai par māju kādā veselīgākā Londonas rajonā, nevis Fulhemas sānieliņā, kur viņš dzīvoja agrāk. Viņa iedomājās lielo volvo, kas stāvēja āra. Viņa redzēja zelta pulksteni uz Olivera garās, tievās rokas.

-   Mums jāparunā^viņš atkārtoja.

-  Tad runā!

-  Es domāju, ka tu būsi apprecējusies.

-  Tu jau.iepriekš to teici. Kad es atvēru durvis.

-   Bet tu neesi.

-Nē.

-   Kāpēc ne?

-   Es neesmu satikusi nevienu, kuru gribētos precēt. Vai varbūt neesmu satikusi nevienu, kurš gribētu mani precēt.

-   Vai tu joprojām glezno?

-   Nē, es pārtraucu pēc gada. Man nesanāca pietiekami labi. Man bija nedaudz talanta, bet ar to nepietika. Nekas tā neatņem drosmi kā neliela deva talanta.

-  Un ko tu dari tagad?

-   Man ir darbs. Apģērbu veikalā Bešampleisā.

-  Neizklausās neko šiki.

Viņa paraustīja plecus. Pietiekami labi. Viņiem nevajadzēja runāt par Viktoriju, viņiem vajadzēja runāt par Oliveru. Oliver…

Bet viņš negribēja dzirdēt jautājumus, varbūt tādēļ, ka vēl nebija izdomājis, ko atbildēt. Viņš veikli to parlrauca. Kā gāja ballītē?

Viktorija saprata, ka viņš novērš uzmanību. Kāda tam nozīme, viņa nodomāja, ielūkojusies Oliveram acīs. Ka viņš tikko teica, viss laiks ir mušu rokas. Agrāk vai vēlāk viņš visu izstāstīs.

-   Kā parasti. Daudz cilvēku. Daudz dzeramā. Visi runā, un neviens neko nepasaka, viņa atbildēja.

-   Kas tevi atveda mājās?

Viņu pārsteidza tas, ka viņš bija pietiekami ieinteresēts, lai gribētu to zināt, un tad atcerējās, ka Olivers vienmēr bija interesējies par cilvēkiem, pazīstamiem un nepazīstamiem, pat ja viņi tam nepatika. Viņš autobusos ieklausījās pasažieru sarunās. Viņš bāros runājās ar svešiniekiem, restorānos ar viesmīļiem. Viss, kas ar viņu notika, tika noglabāts atmiņas glabātuvē, lai tur tiktu apdomāts un izprasts, lai kaul kad vēlāk parādītos tajā, ko viņš rakstīja kādā dialogā vai situācijā.

-   Amerikānis, viņa sacīja.

Tas viņu uzreiz ieintriģēja. Kas par amerikāni?

-   Vienkārši amerikānis.

-   Es gribu zināt, kāds plikpaurains, pusmūža, apkaries ar kamerām? Godīgs? Atklāts? Stāsti, tev vajadzēja to pamanīt.

Protams, Viktorija bija manījusi. Viņš bija garš, ne tik garš kā Olivers, bet daudz smagnējākas miesas būves, ar platiem pleciem un ieplakušu vēderu. Tā izskatījās, ka brīvajā laikā viņš aizrautīgi spēlētu skvošu vai agri no rītiem treniņtērpā skrietu pa parku. Viņa atcerējās tumšas acis un gandrīz melnus matus. Cirtaini, cieti mati, tādi jāapgriež īsi, lai nekļūtu nevaldāmi. Viņš matus bija griezis pie speciālistā, varbūt pie mistera Trampera vai kādā no ekskluzīvākajiem Londonas iestādījumiem, un tie gulēja uz viņa daiļi veidotās galvas kā gluds kažoks.

Vina atcerējās spēcīgos vaibstus, iedegumu, lieliskos, baltos, amerikāniskos zobus. Kāpēc amerikāņiem vienmēr ir tik skaisti zobi?

Viņa atbildēja:

-   Ne, viņš nebija no tādiem.

-   Kā viņu sauca?

-   Džons. Kaut kāds Džons. Nedomāju, ka misis Fērbērna māk iepazīstināt.

-   Tu gribi teikt, ka viņš tev par sevi nestāstīja? Tad viņš nav bijis tīrasiņu amerikānis. Amerikāņi vienmēr pagūst izstāstīt, kas viņi ir un ko dara, pirms tu esi izlēmis, vai vēlies ar viņiem tikties, vai ne. Sveiks! viņš ierunājās perfektā Ņujorkas akcentā. Džons Hckenbekers, "Consolidated Aloominum". Prieks, ka jūs mani pazīstat.

Viktorija pamanīja, ka smaida, un viņai sametās kauns, it ka viņai būtu jāiestājas par to jauno cilvēku, kurš bija viņu atvedis mājās savā nolaizītajā alfa romeo, viņš nebūt nebija tāds.

-  Un rīt viņš lido uz Bahreinu, viņa piebilda, it kā tas runātu amerikānim par labu.

-   Ka tad. Naftinieks.

Viņa saka nogurt no viņa zobošanās. Oliver, man nav ne jausmas.

-   Jūs laikam ļoti maz kontaktējāties. Pie velna, par ko jus runājāt? Viņam kaut kas ienāca prata, un viņš nosmīnēja. Zinu, jūs runājāt par mani.

-   Es pilnīgi noteikti nerunāju par tevi. Bet es domāju, ir pienācis laiks tev pašam sakt runāt par sevi. Un par Tomasu.

-   Kas ir ar Tomasu?

-  Ak, Oliver, neizliecies!

Viktorijas niknums viņu sasmīdināja.

-   Vai tad es neesmu laipns? Un tu tā alksti uzzināt. Labs ir, lai notiek. Es viņu nozagu.

Tas bija daudz drūmāk, nekā viņa bija iedomājusies, un Viktorijai bija dziļi un ilgi jāievelk elpa. Kad tas bija galā, viņa likās pietiekami mierīga, lai vaicātu:

-   Kam tu viņu nozagi?

-   Misis Ārčerai. Žanetes mātei. Manai bijušajai sievasmātei. Tu varbūt nezini, bet Žanete gāja bojā lidmašīnas katastrofā Dienvidslāvijā pavisam neilgi pēc Toma piedzimšanas. Kopš tā brīža par viņu gādāja vecvecāki.

-   Vai tu viņu apciemoji?

-   Nē. Es ne reizi netuvojos viņam. Ne reizi neredzēju viņu. Šodien es viņu ieraudzīju pirmo reizi.

-   Un kas šodien notika?

Olivers bija izdzēris glāzi. Viņš piecēlās un devās uz virtuvi, lai ielietu vel. Viņa dzirdēja, kā džinkst pudele, ka glāzē krīt ledus, kā tiek atgriezts un aizgriezts krāns. Tad viņš atgriezās un atkal ieņēma savu vietu, ar muguru atspiedies pret mīkstajiem dīvāna spilveniem, garās kājas izstiepis sev priekšā.

-   Es visu nedēļu biju Bristolē. Manu lugu iestudē Fortūnas teātrī, notiek mēģinājumi, bet man bija jāstrādā ar producentu, šis tas jāpārraksta trešajā cēliena. Šorīt, braucot atpakaļ uz Londonu, es domāju par lugu. Es īpaši nepievērsu uzmanību ceļam un pēkšņi pamanīju, ka braucu pa A 30 gar Vudbridžas uzrakstu, un tur dzīvo Arčeri. Un es nodomāju, kāpēc gan ne? Un es nogriezos, un braucu ciemos. Tik vienkārši. Varētu teikt, kaprīze. Likteņa pirksta asais ķēriens.

-   Vai tu satiki misis Ārčeru?

-   Nē. Misis Ārčera bija Londonā, pirka palagus pie Heroda vai ko citu. Bet mājās bija vieskalpone Helga, kuru nevajadzēja īpaši iedrošināt, lai mani ieaicinātu pusdienās.

-   Vai viņa zināja, ka tu esi Toma tēvs?

-   Nē.

-   Un kas notika?

-   Viņa apsēdinājajnani pie virtuves galda, bet pati kāpa augšstāvā pēc Tomasa. Un tad mēs pusdienojām. Ēdam labu, veselīgu ēdienu. Viss bija jauks un tīkams, un lik tīrs, il kā sterilizēts. Visa tā māja ir viena liela sterilizācijas kamera. Tur nav ne suņa, ne kaķa, ne lasāmas grāmatas. Krēsli izskatās tā, it kā neviens ne reizi nebūtu uz tiem sēdējis. Dārzs pilns ar briesmīgām puķu dobēm kā kapos, un celiņi šķiet novilkti ar lineālu. Es biju aizmirsis turienes absolūto bezdvēseliskumu.

-   Bet tās ir Toma mājas.

-Tās smacēja mani. Tās smacētu viņu. Tomasam bija bilžu grāmata ar viņa vārdu pirmajā lapā. Tomasam Ārčeram. No vecmāmiņas! Un tas man kaut kā pielika punktu, jo viņš nav nekāds Ar-čers, viņš ir Tomass Dobss! Tad tā meitene aizgāja pēc tiem briesmīgajiem ratiņiem, lai vestu puiku pastaigā, un es viņu paņēmu, iznesu laukā no mājas, ieliku mašīnā un aizvedu projām.

-   Vai Tomasam bija kas pretī?

-   Tā nelikās vis. Viņš būtībā šķita diezgan priecīgs. Mēs pa ceļam piestājām un pavadījām pēcpusdienu nelielā parkā. Viņš spēlējas šūpolēs un smilšu kastē, un pie viņa pienāca suns un parunājās. Un tad saka līt. es nopirku viņam cepumus, un mēs atkal sēdāmies mašīnā un atgriežamies Londonā. Es aizvedu viņu uz savu dzīvokli.

-   Es nezinu, kur ir tavs dzīvoklis.

-Joprojām Fulhemā. Turpat. Tu ne reizi neesi tur bijusi, es zinu, bet, redzi, tās nav īsti dzīvojamās telpas, tās ir darba telpas. Tas ir pagrabs ar velvēm ka ellē. un man ir vienošanās ar milzīgu apmēru dāmu no Rietumindijas, kura dzīvo pirmajā stāvā, ka viņa reizi nedēļā nāks uzkopt, bet tur tā arī neizskatās labāk. Lai nu kā, es vedu Tomasu turp, un viņš bija tik mīļš, ka aizmiga mana gultā, un tad es piezvanīju Ārčeriem.

Viņš to izrunāja pavisam mierīgi. Olivers nekad nebija cietis no morāla rakstura gļēvulības, bet Viktorijai palika slikti no šis domas.

-   Ak, Oli ver!

-   Kāpēc gan lai es tā nedarītu? Galu galā viņš ir mans bērns.

-   Bet viņa droši vien juka prātā aiz uztraukuma.

-   Es pateicu tai vieskalponei savu vārdu. Misis Ārčera zināja, ka viņš ir pie manis.

-   Bet…

-   Vai zini? Tu runā tā, kā runāja Žanetes māte. Il ka man būtu bijis prātā tikai tas ļaunākais. It kā es vēlētu tam bērnam ko sliktu, it kā es gribētu izšķaidīt viņa smadzenes pret ķieģeļu sienu vai pasākt ko tamlīdzīgu.

-   Es nedomāju neko tamlīdzīgu. Es tikai nespēju pārstāt just žēlumu pret viņu.

-  Tad nedari tā!

-   Viņa gribēs viņu atgūt.

-   Jā, protams, viņa grib Tomasu atgūt, bet es viņai jau pateicu, ka pagaidām es bērnu paturēšu pie sevis.

-   Vai tu vari tā darīt? Es domāju, likumīgi? Vai viņa neizsauks policiju vai advokātus, vai pat augstākās tiesas tiesnešus?

-   Viņa jau man ar to visu draudēja. Desmit minūtes viņa mani apmētāja ar tiesas darbiem, iesūdzēšanu. Bet saproti, viņa neko nevar panākt. Neviens neko nevar panākt. Viņš ir mans bērns. Es esmu viņa tēvs. Es neesmu ne noziedznieks, ne kā citādi nepiemērots, lai rūpētos par viņu.

-   Bet tur jau ir tā lieta. Tu nespēj rūpēties par viņu.

-   No manis tiek*praslts tikai tas, lai es garantētu Tomam iztikas līdzekļus un apstākļus un rūpētos par viņu.

-   Vai tai Fulhemas pagrabā?

Sekoja ilgs klusums, kamēr Olivers, lēnām aizdomājies, izdzēsa cigareti.

-  Tāpēc, — viņš beidzot sacīja viņai, es arī esmu šeil.

Tā, las bija pateikts. Kārtis nu bija galdā. Tāpēc viņš

bija ieradies pie viņas.

-Tu vismaz biji godīgs, viņa atzina.

Olivers saniknojās.

-   Es vienmēr esmu godīgs.

-   Vai tu vēlies, lai es pieskatītu Tomu?

-   Mēs varam viņu pieskatīt kopīgi. Tu taču negribēsi, lai es viņu vestu atpakaļ uz to sapelējušo dzīvokli?

-   Es nevaru gādāt par viņu.

-   Kāpēc ne?

-   Es strādāju. Man ir darbs. Šeit bērnam vienkārši nepietiek vietas. Un ko teiktu kaimiņi?

-Tu vari viņiem sacīt, ka esmu tavs brālēns no Austrālijas. Vari teikt, ka Toms ir mana aborigēnu atvase.

-   Oliver, beidz muļķoties! Patlaban tas ir nevietā. Tu esi nozadzis to savu bērnu. Misis Arčera neapšaubāmi ir zaudējusi prātu, kuru katru brīdi uz mūsu sliekšņa var parādīties policija, bet tu atļaujies tikai smieklīgas piezīmes.

Viņa seja apmācās.

-Ja tu tā to jūti, es ņemu bērnu un eju projām.

-   Bet Oliver, nav taču tā. Tev tikai ir jābūt prātīgākam.

-   Labi, es būšu prātīgs. Skaties, šī ir mana visprātīgākā sejas izteiksme. Viktorija pat nepasmaidīja. Tikai, lūdzu, nedusmojies! Es nebūtu braucis šurp, ja zinātu, ka sadusmošu tevi.

-   Es nezinu, kāpēc tu atbrauci.

-   Tāpēc, ka uzskatīju tevi tieši par to cilvēku, kurš man palīdzētu. Es domāju par tevi, un man ienāca prātā tev iepriekš piezvanīt, bet tad es iedomājos kādu svešinieku, vai pat sliktāk, kādu viru ar stīvu kaklu, kurš paceltu klausuli. Un ko tad es teiktu? Šeit Olivers Dobss, labi pazīstams dramaturgs. Man ir bērns, un es gribētu, lai jūsu sieva par viņu parūpētos. Vai tas nebūtu jauki?

-   Ko tu būtu darījis, ja manis nebūtu mājās?

-   Es nezinu. Es kaut ko izdomātu. Bet es nevestu Tomu atpakaļ pie Ārčeriem.

-  Tev var nākties to darīt. Tu nevari gādāt par viņu…

Olivers pārtrauca Viktoriju, it kā viņa nemaz nebūtu sākusi runāt. Klau, man ir plāns. Kā jau teicu, Ārčeriem nav uz ko cerēt, bet tomēr pastāv iespēja, ka viņi meklēs nepatikšanas. Manuprāt, mums vajadzētu tikt projām no Londonas. Aizbraukt uz bridi. Bristolē uzvedis manu lugu, bet, cik tas attiecas uz mani, esmu darījis visu, kas manos spēkos. Pirmizrāde būs pirmdien, un pēc tam viss paliek kritiķu un publikas rokās. Tāpēc brauksim projām. Tu, es un Toms. Tikai uz laiku. Brauksim uz Velsu vai Skotijas ziemeļiem, vai uz Kornvelu un vērosim, kā iestājas pavasaris. Mes…

Viktorija vērās viņā pilnīgā neticībā. Viņa bija šokēta, aizvainota, noskaitusies. Ko tas nozīmē vai tiešām viņš iedomājas, ka viņai ir tik maz lepnuma? Vai tiešam viņš nemaz nesaprot, cik ļoti nodara viņai pāri? Pirms trim gadiem Olivers Dobss bija aizgājis no viņas dzīves, sagraujot visu un pametot viņu vienu, lai tā saliktu kopā lauskas, cik vien labi spēdama. Bet tagad viņš bija nolēmis, ka Viktorija atkal ir tam vajadzīga, lai pieskatītu viņa bērnu. U11 tā viņš te sēdēja, jau kala plānus, centās viņu pavedināt ar vārdiem, ticot, ka tas ir tikai laika jautājums, kad viņš pievarēs meitenes pretošanos.

-   … nekādu tūristu, pavisam tukši ceļi. Mums pat nevajadzēs pasūtīt vietas viesnīcās, tas visas alkst pēc biznesa, izmisīgi mūs gaida… Viņš turpināja kalt plānus, stāstot Viktorijai par izdomātām zilām jūrām un dzeltenām narcišu pļavām, par bezbēdīgu bēgšanu un par līkumainiem lauku ceļiem. Un viņa klausījās, brīnoties par*tā savtīgumu. Viņš bija paņēmis savu dēlu. Viņš gribēja pagaidām paturēt savu dēlu. Viņam vajadzēja kādu. kurš rūpētos par viņa dēlu. Un, luk. ari Viktorija. Viss bija vienkārši ka elementārā matemātikas formula.

Beidzot Olivers apklusa. Viņa seja mirdzēja aizrautībā, it kā viņš nevarētu iztēloties nekādus iebildumus pret šo brīnišķīgo projektu.

-   Man ir interesanti, kas tev lika iedomāties par mani? pēc brīža Viktorija vaicāja, jo viņa tiešām gribēja zināt.

-   Es domāju tas, ka tu esi tāda, kāda esi.

-  Tu gribi teikt stulba? Vai varbūt saprotoša?

-  Tu nekad nespētu nepiedot. Tu nezinātu, ka. Bez tam mums kopā bija labi. Tas nebija slikts laiks. Un lu biji priecīga mani atkal satikt. Tam tā jābūt, citādi tu nebulu laidusi mani iekšā savā māja.

-Oliver, ne visi zilumi redzami uz āru.

-   Ko tas varētu nozīmēt?

-Tas ir mans grēks, ka mīlēju tevi. Tu to zini.

-   Bet redzi, viņš uzmanīgi atgādināja, es nemīlēju nevienu. Un tu to zināji.

-   Izņemot pats sevi.

-  Iespējams. Un to, ko es centos paveikt.

-   Es negribu atkal ciest. Es vairāk necietīšu…

Viņa muti skāra smaids. -Tu izklausies ļoti apņēmīga.

-   Es nebraukšu tev līdzi.

Viņš neatbildēja, bet nemirkšķinot nenovērsa no viņas savas gaišās acis. Ārpusē vējš grabināja palodzi. Kāds iedarbināja mašīnu. Meitenes balss kādu sauca vārdā. Varbūt viņa devās uz ballīti. No tālienes atskanēja Londonas satiksmes duna.

Viņš iebilda.

-Tu nevari visu atlikušo dzīvi izvairīties no ciešanām. Ja tu tā darīsi, tu uzgriezīsi muguru jebkāda veida attiecībām.

-  Es tikai saku, ka negribu, lai tu man dari pāri. Tev tas labi sanāk.

Vai tas ir vienīgais iemesls, kāpēc tu nebrauksi ar mums?

-   Pēc manām domām, tas ir pietiekams iemesls, bet ir ari citas lietas. Praktiski apsvērumi. Pirmkārt, man ir darbs…

-  Pārdot drēbes stulbiem sievišķiem. Piezvani un izdomā kādu attaisnojumu! Saki, ka tava vecmāmiņa saslima. Saki, ka tev pēkšņi piedzima bērns… Un tas nebūtu tālu no patiesības! Ai/sūti atlūgumu! Es tagad esmu bagāts cilvēks. Es parūpēšos par tevi.

-   Tu jau agrāk esi to teicis. Ļoli sen. Bet tu tā nedarīji.

-   Kāda tev apbrīnojama atmiņa!

-   Dažas lietas tiešām nav iespējams aizmirst. Mazais pulkstenis uz kamīna nosita stundu. Bija vienpadsmit. Viktorija piecēlās un nolika savu tukšo glāzi blakus pulkstenim, un tai brīdī viifa sev aiz muguras sienas spogulī ieraudzīja savu atspulgu.

-   Vai tu baidies? viņš vaicāja. Vai tev ir iemesls? -Jā.

-   No manis vai no sevis?

-   No mums abiem. Viņa aizgriezās no spoguļa. Iesim paēst vakariņas.

Bija gandrīz pusnakts, kad viņi beidza uz ātru roku sarūpēto maltīti, un Viktorija pēkšņi jutās tik nogurusi, ka viņai nebija spēka pat novākt un nomazgāt traukus un tukšās glāzes. Olivers ielēja sev glāzē atlikušo vīnu un, pasniedzies pēc vēl vienas cigaretes, neapšaubāmi iekārtojās uz nakti, bet Viktorija piecēlās, pavilka atpakaļ krēslu un sacīja: Es eju gulēt.

Viņš likās nedaudz pārsteigts. Tas ir ļoti nesabiedriski no tavas puses.

-  Es neko nevaru darīt. Ja neiešu gulēt, aizmigšu stāvus.

-   Ko tu gribi, lai es daru?

-   Es gribu, lai tu nedarītu neko.

-   Vai gribi, lai es braucu atpakaļ uz Fulhemu.' Vai tu gribi, lai es pavadu nakti savā mašīnā? Vai tu gribi, lai es modinu Tomasu un nesu viņu laukā naktī, lai nekad vairs neaizēnotu tavas durvis? Tu tikai pasaki!

-  Tu nevari Tomasu paņemt. Viņš ir aizmidzis.

-   Tad es braukšu atpakaļ uz Fulhemu un atstāšu viņu šeit pie tevis.

-   Arī tā tu nevari darīt. Viņš var pamosties nakts vidū un pārbīties.

-   Tādā gadījumā es palieku šeit. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka šis cilvēks ir gatavs uz visu, lai tikai panāktu savu. Kur tu gribi, lai es guļu? Uz. dīvāna? Uz kāda skapja? Uz grīdas pie tavas guļamistabas durvīm kā vecs suns vai uzticīgs vergs?

Viktoija neļāvās viņa izsmieklam. Ģērbtuvē ir dīvāns, viņa sacīja. Tā istaba ir pilna ar koferiem un manas mātes Londonas drēbēm, bet gulta ir garāka nekā dīvāns. Iešu un saklāšu to…

Viņa pameta Oliveru ar cigareti un vīna glāzi nemazgāto šķīvju haosa. Šaurajā ģērbtuves spraugā viņa sameklēja segas un spilvenu. Viņa nocēla no dīvāna kastes un drēbju kaudzi un uzklāja tīrus palagus. Istaba bija smacīga un pilna ar kodēm (varbūt no mātes kažoka?), viņa plaši atvēra logu, un aizkari notrīsēja aukstajā, mitrajā gaisā, kas plūda iekšā no ārienes tumsas.

Tobrīd virtuvē izklausījās tā, il ka Olivers būtu nolēmis novākt pusdienu traukus vai pat varbūt tos nomazgāt. Tas Viktorijai bija pārsteigums, jo mājas darbi nekad nebija bijusi viņa stiprā puse, viņa jutās ļoti aizkustināta un, lai cik nogurusi, pat domāja iet viņam palīgā, bet tad pārdomāja. Viņi atkal tikai saktu runāt. Un, ja viņi sāktu runāt, Olivers atkal no jauna mēģinātu pierunāt viņu braukt projām kopā ar sevi un Tomasu. Tāpēc viņa to atstāja un iegāja savā guļamistabā. Tur uz spoguļgaldiņa dega tikai maza lampiņa. Vienā divguļamās gultas malā dusēja Tomass, izstiepis roku, otras īkšķi iebāzis mutē. Viņa bija tam novilkusi visu, izņemot vestīti un bikšeles, un salocītas drēbītes gulēja uz krēsla, viņa mazās kurpītes un zeķītes bija zem tā. Viņa noliecās, lai izceltu Tomasu no gultas. Bērns silti un mīksti iegula Viktorijas rokās. Viņa aiznesa to uz vannasistabu un kaut ka pierunāja vēlreiz izčurāties. Viņš gandrīz nemaz nepamodās, galva nokarājās, īkšķis nemainīgi palika mutē. Viņa to nolika atpakaļ gultā, puika apmierināts nčfpūtās un gulēja tālāk. Viņa lūdza Dievu, lai tas mierīgi gulētu līdz rītam.

Viktorija izslējās un ieklausījās. Kā likās, Olivers bija nolēmis, ka pusdienu trauku viņam ir diezgan, un, atgriezies viesistabā, ķērās pie telefona. Tikai Olivers varēja sākt zvanīt pusnakti. Viktorija izģērbās, izsukāja matus, uzvilka naktskreklu un uzmanīgi ieslīdēja otra gultas pusē. Tomass nemaz nepakustējās. Viņa gulēja uz muguras un skatījās griestos, tad aizvēra acis, gaidot miegu, liet miegs nenāca. Viņas smadzenēs plosījās Olivera tēls, atmiņas, kā tāds pukstošs uzbudinājums, kas viņu tracināja, jo tā bija vispēdējā lieta, ko viņa vēlētos sajust. Beidzot izmisumā viņa atkal pavēra acis un pasniedzās pec grāmatas, nolēmusi ar lasīšanu atgūt mieru un tā ieslīgt nemaņā.

Otra istaba telefonu vairs nedzirdēja, tur bija ieslēgts televizors. Bet vairums programmu bija beigušās, un likās, ka ari Olivers nolēmis doties pie miera. Viktorija dzirdēja, kā viņš staigā un izslēdz gaismas. Viņa dzirdēja, kā viņš ieiet vannasistabā. Viņa nolika grāmatu. Olivera soļi šķērsoja mazo kāpņu laukumiņu un apstājās pie viņas durvīm. Rokturis pagriezās. Durvis atvērās. Uz košās gaismas fona parādījās viņa slaidās figūras siluets.

Viņš vaicāja: Tu neguli?

-   Vēl ne, viņa atbildēja.

Viņi runāja klusi, lai neiztraucētu dusošo bērnu. Atstājis durvis vaļā, Olivers šķērsoja telpu un apsēdās uz gultas malas.

-   Parasts puisis. Nekā īpaša.

-   Es saklāju tev gultu.

-   Es zinu. Es redzēju.

Bet viņš negrasījās iet.

-   Ko tu iesāksi rit? viņa tam vaicāja. Ar Tomasu?

Viņš smaidīja.

-   Es rīt izlemšu. Tad pieskārās viņas grāmatai. Ko tu lasi?

Grāmata bija mīkstos vākos. Viktorija to pacēla, lai viņš redzētu vāku, un sacīja: Tā ir viena no tām grāmatām, kuras pārlasa atkal un atkal. Aptuveni reizi gadā es to paņemu un tiekos gluži kā ar senu draugu.

Olivers skaļi izlasīja nosaukumu: — "Ērgļa gadi".

-   Vai esi to lasījis?

-   Varbūt.

-   To sarakstījis kāds Rodijs Danbīts, un tā ir par kādu mazu puisēnu Skotijā starp abiem kariem. Redzi, tā ir tāda kā autobiogrāfija. Viņš ar brāļiem uzauga tai skaistajā mājā, ko sauca par Benhoilu.

Olivers bija uzlicis roku viņas delnai. Viņa plauksta bija silta, pirksti stingri, bet spiediens ļoti maigs.

-   Tas bija kaut kur Sazerlendā. Ar kalniem visapkārt viņiem piederošajam ezeram. Un viņam bija piekūns, kurš nāca un ēda no rokas…

Viņa roka sāka slīdēt pa viņas kailo delmu, saspiežot miesu, it kā viņš masējot atdotu dzīvību kādam loceklim, kas gadiem ilgi bijis paralizēts.

-   … un pieradināta pile, un suns Bērtijs, kuram garšoja āboli.

-   Man arī garšo āboli, Olivers sacīja. Viņš pacēla no viņas kakla garu matu šķipsnu un nolika to uz spilvena. Viņa juta, cik spēcīgi un satraukti sitās pašas sirds. Viņas āda, kur Olivers bija pieskāries, bija it kā pacēlusies pirkstgalos. Viņa turpināja runāt, izmisīgi cenšoties kontrolēt šīs satraucošās fiziskās izpausmes ar pašas balss skaņu.

-   … un tur hija ūdenskritums, pie kura viņi rīkoja piknikus. Un pludmali šķērsoja upe, un kalni bija briežu pilni. Viņš saka, ka ūdenskritums esot Benhoilas sirds…

Olivers noliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām, un vārdu plūsma tika visžēlīgi apturēta. Viņa zināja, ka viņš tāpat neklausās. Tad Olivers parāva mala segu un aizslidināja rokas viņai aiz muguras, un viņa lūpas aizvirzījās pāri meitenes vaigam siltajā kakla izliekumā.

-   Oliver… Viņa izrunāja tā vārdu, bet balss neskanēja. Viņa aiziešana bija pārvērtusi Viktoriju ledū, bet tagad viņa ķermeņa svars un siltums to sasildīja, izkausējot apņēmību un atmodinot sen aizmirstus instinktus. Viņa pacēla rokas pret Olivera pleciem, viņa centas to pastumt nost, bet viņš bija tūkstošiem reižu stiprāks par Viktoriju, un vārgā pretošanās bija aizkustinoši bezjēdzīga, kā mēģinājums izgāzt milzu koku.

-Oliver… Nē…

Viņa varēja arī nerunāt. Viņš vienkārši turpināja viņu maigi mīlēt, un pēc brīža viņas rokas it kā pēc pašu vēlēšanās noslīdēja no viņa pleciem ap muguru. Viņš smaržoja pēc tīrības, pēc svaigā gaisā žāvētam drēbēm. Viņa sajuta Olivera krekla plāno audumu, viņa krūšu kurvi, spēcīgos muskuļus zem ādas. Viņa dzirdēja to sakām: Tu beidzi izlikties.

Beidzamā veselā saprāta dzirksts viņai lika teikt: Bet, Oliver, Tomass…

Viņa sajuta Olivera prieku, viņa klusos smieklus. Viņš atvirzījās no tās un piecēlās, izslējies pār viņu. To var viegli nokārtot, viņš sacīja, pieliecās, paņēma Viktoriju rokas tikpat viegli un liegi, kā bija nesis savu dēlu. Viņa jutās kā bez svara un nedaudz apreibusi guļamistabas sienas griezās un slīdēja projām, kamēr viņš to nesa ārā pa durvīm, pāri gaišajam priekšnamam mazās ģērbtuves tumsā. Tā joprojām smaržoja pēc kampara, un gulta, kurā viņš to noguldīja, bija cieta un šaura, bet aizkari kustējās vieglajā vēja, un sastīvinātā spilvendrāna vēsi gulēja viņai zem kakla.

Viņa ierunājās, raugoties augšup izplūdušajā ēnā, kas īstenībā bija viņa seja.

-   Es nemaz negribēju, lai ta notiktu.

-    Es gribēju, sacīja Olivers, un viņa zināja, ka būtu jādusmojas, bet bija jau par vēlu. Jo tobrīd viņa jau gribēja, lai tas notiktu.

Daudz vēlāk viņa zināja, ka tas bija daudz vēlāk, jo bija dzirdējusi pulksteni viesistabā sudrabaini nositam divus Olivers pacēlās uz elkoņa un noliecās pār Viktoriju, lai sataustītu savu žaketi un paņemtu no kabatas cigaretes liii šķiltavas. Liesmiņas uz sekundi izgaismoja mazo istabiņu, un tad atkal atgriezās maigā tumsa, un oglīte cigaretes galā.

Viņa gulēja, Oivera rokas ieskauta, viņas galva dusēja uz viņa kaila pleca.

Viņš vaicāja: Vai vēlies ko izplānot?

-   Kādā ziņā?

-   Ko mēs darīsim. Tu un es, un Tomass.

-   Vai es braukšu jums līdzi?

-  Jā.

-   Vai es esmu teikusi, ka braukšu jums līdzi?

Olivers smējās un noskūpstīja Viktoriju. Jā, viņš sacīja.

-   Es negribu, lai man atkal dara pāri.

-Tev nevajag tā baidīties. Nav nekā, no kā baidīties, tikai iespēja brīvdienas kaut kur aizmukt. Daudz smieties. Daudz mīlēt.

Viktorija neatbildēja. Nebija nekā, ko teikt, un viņas domas bija savērpušās tik lielā jucekli, ka nebija ari nekā daudz, par ko domāt. Viņa tikai zināja, ka pirmo reizi, kopš viņš bija to pametis, viņa atkal jutās drošībā un mierā. Un viņa zināja tikai to, ka rit vai varbūt parit brauks prom kopā ar Oliveru. Viņa vēlreiz uzticējās. Uz labu vai uz sliktu, bet ja nu šoreiz sanāktu. Ja nu viņš ir mainījies. Viss varētu būt citādi. Un varbūt, ja viņš tik ļoti mīlēja Tomasu, viņš varētu mīlēt arī ko citu. Ko pastāvīgu. Mīlēt vienu sievieti un palikt ar viņu uz mūžu. Bet, lai kas arī notiktu, kauliņi bija mesti. Viktorija bija pārkāpusi robežu, no kuras neatgriežas.

Viņa dziļi nopūtās, bet nopūtu radīja drīzāk apjukums, nevis nelaimes sajūta. Uz kurieni mēs brauksim? viņa vaicāja Oli veram.

-   Kurp vien tu gribēsi. Vai te ir kāds pelnutrauks?

Viktorija pastiepa roku un sataustīja vienu no tiem, kas,

kā viņa zināja, atradās uz. galdiņa pie gultas, un pasniedza to viņam.

Viņš turpināja.

-   Kā sauca to vietu, par kuru tu pļāpāji, kad tik demonstratīvi nevēlējies, lai es tevi mīlētu? Tā vieta no tās grāmatas "Ērgļa gadi"?

-   Benhoila.

-  Vai tu gribētu braukt uz turieni?

-  Tas nav iespējams.

-   Kāpēc ne?

-   Tā nav viesnīca. Mēs nepazīstam cilvēkus, kuri tur dzīvo.

-   Es pazīstu, mana dārgā nevainība.

-   Ko tu gribi teikt?

-   Es pazīstu Rodiju Danbitu. Es viņu satiku pirms kādiem diviem gadiem. Es sēdēju blakus viņam kādā no tām drūmajām televīzijas balvu pasniegšanas ceremonijām. Viņš tur bija sakarā ar savu jaunāko grāmatu, un es tur biju, lai saņemtu kādu nenozīmīgu statuetīti par televīzijas scenāriju, ko sarakstīju par Seviļu. Lai vai kā, mēs tur bijām, plānprātīgu zvaigznīšu un haizivīm līdzīgu aģentu ieskauti un priecīgi viens par otra sabiedrību. Tā vakara beigās mēs jau bijām draugi uz mūžu, un viņš mani ielūdza apciemot Benhoilu, kad vien man labpatiktos. Līdz šim es neesmu to izmantojis, bet, ja vēlies doties turp, nav ne mazākā iemesla kavēties.

-   Vai tu tiešām tā domā?

-   Protams.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka tā nebija tikai viena no tām frāzēm, ko cilvēki saka jauka vakara izskaņā un tad aizmirst vai pat nožēlo to visu atlikušo mūžu?

-   Nemaz ne. Viņš tā domāja. Pat gluži vecmodīgā manierē iedeva man savu vizītkarti. Es varu atrast telefona numuru un piezvanīt viņam.

-   Vai viņš tevi atcerēsies?

-   Protams, viņš mani atcerēsies. Un es viņam teikšu, ka es ar sievu un bērnu gribu aizbraukt un pavadīt pie viņa pāris dienas.

-   Tas izklausās pēc krietna bara. Un es neesmu tava sieva.

-   Tad es teikšu ar savu draudzeni un bērnu. Viņam tas patiks. Viņš ir īsts Rablē piekritējs. Tev viņš patiks. Viņš ir ļoti resns un ārkārtīgi pieklājīgs, kad iedzēris. Vismaz tāds viņš bija to pusdienu beigās. Bet piedzēries Rodijs Danbīts ir desmitreiz pievilcīgāks nekā vairums vīriešu, absolūti skaidrā būdami.

-   Līdz Sazerlendai būs ilgi jābrauc.

-   Mēs to veiksim pamazām vien. Lai vai ka, mums ir daudz laika.

Viņš izdzēsa cigareti un vēlreiz noliecās pār Viktoriju, lai noliktu pelnutrauku uz grīdas. Viņa pamanīja, ka Olivers tumsā smaida. Viktorija sacīja:

-   Vai zini, man šķiet, ka es gribētu aizbraukt uz Benhoilu vairāk ka uz jebkuru citu vielu pasaulē.

-   Būs vēl labāk. Tu brauksi uz Benhoilu kopā ar mani.

-  Un Tomasu.

-Tu brauksi uz Benhoilu kopā ar mani un Tomasu.

-   Nespēju iedomāties ko lieliskāku.

Olivers liegi uzlika roku viņai uz vēdera, lēni slidināja to pa viņas ķermeni pāri krūšukurvim, lai ieskautu vienu mazu, kailu krūti.

-   Es varu, viņš sacīja.

5. SVĒTDIENA

Februāra vidū iestājās īsta ziema. Ziemassvētki bija saulaini un Jaunais gads silts un kluss, pirmās ziemas nedēļas pagāja ar īslaicīgu lietu un nelielu sarmu. Mums veiksies, teica cilvēki, kuri neko labāku nezināja, bet gani un kalnu iedzīvotāji bija gudrāki. Viņi vēroja debesis, pētīja vēju virzienus un zināja, ka sliktākais vēl tikai nāks. Ziema vienkārši gaidīja. Gaidīja izdevīgu brīdi.

Mazliet piesala mēneša sākumā. Tad nāca slapjdraņķis, kas veikli pārvērtās sniegā un pēc tam vētrās. Tieši no Urāliem, secināja Rodijs Danbīts, kad asais vējš kauca virs jūras. Jura kļuva pelēka un dusmīga, drūma, slapja šīfera krāsā, un putojošas bangas pārpludināja Kreganas smiltāju, atstājot garu, nepārstrādātu atkritumu iezīmētu paisuma robežu. Vecas zivju kastes, tīklu skrandas, samezglotas virves, plastikāta dezinfekcijas līdzekļu pudeles, gumijas riepas,.pat kāda formu zaudējusi kurpe.

Iekšzeme pakalni bija balti, to augstienes pazuda tumšajās, nemierīgajās debesis. No atklātajiem laukiem sapūstais sniegs krājās stāvās kupenās. Aitas sava biezajā ziemas vilnā varēja izdzīvot, bet liellopi meklēja pajumti slapjo klinšu aizvējā, un fermeri divreiz dienā ar traktoriem veda tiem barību.

Gaidījuši jau ierasto bargo ziemu, vietējie pieņēma visas šīs grūtības ar stoisku mieru. Sīkākās kalnu saimniecības un izolētās sētas bija pilnībā nošķirtas no pasaules, bet sienas bija biezas, kūdras kaudzes augstas, un ganāmpulkam nekad netrūka barības. Dzīve turpinājās. Sarkanā pasta mašīna veica ikdienas apgaitu pa ielejām, un veselīgas saimnieces gumijas zābakos un trīs jakās palaikam iznāca ārā, lai pabarotu vistas un stindzinošajā vēja izkārtu veļu.

Bija svētdiena.

-   Tas Kungs, mans avju gans,

Kad negribu, viņš baudīt liek

Man zaļo pļavu gultu.

Apkures caurules baznīcā bija tik tikko siltas, bet caurvējš stindzinošs. Draudze, vēja izdeldēta līdz mazai saujiņai, drosmīgi pacēla balsis rīta dievkalpojuma beidzamajā dziesmā, bet viņu pūliņus gandrīz noslāpēja vēja plosīšanas ārpusē.

Džoks Danbīts stāvēja viens Benhoilas rindā, turēja cimdos tērptajās rokās dziesmu grāmatu, bet ncskatījas tajā, jo viņš šo dziesmu dziedāja visu mūžu un zināja vārdus no galvas, turklāt aizmāršības pēc bija atstājis mājās brilles.

Elena bija sacēlusi ap viņu īstu kņadu. Tev jābūt trakam, ja tu domā, ka šodien tiksi līdz baznīcai. Ceļi ir bloķēti. Vai tu neapstāsies pie Deivija un nelūgsi viņam tevi aizvest ?

-  Deivijam ir diezgan, ko darīt.

-   Kāpēc gan neapsēstics pie kamīna un nepakļausities to jauko vīru pa radio? Vai vienreiz nevarētu iztikt arī tā ?

Bet viņš bijs spītīgs un nelokāms, un Elena beidzot nopūtās, raidīja skatienu debesis un padevās. Bel nevaino mani, ja tu pa ceļam atstiepsi kājas kādā kupenā.

Tā izklausījās, ka viņa būtu krietni uztraukusies par domu, ka kaut kas tāds varētu notikt. Nelaime piešķīra Elenas dzīvei asumu, un viņa vienmēr pirmā mēdza sacīt: Es teicu, ka tā būs.

Elenas nokaitināts, viņš steidzās projām un aizmirsa brilles, un tad jau bija pārāk ietiepies, lai pēc tām atgrieztos. Tomēr viņa apņemšanās attaisnojās, un vecajā lendroverā ar vismazāko ātrumu, četras jūdzes graužoties pa ieleju, viņam izdevās sveikam nonākt līdz baznīcai. Nosalis un bez brillēm, akls ka kurmis, viņš bija priecīgs, ka viņam tas izdevies.

Visu mūžu, ja viņu neatturēja slimība, karš vai kāda cita Dieva griba, viņš svētdienas rītos bija nācis uz baznīcu. Kā bērns tāpēc, ka ta bija jādara; ka kareivis tāpēc, ka tā vajadzēja; kā pieaudzis cilvēks tāpēc, ka viņš bija Benhoilas muižkungs un viņam bija svarīgi būt klat, uzturēt pieņemtās tradīcijas un rādīt labu piemēru. Un tagad, vecumā, viņš šurp nāca pēc mierinājuma un iedrošinājuma. Vecā baznīca, sprediķa vārdi, dziesmu skaņas bija dažas no tām ļoti retajām lietām, kas viņa dzīvē nebija mainījušās. Iespējams, vienīgās, kas paliks nemainīgas līdz mūža beigām.

Krietnums un žēlastību ik dien'

Sekos pu pēdām mun.

Tā Kungu numā urvien

Būs kutrum mūžu nams.

Viņš aizvēra savu dziesmu grāmatu, nolieca galvu svētībai, paņēma no aizmugurējā sēdekļa cimdus un tvīda cepuri, aizpogāja mēteli, ietinās šallē un devās prom.

-    Labrīt, kungs! Si bija draudzīga baznīca. Cilvēki šurp nāca parunāties ierastajās balsīs, šeit nebija nekādu svētulīgu čukstu, it kā blakus istabā kāds mirtu. Briesmīgs laiks. Labrīt, pulkvedi Danbīt, kādi ceļi ir pie jums?… Jā, Džok, jūs arī esat labais, braukt uz baznīcu tādā dienā!

Tas bija pats mācītājs, kurš tuvojās Džokam no muguras. Džoks pagriezās. Mācītājs, tēvs Kristijs, bija apoloniski noaudzis vīrietis ar regbista pleciem, bet Džoks tomēr bija par pusgalvas tiesu garāks.

-   Es domāju, ka šorīt varētu būt pamaz cilvēku, viņš sacīja. Prieks, ka es pacentos atbraukt.

-    Man jau likās, ka jūs Benhoilā būsiet pavisam atgriezti no apkārtējās pasaules.

-   Telefons ir beigts. Līnijā kaut kas noteikti sagājis dēlī. Bet man izdevās atbraukt ar lendroveru.

-   Kas par skarbu dienu! Varbūt ienāciet pie manis iedzert kādu glāzi heresa, pirms dodaties atpakaļceļā?

Viņam bija laipnas acis. Viņš bija labs cilvēks, viņa sieva bija viesmīlīga un omulīga. Uz brīdi Džoks ļāva sev iztēloties mācītājmājas viesistabu. Krēsls, kuru viņam piebīdīs pie milzīga kamīna, gaisā svētdienas jēra cepeša smarža. Pie Kristijiem vienmēr viss bija kārtībā. Viņš domāja par tumšo, saldo un sildošo berešu, misis Kristijas patīkamo klātbūtni un uz īsu brīdi sajuta kārdinājumu.

-    Nē, viņš teica. Es domāju, labāk tikt atpakaļ, pirms laiks vēl vairāk sabojājas. Elena mani gaidīs. Un es negribētu, lai policists atrastu mani, nosalušu kupenā ar alkohola dvašu mutē.

Nūjā, to var saprast. Mācītāja laipnais atbalsts un vienkāršās manieres apslēpa viņa nemieru. Šorīt viņš bija šokā, ieraugot Džoku vientuļu sēžam savā rinda. Nez kāda iemesla dēļ vairums draudzes pulcējās baznīcas aizmugurē, un muižkungs, izolēts kā tāds izstumtais, dūrās acīs kā savainots ikšķis.

Viņš izskatījās vecs. Šī bija pirmā reize, kad misters Kristijs viņu redzēja patiesi vecu. Pārāk tievs, pārāk garš, viņa uzvalks brīvi karājās uz izstīdzējušā stāva, roku pirksti bija piepampuši un sarkani no aukstuma. Krekla apkaklīte bija vaļā, un viņa rīcībā jautās biklums, kad tas taustījās pēc dziesmu grāmatas un pēc banknotes, kas bija viņa iknedēļas deva ziedojumu šķīvim.

Džoks Danbīts no Benhoilas. Cik vecs viņš bija? Sešdesmit astoņi, sešdesmit deviņi? Mūsdienām viņš nebija vecs. Nebija vecs šim apvidum, kur vīri, šķiet, novilka krietni pāri astoņdesmitiem, spirgti un aktīvi; uzraka dārzus. turēja dažas vistas un deva pastaigā līdz ciemata krodziņam pēc sava ikvakara degvīna malciņa. Bet pagājušā gada septembrī Džoks bija pārcietis vieglu sirdslēkmi, un kopš tā laika, ka likās misteram Kristijam, viņš bija acīmredzami sakrities. Un tomēr, ka gan kāds varēja viņam palīdzei? Ja viņš būtu laucinieks, misters Kristijs iegrieztos ciemos, paņēmis līdz sievas ceptos plāceņus, varbūt piedāvātu sacirst malku iekuram, bet Džoks nebija laucinieks. Viņš bija pulkvežleitnants Džoks Retbouns Danbīts, pēdējais no Kamcronas augšzemniekiem, Benhoilas muižkungs un miertiesnesis. Viņš bija lepns, bet viņš nebija nabags. Viņš bija vecs un vientuļš, bet nebija nabags. Gluži otrādi, viņš bija cienījams zemes īpašnieks ar lielu māju un fermu, ar kādiem divpadsmit tūkstoš akriem kalnu zemes, tūkstoš vai vairāk aitām, nedaudz aramzemes, nelielām ganībām un nelielām zvejas vietām. Visādā ziņā apskaužams īpašums. Ja lielā māja ar piebūvēm bija noplukuši un muižkunga apkaklīte apvalkāta, tad ne jau tāpēc, ka viņš būtu nabadzīgs. Tas bija tāpēc, ka viņa sieva bija mirusi, viņam nebija bērnu, un vecā Elena Tārbeta, Džoka un viņa brāļa Rodija saimniecības vadītāja, nelika ar visu galā.

Un kaut kad, kādā brīdī viņu visu acu priekšā vecais virs, šķiet, bija padevies liktenim.

Misters Kristijs meklēja kādu sakāmo, kas uzturētu viņu sarunu. Ka klajus ģimenei? Tas bija derīgs sakums vairumā gadījumu, bet ne šajā, jo Džokam nebija ģimenes. Tikai Rodijs. Nu, labi, nodomāja mācītājs, bijis nebijis.

-   Un kā jūtas jūsu brālis?

-   Manuprāt, viņam viss kārtībā. Mēs nemaz tik bieži netiekamies. Turamies katrs par sevi. tā, luk. Rodijs savā mājā un es savējā. Viņš noklepojas. Tikai svētdienas pusdienās. Mēs svētdienās kopa ēdam pusdienas. Tīri saviesīgi.

Misters Kristijs nekad nebija pazinis divus tik atšķirīgus brāļus vienu tik noslēgtu un otru tik sabiedrisku. Rodijs bija rakstnieks, mākslinieks, labs stāstnieks. Dažas viņa grāmatas, kaut gan tapušas pirms gadiem divdesmit, joprojām tika drukātas, un to izdevumus mīkstajos vākos vienmēr varēja atrast staciju grāmatu kioskos un lauku veikalu plauktos. Reklāmā uz grāmatas pēdējā vāka zem Rodija fotogrāfijas, kas bija tapusi pirms gadiem trīsdesmit, bija rakstīts: "Klasiķis. īsts svaiga gaisa malks. Rodijs Danbīts pazīst savu Skotiju un rāda to šīs grāmatas lappusēs ar īstu saimnieka redzējumu."

Rodijs uz baznīcu nenāca, izņemot Ziemassvētkus, Lieldienas vai kādas bēres, bet mācītājs nezināja, vai tas notika viņa iekšējās pārliecības vai ārkārtīgā slinkuma dēļ. Rodijs pat ciematā nerādījās tik bieži. Džesa Gatrija, gana sieva, iepirkās viņa vietā. Un ka klājas misteram Rodijam, Džes? pārdevējs vaicātu, ievietojot divas "Dewars"pudeles iepirkumu maisiņa sānos, un Džesa novērstu skatienu no pudelēm un atbildētu: Ak, nemaz nav tik slikti, kas nenozīmētu neko.

-    Vai viņš tagad pie kaut ka strādā? misters Kristijs jautāja.

-   Viņš kaut ko minēja par rakstu "Scotlish Field". Es… es nemaz īsti nezinu. Džoks bikli nobrauca roku pār pakausi, pieglaužot jau paplānos, sirmos matus. Viņš nekad daudz nerunā par savu darbu.

Kāds cits cilvēks varētu zaudēt drosmi, bet misters Krist i js uzstāja un vaicāja par trešo no Danbītu brāļiem.

-   Un kādi ir jaunumi noCarli ja?

-Ziemassvētkos es saņēmu vēstuli. Viņi ar Sūzenu slēpoja Aspcna. Tas ir Kolorādo, lūk, viņš pieklājīgi piebilda, it kā misters Kristi js varētu to nezināt.

-   Vai Džons bija ar viņiem?

Sekoja īsa pauze. Džoks atlieca galvu. Viņa bālās un aukstumā viegli asarojošās acis bija piekaltas pie kāda tāla, nekonkrēta punkta mācītājam aiz galvas.

-   Džons vairāk nestrādā Ņujorkā. Viņu pārcēla uz bankas liliāli Londonā. Tagad viņš strādā tur. Jau sešus mēnešus vai ilgāk.

-   Tas taču ir lieliski.

Baznīca bija jau gandrīz tukša. Viņi plecu pie pleca saka iet pa aili uz centrālo durvju pusi.

-   Jā. Džonam noteikti. Pakāpiens uz augšu. Gudrs puika. Pieļauju, ka viņš bus prezidents, pirms mēs paspēsim atgūties. Es domāju bankas prezidents, ne jau Amerikas Savienoto Valstu prezidents.

Bet šis vieglais joks nenovērsa mistera Krist i ja uzmanību. Es nedomāju tā, Džok. Es domāju, ka, dzīvojot Londonā, viņam nebūtu pārāk grūti iegriezties Sazerlendā un pavadīt pāris dienas ar jums un Rodiju.

Džoks palika stāvam kā zemē iemiets. Viņš piemiedza acis. Pēkšņi viņš bija modrs, mežonīgs kā vecs ērglis.

Šis caururbjošais skatiens nedaudz pārsteidza misteru Kristiju. Man tikai ienāca prātā. Man šķiet, ka jums ir vajadzīga jaunu cilvēku sabiedrība. Un kāds, kurš jūs arī pieskatītu, viņš nodomāja, bet skaļi noteica: Laikam pagājuši desmit gadi, kopš Džons šeit bija beidzamo reizi.

-Jā. Desmit gadi. Viņi lēnā solī gāja uz priekšu. Viņam tad bija astoņpadsmit. Vecais vīrs it kā runājas pats ar sevi. Mācītājs taktiski gaidīja un sagaidīja. Es viņam vakar aizrakstīju. Ierosināju, lai vasarā atbrauc šurp. Viņu nekad nav interesējušas rubeņu medības, bet es viņam varētu piedāvāt makšķerēšanu.

-   Esmu pārliecināts, ka nav nepieciešama tāda ēsma, lai atvilinātu viņu uz ziemeļiem.

-   Es vēl neesmu saņēmis atbildi.

-   Dodiet viņam laiku! Viņš ir aizņemts cilvēks.

-  Jā. Tikai es neesmu īsti pārliecināts, cik laika jādod. Džoks pasmaidīja to reto, greizo smaidu, kas sasildīja viņa stingo seju un vienmēr visus atbruņoja. Bet tas jau gan attiecas uz mums visiem. Jūs to zināt labāk par citiem.

Viņi izgāja no baznīcas, un vējš ieķērās mācītāja drānās, pārvēršot melnos svārkus gaisa balonā. No sliekšņa viņš vēroja, kā Džoks Danbīts ar pūlēm ieraušas vecajā lendroverā un uzsāk savu nedrošo ceļojumu mājup. Pašam negribot, viņš nopūtās ar smagu sirdi. Viņš bija centics. Bet, galu galā, ko te kāds varēja padarīt!

Vairāk nebija snidzis, un Džoks par to priecājās. Viņš brauca cauri klusajam ciematam, garām aizvērtajiem slēģiem un pāri tiltam, līdz iegriezās iekšzemē, kur ceļa zīme norādīja uz Benhoilu un Mjūisa ezeru. Ceļš bija šaurs un iebraukts vienā virzienā, melnbalti krāsoti uzraksti norādīja uz vietām, kam viņš brauca garām, bet neredzēja nekādās citas kustības. Svētdiena pat šādos laika apstākļos meta pār laukiem savu grūtsirdību. Ledainā vēja ieskauts, sakumpis par stūri, uzvilcis šalli līdz pat ausīm un tvida cepuri pārstiepis pār pieri, Džoks Danbīts ļāva lendroveram kā uzticamam zirgam vest sevi mājās pa sliedēm, kuras viņi paši šorīt bija atstājuši sniegā.

Viņš domāja par to, ko bija teicis mācītājs. Viņam bija taisnība, protams. Labs cilvēks. Norūpējies, bet centās to neizrādīt. Bet viņam bija taisnība.

Jums ir vajadzīga jaunu cilvēku sabiedrība.

Viņš atcerējās Benhoilu senajās dienās, kad māju piepildīja viņš un viņa draugi, un viņa brāļu draugi. Viņš atcerējās, kā halli pārpildīja zvejas zābaki un zivju grozi, kā zālājā pie sudraba bērziem dzēra tēju un kā augustā sarkanās saules apspīdētajos kalnos atbalsojās mednieku šāvieni. Viņš atcerējās mājas viesības par godu ziemeļu mednieku saietam Invernesā un jaunas meitenes, kuras garās, skaistās kleitās nāca lejā pa kāpnēm, un veco autofurgonu, kurš devās uz Krīgenholtu pēc atbraukušajiem ciemiņiem.

Bet tas dienas, tāpat kā viss cits, bija aizgājušas. Brāļu jaunība bi ja gabala. Rodijs tā arī nebija apprecējies. Cārlijs bija atradis sev jauku sievu, bet viņa bija amerikāniete, un viņš aizceļoja tai līdzi uz Statiem, kur kļuva par lopkopi, vadot sievastēva saimniecību Kolorādo dienvidrietumos. Un, lai arī Džoks apprecējās, viņam ar Lūsi ju nebija bērnu, kurus abi tik kvēli velējas. Viņi kopā bija tik laimīgi, ka pat šis nežēlīgais likteņa triks nespēja aptumšot saskaņu. Bet pec sievas nāves pirms pieciem gadiem viņš saprata, ka nekad agrāk nebija zinājis patieso vientulības jēgu.

Jums ir vajadzīgu jaunu cilvēku sabiedrība.

Jocīgi, ka mācītājs tā atgādināja Džona vārdu tikai dažas dienas pec tam, kad Džoks bija viņam nosūtījis vēstuli. Gandrīz likās, ka viņš būtu to zinājis. Ka bērns Džons regulāri apciemoja Benhoilu kopā ar vecākiem, un tad, jau pieaugot, tikai ar tēvu. Viņš bija kluss, nopietns zēns, pārāk izglītots saviem gadiem un meklējoši zinātkārs, kas izpaudās ilgās, bezgalīgās jautājumu straumēs. Bet pat tolaik Rodijs bija viņa mīļākais tēvocis, un viņi abi varēja stundām būt kopā, meklējot gliemežvākus vai vērojot putnus, vai klusos vasaras vakaros mētājot foreļu makšķeres upes dziļajos, brūnajos ūdeņos. Visnotaļ patīkams un pieņemams zēns. bet tomēr Džokam nekad nebija izdevies piekļūt viņam tuvāk. Galvenais iemesls bija tas, ka Džonu neinteresēja Džoka pastāvīgā kaislība medības. Džons ar patiesu degsmi varēja pievilināt, ķert un nobeigt zivis un ļoti drīz kļuva par īstu šīs nodarbes meistaru, bet viņš atteicās kāpt kalnos ar šaujamo, un, ja arī lavījās tuvāk briedim, tad viņa vienīgais ierocis bija fotokamera.

Un tā šo vēstuli nebija viegli uzrakstīt. Jo Džons nebija viesojies Benhoilā desmit gadus, un šis pārtraukums laika atstāja tādu tukšuma bezdibeni, ka Džoks nespēja atrast īstos vārdus. Nejau tapec, viņš sevi pārliecināja, ka viņam šis puika nepatiktu. Viņš atcerējās Džonu Danbltu astoņpadsmit gadu vecumā kā nobriedušu, rezervētu, jaunu vīrieti ar pārsteidzoši nopietnu attieksmi un uzskatiem. Džoks to respektēja, bet puiša vēsums un pieklājīgā pašapziņa nedaudz mulsināja. Un kopš tā laika viņi bija zināmā mērā zaudējuši saikni. Tik daudz kas bija noticis, Lūsija bija mirusi, un tukšie gadi aizlidojuši. Cārlijs, protams, rakstīja, minot jaunumus. Džons bija devies uz Kembridžu, spēlējis skvošu un tenisu universitātes komandā un aizbraucis no turienes, ar izcilību beidzis ekonomikas studijas. Tad viņš atgriezās Ņujorka un tur saka strādāt "Warburg Investment" korporācijā, kur ieguva posteni, tikai pateicoties paša nopelniem un bez jebkādas palīdzības no savu ietekmīgo Amerikas radinieku puses. Labu laiku viņš bija Hārvardas biznesa skolā un drīz vien apprecējās. Cārlijs bija pārak lojāls tēvs, lai rakstītu Džokam sīkāk par šo kļūdaino sakaru, bet pakāpeniski, lasot starp rindiņām brāļa vēstules, Džoks saprata, ka ar jauno pāri viss nebija kārtībā. Un tā viņš noskuma, bet nebrīnījās, kad līdz Benhoilai nonāca ziņa, ka ši laulība ir izjukusi un sākušies tiesas darbi. Vienīgais labums šai sakara bija tas, ka viņiem nebija bērnu.

Beigu beigās šķiršanos, lai arī sāpīgi, tomēr pabeidza, un Džona karjera, neraugoties uz viņa personīgās dzīves traumu, aizvien virzījās kalnup. Darbs Londona bija beidzamais viens otram titri sekojošo paaugstinājumu virknē. Bankas bija pasaule, par kuru Džoks Danbīts nezināja neko, un tas bija otrs iemesls, kāpēc viņš jutās tik pilnīgi atrauts no sava amerikāņu krustdēla.

"Dārgais Džon,

Tavs Ičvs man teica, ka Tu esi atgriezies šai valsu un strādā Londona."

Nebūtu tik grūti, ja viņš justu kaut ko kopīgu ar jauno cilvēku. Kādu vienojošu interesi, kas dotu atspēriena punktu.

"Ja vari atrast kaut cik briva laika. Tu varētu apdomāt, vai neatbraukt uz ziemeļiem un nepavadīt dažas dienas Benhoilā."

Viņš nekad nebija bijis licis vēstuļu rakstītājs, un viņam vajadzēja gandrīz pusi dienas, lai beidzot uzrakstītu šo te, un tik un tā gala rezultāts viņu neapmierināja. Bet viņš zem tās parakstījās, uzkricelēja uz aploksnes adresi un aizlīmēja to. Bulu daudz vieglāk, viņš skumjās nodomāja, ja Džons izrādītu kādu interesi par rubeņiem.

Ar šādam domām viņš bija jau pusceļā uz mājām. Ceļš nogriezās, un pavērās skats uz Mjūisa ezera plašumiem, kas bija tēraudpelēki zem zemā debesjuma. Devi ja Gatrija mājā dega gaisma, un tālāk, ezera viņā galā, atradās pati Benhoilā. priežu sila ieskauta. Tās siluets, melns kā tinte, rēgojās uz sniega klātā pakalna nogāzes fona.

Būvēta no pelekiem akmeņiem, gara un zema, ar smailiem tornišiem, tā bija vērsta uz dienvidiem, uz. ezeru aiz plašā, nolaidenā mauriņa. Pārāk liela, caurvēju pārņemtā un nepiekurināma, noplukuši un nemitīgi remonta izslāpusi, tā tik un tā bija viņa māja un vienīgā viela visa viņa mūžā, kur viņš paliesi būtu gribējis atrasties.

Pēc desmit minūtēm viņš bija galā. Augšā kalnā, cauri vārtiem, garām lopu laidaram un lejā pa šauro rododendru aleju. Mājas priekšā ceļš izpletās plašā, ar granti klātā laukumā. Tā tālākajā pusē atradās grezna akmens arka, kas ar vienu stūri balstījās pret māju to veco, labējo spārnu, kura dzīvoja Džoka brālis Rodijs. Viņpus arkas bija plašs bruģēts pagalms, kura otrā pusē atradās garāža, kas sākotnēji bija būvēta ka ratnīca. Tagad tajā atradās Džoka vecais daimlers un senais MG, kura Rodijs iespraucās ar savu lielo stāvu, kad gars viņu vedināja veikt kādu ceļojumu pa ārpasauli.

Blakus šiem diviem braucamrīkiem Džoks Danbīts beidzot iebrauca arī lendroveru, norāva rokas bremzi un izslēdza dzinēju. Viņš paņēma no aizmugures sēdekļa salocīto svētdienas avīžu saini, izkāpa no mašīnas, aizcirta durvis un izgāja pagalmā. Akmeņus sedza biezs sniegs. Rodija dzīvojamajā istaba dega gaisma. Uzmanīgi, lai nepaslīdētu vai nepakristu, viņš pāri pagalmam nonāca pie Rodija durvīm un gāja iekšā.

Rodija māja būtība bija divstāvu dzīvoklis, kas tika izbūvēts vecajā stallī kara beigās, kad Rodijs pārcēlās uz dzīvi Benhoilā. Entuziasma pārņemts, Rodijs pats izplānoja pārbūvi. Guļamistabas un vannasistabas atradās pirmajā stāvā, virtuve un dzīvojamā istaba augšstāvā, un tur varēja nonākt pa vaļējām tīkkoka kāpnēm, kas atgādināja kuģa trapu.

Džoks stāvēja to pakājē un sauca: Rodij!

Grīdas dēļi Džokam virs galvas čīkstēja no Rodija soļiem. Vienā mirkli parādījās brāļa lielais stāvs, un Rodijs palūkojās uz viņu pār kāpņu augšējām margām.

Ak tas esi tu, Rodijs sacīja, it ka tas varētu būt kāds cits.

-  Atnesu avīzes.

-  Kāp augšā! Kas par draņķīgu dienu!

Džoks uzkāpa pa kāpnēm un nonāca dzīvojamajā istabā, kur Rodijs vadīja savas dienas. Tā bija brīnišķīga istaba, gaiša un plaša, griesti bija pielāgoti jumta formai, un vienas sienas vietā izbūvēts milzīgs logs. Tas bija radīts, lai ierāmētu skatu pāri ezeram uz kalniem, kas labā laika bija elpu aizraujošs. Bet šorīt varēja red/.et tikai tik daudz, lai sasaldētu dvēseli. Sniegs un tumšs ūdens, kas zem baltas seģenes muka no vēja; kalni tālākajā krastā bija zuduši tumsā.

Tā bija vīrieša istaba, un tomēr tajā jautās gaume un pat daiļums; tā bija grāmatu ieskauta un piebāzta ar daudzām lietām, kuras, lai arī mazvērtīgas, priecēja acis. Kokā griezts panelis virs kamīna, zili balta vāze ar pampu zāli, japāņu papīra lukturītis. Grīdas dēļi bija spoži nopulēti, šur tur grīdu sedza paklāji. Paveci klubkrēsli un dīvāns aicinoši ieliecās. Kamīna mutē (kuru nācās īpaši konstruēt pārbūves laikā un kas izrādījās dārgākā no ietaisēm) dega paris bērza pagaļu. Istabai piemita neparasta smarža. To radīja cigāru un kūdras dūmi, ka arī linsēklu eļļas asais aromāts.

Rodija vecais labradors Barnijs augšpēdus gulēja uz paklāja kamīna priekšā. Kad Džoks ienāca, suns pacēla sirmo degunu, tad nožāvājās un atkal aizmiga.

Rodijs vaicāja:

-   Vai tu biji baznīcā?

-  Jā. Džoks nosalušiem pirkstiem pogāja vaļā mēteli.

-   Vai tu zini, ka telefons nestrādā? Kaut kur noteikti ir pārrauta līnija. Rodijs ilgi un vērtējoši skatījās uz brali. Tu esi zils aiz aukstuma. Iedzer kaut ko! Viņš smagnēji tuvojās galdam, kur glabājās pudeles un glāzes. Viņš jau bija paspējis, kā pamanīja Džoks, apgādāt pats sevi ar krietnu viskija porciju. Džoks nekad nedzēra dienas vidū. Tas bija pirmais no viņa baušļiem. Bet šodien, nez kāpēc, kopš brīža, kad mācītājs tika pieminējis glāzi heresa, viņš nepārstāja par to domāt.

-   Vai tev ir heress?

-  Tikai gaišais. Sauss ka koks.

-  Tas derēs.

Viņš novilka mēteli un nostājās kamīna priekšā. Rodija kamīna dzega vienmēr bija nokrauta ar dažādiem krāmiem. Sarullējušās fotogrāfijas, vecas pīpes, kausi un veci ielūgumi, uz kuriem, iespējams, nebija atbildēts. Šodien turpretī pret pulksteni balstījās mirdzoša, jauna, apbrīnojami pretencioza apsveikuma kartīte ar bagātīgi apzeltītam malām.

-   Kas tas? Izskatās pēc karaliskā ielūguma.

-   Ne tik smalki. Pusdienas Dorčesterā. Televīzijas balvas. Gada labākā dokumentālā filma. Dievs vien zina, kāpēc mani ielūguši. Es domāju, ka mani jau izsvītrojuši no visiem sarakstiem. Patiesībā, izņemot garlaicīgās runas pēc pusdienām, man tīri labi patika šie pasākumi. Līs tur iepazinu daudz jaunu rakstnieku, jaunas sejas. Bija interesanti parunāt.

-   Vai šoreiz tu iesi?

-   Es palieku pārāk vecs, lai brauktu cauri visai valstij pēc bezmaksas paģirām. Rodijs nolika viskija glāzi, sameklēja berešu, atrada piemērotu glāzi un ielēja brālim. Tad viņš izņēma no pelnutrauka gruzdošu, līdz pusei izsmēķētu cigāru, pacēla abas glāzes un atgriezās pie uguns. Ja tas notiktu kādā civilizētā vietā, piemēram, I11verncsā, tad varbūt. Bet, tā kā… Viņš pacēla glāzi. Prozit, veco zēn.

Džoks pavīpsnāja. Prozit.

Rodijs bija deviņus gadus jaunāks par Džoku. Kad viņi bija jauni, Rodijs neapšaubāmi skaistākais, valdzinošākais un šarmantākais no trim brāļiem bija iekarojis vairāk siržu, nekā būtu pieklājīgi skaitīt, turklāt savējo viņš nezaudēja nekad. Sievietes viņu dievināja. Vīrieši nebija tik pārliecināti. Viņš bija pārāk izskatīgs, pārāk gudrs, pārāk talantīgs un tā tālāk, un tos vispār neuzskatīja par vīrišķīgiem dotumiem. Viņš zīmēja, viņš rakstīja, un viņš spēlēja klavieres. Viņš pat mācēja dziedāt.

Medībās viņam vienmēr pie sāniem gadījās skaistākā meitene, un viņš diezgan bieži aizmirsa, ka pasākuma objekts ir rubeņi. Viņa šaujamais neizdeva ne skaņas, ne šāviena, kamēr rubeņi rāmi baros planēja viņam virs galvas, un medību beigās viņš bija iegrimis dziļas sarunās ar savu kompanjoni, viņa bise nebija izšāvusi, un viņa suns kauca tam pie kājas, zaudējis cerību izkustēties.

Talantīgs no dabas, viņš bija izsprucis cauri skolas gadiem bez īpašas piepūles un nonācis Oksfordā ar.slavas oreolu. Rodijs Danbīts lika pamatus modes tendencēm. Kur citi izvēlējās samtu, viņš deva priekšroku veivetam. un drīzumā visi valkāja velvetu. Viņš bija Oksfordas universitātes teātra biedrības prezidents un slavens debatētājs. Neviens nebija pasargāts no viņa asprātības, kas parasti bija lēnprātīga, bet varēja ari izlaist dzelkšņus.

Kad izcēlās karš, Džoks jau dienēja Kameronu pulkā. Dziļa patriotisma mudināts, ko viņš vienmēr bija slēpis.

Rodijs aizgāja brīvprātīgajos jau kara pieteikšanas dienā. Visiem par pārsteigumu, viņš pieteicās Karaliskajos jūras speķos, jo tiem, kā viņš sacīja, bija tik jaukas formas. Tomēr jau pavisam drīz viņš trenējās, lai kļūtu par desantnieku rāpās pār bezdibeņiem klintīs, karājās virves galā un metās laukā no mācību lidmašīnām, cieši aizmiedzis acis un sažņaudzis rokā izpletņa auklu.

Kad viss bija beidzies un valsti atkal valdīja miers, Džokam Danbītam likās, ka katrs, kurš nebija precēts, steidzas izlabot šo situāciju. Sākas īsta precību epidēmija, un ari pats Džoks kļuva par tās upuri. Tikai ne Rodijs. Rodijs atgriezās dzīvē tai vietā, kur viņš to bija atstājis 1939. gadā, un turpināja no šis vietas. Viņš apmetās Benhoilā un sāka rakstīt. Vispirms iznāca "Ērgļa gadi" un pēc tam "Vējš priedēs", un tad "Sarkanā lapsa". Viņš nokļuva slavas skavās. Viņš braukāja apkārt ar lekcijām, viņš uzstājās ar pēcpusdienu runām, viņu rādīja televīzijā.

Ap to laiku viņš jau bija pieņēmies svarā. Kamēr Džoks palika lievs un kalsns, Rodijs kļuva resns. Pamazām izpletās viduklis, radās dubultzods, viņa vīrišķīgie vaibsti pazuda smagajos vaigos. Tomēr viņš bija tikpat pievilcīgs, un, kad laikrakstu klaču lappusēm bija aptrūcies garda kumosiņa, tās publicēja izplūdušas Rodija Danbīta fotogrāfijas, kur viņš bija redzams, pusdienojot ar misis tādu un tādu, kura, ka visiem zināms, ir brīvas morāles piekritēja.

Bet jaunība bija pagājusi, un visbeidzot pat viņa maigā slava sāka plēnēt. Vairs ne tik ļoti cienīts Londona, Rodijs atgriezās Benhoilā. Viņš nodarbināja sevi, rakstot īsus stāstiņus, scenārijus televīzijas filmām par dabu, pat informāciju vietējām avīzēm. Nekas viņu nespēja mainīt, viņš joprojām bija tas pats Rodijs, mīļš un asprātīgs, pievilcīgs stāstnieks. Viņš joprojām gribēja iespraukties savā samta žeketē un braukt pa tumšajiem lauku ceļiem jūdzēm tālu, lai piedalītos kādās tālīnās pusdienās. Un, kas vēl parsteidzošāk, viņš šā vai tā nokļuva atpakaļ mājās agrīnajās rīta stundās, pusaizmidzis un viskija pieliets.

Jo viņš dzēra pārāk daudz. Nevarētu teikt, ka viņš zaudētu kontroli pār sevi vai kļūtu agresīvs, taču reizēm viņš, šķiet, sajauca glāžu skaitu. Viņš, vienmēr bijis fiziski kūtrs, tagad pārvērtās hroniskā sliņķi, kurš tik likko varēja piespiest sevi doties uz Kreganu. Viņa dzīve sliecas noslēgties Benhoilas sienās.

-   Kādi ir ceļi?— viņš vaicāja.

-   Izbraucami. Ar MG tu nebūtu tālu licis.

-   Es jau netaisījos nekur braukt. Rodijs izņēma cigāru no mutes un mērķēja to uz kamīnu. Tas iekrita starp oglēm un sacēla niecīgu liesmiņu. Viņš noliecās, lai paņemtu vēl pagales no lielā groza, kas atradās pie kamīna, un iemeta tās kūdras pelēkajos pelnos. Pacēlās pelnu mākonis. Svaigās pagales ieplaiksnījās un aizdegās. Pēc maza sprādziena pāris dzirksteļu izlidoja uz senatnīgā paklāja. Degošas vilnas smaka piepildīja Džoka nāsis. Rodijs ar kurpi samina dzirksteles.

-Tev vajadzētu ugunsdrošu aizslietni, Džoks ieleica.

-   Es nespēju tos ciest. Turklāt tie uzņem visu siltumu. Viņš domīgi lūkojās kamīnā. Es domāju nopirki kādu aizslietni. Nesen es redzēju tos reklamējam, bet tagad nevaru atcerēties, kur. Viņš bija izdzēris glāzi un grasījās lo piepildīt no jauna.

Džoks piebilda:

-   Diez vai pieliks laika vel vienai. Ir jau pāri vieniem.

Rodijs ieskatījās rokas pulkstenī. Lai Dievs svētī manu dvēseli, tā viņš ir. Brīnums, ka Elena mums vēl nav veltījusi iknedēļas kliedzienu. Es domāju, ka neviens viņu nepiespiestu izmantot veco gongu. Viņa varētu to iznest aplokā un zvanīt tur. Būtu daudz gaumīgāk, ja mani aicinātu uz svētdienas pusdienām lielajā mājā ar cēlajām gonga skaņām. Dzīve ar graciozu pieskaņu, un tā tālāk. Mēs nedrīkstam padoties, Džok. Mums jādomā par savu izskatu pat tad, ja nav neviena, kurš novērtētu mūsu pūles. Padoma par visiem tiem impērijas celtniekiem, kuri džungļos pusdienoja stīvinātos kreklos un tauriņos. Tas tik bija gribasspēks.

Heresa glāze bija palīdzējusi Džokam nedaudz atslābināties. Šorīt mācītājs gan teica, ka mums Benhoilā nepieciešama jaunu cilvēku sabiedrība, viņš sacīja Rodijam.

-   Ei, tā tik ir doma. Rodijs kavējās pie viskija pudeles, vēlreiz pārdomāja un tā vietā ielēja sev nedaudz heresa. Izskatīgi puiši un smukas meitenes. Kur palikuši visi tie Lūsijas jaunie draugi? Viņas brāļa un māsas bērni agrāk pārpludināja šo māju. Viņi bi ja visur. Ka peles.

-   Viņi ir izauguši.

-   Sarīkosim lielo sanākšanu un sasauksim tos visus atpakaļ. Ieliksim privātu sludinājumu "The Times". "Benhoilas Danbītiem vajadzīga jauneklīga sabiedrība. Tiks izskauti visi pieteikumi". Mēs varētu saņemt arī dažus ļoti uzjautrinošus pieteikumus.

Džoks iedomājās par vēstuli, ko bija uzrakstījis Džonam. Viņš nebija stāstījis Rodijam par šo vēstuli. Būdams piesardzīgs, viņš nolēma to atklāt Rodijam tikai tad, kad būs saņēmis no Džona atbildi.

Bet tagad viņš sāka pārdomāt šo lēmumu. Viņi ar Rodiju tik reti bija kopā, un tik reti viņu starpā valdīja vieglas un draudzīgas attiecības, ka tas bija tobrīd. Ja viņš tagad pavēstītu to lietu par Džonu, viņi varētu to apspriest pie svētdienas pusdienām. Galu galā tam visam reiz bija jānāk gaismā. Viņš piebeidza heresu un iztaisnoja plecus. Viņš sacīja:

-Rodij…

Bet viņu pārtrauca kāds, kurš apakšstāvā klauvēja pie durvīm, un tad durvis atvērās līdz ar ledaina gaisa plūsmu. No kāpņu pakājes atskanēja griezīga un aizlūzusi balss.

-   Ir pāri vieniem. Vai jūs to zināt?

Rodijs rezignēti palūkojās. Jā, Elen, zinām.

-   Vai pulkvedis ir pie jums?

-  Jā, viņš ir šeit.

-   Es redzēju garāžā lendroveru, bet viņš nav atnācis līdz lielajai mājai. Jās labāk abi divi tūlīt nāciet uz turieni, vai arī tas putns būs pagalam. Elena nekad nebi ja īpaši ņēmusi vērā formalitātes.

Džoks nolika savu tukšo glāzi un gāja pec mēteļa. Mēs jau nākam, Elen, viņš sacī ja. Mēs jau nakam tūlīt pat.

6. PIRMDIENA

Tas, ka telefona līnijas bija pārrautas un telefons nedarbojas, Rodiju Danbītu daudz neuztrauca. Kamēr citi no rīta sešas vai septiņas reizes mēģināja sazvanīt ārpasauli, veltā niknumā dancinot klausuli, un beigu beigās gāja laukā sniegā līdz tuvākajai telefona būdiņai, Rodijs palika nesatricināms. Nebija neviena, ar kuru viņš gribētu sazināties, un viņš aktīvi priecājās par netraucētības un neaizsniedzamības sajūtu.

Bet, kad pirmdien pusdivpadsmitos priekšpusdienā uz viņa rakstāmgalda pēkšņi iezvanījās telefons, Rodijs vispirms pārbijās un tad saniknojas.

Nakti vējš bija norimis, vispirms aizpūtis no debesīm visus mākoņus, un rīts atnāca tīrs un kluss. Debesis bija bālas un zilas kā ziemeļos. Saule, kas lēca virs ezera krastiem, pārvērta sniega klāto zemi vispirms sārtu, tad žilbinoši baltu. Mauriņš mājas priekša bija neskaitāmām trušu un zaķu pēdām izrotāts. Tur bi ja pabijis arī briedis un noēdis jaunos krūmiņus, kurus Džoks iestādīja gada beigās, un koku ēnas gūlās ka garas, dūmakaini zilas vātis. Saulei rāpjoties virs pakalniem, debesis kļuva zilākas, un tas atspoguļojās ezera ūdeņos. Sarma mirguļoja, un ledainais gaiss bija tik mierīgs, ka Rodijs, atvēris logu, lai izmestu garoziņas saviem putniem, sadzirdēja blējam aitas, kuras ganījās uz nogāzēm ezera otrā krastā.

Šī nebija īpaši darbīga diena. Bet ar zināmu piespiešanos, gala termiņam draudīgi tuvojoties, Rodijs spēja pabeigt raksta pirmo variantu, kas bija domāts "Scottisli Field". Kad tas bija pabeigts, viņš atkal ļāvās bezdarbībai un sēdēja pie loga ar cigāru un binokli kaujas gatavībā. Viņš redzēja, kā laukā aiz priežu audzes pie brūnajiem stumbriem barojas pelēkās zosis. Reizēm tik slikta laikā kā todien viņas tur pulcējās tūkstošiem.

Iezvanījās telefons. Velns un elle, Rodijs nolamājās, un, dzirdot viņa balsi, Bārnijs pacēla galvu no paklāja. Viss kārtībā, veco zēn, tā nav tava vaina. Viņš nolika binokli, piecēlās un negribīgi devās atbildēt.

-   Rodijs Danbīts.

Atskanēja dīvaina pīkstoņa. Bridi Rodijs cerēja, ka nogurdinošais aparāts joprojām nedarbojas, bet tad pīkstoņa izbeidzās, atskanēja balss, un cerība mira.

-   Vai Benhoila?

-Staļļu māja, jā. Šeit Rodijs Danbīts.

-   Rodij. Te Olivers Dobss.

-   Kas?

-  Olivers Dobss. Tā bija tīkama balss, jauna, dziļa, it kā pazīstama. Rodijs sasprindzināja savu neuzticamo atmiņu, bet bez manāmiem panākumiem.

-   Es jūs neatceros, veco zēn.

-   Mēs tikāmies kādās pusdienās Londonā pirms pāris gadiem. Sēdējām blakus…

Atausa atmiņas. Protams, Olivers Dobss. Gudrs, jauns cilvēks. Rakstnieks. Kaut kādas balvas ieguvējs. Viņiem toreiz bija jautri gājis. Protams. Viņš taustīja aiz mūguras pēc krēsla, lai iekārtotos sarunai. Manu dārgo zēn, cik jauki jus dzirdēt! No kurienes jūs zvanāt?

-   No Ezerzemes.

-   Ko jūs darāt Ezerzemē?

-    Esmu paņēmis dažas brīvas dienas. Es braucu uz Skotiju.

-Jūs taču, protams, brauksiet šurp.

-   Jā, tāpēc jau es ari zvanu. Es centos jūs sazvanīt vakar, bet man teica, ka līnija ir pārrauta. Kad mēs tikāmies, jūs mani ielūdzāt paviesoties pie jums Benhoilā, un es, šķiet, gribētu šo ielūgumu pieņemt.

-   Kāda runa. Es būšu ārkārtīgi priecīgs.

-   Mēs domājām… varbūt aizbraukt un palikt pie jums pāris dienas.

-   Protams, brauciet tik šurp. Iespēja pāris dienas pabūt šī dzīvespriecīgā un izglītotā jaunā cilvēka sabiedrībā bija krietni vien rosinoša. Bet kas ir "mēs"? vaicāja Rodi js.

-   Nu, tur jau tā ķeza, atzina Olivers Dobss. Mēs esam tāda kā ģimene. Viktorija, es un Tomass. Viņam ir tikai divi gadi, bet viņš ir diezgan pieticīgs un ļoti labi audzināts. Vai mums visiem pietiks vietas, jo, ja tā nav, Viktorija saka, ka mēs vienmēr varētu apmesties kādā krodziņā turpat tuvumā.

-  Nekad vēl neesmu dzirdējis tamlīdzīgas muļķības. Rodijs gandrīz noskaitās. Benhoilas viesmīlība bija kļuvusi par leģendu. Jā, beidzamajos gados kopš Lūsijas nāves nodriskātajā viesu grāmatā, kas glabājās lielās mājas hallē, bija radies ļoti maz jaunu ierakstu, bet tas nenozīmēja, ka tur netiktu visnotaļ silti gaidīts katrs, kurš gribētu ierasties un apmesties. Jums noteikti jābrauc šurp. Kad jūs būsiet klāt?

-   Ka būtu ar ceturtdienu? Mēs domājām braukl gar rietumkrastu. Viktorija nekad nav bi jusi Augšzemē.

-   Brauciet gar Stromferiju un Anešīnu. Rodijs pazina Skotijas lielceļus kā paša delnu. Un tad pa Oikelas ieleju līdz Lērgai. Tādu zemi jus nebūsit redzējuši nekad.

-   Vai tur ir sniegs?

-   Tā mums netrūkst, bet atkal ir iestājies labs laiks. Līdz tam brīdim, kad jūs būsit šeit, ceļi būs tīri.

-   Vai jūs tiešām neiebilstai, ka mēs atbrauktu?

-   Esmu sajūsmā. Mēs jūs gaidīsim ceturtdien ap pusdienlaiku. Un palieciet ilgāk, viņš piebilda ekspansīvi kā potenciālais namatēvs, kuram nav ne prātā nodarboties ar tādām nogurdinošām lietām kā palagu vēdināšana, putekļu slaucīšana guļamistabā vai est gatavošana, palieciet, cik vien ilgi vēlaties.

Telefona zvans, kas bija nācis kā pērkons no skaidrām debeīm, radīja Rodijā vieglu satraukumu. Nolicis klausuli, viņš brīdi sēdēja, smēķējot cigāru, un ar puicisku gandarījumu gaidīja drizo vizīti.

Viņam palika jauni cilvēki. Neraugoties 11/ lieko svaru un arvien retākajiem matiem, viņš joprojām uzskatīja sevi par jaunu. Iekšēji viņš joprojām jutās jauns. Viņš ar prieku atcerējās spējo saskaņu, kas radās starp viņu un Oliveru Dobšu. Kā viņi sagaidīja to pusdienu beigas ar nopietnam sejām un plīstot no apspiestiem smiekliem par bezgalīgajām klišeju cauraustajām runām.

Vienu brīdi Olivers bija izmetis kādu piezīmi par tās lēdijas krūšu izmēriem, kura sēdēja galda otrā pusē, un Rodijs nodomāja: Tu man atgādini mani pašu. Varbūt tur bija tā lieta. Olivers bija viņa altcr cgo. tas jaunais cilvēks, kāds Rodijs reiz bija. Vai varbūt tas jaunais cilvēks, kas viņš būtu gribējis būt, ja apstākļi iegrozītos citādi, ja viņš būtu piedzimis citam dzīvesveidam, ja nebūtu bijis kara.

Priekā bija jādalās. Bet ne jau tikai tas vien. jaunumi jāpasaka Elenai Tārbetai. Viņa vaikstīsies, purinās galvu, pieņems šo vēsti ar mocekļa samierināšanos. Tas bija ierasts un nenozīmēja neko. Elena aizvien vaikstījās, purina ja galvu un izskatījās pec mocekļa, pat ja kādam bija gadījies atnest priecīgas vēstis.

Rodijs nodzēsa cigāru un. nelicies ne zinis par mēteli, piecēlās no krēsla, un devās uz kāpnēm. Suns viņam sekoja. Abi izgāja aukstajā rīta gaisā, šķērsoja apsarmojušo pagalmu un pa sētas durvīm iegāja lielajā mājā.

Gaiteņi ar akmens grīdām bija auksti un šķita bezgalīgi. Durvis vērās uz ogļu bunkuru, malkas šķūni, veļas telpu, noliktavām, pagrabiem, pieliekamajiem. Beidzot viņš izgāja pa zaļo vilnas aizkaru segtajām durvīm un nonāca lielajā vecās mājas hallē. Tur temperatūra bija dažus grādus augstāka. Saule lauzās iekšā pa platajiem logiem un stiklotajam durvīm. Tā sūtīja spožus starus, kas kopā ar putekļiem dejoja lejup pa turku paklājiem klātajām kāpnēm un slāpēja uguni, kas gruzdēja milzīgās kamīna mutes pelnu ligzdā. Rodijs apstājās, lai to no jauna piepildītu ar oglēm, kas atradās turpat kurvī, un tad devās meklēt brāli. Džoku viņš, protams, atrada bibliotēkā, sēžot pie vecmodīgā, lieliem papirvīstokļiem klātā galda, kas reiz piederēja viņu tēvam, un darbojamies ap bezgalīgiem rēķiniem un ar fermas vadību saistītiem dokumentiem.

Kopš Lūsijas nāves viesistabu aizslēdza, un tagad ši bija telpa, kurā Džoks vadīja savas dienas. Šī bija viena no Rodija mīļākajām istabām, nolaista un noplukuši, sienas bija grāmatplauktu pilnas, vecie ādas krēsli ieplakuši un ērti kā seni draugi. Todien ši istaba bija ari ziemas dienas bālās saules gaismas pilna. Kamīnā dega uguns, un divi Džoka zeltainie labradori gulēja, siltuma iemidzināti.

Kad Rodijs atvēra durvis, Džoks palūkojās augšup pāri brillēm, kuras mēdza noslīdēt līdz viņa garā deguna galam. Rodijs sacīja: Labrīt.

-  Sveiks. Viņš noņēma brilles un atlaidās krēslā. Ko gan tu te meklē?

Rodijs nāca iekšā un aizvēra durvis. Esmu nācis ar patīkamām ziņām, viņš teica. Džoks pieklājīgi sēdēja, gaidot patīkamo. Varētu pat teikt, ka esmu tāda ka labā feja, kas piepilda visas tavas vēlēšanās.

Džoks joprojām gaidīja. Rodijs pasmaidīja un piesardzīgi ļāva savam svaram ieslīgt klubkrēslā, kurš atradās vistuvāk kamīnam. Pēc pārgājiena pa sētu un Benhoilas arktiskajiem ceļiem viņam bija nosalušas kājas, tāpēc viņš novilka čības un siltumā grozīja zeķēs tērptās pēdas. Viena no zeķēm bija caura. To vajadzētu iedot Elenai, lai salāpa.

-  Atceries, vakar tu teici, ka Kreganas mācītājs sacījis mums Benhoilā vajagot jaunu cilvēku sabiedrību. Tagad mums tāda būs.

-   Kas mums būs?

-    Apburošs un gudrs jauns cilvēks, vārdā Olivers Dobss kopā ar to, ko viņš nosauca par "it ka ģimeni".

-   Un kas ir Olivers Dobss?

-   Ja tu nebūtu tāds vecs reakcionārs, tu biītu par viņu dzirdējis. Ļoti zinošs jauns cilvēks ar literatūrā jau labi pazīstamu vārdu.

-   Ā, sacīja Džoks, viens no tiem.

-  Tev viņš patiks. Tas bija pats dīvainākais. Džokam viņš varētu patikt. Rodijs nosauca brāli par reakcionāru, bet Džoks tāds nemaz nebija. Džoks bija liberālis caur un cauri. Aiz stindzinošās, ērgļa lepnumam raksturīgās ārienes slēpās īsts vīrs, maigs, iecietīgs, ar labām manierēm. Džoks nekad nevērtēja cilvēku pēc izskata. Džoks vienmēr bija gatavs uzklausīt otra cilvēka domas sev raksturīgajā rezervētajā un kautrīgajā stilā.

-   Un no kā, Džoks rāmi jautāja, sastāv tā "it kā ģimene"?

-    Neesmu īsti pārliecināts, bet, lai kā tur arī būtu, mums to nāktos noslēpt no Elenas.

-   Kad viņi būs klāt?

-Ceturtdien. Ap pusdienlaiku.

-   Kur viņi gulēs?

-   Es domāju, šeit, lielajā mājā. Šeit ir vairāk vietas.

-Tev būs jāpasaka Elenai.

-   Es nocietinu sirdi, lai to darītu.

Džoks veltīja viņam ilgu, uzjautrinātu skatienu, un Rodijs pavīpsnāja. Džoks atlaidās krēslā un saberzēja acis tā, it kā nebūtu gulējis visu nakti. Viņš vaicāja: Cik pulkstenis? un paskatījās rokas pulkstenī. Rodijs, ilgojoties pēc kāda dzēriena, teica, ka divpadsmit, bet Džoks, šķiet, nemanīja mājienu vai, ja manīja, neņēma to vērā, un tā vietā sacīja: Iešu laukā pastaigāties.

Rodijs apspieda vilšanos. Būs vien jāiet atpakaļ uz paša māju un jāielej kas dzerams tur. Kāds jauks rīts, viņš piezīmēja.

-  Jā, Džoks piekrita un palūkojās ārā pa logu. Skaisti. Benhoila visā savā skaistumā.

Viņi brīdi parunājās, un tad Rodijs, saņēmis drosmi, devās uz virtuves pusi meklēt Elenu. Džoks piecēlās no sava rakstāmgalda un, suņu pavadīts, caur halli devās uz ieroču istabu. Viņš uzvilka medību žaketi, nometa čības un iekāpa zaļos gumijas zābakos. Tad paņēma naģeni un uzvilka to dziļi pāri acīm. Aptina ap kaklu šalli. Žaketes kabatā viņš sameklēja adītus cimdus un uzvilka tos. Pirksti līda laukā pa vaļējiem galiem, uzblīduši un koši sarkani kā vērša gaļas desiņas.

Viņš paņēma savu garo gana spieķi un apmierināts izgāja no mājas. Aukstais gaiss sitās viņam sejā, griezīgais sals dziļi ickodās plaušās. Jau dienām ilgi viņš nejutās labi. Viņš to novēla uz nogurumu un skarbo laiku, bet pēkšņi februāra saules vārgajā siltumā sajutās nedaudz labāk. Varbūt viņam derētu vairāk uzturēties laukā, bet vajadzēja nopietnu iemeslu, lai izšķirtos par šādu soli.

Sperot smagus soļus pa gurkstošo sniegu uz ezera pusi, viņš domāja par tiem jaunajiem ļaudīm, kurus Rodijs bija ielūdzis ciemos, un nejuta tas izbailes, kādas šī iespēja radītu daudzos viņa vecuma cilvēkos. Džoks mīlēja jaunus cilvēkus tāpat kā viņa brālis, taču nezin kāpēc vienmēr kautrējās un bija neveikls viņu sabiedrībā. Viņš zināja, ka manieres un staltā, militārā stāja atsvešina viņu no citiem, bet ko viens cilvēks varēja iesākt ar savu izskatu? Varbūt, ja viņam būtu pašam savi bērni, viss iegrozītos citādi. Ja pašam ir bērni, nav nepieciešamības lauzt kautrības.barjeras.

Ciemiņi uz ilgāku laiku. Būs jāsagatavo istabas, jaiededz kamīni, varbūt jāver vaļā vecā bērnu istaba. Viņš bija aizmirsis pavaicāt Rodijam par tā bērna vecumu, kurš brauks ciemos. Žēl, ka zvejošana nesanāks, bet laiva tik un tā bija uzvilkta krastā un laivu māja slēgta uz ziemu.

Viņa prāts aizmaldījās līdz citām mājas viesībām, līdz citiem bērniem. Viņš un brāļi, vēl mazi būdami, viņu draugi un vēl Lūsijas neskaitāmie jaunākā brāļa un māsas bērni. Trusīša draugi un radi, ka viņš tos sauca. Viņš uzsmaidīja pats sev. Trusīša draugi un radi.

Džoks nonāca ezera krastā. Tas pletās viņa priekšā ledus rāmī, no kura spraucās laukā bālu meldru izstīdzējušie puduri. Pāri lidoja ķīvīšu pāris, un viņš pacēla galvu, lai redzētu tās. Saule žilbināja, un viņš pacēla roku kā vairogu pret spožo gaismu. Suņi ošņāja sniegu, sajūtot aizraujošas smaržas. īsiem, nervoziem skrējieniem viņi pārbaudīja ledu, bet tiem nepietika drosmes vai nebēdnības doties tālāk pa spožo virsmu.

Si patiesi bija brīnišķīga diena. Viņš pavērās atpakaļ uz māju. Tā dusēja nedaudz augstāk aiz sniega klātās nogāzes pazīstama, mīlēta, droša. Saule mirdzēja logos, dūmi kāpa no skursteņiem un stāvus cēlās klusajās debesīs. Smaržoja pēc sūnām, kūdras un degošiem sveķiem. Aiz mājas pretī zilajām debesīm slējās kalni. Viņa kalni. Benhoilas kalni. Viņš bija ārkārtīgi apmierināts.

Lūk, tājaunie brauca šurp. Viņi būs klāt ceturtdien. Skanēs smiekli, balsis, soļi uz kāpnēm. Benhoila viņus gaidīja.

Viņš pagrieza muguru mājai un atkal devās ceļā ar spieķi rokā, ar suņiem blakus, ar miera pilnu garu.

Kad viņš neatnāca uz pusdienām, Elena sāka uztraukties. Viņa devās to meklēt, bet ieraudzīja tikai vienas pēdas, kas veda līdz ezera krastam. Viņš jau agrāk daudzreiz kavējās, bet tagad viņas augšzemnieces instinkti vēstīja ko drūmu. Viņa gāja uzmeklēt Rodiju. Tas piezvanīja Deivijam Gatrijam, un Dcivijs pec brīža bija klāt ar savu smago mašīnu, un abi vīrieši kopā devās meklēt Džoku.

Meklēt nebija grūti, jo Džoka un suņu pēdas sniegā bi ja skaidri redzamas. Viņi atrada visus trīs kādā akmeņaina pļavas notekgrāvī. Džoks gulēja, seju rāmi pavērsis augšup pret sauli. Suņi smilkstēja, un uzreiz bija skaidrs, ka viņu saimnieks nemieru neizjutīs vairs nekad.

7. OTRDIENA

Tomass Dobss jaunos, sarkanos gumijas zābakos tupēja pie ūdens malas, šīs dīvainās, jaunās parādības pārņemts. Ta bija tik negaidīti ienākusi viņa d/.īvč, un viņš tajā vērās ar veca jūras vilka hipnotizējoši stingo skatienu. Tas bija kas lielāks un košāks par visu, ko viņš bija redzējis savā īsajā dzīvē, un viņu izklaidēja arī sīkie, nemierīgie vilnīši, jūras putni tik saulaini un priecīgi klaigāja un lidinājās aukstajā gaisā virs galvas, garām pabrauca kāda laiva. Ik pa brīdim viņš sagrāba graudainās smilts sauju un meta to jūrā.

Dažus jardus tālāk viņam aiz muguras Viktorija sēdēja oļainajā pludmalē un vēroja Tomasu. Viņa bija tērpusies biezās velvēta biksēs un trīs svīteros, divi no tiem bija viņas pašas, vienu viņa aizņēmās no Olivera un nu sēdēja, sarāvusies čokurā, pievilkusi ceļus sev klāt un apkampusi tos rokām, lai būtu siltāk. Bija patiešām ārkārtīgi auksts. Bet tomēr pulksten desmitos no rīta, februāri, Skotijas ziemeļos, būtu dīvaini gaidīt ko citu.

Tā pat nebija īsta pludmale, tikai šaura, oļiem klāta svītra starp viesnīcas dārza mūri un ezeru. Smirdēja pec zivīm un darvas, zemē visā jūras līča garumā abpus makšķerēšanas vietām mētājas laivu vraki. Tur bija makšķerauklu gali. dažas vecas zivju galvas un kāds slapjš, spalvains priekšmets, kas pēc tuvākas apskates izrādījās pūstošs kājslauķis.

Pasaules mala, Olivcrs bija sacījis vakar vakarā, kad volvo uzbrauca kalnā un sāka ilgo pakāpenisko lejupceļu uz jūru, bet Viktorija domāja, cik ši noslēgtība ir jauka. Viņi atradās daudz tālāk uz ziemeļiem, nekā bija domājuši nokļūt, un tik tālu uz rietumiem, ka vel viens solis, un varētu iekrist jūrā; bet ainava, zemes stāvums un varenība, krāsas un mirdzošā gaisa spožums bija padarījis šo braucienu savi ļ ņojošu.

Vakarrīt, viņiem pamostoties, Ezerzemē gāza ka ar spaiņiem, bet, braucot dziļāk Skotijā, vējš sagriezās no rietumiem un aizpūta mākoņus prom. Visu iepriekšējo pēcpusdienu un no rīta debesis atkal bija tīras un gaiss dzeļoši auksts. Tālo kalnu sniega klātās virsotnes mirdzēja ka stikls, un ūdens jūras līci bija tumši indigo zils.

Līci, ka Viktorija noskaidroja, sauca par Lohmoragu. Mazo ciematiņu ar sīkajiem veikaliņiem un zvejas laivām, kas bija piesietas pie mūra, arī sauca par Lohmoragu, un viesnīcu par Lohmoragas viesnīcu. (Olivcrs sacīja, ka viņš nebrīnītos, ja menedžeri sauktu par misteru Lohmoragu, un viņa sievu par misis Lohmoragu.) Būvēta ar vienīgo mērķi gādāt par zvejniekiem ka saldūdenī, tā uz jūras, kā lielīgi bija rakstīts brošūrā, tā slējās viņu priekšā, liela un neglita, celta no dīvainiem sarkanbrūniem akmeņiem ar ļoti daudziem robojumiem, torņiem un lornīšiem. Iekšā to klāja izdiluši turku paklāji un garlaicīgas krāsas tapetes, bet viesistabās liesmoja kūdras kamīni, un cilvēki bija ļoti laipni.

-   Vai mazais puisītis negrib tēju? bija vaicājusi patīkamā kundze gaiši violetajā kleita, kura, kā likās, šai klusajā sezonā bija uzņēmusies ne vien vecākās viesmīles liii bārmenes, bet arī reģistrētājas pienākumus. Varbūt vārītu oliņu vai kādu kriksi!i auzu cepumu ? Tomass viņā lūkojās bez mazākās sajūsmas. Vai želeju? Vai tu gribēsi želeju, mazais?

Beigu beigās viņi palika pie vārītas olas un ābola, un jauka kundze (misis Lohmoraga?) atnesa tos uz viņa guļamistabu un sēdēja pie Tomasa, kamēr Viktorija bija vannā. Kad viņa iznāca no vannasistabas, misis Lohmoraga spēlējās ar Tomasu un sārti baltā auduma sivēnu, ko viņi tam nopirka Londonā pirms došanās ceļā, tāpat ka visu apģērbu, zobu birstīti un podiņu. Viktorija gribēja nopirkt aizkustinošu plīša lācīti, bet Olivers viņai paskaidroja, ka Tomasam nepatīk spalvas, un pats izvēlējās sivēnu.

Sivēnu nosauca par Sivēnu. Viņam bija zilas bikses un sarkani bikšturi. Viņa acis bija melnas kā krellītes, un Tomasam tas patika.

-Jums ir brīnišķīgs mazs puisītis, misis Dobsa. Un cik viņam gadu?

-   Divi.

-   Mēs esam sadraudzējušies, bet, ziniet, viņš man nav pateicis ne vārda.

-   Viņš… viņš nerunā visai daudz.

-   liet viņam jau vajadzēja runāt. Viņa iecēla Tomasu sev klēpī. Kas tu esi par mazu, slinku puisīti, ka nesaki ne vārda! Tu taču vari tagad pateikt "mamma", ko? Saki "mamma"! Vai tu man nepateiksi, kā sauc tavu sivēnu? Viņa pacēla Sivēnu un raustīja to augšā, lejā, it ka tas dejotu. Tomass smaidīja.

-   Viņu sauc Sivēns, Viktorija pateica.

-   Tas tik ir jauks vārdiņš. Kāpēc Tomass nesaka "sivēns"?

Bet viņš neteica "sivēns". Viņš patiesi neko daudz neteica. Bet tas nekādā ziņa nemazināja viņa pievilcību. Patiesībā tā tikai pieauga, jo viņš bija tik prieka pilns un pieticīgs bērns, ka četras dienas viņa sabiedrībā bija viena vienīga izprieca. Mašīnā, ilgajā ceļā uz ziemeļiem, viņš sēdēja Viktorijai klēpi, apskāvis savu jauno rotaļlietu, un skatījās laukā pa logu uz garām braucošajam mašīnām, laukiem, pilsētām, acīmredzami priecājoties par visu jauno, nepazīstamo, vēl neredzēto, bet nejūtot vajadzību to komentēt. Kad viņi apstājās, lai paēstu vai izstaipītu kājas, Tomass bija ar viņiem, ēda šķiņķi ar olām, dzēra pienu vai košļāja ābola šķēlītes, kuras Olivers viņam nomizoja un sagrieza. Kad mazajam apnika, viņš iebāza īkšķi mutē. Paļāvīgi viņš iekārtojās Viktorijai klēpī vai arī gulēja, pats sev uzdziedāja, acīm krītot ciet un tumšajām, zīdainajām skropstām guļoties uz apaļajiem, sārtajiem vaigiem.

-   Interesanti, kāpēc viņš tik maz runā? viņa reiz vaicāja Oliveram, kad Tomass bija droši aizmidzis viņai klēpī un nevarēja sarunu dzirdēt.

-   Varbūt tāpēc, ka neviens nekad nav ar viņu runājis. Varbūt viņi bija pārāk aizņemti, uzkopjot māju un dārzu un novārot viņa rotaļlietas.

Viktorija nepiekrita Oliveram. Neviens tik labi aprūpēts un apmierināts bērns nevarētu būt nekādā ziņā atstats novārtā. Patiesi, viņa uzvedība un saulainā attieksme visnotaļ norādīja, ka puisēna dzīve bijusi mīlestības pilna.

To pasakot, viņa tūlīt pat izraisīja Olivera dusmas. Ja viņi bija tik mīloši, tad kā sanāk, ka viņam vecvecāku nepietrūkst? Viņš nav bijis tiem īpaši pieķēries, ja ne reizi par viņiem nav jautājis.

-  Viņš vispār nav jautājis neko, Viktorija norādīja. Un visdrīzāk viņš ir tik pārliecināts un bezbailīgs tāpēc, ka ir tā audzināts. Neviens nekad nav bi jis nelaipns pret viņu, tāpēc viņš negaida neko nelaipnu. Tāpēc viņš ir tik jauks pret mums.

-   Muļķības, -Olivers atcirta. Viņš nespēja ciest ne vārda, kas tiktu izteikts Ārčeriem par labu.

Viktori ja zināja, ka viņam nav taisnība. Ja Tomass visu laiku raudātu pēc saviem vecvecākiem un žēlotos, un slapinātu biksēs, un vispār uzvestos kā vairums bērnu šādos apstākļos, es pieļauju, ka arī tajā tu vainotu Ārčerus.

-Tie ir tikai hipotētiski pieņēmumi.

-   Nav vis. Bet viņa nezināja, kas ir hipotētiski pieņēmumi. un tāpēc nevarēja turpināt strīdu. Tā vietā viņa apklusa. Bet mums jāpiezvana misis Ārčerai, viņa domāja. Vai jāaizraksta viņai. Oliveram jāpaziņo viņai, ka ar Tomasu viss kārtībā.

Tas, iespējams, bija viņu vienīgais strīds. Visādi citādi šis pasākums, kurš varētu, kuram pat vajadzētu nest nelaimi. izrādījās vienkārši veiksmīgs. Viss bija sanācis. Viss izrādījās vienkārši, viegli un jauki. Ziemas ceļi bija ātri un tukši; ainava, atklātās debesis, satriecošie lauku skati, viss tikai vairoja viņu prieku.

Ezerzemē lija, bet viņi vilka mugurā lietusmēteļus un staigāja jūdzēm tālu: Tomass, priecīgs kā aizvien, sēdēja tēvam uz pleciem. Viņu guļamistabu kamīnos mazajā viesnīciņā ezera krastā jauki sprēgāja uguns, un laivas noenkurojās pie mola, kas atradās dārza viņā galā, un vakarā laipna istabene pieskatīja Tomasu, kamēr Olivers un Viktorija vakariņoja sveču gaismā, baudot grilētu foreli un lielisku bifšteku. Tonakt, guļot Olivera rokās liegajā tumsā mīkstajā pēlī, viņa vēroja, kā plīvo aizkari pie atvērtā loga, un sajuta uz vaigiem vēso, mitro gaisu. Klusajā tumsa aiz loga varēja dzirdēt, kā laivas sitas pret molu. Patiesi. viņa sev sacīja, tā nevar turpināties. Patiesi, notiks kaut kas tāds, kas visu sabojās.

Bet viņas bažām nebija pamata. Nekas nenolika. Nākamā diena bija vēl labāka, ceļš traucās uz ziemeļiem, uz Skotiju, un, kad viņi iebrauca Skotijā, parādījās saule. Pēcpusdienā viņu priekšā izslējās sniega klātās Rietumu augstieņu lielās virsotnes, un viņi apstājās pie kada krodziņa Glenko pakājē, kur dzēra teju un ēda mājās ceptus plāceņus, no kuriem pilēja sviests. Un tad ainava kļuva aizvien varenāka, un Olivers sacīja Viktorijai, ka to sauc par Lohaberu, un sāka dziedāt "Ceļu uz salām".

Mēs brauksim gar Tammelu un Lohrenobu, un Lohaberu. ..

Šodien Lobmoraga. Rīt vai parīt Benhoila. Viktorijai bija pilnīgi zudusi laika izjūta. Viņai bija pilnībā zudušas jebkādas izjūtas. Vērojot Tomasu, viņa vel ciešāk sarāvās un atstutēja zodu uz ceļiem. Laimei, viņa nolēma, ir jābūt taustāmai. Kā lietai, ko varētu saturēt rokas un noslēpt kāda drošā vietā, kaut vai lādīte ar vāciņu, vai pudele ar korķi. Un tad, velak, kādreiz\ kad es bulu nelaimīga, es varētu to ņemt lauka, skatīties uz to, sajust un saost to, un es atkal būtu laimīga.

Tomasam bija apnicis mest jūrā smiltis. Viņš pieslējās uz savām mazajām kājelēm un pavērās apkārt. Viņš pablenza uz Viktoriju, kura sēdēja tur, kur viņš to bija atstājis. Viņš saviebās un sāka nedroši tipināt pa piegružoto pludmali viņai klāt.

Skatoties uz Tomasu, viņā ielija gandri/, nepanesams maigums. Jn manus jūtas pret Tomasu ir tādas tikai pēc četrām dienām, viņa nodomāja, tad ko jūt misis Ārčera, nemaz nezinot, kur viņš ir?

Par to nebija iespējams domāt. Zemiski un gļēvulīgi viņa apslēpa šo domu kaut kur dziļāk un pastiepa rokas pretī Tomasam. Sasniedzis Viktoriju, viņš nonāca tās skavās. Vējš pūta viņas garos matus pāri puikas vaigam, viņam kutēja. Viņš iesmējās.

Kamēr Viktorija un Tomass sēdēja pludmalē un gaidīja, Olivers runāja pa telefonu. Iepriekšējā vakarā Bristolē bija notikusi "Ieliektā penija" pirmizrāde, un viņš nespēja sagaidīt ziņas par to, ko kritiķi teiks rīta avīzēs.

Viņš vis nesēdēja kā uz adatām, jo zināja, ka luga ir laba, faktiski tā bija viņa labākā luga. Bet vienmēr ir tādas lietas, kas spēj pārsteigt. Viņš gribēja zināt, kāda bijusi izrāde, kāda bijusi publikas reakcija, un to, vai Dženifera Kleja, jaunā, mazā aktrisīte, ir izmantojusi savu pirmo lielo iespēju un attaisnojusi producenta un Olivera uzticību.

Viņš runāja ar Bristoli gandrīz stundu, klausoties, kā viņam lasīja priekšā sajūsmas pilnas recenzijas sešsimt jūdžu zumošu vadu atstatumā. Kritiķi no "Sunday Times" un "Observer" viņam solīja, ka nedēļas beigās atbraukšot noskatīties lugu. Dženifera Kleja bija par mata tiesu no zvaigznes statusa, un bija dzirdēta arī interese no pāris svarīgiem Vestendas menedžmenta pārstāvjiem.

Faktiski, Oliver, es domāju, ka trumpis ir mums rokās.

Olivers bija apmierināts, bet viņš bija redzējis iestudējuma mēģinājumu un nejutās īpaši pārsteigts. Sarunas ar Bristoli galu galā beidzās, viņš piezvanīja savam aģentam, kurš apstiprināja visas labās ziņas. Vēl bi ja izrādīta interese no Ņujorkas par viņa lugu "Cilvēks tumsā", kam pagājšvasar bija tik labi panākumi Edinburgā.

-   Vai tas tevi interesētu? vaicāja aģents.

-   Ko tu domā ar "interesētu"?

-   Vai tu būtu gatavs doties uz Ņujorku, ja vajadzētu?

Oliveram patika Ņujorka. Tā bi ja viena no viņa mīļākajām pilsētām. Es būtu gatavs braukt, pat ja man lo nevajadzētu.

-  Cik ilgi tu būsi projām?

-  Pāris nedēļas.

-   Vai es varu kaut kā sazināties ar tevi?

-   Pec ceturtdienas es būšu Benhoilā, Sazerlendā. Dzīvošu pie kāda Rodija Danbīta.

-  "Ērgļa gadu" Danbīts?

-Tas pats.

-  Kāds ir viņa telefona numurs?

Olivers pasniedzās pēc savas dienasgrāmatas adas vākos un šķirstīja to. Kregana 237.

-   Okei, pierakstīju. Ja man būs kādi jaunumi, es tev zvanīšu.

-   Dari tā!

-    Tad labu veiksmi, Oliver! Un apsveicu. Viņa aģents nolika klausuli. Lēni, it kā negribot beigt tik nozīmīgu sarunu, Olivers nolika klausuli un sēdēja kādu brīdi, kamēr viņu pamazām pārņēma atvieglojuma sajūta. Tas bija gala. "Ieliektais penijs" bija izrādīts, laists pasaulē ka bērns. Bērns, kurš ieņemts ar kaisli, laists pasaulē vismokošākajās radību sāpēs, apkopts un lolots līdz pilngadībai, un nu viņš vairs nebija Olivera paspārnē.

Viss ir galu, viņš domāja par iestudējumu, mēģinājumiem, personiskajām problēmām, temperamentu, asarām, haosu, paniku, pārrakstīšanu, pilnīgu izmisumu.

Es domāju, ka trumpis mums ir rokās.

Tas viņam varbūt nesīs daudz naudas. Tas pat varētu padarīt viņu bagātu. Bet tam bija maz nozīmes salīdzinājumā ar garīgo atvieglojumu un brīvības sajūtu, kas priecēja, jo viss nu bija aiz muguras.

Un priekšā…? Viņš pasniedzās pēc cigaretes. Kaut kas viņu gaidīja, bet viņš nezināja, kas. Viņš tikai zināja, ka viņa iztēles zemapziņas daļa, tā daļa, kas visu paveica, jau pildījās ar cilvēkiem. Cilvēkiem, kuri dzīvoja noteiktā vietā, noteiktā veidā. Balsīm bija valoda. Dialogiem bija forma un pašiem savs līdzsvars, un vardi, un individuālas sejas, kas tos izrunāja, kā parasti uzpeldēja no viņa apbrīnojamās atmiņas.

Šie dzīves satraukumi veidoja Olivera ikdienas eksistenci, tikpat intensīvu un dramatisku ka vairumam vīriešu, kad viņi ir iemīlējušies. Viņam ši bija tā labākā ar rakstīšanu saistītā lieta. Tāpat kā nepacietīgās gaidas tumšā teātra zālē, pirms vēries pirmā cēliena priekškars. Nebija zināms, kas notiks, bet bija skaidrs, ka tas būs brīnišķīgi un ārkārtīgi aizraujoši, un labāk daudz labāk, nekā jebkad kāds būtu redzējis.

Viņš piecēlās no gultas, piegāja pie loga un atrāva to vaļā, ļaujoties ledainajam rīta gaisam. Kaijas meta cilpas un kliedza virs vēja mētātā zvejas kuģīša dūmvada, kamēr tas lauza sev ceļu uz atvērto jūru pretī rietumu vējam.

Tumši zilā ūdens viņā pusē kalni bija apsaluši balti, un zemāk pletās viesnīcas dārzs un pludmales slrēle. Viņš pavērās uz Viktoriju un savu dēlu Tomasu. Viņi nezināja, ka viņš tos vēro. Kamēr viņi skatījās, Tomass nogura, metot jūrā smiltis, tad pagriezās un devās pa pludmali 11/. Viktorijas pusi. Viņa pastiepa rokas un pievilka viņu sev klat, un vējš pūta viņas garos, gaišos matus pāri viņa sārtajai un apaļajai sejai.

Šīs brīnišķīgās ainas un paša eiforiskā garastāvokļa apvienojums piepildīja Oliveru ar nepazīstamu apmierinājuma sajūtu. Viņš zināja, ka tas ir pārejoši, tas varētu ilgt dienu vai pat pāris stundas. Bet pēkšņi pasaule šķita košākā un likās kā vieta, kur vissīkākais incidents varētu tik daudz ko nozīmēt, kur pieķeršanās pāraugs mīlestībā un mīlestība šis garlaicīgais vārds kaislībā.

Viņš aizvēra logu un gāja lejā pa kāpnēm, lai visiem pastāstītu labos jaunumus.

8. CETURTDIENA

Mis Ridžveja, jau nez cik gadus nevainojama privātsekretāre, sēdēja pie sava galda, kad bez piecpadsmit deviņos no rīta Džons Danbīts iznāca no lifta jaunas "Rcgency House" ēkas devītajā stāvā "Wnrburg Inveslment" korporācijas elegantajā ofisā.

Kad viņš ienāca pa durvīm, sekretāre pacēla skatienu, kā vienmēr pieklājīga, patīkama un bezkaislīga.

-  Labrīt, mister Danbīt.

-   Sveika.

Viņam nekad agrāk nebija bijusi sekretāre, kuru viņš nesauktu vārdā, un reizēm formālais "mis Ridžveja" aizķēras viņam aiz mēles. Galu galā viņi kopā strādāja jau vairākus mēnešus. Būtu daudz vieglāk saukt viņu par Mēriju vai Dafni, lai kāds arī būtu viņas vārds, bet viņš nebija to noskaidrojis, un viņas manierēs bija kaut kas tik strikti formāls, ka viņš nevarēja sadūšoties to pavaicāt.

Reizēm, vērojot viņu tur sēžam sakrustotām, labi veidotām kājām, nekļūdīgi stenografējam viņa vēstules, Džons iedomājas par viņas privāto dzīvi. Vai viņa rūpējās par pavecu māti vai interesējās par rokdarbiem? Vai viņa apmeklēja koncertus Albertholā un atvaļinājumu pavadīja Florencē? Vai arī viņa kā sekretāre kādā filmā ņēma nost brilles, atraisīja savus peļu pelēkos matus, pieņēma mīļākos un nodevās neapvaldītas kaisles priekiem?

Viņš zināja, ka nekad to nenoskaidros.

Viņa vaicāja:

-   Kā atbraucāt?

-   Lieliski. Bet lidmašīna vakar ielidoja tikai veļu vakarā. Mūs aizkavēja Romā.

Viņas acis pārskrēja tumšajam uzvalkam un tauriņam. Viņa jautāja: Vai saņēmāt telegrammu no sava tēva?

-  Jā. Paldies.

-   Tā pienāca otrdienas rītā. Es domāju, jūs gribēsiet to zināt. Es tūlīt pat nosūtīju kopiju uz Bahreinu. Oriģināls ir jums uz galda, tāpat kā privātās vēstules… Džons devās uz savu kabinetu, un mis Ridžveja piecēlās no krēsla un sekoja. Un vakardienas "Times", kur bija sludinājums. Es domāju, jūs gribēsiet to redzēt.

Viņa iedomāja par visu. Viņš vēlreiz sacīja: Paldies, atvēra portfeli un izņēma atskaiti un divpadsmit lappuses rakstāmpapīra, kuras pats savā glītajā rokrakstā bija aprakstījis lidmašīnā, lidojot atpakaļ uz Londonu.

-  Jūs labāk nododiet to kādai mašīnrakstītājai tūlīt pat. Viceprezidents gribēs to redzēt pec iespējas ātrāk. Un, kad atnāks misters Rodžers, pasakiet, lai viņš man piezvana. Viņš pavērās uz galdu. Un šīrīta "Wall Street Journal"'?

-  Tas ir pie manis.

-   Un arī "Financial Times". Man neiznāca laika to nopirkt. Viņa jau gāja laukā no kabineta, kad viņš to pasauca atpakaļ. Pagaidiet mirklīti! Viņa atgriezās, un Džons pievērsās citiem dokumentiem. Man vajag šo mapi. Un, ja izdodas, atrodiet man informāciju par Teksasas kompāniju "Albright", viņi izdara urbumus Libijā. Un šis tc ir jāaizteleksē šeiham Mustafa Saidam, ari šis… un šis lc…

Pēc brīža mis Ridževja vaicāja: Vai tas ir viss?

-  Šim brīdim. Viņš pasmīnēja. Ja nu vienīgi cs neatteiklos no tases melnas kafijas.

Mis Ridžveja saprotoši pasmaidīja, kļūstot gluži cilvēciska. Viņš vēlējās, kaut viņa vairāk smaidītu. Fis to atnesīšu. viņa sacīja un aizgāja, aizverot aiz sevis durvis bez mazākā trokšņa.

Viņš sēdēja pie sava rakstāmgalda un mirkli pārlika, ar ko vajadzētu sākt. Ienākošo dokumentu plaukts bija pilns ar kaudzi, vēstules bija kārtīgi piespraustas attiecīgajām mapēm, un viņš zināja, ka tās ir sakārtotas pēc svarīguma steidzamākie dokumenti virspuse. Trīs personīgās vēstules bija noliktas uz susināmā bloka. Dzēšlapas, kā katru dienu, bija jaunas un baltas kā sniegs. Tur atradās arī vakardienas "Times"kopija.

Viņš pasniedzās pec zaļā telefona, lai piezvanītu pa vietējo līniju.

-   Lūdzu, misteru Gārdneru!

Viņš iespieda klausuli zem zoda un pavēra avīzes pēdējo lappusi.

-Šeit Džons Danbīts. Vai viņš ir kantorī?

-   Ja, viņš ir šeit, mister Danbīt, bet šobrīd neatrodas kabinetā. Vai pateikt, lai viņš jums piezvana?

Ja, dariet tā! Viņš nolika klausuli.

"DANBĪTS. 16. februāri Benhoilā, Sazerlendā, pēkšņu nāvē 68 gadu vecumā miris plkv.ltn. Džoks Retbouns Danbīts, Atzinības ordeņa kavalieris, miertiesnesis, pēdējais no Augstkalnes Kameroniem. Bēru ceremonija otrdien. 19. februāri pl. 10.30 Kreganas draud/.es baznīcā."

Viņš atcerējās to veco zēnu, slaidu un salīkušu, caur un cauri atvaļinātu kareivi; viņa bālo skatienu un ērgļa degunu; viņa garās kājas, viegli sperot soļus kalnup pa līdz ceļiem augstu zāli; viņa aizraušanos ar zvejošanu, ar rubeņu medībām, ar savu zemi. Viņi nekad nebija bijuši tuvi, bet tomēr viņš juta zaudējuma tukšumu, kāds rodas, kad mirst kāds ģimenei tuvs cilvēks.

Viņš nolika avīzi un izņēma tēva telegrammu no aploksnes. kur mis Ridžveja bija to ielikusi. Viņš lasīja to, ko bi ja lasījis jau Bahreinā pirms divām dienām.

"TAVS TĒVOCIS PIRMDIEN 16 FEBRUĀRĪ BENHOILĀ MIRIS AR SIRDSTRIEKU BĒRES CETURTDIEN 19 FEBRUĀRĪ PL 10 30 KREGANĀ BŪTU PATEICĪGS JA TU VARĒTU PĀRSTĀVĒT SAVU MĀTI UN MANI TĒVS"

No Bahreinas viņš nosūtīja telegrammas. Vecākiem Kolorādo, izskaidrojot, kāpēc viņš nespēs izpildīt tēva lūgumu. Uz Benhoilu viņš nosūtīja līdzjūtību un paskaidrojumus un, pirms atstāt Bahreinu, uzrakstīja Rodijam vēstuli, ko nosūtīja no Hītrovas lidostas ar pirmās klases pastu.

Viņa uzmanību gaidīja vēl divas vēstules, uz vienas aploksnes bi ja rakstīts ar roku, uz otras ar rakstāmmašīnu. Viņš pacēla pirmo un vēra to vaļā, tad sastinga, ieraudzījis rokrakstu. Vecmodīgs rokraksts, melna tinte, izteikti spēcīgi lielie burti. Viņš palūkojās uz pastmarku un redzēja: "KREGANA". Datēts 10. februārī.

Viņš juta, kā vēderā kaut kas sažņaudzas. Rēgs klīst pār tavu kapu. viņa tēvs mēdza teikt, kad Džons bija mazs

zēns un baidījās no nezināmā. Te nu tas ir. Rēgs klīst pār tuvu kapu.

Viņš atvēra aploksni un izņēma vēstuli. Viņa aizdomas apstiprinājās. Tā bija Džoka Danbīta sūtīta.

"Trešdien, 9. februāri,

Benhoilā, Kregunā,

Snzerlendā

Dārgais Džon.

Tavs tēvs man teica, ka Tu esi atgriezies un strādā Londona. Es nezinu Tavu adresi, tāpēc nosūtu šo te uz Tavu ofisu. Skiet, pagājis daudz laika, kopš Tu dzīvoji pie mums. Es ieskatījos viesu grāmatā, un, liekas, ir pagājuši desmit gadi. Es saprotu, ka esi loti aizņemts, bet, ja Tu varētu atrast nedaudz brīva laika, varbūt varētu atbraukt uz ziemeļiem un pavadīt Benhoilā dažas dienas. Vari atlidot līdz Invernesai vai ari braukt ar vilcienu no Jūstonas, tad vai nu Rodijs, vai es Invernesā tevi sagaidīsim. Iet ari vilcieni līdz Kreganai, bet to ir ļoti maz, un tic iet pārāk reti un kavējas par vairākām stundām. Pie mums ziema bija maiga. bet. manuprāt, auksts laiks vēl tikai nak. Labāk tagad. nevis pavasari, kad vēlas salnas jauc galvas jaunajiem rubeņiem.

Atraksti man. ko T11 domā un kad Tev varētu būt ērti mūs apciemot. Mēs loti ceram atkal redzēt Tevi.

Visu to labāko,

Tavs Džoks"

Sī ārkārtējā ielūguma parādīšanās no zila gaisa, sakritība laika ziņā un tas, ka Džoks to bija rakstījis tikai dažas dienas pirms nāvi nesošās sirdslēkmes, patiesi satrauca viņu. Džons atgāzās krēslā un vēlreiz izlasīja vēstuli, apzināti meklējot starp rūpīgi rakstītajām un raksturīgi samākslotajām rindiņām kādu dziļāku jēgu. Tādu viņš neatrada.

Šķiet, pagājuši desmit gadi.

Desmit gadi ir pagājuši. Viņš atcerējās, ka astoņpadsmit gadu vecumā ar Velingtonu aiz muguras un visiem Kembridžas priekiem vēl tikai priekšā kopā ar tēvu pavadīja daļu vasaras brīvlaika Benhoilā. Bet viņš ne reizi nebija tur atgriezies.

Tagad Džonam ienāca prātā, ka varbūt viņam vajadzētu justies vainīgam par šādu nevērību. Bet ar viņu pārāk daudz kas bija noticis. Pārāk daudz notikumu. Viņš pabija Kembridžā, tad Ņujorkā un Hārvardā, visas brīvdienas pavadīja Kolorādo vai nu tēva rančo, vai arī slēpojot Aspena. Un tad viņa dzīvē ienāca Līsa. un līdz ar to visa viņa brīvā enerģija tika veltīta tikai tam, lai būtu kopa ar viņu. Lai viņa būtu laimīga, lai viņa būtu priecīga, lai viņa varētu uzturēt īsto stilu, ko uzskatīja par savu pienākumu. Būt Līsas vīram nozīmēja atteikties no brīvdienām Kolorādo. Rančo Līsu garlaikoja, un viņa bija pārāk trausla, lai slēpotu. Bet viņa dievināja sauli, un tā viņi devās uz rietumu štatiem, uz Antigvu, Bahāmu salām, kur Džonam pietrūka kalnu un viņš centās rast fizisko nodarbi, nirstot un burājot.

Un pēc šķiršanās viņš bija tik dziļi ieracies darbā, ka pat neatlika laika izbraukt no pilsētas. Tikai viņu prezidents Ņujorkā bi ja beidzot saucis viņu pie kārtības un pārcēlis uz Londonu. Tas nebija tikai paaugstinājums, viņš bija teicis Džonam, ka tādā veidā tas beidzot izmainīšot dzīves ritmu. Londona bija klusāka nekā Ņujorka, skrējiens vāveres ritenī nebija lik drudžains, un vispārējā gaisotne bi ja daudz bezbēdīgāka.

-Tu varēsi doties uz ziemeļiem un apciemot Džoku un Rodiju, tēvs viņam sacīja pa telefonu, kad Džons piezvanīja, lai pavēstītu jaunumus, bet ta vai cita iemesla dēļ Džons tā ari nebija līdz turienei nonācis. Tagad viņam šķita. ka būtu jājūtas vainīgam par šādu nevērību. Bet patiesība bija tāda. ka Benhoila, lai arī neapšaubāmi skaista, nekārdināja Džonu tādā mērā, lai viņš nespētu atteikties. Uzaugušam Rokiju kalnu pašā viducī, Sazerlcndas kalni un lejas viņam šķita miera pilni un diezgan garlaicīgi. Tur, protams, varēja zvejot, bet zvejošana Kolorādo, varenās Ankompagres pietekās, kas plūda cauri viņa tēva īpašumiem, bija nepārspējama. Benhoilā bija ferma, bet arī ta šķita tik maza, salīdzinot ar bezgalīgajiem rančo plašumiem, un rubeņu medības ar stingrajiem noteikumiem, pazīšanās zīmēm, tradicionālajām taurēm un bungām absolūti neinteresēja jauno Džonu.

Vēl zēns būdams, viņš sacēlās pret zvēru nogalināšanu un nekad negāja briežu vai aļņu medībās kopā ar citiem vīriem. Un nebija ne mazāka iemesla gaidīt, ka viņš mainīs savus vecos ieradumus un pārliecību tikai tādēļ, ka atrodas Skotijā. Galu galā, un šis iemesls bija vissvarīgākais, viņš nekad netika domājis, ka īpaši patiktu tēvocim Džokam. Viņš ir tikai rezervēts… Viņš ir kautrīgs, tēvs bija mēģinājis pārliecināt Džonu, bet, lai kā viņš centās, Džonam tā arī neizdevās gūl saskaņu ar tēva vecāko brāli. Viņu sarunas, kā Džons atcerējās, tikai sāpīgi čīkstēja ka ratu rumbas, kuras jau sen vajadzētu pamatīgi ieeļļot.

Viņš nopūtās un nolika vēstuli, paņēmis beidzamo aploksni. To viņš uzreiz atgrieza vaļā, nepētījis un domās joprojām kavējoties pie Džoka vēstules, atlocīja papīra lapu. Viņš ieraudzīja vēstules augšmala nodrukāto firmas nosaukumu un datumu.

"Makkenzijs, Loits un Dadžons, advokātu firma

Praktizējoši juristi Treidlena 1S. Invernesa.

Otrdien. 17. februārī Džonam Danbītam. eskvairam, Warburg Investment Corporation Rīdžensīhausa, Londona.

Dārgais mister Danbīt,

Ir miris Džons Retbouns Danbīts.

Man Jūs jāinformē, ka pēc Jūsu tēvoča Džona Retbouna Danbīta testamenta noteikumiem Jus esat mantojis Benhoilas muižu Sazerlenda.

Es Jums ieteiktu drīzumā doties uz ziemeļiem un tikties ar mani, lai nokārtotu īpašuma tālākās pārvaldīšanas tehnisko pusi.

Būšu priecīgs tikties ar Jums jebkura laika.

Dziļā cieņā

Roberts Makkenzijs"

Kad kabinetā atgriezās mis Ridžveja ar melnu kafiju smalkā Vedžvudas tasē, Džons nekustīgi sēdēja pie galda, atbalstījis elkoni pret dzēšlapu bloku, ar roku aizsedzis sejas lejasdaļu.

Viņa sacīja: Jūsu kafija, lūdzu, un, kad Džons pacēla galvu, viņa tumšo acu skatiens bija tik drūms, ka sekretāre pavaicāja, vai viss kārtībā un vai kas nav noticis.

Viņš neatbildēja uzreiz. Atgāzās krēslā, ļaujot rokai noslīdēt klēpī, un tad sacīja jā, kaut kas ir noticis. Pēc ilgas pauzes, kuras laikā viņš neizrādīja ne mazāko vēlmi kaut ko paskaidrot, viņa nolika tasi un apakštasi viņam priekša un devās prom, savā ierastajā rūpībā aizverot durvis.

9. CETURTDIENA

Viņi brauca uz austrumiem, kalnup, prom no maigajiem juras līčiem Skotijas rietumos, aiz viņiem palika fermas, ciemati un jūraszāļu smaka, ainava mainījās galvu reibinošā ātrumā, tukšais ceļš vijās augšup uz mežonīgu tīreļu plašumiem, kuri acīmredzot nebija apdzīvoti, ja neskaita dažas noklīdušas aitas un šur tur kādu planējošu plēsīgu putnu.

Diena bija auksta un apmākusies, vējš pūla no austrumiem. Pelēku mākoņu lavīna lēni virzījās pa debesim, vietām šo tumsu pārtrauca bāli zilas skrandas un vārgas, ziemīgas saules blāzma, bet tas tikai vairoja vientulību, nevis mēģināja to atvieglot.

Viļņotā zeme pletās uz visām pusēm, cik vien tālu sniedzās skats, bālās ziemas zāles un lielu, tumšu viršu ielāpu segta. Šur tur to pārtrauca kāda kūdras bedre vai purva drūmais melnums. Tad parādījās sniega strēmeles kā ābolaina zirga baltumi, pārklādamas grambas, grāvjus un zemās pļavu notekas. Kāpums kļuva aizvien stāvāks, sniegs biezāks, un tīreļa augstākajā vietā tādā kā jumta korē, kas pletās aiz viņiem visu sedza sešas un vairāk collas dziļš sniegs, un ceļš zem volvo riteņiem bija apledojis un bīstams.

Viņi jutas gluži ka nokļuvuši Arktikā vai uz Mēness. Noteikti tādā vietā, kur neviens pat neapzināti nebūtu domājis nokļūt. Bet tad, tikpat spēji, mežonīgais un tuksnešainais tīrelis bija viņiem aiz muguras. Viņi bija šķērsojuši ūdensšķirtni, un ceļš tikko manāmi atkal veda lejup. Tur bija upes ar ūdenskritumiem un lapegļu un egļu audzes. Pirmās parādījās vientuļas lauku sētas, tad kalnu fermas un lati ciemati. Tobrīd viņi brauca garām milzīgam ezeram, kurā bija uzcelts hidroelektrostacijas dambis un neliela pilsētiņa tam blakus. Galvenā iela veda gar krastmalu, tajā atradās viesnīca un daudzas sīkas krasta oļos izvilktas laiviņas. Ceļa zīme rādīja uz Kreganu.

Viktoriju pārņēma satraukums. Mēs esam gandrīz gala. Viņa paliecās uz priekšu un paņēma no plauktiņa priekšējā panelī Olivera nopirkto Kartogrāfijas pārvaldes izdoto karti. Tomasam nedroši palīdzot, viņa to izklāja. Viens stūris stiepās pāri stūrei, un Olivers to pasita malā.

-   Uzmanies, tu aizsedz man skalu.

-   Līdz Kreganai vēl tikai sešas jūdzes.

Tomass, izmantodams Sivēnu ka ieroci, blieza pa karti un izsila to Viktorijai no rokām lieši zemē.

Olivers sacīja: Liec nost, pirms viņš nav to saplēsis! Viņš nožāvājās un sakustējās sēdeklī. Torit nebija viegli braukt.

Viktori ja paglāba karti, salocīja to un nolika vietā. Ceļš viņu priekšā veda tieši kalna starp stāvām ērgļpapardēm un sudrabainu bērzu cekuliem. Neliela upīte tecēja līdzās ceļam, guldzot un vizuļojot vairāku nelielu avotu un rumbu virknēs. Saule, kā pienākumu pildot, izlīda no mākoņu aizsega, viņi veica beidzamo pagriezienu, un viņu priekšā, mirgojoša un sudrabaina, gulēja jūra.

Viņa ierunājās:

-  Tas ir tik aizraujoši. Tu atstāj vienu krastu aiz sevis, brauc kalnā, tad pa lireli un sniegu un nonāc līdz citai jutai. Skaties, Tomas, tur ir jūra.

Tomass skatījās, bet bez emocijām. Viņš sāka nogurt no braukšanas. Viņš sāka nogurt no sēdēšanas Viktorijai klēpī. Viņš iebāza īkšķi mutē un gāzās atpakaļ, smagi atsitoties viņai pret krūtīm ar savu akmenscieto pakausi.

Tēvs uzkliedza viņam:

-   Dieva dēļ, sēdi mierīgi!

-   Viņš sēdēja mierīgi, Viktorija juta, ka viņai jāiestājas par Tomasu. Viņš ir bijis loti labs puika. Viņam tikai paliek garlaicīgi. Kā tev šķiet, vai Kreganā ir pludmale? Es domāju īstu smilšu pludmali. Mēs vel neesam atraduši īstu smilšu pludmali. Rietumos visas šķiet akmeņainas. Ja tur tāda ir, es varētu viņu turp aizvest.

-Pavaicāsim Rodijam.

Viktorija padomāja par to, tad sacīja: Es tiešam ceru, ka viņš neņems ļaunā, ka mēs tā uzrodamies. Es ceru, ka tas nebūs grūti. Viņa tā arī nebija tikusi vaļā no bažām.

-   Tu to esi teikusi jau desmitiem reižu, ik pa brīdim. Beidz tā raizēties!

-   Es nespēju atbrīvoties no domas, ka tu nostādīji Rodiju fakta priekšā. Varbūt viņam neatlika laika izdomāt atteikumu.

-   Viņš bija sajūsmā. Viņš priecājās par iespēju iegūt nelielu, dzīvespriecīgu kompāni ju.

-   Viņš pazīst tevi, bet ne Tomu un mani.

-   Tādā gadījumā jums abiem būs jāuzvedas pēc iespējas labāk. Ja cs pazīstu Rodiju, viņu neuztrauks tas, vai tev ir divas galvas un aste. Viņš tikai loti mīļi apsveicināsies un tad, es ceru, pasniegs man lielu glā/i džina ar toniku.

Kregana, kad viņi tur nonāca, sagādāja pārsteigumu. Viktorija bija gaidījusi parasto nelielo Augšzemes pilsētiņu ar vienīgo šauro galveno ielu, ar vienkāršu akmens māju rindām ielves līmenī abās tās pusēs. Bet Kregana bija plaša, kokiem apstādīta iela ar dziļi ieraktiem bruģakmeņiem abās ietves pusēs. Mājas atkāpās no ceļa, samērā plašu dārzu atdalītas, tās visas bija savrupas un ārkārtīgi pievilcīgas, ar pareizām proporcijām un elegantiem rotājumiem, kas raksturīgi skotu dzīvojamo māju arhitektūras Iabākajam pcriodam.

Pilsētas vidū galvenā iela pārgāja plašā parkā, un tā centrā, zaļa mauriņa vidū, gluži ka uzmanīgi nosēdinātas uz zaļa paklāja, augšup slējās lielas un daiļas baznīcas granīta sienas un ar šlleri apjumtais tornītis.

Viktorija iesaucās:

-Cik tā ir jauka! Gluži kā pilsētiņa Francijā.

Olivers tomēr bija pamanījis ko citu.

-  Tā ir tukša.

Vēlreiz paskatījusies, viņa redzēja, ka Oli veram ir taisnība. Klusums klājās pār Kreganu kā sabata svētulīgā grūtsirdība. Vēl sliktāk, jo tur, šķiet, nebija neviena cilvēka, tikai dažas mašīnas un…

-   Visiem veikaliem slēģi ir ciet. vairogi aizvilkti, teica Viktorija. Veikali ir slēgti. Varbūt šeit agri slēdz ciet.

Viņa nolaida mašīnas stiklu sava pusē, lai ledainais gaiss iepūstu sejā. Tomass centās izbāzt laukā galvu, un viņa pavilka zēnu atpakaļ sev klēpī. Viņa sajuta jūras sāls smaržu un jūraszāļu smārdu. No kāda jumta iekliedzās kaija.

-   Redz, kur viens veikals ir vaļā, Olivers pamaja.

Tas bija neliels avīžu kiosks ar plastmasas rotaļlietām

logā un krāsainu pastkarlīšu režģi pie durvīm. Viktorija atkal aizvēra logu, jo aukstā gaisa plūsma bija asa. Mes varam tur nopirkt pastkartes.

-   Priekš kam tev pastkartes?

-   Lai kādam nosūtītu. Viņa vilcinājās. Kopš tā rīta Lohmoragā viņas apziņu nemitīgi satrauca nemainīga apziņa par to, ka misis Ārčera nervozē un baidās par Tomasu. Līdz šim nebija radusies iespēja pārliecināt Oliveru par to, bet tagad… Viņa dziļi ievilka elpu un turpināja drošā pārliecībā par to, ka dzelzs jākaļ, kamēr karsta. Mēs varētu vienu aizsūtīt Tomasa vecaini āte i.

Olivers neteica neko.

Viktorija neņēma vērā to, ka atbildes nebija. Tikai vienu rindiņu. Lai viņa zinātu, ka ar mazo viss kartībā.

Olivers joprojām neko neteica. Tā nebija laba zīme.

-Tas noteikti nevarētu nodarīt neko sliktu. Viņa saklausīja savā balsī lūdzošu toni un ienīda sevi par to. Karini, vēstuli vienalga, ko. Tas būtu tik jauki. Es gribu nosūtīt viņai pastkarti.

-   Mēs ne velna viņai nesūtīsim.

Viņa nespēja ticēt, ka viņš var būt tik tuvredzīgs. Bet kāpēc tā? Es domāju…

-   Tad beidz domāt! Ja neesi spējīga izdarīt prātīgāku secinājumu, tad vienkārši izslēdz savu domāšanu!

-Bet…

-   Es braucu projām tikai tādēļ, lai tiktu prom no Ārčeriem. Ja es gribētu viņus redzēt uz sava sliekšņa, vai lai mani vajātu viņu advokātu vēstules un privātdetektīvi, es būtu palicis Londonā.

-   Bet, ja viņa zinātu, kur tu esi…

Aizveries taču!

Nebija tik svarīgi tas, ko viņš teica, bet tas, kā viņš to pateica. Starp viņiem iestājās klusums. Pēc brīža Viktorija pagrieza galvu un paskatījās viņā. Olivera profils bija akmcnsciets, viņa apakšlūpa atkārusies, samiegtās acis vērās uz ceļu tieši priekšā. Pilsēta jau bija viņiem aiz muguras, un mašīna uzņēma ātrumu, kad nogriezās un pēkšņi nonāca pie ceļa zīmes, kas norādīja iekšzemē uz Benhoilu un Lohmiju. Olivers to nebija gaidījis. Viņš bremzēja un, riepām kaucot, apgrieza mašīnu. Viņi devās tālāk kalnup pa vienvirziena ceļu.

Neko neredzot, Viktorija skatījās 11/ priekšu. Viņa zināja, ka Oliveram nav taisnība, kas, iespējams, bija viens no iemesliem, kāpēc viņš tā spītējās. Bet arī Viktorija varēja iespītēties. Viņa sacīja:

-   Tu jau man teici, ka viņai pēc likuma nav. uz ka balstities. Ka viņa nespēj darīt neko, lai atdabūtu Tomasu. Viņš ir tavs bērns, un tu par viņu atbildi.

Olivers atkal neatbildēja.

-   Tad nu, ja esi tik. pārliecināts par sevi, nav iemesla, kāpēc viņai neteikt, ka ar puiku viss ir kārtībā.

Viņš joprojām klusēja, un Viktorija izspēlēja savu beidzamo kārti. Tu jau vari neteikt misis Ārčerai, ka ar Tomasu viss kārtībā, bet nekas mani neatturēs aizrakstīt viņai par to.

Olivers beidzot ierunājās.

Ja tu tā darīsi, viņš klusi sacīja, ja tu tikai pacelsi telefona klausuli, cs apsolu, ka sadauzīšu tevi lupatu Ievēros.

Izklausījās, ka viņš tik tiešām tā domā. Viktorija izbrīnīta palūkojas viņā, meklējot kādu zīmi, kas viņu nomierinātu un pārliecinātu, ka Olivers vienkārši izmanto vārdus ka savu stiprāko ieroci. Bet viņa neatrada ne mazakā mierinājuma. Viņa dusmas bija patiesi plosoši saltas, un viņa juta, ka trīc, it kā viņš lai būtu iesitis. Viņa akmenscietie vaibsti izplūda, jo Viktorijas acis pēkšņi pielija asarām. Viņa veikli novērsās, lai Olivers nepamanītu asaras, un vēlāk paslepšus tās noslaucīja.

Tieši tā, strīds viņu starpa radīja rūgtumu, un, kad viņi iebrauca Benhoilā, Viktorija joprojām cīnījās ar asarām.

Džoka Danbīta bēres bija liels un nozīmīgs notikums, atbilstoši viņa stāvoklim. Baznīca bija pārpildīta, tāpat kā vēlāk kapi. Ļaudis bija nākuši daudzas jūdzes no visām pusēm, lai atdotu godu vecam un loti cienītam draugam.

Bet turpinājums nebija tik masveidīgs. Tikai daži tuvākie kolēģi devās ceļā uz Benhoilu, lai tur liktos bibliotēkā pie liesmojošiem kamīniem, nogaršotu Elenas cepto smilšu kuku un uzdzertu kādu malku labākā iesala viskija.

Viens no viņiem bija Roberts Makkenzijs, ģimenes advokāts un Džoka Danbīta mūžsens draugs. Roberts bija līgavaiņa brālis Džoka un Lūsijas kāzās, un Džoks bija Roberta vecākā dēla krusttēvs. Torīt Roberts bija izbraucis no Invernesas un ieradas baznīcā gara, melnā mētelī, atgādinot apbedīšanas biroja pārstāvi, un vēlāk nesa zārku.

Tagad, pabeidzis darbus, turēdams rokas dzērienu, viņš atkal atguva savu rosīgo un darbīgo būtību. Pasākuma gaitā viņš pavilka Rodiju sānis.

-   Rodij, ja iespējams, es gribētu ar jums nedaudz parunāt.

Rodijs veltīja viņam asu skatienu, bet tā seja bija atguvusi ierastos profesionālos vaibstus. Rodijs nopūtās. Viņš bija ko līdzīgu gaidījis, bet ne tik drīz.

-    Jebkurā laikā, veco zēn. Vai jūs gribat, lai es braucu uz Invernesu? Varbūt nākamās nedēļas sakumā?

Es labāk gribētu jūs apgrūtināt kādu bridi tūlīt pat. Es domāju, kad viss būs galā. Tas neprasīs vairāk ka piecas minūtes.

-Tad palieciet uz pusdienām! Būs tikai zupa un siers, bet jūs esat vairāk nekā gaidīts.

-   Nē, tā es nedarīšu. Man jātiek atpakaļ. Man trijos ir tikšanas. Bet varbūt, kad pārējie būs projām?

-   Nekādu problēmu… Rodi ja acis novērsās no advokāta. Viņš ievēroja kādam roka tukšu glāzi. Mans dārgais draugs, vēl vienu ceļa kāju…

Šis nebija drūms saiets. Patiesi, nebija nekā cita ka tikai patīkamas atmiņas, ko atcerēties, un drīz parādījās smaidi un atskanēja pat smiekli! Kad viesi beidzot atvadījās un aizbrauca reindžroveros, furgonos vai apdauzītos lauku džipos, Rodijs stāvēja ārā pie atvērtajām Benhoilas ieejas durvīm, skatījās, kā tie attālinās, un jutās tā, it ka viņi teiktu ardievas ieročiem aizraujošas medību dienas izskaņā.

Šī līdzība viņam iepatikās, jo tas bija tieši tā, ka Džokam bulu paticis. Beidzamā mašīna aizbrauca gar rododendriem pa lopu ceļu un nozuda ap stūri. Palika tikai Roberta Makkenzija vecais rovers.

Rodijs atgriezās mājā. Roberts viņu gaidīja, stāvot kauliņa priekšā, ar muguru pret uguni.

-   Viss bija ļoti labi, Rodij.

-   Paldies Dievam, ka nelija. Nekas nevar būt ļaunāk kā bēres lietus gāzē. Viņš bija iztukšojis tikai divas glāzes viskija. Roberta glāzē vēl kaut kas bija, tāpēc Rodijs sev ielēja vēl malku. Par ko jūs gribējāt ar mani runāt?

-   Par Benhoilu, Roberts sacīja.

-  Jā, tā es iedomājos.

-   Nezinu, vai Džoks jums teica, ko viņš gribēja ar to iesākt?

-   Nē. Mēs par to ne reizi nerunājām. Mums it ka nebija steidzamas vajadzības to apspriest. Rodijs apdomāja. Bet pēc šiem notikumiem mums varbūt tā jādara.

-   Vai viņš tev neko neteica par jauno Džonu?

-Jūs domājat Cāriija puiku? Ne vārda. Kāpēc?

-   Viņš ir novēlējis Benhoilu Džonam.

Rodijs tobrīd lēja glāzē ūdeni. Nedaudz izlija uz paplātes. Viņš pavērās augšup. Pāri istabai viņa acis sastapa Roberta skatienu. Lēni viņš nolika ūdens krūzi un nopūtās.

-Ak Dievs!

-  Vai jūs to nenojautāt?

-   Ne mirkli.

-   Es zinu, Džoks gribēja ar jums to izrunāt. Viņš noteikti gribēja tā darīt, patiesi. Varbūt neradās šāda iespēja.

-   Mēs nemaz tik bieži netikāmics, tā, lūk. Vairāk vai mazāk dzīvojām vienā mājā, bet netikāmics bieži. Īstenībā nemaz nerunājām… Rodija balss izdzisa. Viņš bija apjucis un satriekts.

Roberts maigi sacīja:

-   Vai jums nekas nav pretī?

-   Pretī? Rodija zilās acis izbrīnā paveras. Pretī? Protams, man nekas nav pretī. Benhoila nekad nav bijusi manējā, atšķirībā no Džoka. Es neko nezinu par fermām; man nav nekādas daļas gar māju vai dārzu; rubeņu medības mani nekad nav īpaši interesējušas. Es vienkārši tur dzīvoju. Esmu īrnieks.

-   Vai tad jūs nedomājat to pārņemt? Roberts zināmā mērā jutās atvieglots. Nevienam nevarēja ienākt prātā, ka ar Rodiju Danbītu nevarētu par kaut ko vienoties, tomēr vilies viņš varētu justies. Tagad izrādījās, ka nebija pat tā.

-   Patiesību sakot, veco zēn, es nekad nebiju par to domājis. Nekad nedomāju, ka Džoks varētu nomirt. Viņš vienmēr likās tāds stiprs vecis, kurš kāpj kalnos un kopā ar Deiviju Gatriju ved mājās aitas, un pat strādā dārzā.

-   Bet, atgādināja Roberts, viņš jau bija pārcietis sirdslēkmi.

-   Ļoti vieglu. Nekas satraucošs, kā ārsts teica. Viņš izskatījās vesels. Ne par ko nesūdzējās. Bet. protams, Džoks nemēdza sūdzēties… īsu brīdi teikums vibrēja klusumā. Pat Rodijam Danbītam ar domāšanu ir švakāk nekā parasti. advokātam ienāca prātā.

-   Bet, Rodij, ja reiz Džoks nomira, jums taču vajadzēja padomāt par to, kas būs ar Benhoilu?

-   Patiesību sakot, veco zēn, man nav bijis daudz laika domāt. Nenormāli daudz bijis ko organizēt, redziet, kad kaut kas tāds notiek… Es mostos aukstos sviedros nakts vidū, mēģinot atcerēties, ko īsti esmu piemirsis.

-   Bet…

Rodijs pasmaidīja. Un, protams, lielākoties es to nemaz nebiju aizmirsis.

Tas nebija iespējams. Roberts pievērsās iepriekšējai tēmai.

-Tātad par Džonu. Es viņam uzrakstīju vēstuli, bet vēl neesmu saņēmis atbildi.

-   Viņš bija Bahreinā, es saņēmu no viņa telegrammu. Tāpēc šorīt viņa nebija šeit.

-   Es viņu ielūdzu atbraukt un apciemot mani. Būs jāparunā par īpašuma nākotni.

-   Jā, es domāju, ka tā. Rodijs apdomājās un sacīja ar zināmu pārliecību: Viņš negribēs dzīvot šeit.

-   Kāpēc jūs esat tik pārliecināts?

-   Es tikai nespēju iedomāties, ka viņam varētu būt kaut mazākā interese par šejieni.

-   Džoks gan nebūs tā domājis.

-    Reizēm bija grūti saprast, ko tieši Džoks domāja. Diez vai viņam jebkad būtu paticis Čārlija puika. Viņi vienmēr bija tik ārkārtīgi pieklājīgi viens pret otru. Tā nav laba zīme, ziniet, kad cilvēki ir pārāk pieklājīgi. Bez tam Džonam Danbītam ir pašam sava nodarbošanās. Viņš ir gudrs, prātīgs, veiksmīgs jauns cilvēks, kurš braukā, rosās un taisa daudz naudas. Nejau tāpēc, ka viņam vajadzētu daudz naudas, jo viņš to vienmēr ir dabūjis no mātes. Un vēl kas, viņš ir amerikānis.

-   Pusamerikānis. Roberts atļāvās pasmaidīt. Un es iedomājos, ka jūs vismazāk gribētu vērsties pret viņu.

-   Es nevēršos pret viņu. Man nekas nav pret Džonu Danbītu. Patiesi. Viņš ir jauks puisis un ārkārtīgi izglītots. Bet es neredzu viņu kā Benhoilas muižkungu. Ko viņš iesāks ar sevi? Viņam ir tikai divdesmit astoņi. Jo vairāk

Rodijs par to domāja, jo neprātīgāka šī doma kļuva. Nedomāju. ka viņš spēj atšķirt vienu aitas galu no otra.

-   Nevajag daudz prata, lai to iemācītos.

Bet kāpēc Džons? Abi vīri īgni saskatījās. Rod i js nopūtās. Es zinu, kāpēc, protams. Tāpēc, ka Džokam nebija bērnu un man nav bērnu, un neviena cita nebija.

-   Ka jūs domājat, kas notiks?

-   Es domāju, ka viņš to pārdos. To var nožēlot, bet, cik tas atkarīgs no manis, es nespēju iedomāties, ko vēl ar šo vietu var iesākt.

-   Izīrēt to? Braukt uz šejieni brīvdienās?

-   Brīvdienu mājas ar četrpadsmit guļamistabām?

-   Tad varbūt paturēt fermu sev un māju pārdot!

-   Viņš nekad netiks vaļa no šī īpašuma, ja līdz ar to neizīrēs medību tiesības tajā, un Deivijam Gatrijam šo zemi vajag aitām.

-Ja viņš pārdos Benhoilu, ko jūs iesāksiet?

-   Tas ir jautājums par sešdesmit četriem tūkstošiem dolāru, vai ne tā? Bet es esmu šeit dzīvojis visu mūžu laiku pa laikam, un, iespējams, tas ir ilgāk, kā jebkuram cilvēkam nāktos palikt vienā vieta. Es vākšos prom. Es pārcelšos uz ārzemēm. Kaut kur tālu. Roberts iedomājās Rodiju Ibizā ar panamas cepuri galvā. Uz tādu vietu, kas līdzinātos Kreganai, viņš pabeidza, un Roberts iesmējās.

-  Jā, man prieks, ka jūs zināt, viņš sacīja, izdzēra glāzi līdz galam un nolika to. Un es ceru, ka savā starpā mēs spēsim to visu nokārtot. Es… es ceru, ka Džons agrāk vai vēlāk gribēs atbraukt šurp. Uz Benhoilu, es domāju. Vai tas derēs?

-   Ka bankā. Jebkurā laikā. Pasakiet, lai viņš man piezvana.

Viņi virzījās uz durvīm.

-   Es zvanīšu.

-   Dariet tā! Un, paldies, Robert, jums par šo dienu. Un par visu.

-   Man pietrūks Džoka.

-   Kā mums visiem.

Viņš aizbrauca Invcrncsas virzienā uz tikšanos pulksten trijos aizņemts cilvēks, kuram ir daudz, par ko domāt. Rodijs vēroja, kā izzūd rovers. un tad viņš palika pavisam viens un zināja, ka tagad viss paliesi ir beidzies. Un laimīgi beidzies, kas bija tik pārsteidzoši. Nebija nekādu sīku starpgadījumu, bēres bija noritējušas ar pienācīgu godu, gluži tā, it kā tās būtu organizējis pats Džoks, nevis viņa haotiskais brālis. Rodijs dziji nopūlās daļēji aiz atvieglojuma, daļēji aiz skumjām. Viņš palūkojās debesīs un dzirdēja pelēko zosu klaigas augstu virs mākoņiem, bet putnus ieraudzīt nevarēja. Sīks vējiņš cēlās no jūras pār ieleju, un šīfera pelēkā ūdens virsma drebēja no tā pieskāriena.

Džoks bija miris, un Benhoila tagad piederēja jaunajam Džonam. Un, iespējams, šī diena bija ne vien sākuma beigas, bet arī, ja Džons nolemtu muižu pārdot, beigu sakums. F'ic šīs domas nāktos pierast, bet Rodija prata bija tikai viens ceļš, ka atrisināt šādas milzu problēmas, un tas bija cik vien iespējams lēni, soli par solim. Tātad nekādās steigas un nekādas pārsteidzīgas rīcības. Dzīve lēnām turpināsies.

Viņš ieskatījās savā rokas pulkstenī. Bija pusviens. Viņa domas steidzās tālāk uz dienas beigām, un viņš pēkšņi atcerējās jauno ģimeni, kura brauca uz Bcnhoilu, lai pavadītu šeit dažas dienas. Olivers Dobss un kāda sieviete, un viņu bērns. Rodijam ienāca prātā, ka Olivers bija tāda tipa vīrietis, kuram vienmēr pie rokas būs kāda sieviete.

Viņi varēja ierasties jebkurā brīdī, un šāda iespēja uzlaboja omu. Tā bija skumja diena, bet, Rodijs domāja, kad Dievs aizver durvis, viņš paver logu. Kāds šim vecajam teicienam bija sakars ar Oliveru Dobšu, viņš īsti nezināja, bet tas līdzēja saprast, ka neatliks laika bezjēdzīgām sērām, un Rodijs to sajuta kā mierinājumu.

Domas par mierinājumu viņā skarbi atjaunoja to fiziskās agonijas sajūtu, ko viņš bija pārcietis visu rītu.

Tam nebija sakara ar viņa skotu svārkiem. Viņš nebija vilcis šo tērpu vairākus gadus, bet muižkunga bērēm tas šķita piemērots. Šorīt viņš bija tos izvilcis no skapja, lai atklātu, ka ir tā pieņēmies svarā, ka svārki tik tikko vairs der, un, piecas vai vairāk minūtes nocīnījies, viņš bija spiests iet uz lielo māju un lūgt Elenas Tārbetas palīdzību.

Viņš atrada Elenu virtuvē ogļu melnā tērpā, ko viņa glabāja bērēm, un visdrūmākā cepure neviena no Elenas cepurēm nebija jautra bi ja piestiprināta viņas galvai ar milzīgu ahāta cepures adatu. Elena savā guļamistaba mājas augšstāvā bija paslepšus no sirds lējusi asaras par Džoku. Tagad, sausām acīm un sakniebtām lūpām, viņa bija aizņemta, slaukot glāzes, pirms likt tas uz damasta klātā bibliotēkas galda. Kad ieradās Rodijs, sažņaudzis svārkus ap sevi kā dvieli pēc vannas, Ellena, ka jau viņš bija domājis, sacīja: Es taču jums teicu, un, nolikusi trauku dvieli, vīrišķīgi nāca tam talka, ar savām vārgajām rokām savelkot viņa svārku jostu kā grūms, kurš cenšas savaldīt kāda milzīga, pārbarota zirga seglu jostu.

Beidzot ar nežēlīgu spēku izdevās iebīdīt sprādzes adatu ādas jostas pēdējā cauruma.

-Tā, Elena triumfāli paziņoja. Viņa bija krietni piesārtusi, un daži nepaklausīgi mali bija izspraukušies no copes.

Rodijs aizturēja elpu. Tad viņš piesardzīgi izpūta gaisu. Svārki sažņaudzās ap viņa vēderu kā ciešs žņaugs, bel brīnumaina kārtā siksna izturēja.

-Tev tas izdevās, viņš sacīja.

Elena sakārtoja matus. Ja jūs man jautātu, es teiktu, ka jums ir laiks ievērot diētu. Vai ari jums vajadzēs vest svārkus uz Invernesu, lai kāds tos palaiž platākus. Citādi jums draud lēkme, un jūs būsiet nākamais, kuru mēs glabāsim.

Rodijs sadusmots izgāja no virtuves. Svārku siksna, par brīnumu, noturējās visu ritu. bet tagad, kāda laime, viņš aptvēra, ka nav nepieciešamības ilgāk ciest, un atgriezās staļļu mājā, novilka svētku tērpu un ietērpās ērtakajās drānās, kādas vien varēja atrast.

Viņš vilka mugurā vcco tvida žaketi, kad izdzirda tuvojamies mašīnu. Pa guļamistabas logu viņš redzēja, ka tumši zils volvo brauc pa ceļu starp rododendriem un apstājas pie zālāja mājas priekša. Rodijs iemeta spogulī paviršu skatu, ar roku pieglauda izspūrušos matus un izgāja no istabas. Viņa vecais suns Bārnijs pieslējās kājās un sekoja. Rītu tas bija pavadījis ieslēgts un vientuļš un negribēja riskēt vēlreiz palikt viens. Viņi abi iznāca no staļļu mājas tai brīdī, kad Olivers kāpa lauka no mašīnas. Viņš pamanīja Rodiju un devās tam klāt, zoles čirkstēja pret granti, roka bija izstiepta sveicienā.

-Oliver!

Olivers smaidīja. Viņš izskatās tupat, Rodijs nodomāja ar zināmu apmierinājumu. Viņam nepatika, ka cilvēki mainās. Tais televīzijas vakariņās Oliveram bija samta žakete un ekstravaganta kaklasaite. Tagad viņš bija tērpts izbalējušās velveta biksēs un milzīgā norvēģu svīterī, bet citādi šķita tieši tāds pats. Tie paši vara krāsas mati, tā pali bārda, tas pats smaids.

Olivers nonāca pie viņa, un tie tikās grantētā laukuma vidū.

-   Sveiks, Rodij.

Viņi sarokojās. Rodijs saņēma Olivera plaukstu savējās, viņš bija tik priecīgs jauno cilvēku redzēt.

-   Mans dārgais draugs, ka jums iet? Cik jauki, ka jus varējāt atbraukt. Un vēl īstaja brīdī. Vai bija viegli mūs atrast?

-   Bez grūtībām. Mēs Fortviljamā nopirkām Kartogrāfijas pārvaldes izdoto karti un sekojām sarkanajām līnijām. Viņš pavērās sev apkārt uz māju, uz ieslīpo mauriņu, ezera pelēkajiem ūdeņiem un kalniem otra krastā. Kāda fantastiska vieta!

-   Jā, patiesi jauka. Plecu pie pleca viņi vēroja ainavu. Šī gan tomēr nav īstā diena, lai to skatītu. Man vajadzēs izkārtot labāku laiku.

Laiks mūs neuztrauc. Lai cik būtu auksts, šķiet, ka Viktorija vēlas tikai vienu sēdēt pludmalē. Tas Oliveram atgādināja par pārējiem viņa mašīnas iemītniekiem. Viņš it ka gribēja kaut ko darīt, bet Rodijs viņu apturēja.

Pagaidiet… tikai mirkli, veco zēn. Manuprāt, mums vispirms vajadzētu parunāt. Olivers pavērās viņā. Rodi js pakasīja skaustu, meklējot īstos vārdus. Lieta ta… Bet vārdi, šķiel, neradās, un viņš ķērās tieši pie lietas. Mans brālis nomira nedēļas sakumā. Džoks Danbīts. Šorīt Kreganā bija viņa bēres.

Olivers bija satriekts. Viņš nenolaida acis no Rodija, aptverot teikto, un tad sacīja: Ak Dievs, un viņa balsi skanēja tik daudz kas: bēdas, līdzjūtība un traģisks mulsums.

-   Mans dārgais draugs, nepārdzīvojiet tā! Es gribēju pateikt uzreiz, lai jūs saprastu situāciju.

-   Mēs braucām caur Kreganu. Mēs redzējām, ka visi slēģi ir aizvērti, bet nezinājām, kāpēc.

-  Jūs jau zināt, ka tas ir. Šai zemeslodes daļa cilvēkiem patīk izrādīt cieņu, it īpaši pret tādu cilvēku ka Džoks.

-   Man ir tik briesmīgi žēl. Bet kad tas notika?

-   Pirmdien. Ap dienas vidu. Šai pašā laikā. Viņš bi ja izgājis pastaigāt ar suņiem un krita par upuri sirdslēkmei. Mēs viņu atradām vienā no pļavu grāvjiem.

-   Un jūs nevarējāt sazinaties ar mani, lai mēs nebraucam, jo nezinājāt, kūres esmu. Cik šausmīgā situācijā jūs bijāt!

-   Nē, es nezināju, kur jūs esat, bet, pat ja zinātu, es nebūtu jums zvanī jis. Es gaidīju tikšanos ar jums un būtu ārkārtīgi vīlies, ja jūs neatbrauktu.

-   Mēs taču nevaram šeit palikt.

-   Protams, ka jūs varat šeit palikt. Mans brālis ir miris, bet bēres ir gala un dzīvei jāturpinās. Sākumā gan es domāju, ka jūs apmetīsieties lielajā mājā. Bet tagad es saprotu, ka bez Džoka jums tur būtu nospiedoši, tāpēc, ja neņemsiet ļaunā pārāk lielu šaurību, jūs paliksiet staļļu mājā kopā ar mani. Elena, Džoka saimniece, un Džesa Gall ija no fermas saklāja gultas un iekūra kamīnus, ta ka viss jūs jau gaida.

-    Vai esat pārliecināts, ka negribat, lai mēs drīzāk brauktu projām?

-   Manu dārgo zēn, tas mani darītu nelaimīgu. Es gaidīju jaunu cilvēku kompāniju. Pēdējā laikā man tās nav bi jis daudz…

Viņš pavērās uz mašīnu un ieraudzīja, ka meitene, varbūt nogurusi tur sēdēt, kamēr abi vīrieši sarunājās, bija izkāpusi no mašīnas un tagad roku rokā ar mazo puisēnu devas lejup pa zālāju uz ūdens pusi. Viņa bi ja ģērbusies gandri/ tāpat kā Olivers biksēs un biezā svīterī. Viņa bija aptinusi ap galvu sarkanbaltu vilnas šalli, un tāds pats sarkanums bija arī puikas biksēm. Šādā salikuma viņi izskatījās lieliski un atdzīvināja pelēko, drūmo ainavu.

-   Nāciet iepazīties, Olivers sacīja, un viņi lēni devās atpakaļ pie mašīnas.

-  Tikai vēl kas, Rodi js ieminējās. Es tā pieņemu, ka jūs neesat precējies ar to meiteni?

-   Nē, neesmu gan. Olivera sejā parādījās uzjautrinājums. Vai jums ir kas pretī?

Atklājums, ka Rodi ja Danbīta attieksme varētu būt vecmodīga un atrauta no pasaules, viņu saniknoja. Dieva dēļ, nē. Man pilnīgi nekas nav pretī. Galu gala tam ar mani nav nekāda sakara, tā ir tikai jūsu darīšana. Tomēr ir kāds āķis. Būtu daudz labāk, ja Benhoilā strādājošie cilvēki domātu, ka jūs esat precēti. Tas izklausās vecmodīgi, es zinu, bet cilvēki šeit ir vecmodīgi, un man negribētos viņus aizvainot. Es esmu pārliecināts, ka jūs saprotat.

-  Jā, protams.

-   Elenai, saimniecei, varētu piemesties sirdslēkme, un viņa nominu man uz rokām, ja uzzinātu skarbo patiesību, un Dievs vien zin, kas būtu ar Benhoilu, ja tā notiktu. Viņa ir bijusi šeit vienmēr, ilgāk, nekā vairums cilvēku spētu atcerēties. Pirmoreiz viņa šeit ieradās no kādas nomaļas Augšzemes saimniecības, lai pieskatītu manu jaunāko brāli, un kopš tā brīža ir palikusi šeit neizkustināma ka klints. Jūs iepazīsieties ar viņu, bet negaidiet uzticīgu, smaidošu vecu kundzīti. Elena ir cieta ka veci zābaki un divtik nepatīkama! Tā ka, saprotiet, ir ļoti svarīgi neaizvainot viņu.

-  Jā, protams.

-Tātad misters un misis Dobsi?

-  Misters un misis Dobsi, Olivers piekrita.

Viktorija, cieši turot Tomasa roku savējā, stāvēja meldriem apaugušajā krasta un cīnījās ar briesmīgu pārliecību, ka ir ieradusies vietā, kur viņai nav nekā, ko meklēt.

Labāk ceļot bezcerīgi, nekā nonākt gala. Atbraukšana, kā likās, nes tikai pamestības un vilšanas sajutu. Šī bija Benhoila. Bet tā Benhoila, kuru Viktorija bija iedomājusies, bija tāda, kādu Rodijs Danbīts bija to redzējis desmit gadus veca zena acīm. "Ērgļa gadi" bija vasaras sāga ar zilam debesīm un ilgiem, zeltītiem vakariem, un viršu klātiem purpursarkaniem kalniem. Idille, kas nemaz neatgādināja šo vēja appūsto un ļaunu vēstošo ainavu. Viktorija to nepazina. Kur bija mazā airu laiva? Ūdenskritums, kur Rodijs ar brāļiem rīkoja piknikus? Kur ir bērni, kas skraida apkārt basām kājām?

Atbilde bija vienkārša. Aizgājuši uz visiem laikiem. Noslēpušies starp grāmatas vākiem.

Tad šāda bija Benhoila. Tik daudz debesu, tik daudz vietas, tik kluss. Tikai vējš šalca priežu zaros, un pelēkais ūdens šļakstījās pār oļiem. Kalnu lielums un klusums atņēma drosmi. Tie ieskāva ieleju, it kā stāvus auga laukā no zemes ezera otrā krastā. Viktorija acīm sekoja to nogāzēm, augšup, garām lielajām klintīm un to atlūzām, pāri masīvām, viršu klātām augstienēm, līdz pat tālām virsotnēm, ko aizklāja mākoņainas, pelēkas debesis. To majestātiskums radīja iznicinošu iespaidu. Viņa sajutās sarukusi ka punduris, niecīga kā skudra. Nespējīga kaut ko vērst par labu, vismazāk pēkšņo attiecību pasliktināšanos ar Oli veru.

Vina mēģināja saukt to par muļķīgu strīdu, bet zināja, ka tas bija kas vairāk rūgta un negaidīta nesaskaņa. Pati Viktorija bija vainīga pie ta, ka tā notika. Viņai vajadzēja klusēt par tas stulbās pastkartes sūtīšanu misis Ārčerai. Bet tobrīd tas šķila svarīgi, un par to bija vērts cīnīties. Un tagad viss bija sabojats, un kopš pēdējās Olivera niknuma izpausmes viņi nebija pārmijuši ne vārda. Un ari tajā varēja būt Viktorijas vaina. Viņai vajadzēja cīnīties par sevi, ar draudiem vērslies pret draudiem un, ja nepieciešams, draudēt ar pretsitienu. Pierādīt Oliveram, ka viņai pašai ir sava griba, tā vietā, lai sēdētu kā hipnotizēts trusītis ar asaru pārpilnām acīm. Viņa pat neredzēja ceļu sev priekšā.

Viņa jutās nomākta. No strīda, no Benhoilas, no fiziska noguruma, kas darīja viņu pašu neiecietīgu, no neērtības sajūtas, ka ir zaudējusi savu "es". Kas es esmu? Ko es daru šai nomaļajā vieta? Ka es vispār šeit nokļuvu?

Viktorij! Viņa nebija dzirdējusi tos tuvojamies pa zaļi, un Olivera balss viņu izbiedēja. Viktorij. šis ir Rodijs Danbīts.

Viņa pagriezās, lai sastaptos ar milzīgam, apdilušam rotaļu lācim līdzīgu vīrieti. Viņa drēbes izskatījās tā. it kā tas būtu ziedotas labdarībai, viņa retie, sirmie mati plīvoja vēja, vaibsti šķita izzuduši tuklumā. Bet viņš smaidīja. Viņa zilas acis bija siltas un draudzīgas. Tās redzot, Viktorijas depresija, viņas pirmie bail pilnie iespaidi par Benhoilu nedaudz mīkstinājās.

Viņa sacīja: Labdien.

Viņi sarokojās. Rodijs palūkojās uz Tomasu.

-   Un kas ir šis te?

-   Tas ir Toms. Viņa noliecās un pacēla to sev līdz plecam. Tomasa vaigi bija ļoti sārti un mute netīra no dubļiem. jo viņš bija garšojis oļus.

-  Sveiks, Tom. Cik tev gadu?

-   Viņam ir divi gadi, Olivers atbildēja, un jūs būsiet priecīgs dzirdēt, ka viņš praktiski neruna.

Rodijs to apdomāja. Viņš gan izskatās diezgan veselīgs, tāpēc nedomāju, ka jums vajadzētu uztraukties. Viņa skatiens atgriezās pie Viktorijas. Benhoila diemžēl šodien nav savā labākajā formā. Pārāk daudz mākoņu.

Viņam pie kājām spiedās vecs, melns labradors. Tomass ieraudzīja viņu un sagrozījās, gribot tikt lejā. lai paglaudītu suni. Viktorija nolika viņu uz zemes, un puika ar suni saskatījās. Tad Tomass pieskārās mīkstajam, sirmajam purnam.

-   Kā viņu sauc?

-   Bārnijs. Viņš ir ļoti vecs. Gandrīz tikpat vecs kā es.

-   Es jau domāju, ka jums varētu būt suns.

-   Viktorija, Olivers paskaidroja, ir viena no jūsu cienītājām, Rodij. Viņš atkal izklausījās tik priecīgs un ikdienišķs, un Viktorija nodomāja, vai šī rīta strīds pagaidām nav ticis aizmirsts.

-    Cik lieliski, Rodijs priecājās. Nekas nevar būt jaukāks ka uzņemt mājās savu cienītāju.

Viktorija pasmaidīja. Es meklēju rumbu. <5,

-   Pat skaidrā laikā to no šejienes nevar redzēt. Tā slēpjas aiz zemes raga. Tur ir neliels līcītis. Ja laiks noskaidrosies un es atradīšu laivu mājas atslēgu, mēs kādu dienu dosimies turp, lai jūs redzētu paši. Viņus ieskāva asa kā naža asmens brāzma. Viktorija nodrebinājās, un Rodijs sāka rīkoties. Tagad gan iesim, mēs, te stāvot, visi dabūsim pneimoniju. Izņemsim no mašīnas jūsu somas un iekārtosim jūs.

Arī tas nemaz nelīdzinājās tam, ko Viktorija bija iedomājusies. Rodijs veda viņus nevis uz lielo māju, bet zem arkas staļļu pagalmā un tālāk turp, kur acīmredzot atradās viņa paša nelielā mājiņa. Guļamistabas bija pirmajā stāvā. Šī būs jums ar Oliveru, Rodijs sacīja, ejot viņiem pa priekšu kā labi trenēts viesnīcas nesējs. Un šeit būs atsevišķa ģērbtuve, kur, es domāju, jūs varētu atstāt bērnu, un šeit ir vannasistaba. Te ir diezgan šauri, es saprotu, bet ceru, ka jums būs ērti.

-   Es domāju, šeit ir lieliski. Viņa noguldīja Tomasu gultā un paskatījās apkārt. Logs pavēra skatu uz ūdeņiem, un uz platās palodzes atradās maza vāzīte ar sniegpulkstenītēm. Diez vai Rodijs tur tās nolicis, viņa iedomājās.

-   Šī gan ir diezgan jocīga māja, viņš sacīja. Dzīvojamā istaba un virtuve ir augšstāvā, bet man tas patīk. Kad būsiet izkravājuši mantas un atjēgušies, uznāciet augšā, kaut ko iedzersim un apēdīsim. Vai Tomasam garšo zupas?

-   Viņam garšo viss.

Rodijs bija atbilstoši pārsteigts. Kas par paklausīgu bērnu, viņš noteica un aizgāja.

Viktorija, apsēdusies uz gultas malas, iecela Tomasu sev klēpī un sāka viņu atbrīvot no jaciņas. Un visu laiku viņas skatiens skrēja pa istabu, acumirklī iemīlot to. Tā bija tik vienkārša, un tomēr tajā bija viss. kas jebkuram cilvēkam vajadzīgs. Tur bija pat stūrī iebūvēts kamīns, kurā gruzdēja kūdras kaudze, groza pie pavarda arī bi ja kūdra, ko pats varēja pielikt klāt, lai uguns degtu visu nakti, ja nepieciešams. Viņa nolēma iet gulēt pie degoša kamīna, un tūlīt pat tā šķita romantiskākā lieta pasaulē. Varbūt. viņa sev piesardzīgi sacīja, varbūt beigu beigās viss tomēr būs kārtībā.

Olivers iznira viņai aiz muguras ar beidzamo ceļasomu. Viņš nolika to zemē un aizvēra aiz sevis durvis.

-  Oliver…

Bet viņš asi to pārtrauca. Ir noticis kas drausmīgs. Nedēļas sākumā nomira Rodija brālis. Šorīt Kreganā tas bija viņa bēres. Tāpēc visi slēģi bija slēgti.

Pārbiedēta un neticot dzirdētajam. Viktorija blenza pāri Tomasa galvai. Bet kāpēc viņš mums to nepaziņoja?

-   Viņš nevarēja. Viņš nezināja, kur mēs esam. Un, šā vai tā, viņš apgalvo, ka gribēja, lai mēs atbrauktu.

-  To viņš tikai tā saka.

-   Nē, es tā nedomāju. Man pat šķiet, ka mēs pašlaik esam vislabākais, kas viņam var gadīties. Mēs varam likt viņam domāt par kaut ko citu. Lai kā arī tas būtu, mēs esam šeit. Mēs nevaram atkal doties prom.

-Bet…

-   Un vēl kas. Mēs esam misters un misis Dobsi, kā viesnīcas reģistrā. Acīmredzot šeit ir virkne vecu sakārņu.

kuri nepārdzīvotu, ja uzzinātu briesmīgo patiesību. Viņš sāka trokšņot, atvērt atvilktnes un durvis kā liels, slaids kaķis, kurš jūtas kā mājās. Kas par fantastisku iekārtojumu! Vai te gulēs Tomass?

-   Ja. Oliver, varbūt mums vajadzētu palikt šeit tikai vienu nakti.

-   Ko tu gribi teikt? Vai tev te nepatīk?

-   Man seit patīk, bet…

Viņš pienāca, lai uzspiestu viņas pavērtajai, protestējošajai mutei skūpstu un apklusinātu Viktoriju. Viņus joprojām šķīra strīds. Viņa brīnījās, vai šīs skūpsts bija domāts ka atvainošanās, vai arī viņai būs pirmajai jāatzīst, ka nožēlo notikušo. Bet, pirms viņa spēja sakopot domas, vērst tās vienā vai otrā virzienā, viņš bija vēlreiz to noskūpstījis, noglaudījis Tomasam galvu un atstājis viņus. Viktorija dzirdēja, ka viņš skrien augšā pa kāpnēm, dzirdēja viņu sarunājamies ar Rodiju. Viņa nopūtās. pacēla Tomasu no gultas un aiznesa viņu uz vannasistabu.

Bija pusnakts un ļoti tumšs. Rodijs Danbīts, brendija izmērcēts, bija paņēmis kabatas bateriju, uzsvilpis sunim un devies apgaitā ap lielo māju, lai pārliecinātos, kā viņš paskaidroja Oliveram, ka visas durvis un logi ir cieši aizvērti un vecā Elena savā bēniņu guļamistabā pārlaiž drošu nakti.

Olivers domāja kādā ziņā drošu? Viņus ar Elenu formāli iepazīstināja vakara gaitā, un viņa tam likās vecāka par Dievu to Kungu. Viktorija jau sen bija devusies pie miera. Tomass gulēja.1 Olivers aizkūpināja Rodija doto cigāru un izgāja laukā.

Klusums, kas viņu sveica, šķita bezgalīgs. Vējš bija stājies, un nedzirdēja gandrīz ne mazākā troksnīša. Viņa soļi čirkstēja, ejot pa granti, un apklusa, sasnieguši zāli. Caur kurpju zolēm viņš sajuta tās mitrumu. Viņš nonāca līdz ezeram un saka iet gar ūdens malu. Gaiss bi ja ledains. Viņa vieglās drānas samta žakete un zīda krekls nepasargāja, un aukstums pārņēma augumu kā spirdzinoša duša. Viņš izbaudīja šo šoku un jutās atspirdzis un spēcināts.

Acis aprada ar tumsu. Apkārtējo kalnu masīva klātbūtne lēnam sāka iegūt apveidus. Viņš vēroja ezera caurspīdīgo ņirboņu. Kokos aiz mājas iekliedzās pūce. Viņš nonāca pie nelielā dambja. Tagad viņa soļi dobji skanēja uz dēļu virsmas. Beigās viņš apstājās un iesvieda ūdenī cigāra galu. Tas nočūkstēja, un viss satumsa.

Balsis bija klat. Vecā sieviete. Tavs tēvs nebulu ta darījis. Viņa mēnešiem ilgi dzīvojās tā galva, viņa taču bija Elena Tārbeta. Un tomēr tā nebija Elena no Sazerlcndas. Viņu sauca Keita, un viņa naca no Jorkšīras. Tavs tčvs tā nekārtoja lietas, nemaz ne tā. Viņa bija sarūgtināta, viņa bija nogurusi, viņa bija nesalaužama. Viņš vienmēr pats maksāja par sevi. Un viņš bija lepns. Kad es viņu apglabāju, es to darīju spīdoši. Misis Hekvorta apglabāja savu vīru. bet viņa bija tik nejūtīga, viņa pasniedza apkaltušas maizītes.

Tā bija Keita, bet arī Elena. Tā tas notika. Pagātne un tagadne, fantāzija un īstenība savijās kopā kā tērauda tauvas, tā ka viņš nezināja, kur beidzas viena un kur sakas otra. Un tas sāka viņā briest kā tāds audzējs, līdz pārņēma viņu visu, un viņš nonāca tā varā un to cilvēku varā, kuri cīnījās, lai izkļūtu no viņa galvas, lai atrastu vietu uz papīra.

Un nedēļām, varbūt mēnešiem ilgi viņš eksistēja ka iodzlgs vakuums, kas ir spējīgs tikai uz visprimitīvākajām un svarīgākajām ķermeņa funkcijām, tādām kā gulēšana, iegriešanās krodziņā ap stūri un cigarešu pirkšana.

Gaidas pildīja viņu ar trīsošu satraukumu. Par spīti aukstumam viņš sajuta, ka plaukstas svīst. Bēniņos dega gaisma, un viņš iedomājās, ka vecā Hlena nesteidzīgi liek savus zobus glāzē, skaita lūgšanas, guļas gultā. Viņš redzēja, kā viņa gulēja, skatījās griestos, viņas deguns slejās virs palaga malas, gaidot vecuma nemierīgo miegu.

Citu gaismu nebija. Ne no Rodija viesistabas aizvilktajiem aizkariem, ne no guļamistabas stāvu zemāk, kur gulēja Viktorija.

Viņš lēnām devās atpakaļ uz māju.

Viktorija bija aizmigusi, bet pamodās, kad viņš ienāca un iededza gaismu pie gultas. Viņš apsēdās tai blakus, viņa pagriezās, nožāvājās, ieraudzīja, kurš tas ir, un nosauca viņu vārdā. Viņa bija tērpusies plānā, mežģīnēm rotātā balta batista naktskreklā, un viņas gaišie mati klājās pār spilvenu kā gail biksīšu krasas zīds.

Viņš noņēma kaklasaiti un atpogāja krekla augšējo pogu. Viņa jautāja:

-   Kur tu biji?

-  Ārā.

-   Cik pulkstenis?

Viņš nometa kurpes. Vēls. Viņš pārliecās pār Viktoriju un saņēma viņas galvu rokās. Lēnām viņš sāka to skūpstīt.

Beidzot viņš iemiga, bet Viktorija nomodā dusēja viņa rokās kādu stundu vai vairāk. Aizkari bija atvilkti, un aukstais nakts gaiss plūda iekšā pa vaļējo logu. Kamīnā rāmi dega kūdra, un tās spožās liesmas rakstaini atspīdēja uz zemajiem, baltajiem griestiem. Rīta strīds bija pārkusis mīlestībā. Viktorija nomierinājās. Viņa gulēja, rāmās apziņas pārņemta, kas bija kā miega zāles, nekas tik īsts nevar zust.

10. PIEKTDIENA

Viņa pēkšņi pamodās saspringta, aizmirsusies, nesaprotot, kur atrodas. Viņa redzēja plašo logu un debesis aiz tā bālas, pirmatnējas, bez neviena mākonīša. Kalnu līnija bija asa kā stikla lauska, lecošās saules pirmie stari skara augstākās virsotnes. Benhoila. Benhoila visā savā daiļumā. Tā izskatījās, ka diena izvērtīsies brīnišķīga. Varbūt viņai vajadzētu aizvest Tomasu uz pludmali.

Tomass. Tomasa vecmāmiņa, misis Ārčera. Šodien pat viņa uzrakstīs misis Ārčerai.

Vēstuli vajadzētu uzrakstīt jau no rīta un pēc iespējas ātrāk nosūtīt. Adresi viņa uzzinās Kreganas pasta nodaļā, pavaicājot attiecīgo telefongrāmatu. Vudbridža bija Hempšīrā. Tā bija pavisam maza vietiņa. Nevarētu būt daudz Ārčeru tik mazā vietā.

Vēstules forma jau radās pati no sevis. Es jums nīkstu, liii pavēstītu, kn ar Tomasu viss ir kārtībā un viņš ir laimīgs.

Un Tomasa tēvs? Olivers snauda viņai blakus, neizdvešot ne skaņas, viņš bija aizgriezis galvu, garo roku izstiepis laukā no palagiem, pagriezis delnu uz augšu un brīvi saliecis pirkstus. Viktorija piecēlās, atbalstījās uz elkoņa un pavērās viņa mierīgajā sejā. Tobrīd viņš likās neaizsargats un viegli ievainojams. Olivers viņu mīlēja. Mīlestība un bailes vienā gultā nevarēja sadzīvot. Viņa nebaidījās no Olivera.

Viņa piesardzīgi atlaidās spilvenos. Oliveram tas nemaz nav jāzin. Olivers negribēju, lai es jums rakstu, viņa teiktu, tad varbūt būtu labāk, ja jūs neatbildētu un nekādā ziņā nemēģinātu ar mani sazināties.

Viktori ja nespēja saprast, карее šī nevainīgā krāpšana viņai nebija agrāk ienākusi prātā. Misis Ārčera saprastu. Viņai tikai gribētos pārliecināties, ka ar mazdēlu viss kārtībā. Un Viktorija vēstules beigās apsolītu, ka vēlreiz aizrakstīs, lai nezaudētu saikni. Likās, ka viņu sarakste varēu būt miera pilna.

No otras istabas aiz aizvērtajām durvīm bija dzirdams, ka Tomass jau pamodies. Krakš krakš krāks! iztraucēja rīta mieru. Tomass dziedāja. Viņa iedomājās, ka puisēns sūkā īkšķi, sitot Sivēnu pret sienu pie viņas gultas. Pēc īsa brīža dziedāšana aprimās, atskanēja tāda ka šļūkāšana, atvērās durvis, un ienāca Tomass.

Viktorija izlikās aizmigusi un gulēja aizvērtām acīm. Tomass ierāpās gultā un apgūlās viņai virsū, ar tuklo īkšķi paverot viņas plakstus. Viņa ieraudzīja tā seju tikai dažas collas no savējās, zilās acis bija satraucoši tuvu, bet viņu deguni gandrīz saskārās.

Viktorija vēl nebija aizrakstījusi viņa vecmāmiņai, bet šodien pat to izdarīs, un šī apziņa atbrīvoja no vainas sajūtas un radīja maigumu pret Tomasu. Viņa to apskāva un samīļoja, abu vaigi saskārās, un viņš aizdomājies iebelza viņai ar celi pa vēderu. Pēc brīža, kad kļuva skaidrs, ka mazais vairs nepaliks mierā pat mirkli, Viktorija izrāpās no gultas. Olivers joprojām netraucēti gulēja. Viņa aiznesa

Tomasu uz otru istabu, apģērba un tad apģērbās pati. Atstājuši Oliveru guļam, viņi roku rokā kāpa augšā esi brokastis.

Dienas kārtība Benhoilā izrādījās strikta abi nami liela un staļļu māja sadzīvoja kā ciešā iejūgā. Vakar viņi brokastis ēda zupu un sieru Rodija saulainajā dzīvojamajā istaba, kur galds bija piestumts pie loga un ēdieni vienkārši kā piknikā. Pusdienas turpretī bi ja gluži atšķirīgs pasākums milzīgajā lielās mājas ēdamistabā. Ka iepriekš bez vārdiem vienojušies, viņi visi bija pārģērbušies šim gadījumam. Olivers bija uzvilcis savu samta žaketi, un Rodijam mugurā bija pašaurs, rūtains uzvalks, un plata josla aizsedza spraugu starp kreklu un tumšajām biksēm, kas vairs jostasvietā negāja ciet. Kamīnā dega uguns, sudraba svečturos bija sveces, un visdažādāko Danbītu portreti nolūkojās viņos no paneļiem klātajām sienām. Viktorija domāja. kurš no tiem bija Džoks, bet negribēja vaicāt. Tukšais krēsls galda galā radīja neskaidru nervozitāti. Viņa jutas tā, it kā viņi būtu ielauzušies, it kā bulu ieradušies cita cilvēka māja bez atļaujas un kuru katru bridi varētu ienākt saimnieks un atrast viņus.

Bet acīmredzot viņu vienīgo mocīja šī neveiklā vainas sajūta. Olivers un Rodijs bez apstājas runājās par savu rakstnieku, izdevēju un producentu pasauli, kas Viktorijai bija sveša. Sarunas plūda, liela vīna daudzuma veicinātas. Un pat tā vecā sieviete Elena, šķiet, nesaskatīja tajā nekā nepiedienīga. Viņa šļūkāja turpu šurpu savās novalkātajās kurpēs, apsējusi labāko priekšautu virs melnās kleitas, pasniedzot pa virtuves lūku smagās paplātes un novācot netīros šķīvjus. Viktorija mēģināja izrādīt vēlmi palīdzēt, bet Rodijs viņu atturēja. Virtuvē Elenai palīdz Džesa

Galrija. Elena bulu līdz nāvei aizvainota, ja jūs tikai pieceltos no krēsla, viņš sacīja Viktorijai, kad Elena nedzirdēja, un tā viņa sēdēja, pretēji visām savām labākajām vēlmēm, un atļāva, lai citi viņu apkalpo.

Vienu brīdi maltītes gaitā Elena kādas desmit minūtes bija projām. Atgriezusies ar kafijas paplāti, viņa bez. ievadvārdiem paziņoja, ka puisītis guļot ka eņģelis, un Viktorija saprata, ka Elena gājusi pa garajiem akmens gaiteņiem, lai pārbaudītu, vai ar Tomasu viss kārtībā, un tas viņu aizkustināja.

-   Es jau grasījos pati aiziet pie viņa, viņa sacīja Elenai, bet Elena uzmeta lūpu, it kā Viktorija būtu pateikusi ko nepiedienīgu. Kāpēc gan jums būtu jāceļas no pusdienu galda, ja es esmu šeit, lai pieskatītu bērnu? Viktorija jutās kā pārmetumu saņēmusi.

Jau nākamajā rītā Viktorija ilgstoši rosījās svešā virtuvē, līdz, pa kārtai atvērusi visas durvis, viņa atrada olas, maizi un krūzi piena. No Tomasa nekāda palīga nebija, viņš vienmēr tikai maisījās pa kājām. Viņa atrada piemērotus šķīvjus un krūzes, nažus un dakšiņas. Arī sviestu un šķīstošās kafijas kārbu. Viņa uzklāja mazo plastmasas galdiņu, apsēdināja Tomasu uz krēsla, aplika viņam ap kaklu trauku dvieli un nogrieza olai galiņu. Viņš klusi sāka ēst.

Viktorija iejauca sev krūzi kafijas un pievilka klāt krēslu, lai būtu ar seju pret Tomasu. Viņa jautāja:

-   Vai tu gribēsi šodien iet uz pludmali?

Tomass pārstāja est un palūkojās viņā, kamēr olas dzeltenums tecēja pa zodu. Viņa to noslaucīja. Tai brīdī atvērās un aizvērās durvis uz staļļa pagalmu. Pa kāpnēm lēni tuvojas soļi. Nākamajā bridi vaļējās virtuves durvis parādījās Elena.

-   Labrīt, Viktorija sveicināja.

-  Tā, jiīs jau esat piecēlušies un gandrīz gatavi. Jūs esat agrs putniņš, misis Dobsa.

-Tomass mani pamodināja.

-  Es atnācu, lai pavaicātu, vai jūs negribēsiet, lai es viņu pabaroju, bet redzu, ka jau pati esat par to parūpējusies.

Elenas attieksme mulsināja, jo pēc viņas balss nekad nevarēja pateikt, vai kāds ir rīkojies pareizi, vai ne. Un nelīdzētu pat ielūkošanās viņai sejā. jo tur neiztrūkstoši bija lasāma nepatika, pabalējušās acis bija stiklaini aukstas, un lūpas tā sakniebtas, it ka kāds būtu cieši sažņaudzis tās ar stiepli. Viņas plānie un baltie mati bija atglausti no deniņiem un savīti ciešā, mazā mezglā. Cauri tiem spīdēja sārtā galvas āda. Viņas figūra ar gadiem, šķiet, bija sarāvusies tā, ka visas drēbes viņas mūžamvecās drēbēs izrādījās kādu numuru par lielam. Tikai viņas rokas bija lielas, spēcīgas un sarkanas no bēršanas. Ar piepampušam locītavām un saliektas kā vecu koku saknes. Viņa stāvēja, salikusi tas uz vēdera virs puķainā priekšauta, un izskatījās tā, it kā visā savā ilgajā mūžā viņa ne mirkli nebūtu pārstājusi strādāt. Viktorija domāja, cik viņai varētu būt gadu.

Viņa mēģināja piedāvāt: Vai nevēlaties tasi kafijas?

-   Es tai pat nepieskaros. Man ta nemaz nesmēķē.

Tad varbūt tasi tējas?

-   Nē, nē. Es tēju jau padzēru.

-   Bet kāpēc jums nepiesēst? Lai atpūtinātu kājas?

Bridi viņai likās, ka pat šī vieglā draud/īguma priekšspēle tiks noraidīta, bet Elena, iespējams, tādēļ, ka Tomass nenovērsa no viņas ne acu, sataustīja krēslu un apsēdās galda galā.

-   Ēd savu oliņu, viņa sacīja Tomasam un tad uzrunāja Viktoriju: Cik jauks bērns! Viņas aug.šzemnieces balsī tas izklausījās kā "Cik auks pērns".

-  Jums pat ik bērni?

-Jā gan, un Benhoilā savulaik to bija tik daudz, no vienas vietas. Nebija šaubu, ka viņa bija nākusi, lai redzētu Tomasu un paklačotos. Viktorija gaidīja, un vecā balss nenovēršami maldījās tālāk. Es šeit ierados, lai pieskatītu Čārliju, kad viņš vēl bija mazs. Cārlijs bija jaunākais no zēniem. Es pieskatīju arī pārējos, bet Cārlijs bija viscaur manās rokas. Cārlijs tagad ir Amerikā, tā, lūk. Viņš apprecēja amerikānieti.

Nemierīgi, it kā nezinātu, kur likties, viņas rokas turpināja ziest sviestu uz Tomasa grauzdētās maizītes un griezt to gabaliņos.

Viktorija ierunājas: Man ir tik neērti, ka mēs šurp atbraucām tik drīz pēc… Redziet, mēs nezinājām, ka… nu, saprotiet…

Viņa apklusa un apjukusi vēlējās, kaut nemaz nebulu sākusi runāt, bel Elena palika mierīga ka klints.

-  Jus runājat par to. ka kungs tik pēkšņi nomira un ka bēres bija tikai vakar?

-   Nūjā.

-Tās bija jaukas bēres. Tur bija visi lielie vīri.

-   Es nešaubos.

-   Neaizmirstiet, viņš bija vientuļš cilvēks. Viņam pašam nebija bērnu, tā, lūk. Džoka kundzes lielākā bēda bija tā, ka viņai nevarēja būt bērnu. "Te esi tu, Elen," viņa mēdza teikt, "un tur augšstāvā ir tukšā bērnistaba, kas gaidīt gaida mazuļus, un nemaz neizskatās, ka kaut viens varētu rasties." Un patiesi, to nebija.

Viņa ielika Tomasam rokā vel vienu maizes gabaliņu.

-   Kas ar viņu notika?

-   Viņa nomira. Pirms pieciem vai vairāk gadiem. Viņa nomira. Viņa bija skaista lēdija. Vienmēr smējās. Viņa uzrunāja Tomasu. Ja, jā, ēd nu, tik garšīgas brokastis.

Vai jūsu mazajam… vai Čārlijam ir bērni?

-   Jā, Cārlija sievai piedzima puika, un kas par gudru mazu zēnu viņš bija! Vasarās viņi mēdza braukt šurp, visi trīs, un kādi tie bija jauki laiki! Pikniki augšā kalnā vai Kreganas pludmalē. "Man mājās ir pārāk daudz darāmā, lai dotos uz pikniku," es viņam parasti sacīju, bet Džons iebilda: "Elen, jums arī jānāk, bez jums nesanāks īsts pikniks."

-   Viņu sauca par Džonu.

-   Jā.'

-   Jums viņa droši vien pietrūka, kad viņam bija jāatgriežas Amerikā.

Ak vai, šī vieta likās tukša, kad viņi bija prom. Ka kapā…

Vērojot Elenu, Viktorijai tā pēkšņi loti iepatikās. Viņa vairs nejutās ne iebiedēta, pat ne sakautrējusies. Viņa sacīja: Es šo to zināju par Benhoilu, pirms vakar atbraucu šurp, jo esmu lasījusi vjsas Rodi ja grāmatas.

-Tie bija visjaukākie laiki, kad puikas bija jauni. Pirms tā kara.

-   Viņš droši vien bija jautrs puika.

Elena noklakšķināja mēli un pacēla rokas augšup, atmiņu šausmināta. Reizēm es domāju, ka viņš mani iedzīs kapā. Tīrais velnēns. Viņš izskatījās pēc eņģelīša, bet nekad nevarēja zināt, kas Rodijam aiz ādas. Un, kad pienāca brīdis mazgāt viņa drēbes, kabatas itin labi varēja būt pilnas ar gaļīgiem tārpiem.

Viktorija iesmējās. Tas man kaut ko atgādina, viņa sacīja. Kur es šeit varētu kaut ko izmazgāt? Mes esam ceļā jau četras dienas, un drīz nevienam no mums vairs nebūs, ko vilkt mugurā.

-   Varat tās ielikt veļas mašīnā.

-   Ja es pēc brokastīm tās aiznestu uz lielo māju, varbūt jūs man parādītu, kur veļas mašīna atrodas un ka ar to apieties.

-   Par to neuztraucieties! Es parūpēšos par mazgāšanu. Jūs taču negribēsiet tam vcltil brīvdienas. Un, viņa piebilda viltīgā nevainībā, ja jūs ar vīru vēlētos kur iziet, es varētu pieskatīt bērnu jūsu vietā.

Viņa acīmredzami ilgojās rūpēties par Tomasu, dabūt viņu sev. Viktorija domāja par rakstāmo vēstuli. Tādā gadījumā man jāaizbrauc pastaigāt pa veikaliem. Mums, tā šķiet, izbeigusies zobu pasta, un Olivers noteikti gribēs cigaretes. Ja es šorīt aizbrauktu līdz Kreganai. vai jūs tiešām pieskatītu Tomasu? Viņam diez ko nepatīk iepirkšanās.

-   Un kāpēc lai tas viņam patiktu? Mazam cilvēciņam ta ir garlaicīga nodarbe. Viņa paliecās uz priekšu un māja Tomasam ar galvu tā, it ka viņus vienotu kāda sazvērestība. Tu taču paliksi ar Elenu, vai ne, mazulīt? Tu palīdzēsi Elcnai mazgāt veļu?

Tomass vērās brūnajā, krunkainajā sejā. kas lēkāja augšā, lejā tik tuvu viņa paša sejai. Viktorija vēroja viņa reakciju ar zināmām bažām. Būtu nepatīkami, ja viņš kliegtu un tā aizvainotu Elenu. Bet Tomass un Elena saprata viens otru. Viņus šķīra gaili, bet viņi abi piederēja vienai pasaulei. Tomass bija beidzis brokastot. Viņš norausās no krēsla, paņēma no grīdas pie ledusskapja nokritušo Sivēnu un nesa to rādīt Elenai.

Viņa paņēma mantiņu un dancināja to uz galda.

"Mazai Kitijai bij' cūķis, Dancoja kā maziņš niķis."

Elena dziedāja savā aizlūzušajā, vecajā balsi. Tomass smaidīja. Viņš uzlika roku tās celim, un viņas grubuļaina roka nolaidās, lai saņemtu puikas tuklos pirksteļus.

Apbrīnojami, cik vienkāršas un saprotamas kļuva lietas, tiklīdz bija pieņemts lēmums. Problēmas pašas nogludinājās, grūtības atrisinājās. Elena uzņēmās gan Tomasa pieskatīšanu, gan veļas mazgāšanu, tā vienā vēzienā atbrīvojot Viktoriju no viņas visspiedīgākajām saistībām. Rodijs un Olivers, šķiet, izgulēja iepriekšējā vakarā uzņemto brendiju un vel nebija rādījušies. Rakstāmpapīra meklējumos Viktorija iegāja Rodija dzīvojamajā istabā, kur aizkari joprojām bija aizvilkti un gaiss biezs no cigāru dūmiem. Viņa atvilka aizkarus, atvēra logu un izbēra pelnutrauku saturu kamīna vakardienas pelnos.

Vēstuļu papīru viņa atrada plauktā uz Rodija piekrautā rakstāmgalda kā tīru, tā ar uzdrukātu adresi. Bridi viņa vilcinājās, domājot, kuru ņemt. Ja ņemtu tīro papīru un neuzrakstītu adresi, misis Ārčera neuzzinātu, kur viņus meklēt. Tā viņa noteikti saglabātu nedaudz noslēpuma, it kā Oliveram patiesi būtu kas slēpjams.

Toties veidlapām ar biezajiem iespiestajiem burtiem piemita zināma greznība, kas pati par sevi nomierināja.

"BENHOILA, KREGANA, SAZERLENDA". Viņa iedomājās, kādu iespaidu šāda greznība atstātu uz misis Arčeru. Tāpēc viņa ņēma veidlapu un sameklēja aploksni ar tumši zilu zīdpapīru. Lodīšu pildspalvu viņa atrada apsūbējušā sudraba kausa. Kāds bija it ka visu sagatavojis tieši viņai, lai palīdzētu.

"Dārga misis Ārčera.

cs Jums rakstu, lai darītu zināmu, ka Tomass ir sveiks un vesels. Kopš brīža, kad atstājām Londonu, viņš visu laiku ir bijis loti paklausīgs, gandrīz nemaz nav raudājis un ne reizi nav modies naktīs. Viņš ari labi ēd. "

Viņa pārstāja rakstīt, grauza pildspalvu un pārlika, vai būtu misis Ārčerai jāsaka, ka Tomass ne reizi nebi ja vaicājis par vecomammu. Beidzot viņa nolēma, ka tas nebūtu taktiski.

"Ka saprotat, tagad esam Skotija, saule spīd tā. ka varbūt varēsim aizvest Tomasu uz pludmali."

Viņa atkal apstājās un tad ķērās pie beidzamās un .visgrūtākās daļas.

"Olivers nezina, ka cs Jums rakstu. Mēs par to runājām, bet viņš ļoti pretojās šai domai. Tāpēc varbūt būtu labāk, ja Jus neatbildētu uz šo vēstuli un nemeklētu mūs roka. Es Jums vēlāk vēlreiz aizrakstīšu un pavēstīšu, kā Tomasam klajas.

Vēlot visu to labāko.

Jūsu…"

Viktorija… Kāda Viktorija? Viņa nebija Viktorija Dobsa un vairs nejutās kā Viktorija Bredšova. Beidzot viņa parakstīja tikai savu vārdu un pie tā arī palika. Viņa ielika vēstuli aploksnē un aploksni savas jakas kabatā. Nokāpusi pa kāpnēm, viņa ielavījās guļamistabā un paņēma rokassomiņu ar naudas maku. Olivers nebija pakustējies. Viņa atkal izgāja laukā, iekāpa volvo un brauca uz Kreganu.

Rodijs Danbīts, apsējis lielu, zilbaltu, svītrainu priekšautu, izskatījās pēc veiksmīga gaļas izcirtēja, kad stāvēja pie sava mazā virtuves galda, grieza dārzeņus pusdienu zupas katlam un tai paša laika centās neņemt vērā faktu, ka viņu moka paģiras. Pulksten divpadsmitos viņš grasījās ieliet sev spēcinošu, dziedējošu mēriņu, bet bija vēl tikai bez ceturkšņa divpadsmit, un viņš vilka laiku, cenšoties atturēties no mešanās ugunī, nedaudz mierinot sevi ar rosīšanos virtuvē. Viņam patika gatavot. Viņš būtībā bija lielisks pavārs, un gatavošana nelielām mājas viesībām sagādāja vēl vairāk prieka.

Šīs viesības vai nu īpaši rīkotas, vai gadījuma rakstura veiksmīgi atdzīvināja Benhoilas tradīcijas un ritēja pašas par sevi. Kad Rodijs toni izcēla sevi no gultas, Viktorija un bērns bija gabalā. Rodijs par to bija pateicīgs. Viņš baidījās no ciemiņiem, kuri nīkst pa kaktiem ar garlaicīgām sejām, un viņam vajadzēja mieru un klusumu, lai pievērstos saviem ikdienas pienākumiem.

Bet viņš devās uz lielo māju, lai uzdotu dažus pieklājības jautājumus, un Elena viņam sacīja, ka Viktorija iesēdusies volvo un aizbraukusi uz Kreganu. Mazais puika bija pie Elenas, palīdzēja viņai izkārt uz virves veļu un spēlējās ar grozā iebērtajiem knaģiem.

Kad beidzot parādījās Olivers, šķita, ka ģimenes patstāvīga darbošanās viņu nesatrauc. Kopa ar Rodiju viņi paēda brokastis un kala plānus par to, ka pēcpusdienā brauks uz Viku. Tur kāds Rodija draugs, noguris no vāveres riteņa ritma dienvidos un no bezgalīgās braukāšanas, bija uzsācis nelielu izdevēja biznesu un laida klajā skaistas, ādā iesietas grāmatas mazas tirāžās. Rodijs, kuru interesēja jebkas, kam bija sakars ar īstu amatniecību, jau labu laiku gribēja doties turp un redzēt spiestuves darbu, iepazīties ar iesietuvi, un, kad pateica to Oliveram, ari viņš bija kā spārnos.

-   Bet kā ar Viktoriju? vaicāja Rodijs.

-   Nu, viņa droši vien gribēs pabūt kopā ar Tomasu.

Viņi sazvanīja Viku un pieteica vizīti. Pcc tam Olivers,

brīdi nemierīgi klaiņojis, teica ka gribētu pastrādāt, un Rodijs viņam iedeva piezīmju bloknotu un aizsūtīja uz bibliotēku lielajā mājā, kur, ja nedaudz paveiktos, Olivers varētu netraucēts pavadīt rītu.

Pa to laiku Rodijs, palicis viens, iededza kamīnā uguni, uzrakstīja pāris vēstules un tagad vārīja zupu. Gaisā virmoja dzīvīgā, asā seleriju smarža, pa logu plūda saules gaisma, tranzistorā skanēja Vivaldi mūzika. Iezvanījās telefons.

Rodijs nolamājās un turpināja griezt selerijas, it kā telefons varētu atbildēt pats. Bet, protams, ta nenotika, tāpēc viņš nolika nazi, noslaucīja trauku dvieli rokas un devās uz dzīvojamo istabu.

-   Rodijs Danbīts.

-   Rodij, te Džons Danbīts.

Rodijs apsēdās. Par laimi, viņam ai/ muguras bija krēsls. Pārsteigtāks viņš vairs nevarēja būt. Ess domāju, tu esi Bahreinā.

-   Ne, es atgriezos vakar no rīta. Rodij, man tik briesmīgi žēl Džoka. Un tas, ka es netiku uz bērēm.

-   Manu dārgo zēn, mēs visu sapratām. Labi, ka atsūtīji telegrammu. No kurienes tu zvani? No Londonas? Izklausās ta, it kā tu būtu blakus istabā.

Nē, es neesmu Londonā. Es esmu Invernesā.

-    Invernesā ? Rodi ja domāšana, iepriekšējā vakara konjaka notrulināta, nestrādāja maksimālā ātrumā. Kas tev par tempiem! Kad tu liki līdz Invernesai?

-  Es vakar vakarā paspēju uz Augstkalnes vilcienu. Atbraucu šorīt. Ritu pavadīju ar Robertu Makkenziju. Viņš teica, ka būtu labi, ja es tev piezvanītu… ja es aizbrauktu uz Benhoilu.

-  Nu, protams. Cik lieliski! Tu paliktu šeit pāris dienas. Nedēļas nogalē. Kad mēs varam tevi gaidīt?

-   Kaut kad šopēcpusdien. Es noīrēšu mašīnu. Vai būs labi, ja es atbraukšu šodien?

-   Brīnišķīgi… Rodijs sāka runāt un tad atcerējās sarežģījumus. Ar delnu iesita sev pa pieri. Nolādēts, tikai manis šeit nebūs. Es sarunāju braukt uz Viku. Pie manis viesojas kāds puisis, un mēs dosimies turp, lai paskatītos uz iespiedmašīnu. Bet tas nav svarīgi. Mēs drīz būsim atpakaļ. un Elena būs mājās.

-   Kā Elenai klājas?

-   Nesatricināma. Viņa atstāj mūs visus ēnā. Pateikšu viņai, ka tu brauc ciemos. Teikšu, lai gaida tevi.

-   Es ceru, ka neizsitu tevi no sliedēm.

Rodijs atcerējās, kā Džonijs vienmēr bijis izteikti pieklājīgs cilvēks. Ne no kādām sliedēm tu mani neizsiti. Un

»

piebilda, jo nebija iemesla to nedarīt: Bez tam tā tagad ir tava māja. Tev nav jāprasa sev pašam atļauja šeit apmesties.

Iestājās neilgs klusums. Tad Džons sacīja: Jā, un izklausījās domīgs. Jā. Tā ir viena no lietam, par ko es gribētu ar tevi parunāt. Ir briesmīgi daudz, ko pārspriest.

-   Pēc pusdienām parunāsimies no sirds kā vecos laikos, Rodijs solīja. Labi, tiksimies vēlāk. Es tiešām tevi gaidu. Pagājis pārāk daudz laika, Džon.

-   Jā, Džons piekrita un pēkšņi izklausījās tik ļoti amerikānisks. Es nojaušu, ka pagājis pārāk daudz laika.

Viktorija atgriezās pēc kādam desmit minūtēm, kad Rodijs tikko bija paēdis zupu, nokopis virtuvi un ielejis sev kāroto brendiju ar ingveralu. Viņš sēdēja pie loga, vēroja melnbalto pīļu baru, kas bija nometušās ezera krastā, lai paēstu, kad izdzirdēja mašīnu atgriežamies. Kādu brīdi vēlāk pirmajā stāva atvērās un aizvērās parādes durvis.

Viņš sauca: Viktorij!

-  Sveiki.

-   Es esmu te augšā. Viens pats. Nāciet un pievienojieties man!

Paklausīgi viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm un ieraudzīja Rodiju vientuļi sēžam istabas tālākajā galā Bārnija sabiedrībā.

-   Kur ir citi?viņa vaicāja, tuvodamās Rodijam.

-  Olivers lielajā mājā ir ieslēdzies bibliotēkā un strādā. Un Tomass joprojām ir pie Elenas.

-   Varbūt man noiet viņam pakaļ?

-   Neesiet smieklīga! Ar viņu viss ir kārtībā. Apsēdieties. Iedzeriet kaut ko.

-    Nē, man negribas dzert. Bet viņa apsēdās tam līdzās, pavelkot nost šalli. Rodijs uzreiz nodomāja, cik viņa ir skaista. Vakar, pirmo reizi redzot, viņš nemaz nebija atzinis Viktoriju par skaistu. Viņa tad likās kautrīga, pat garlaicīga. Pie pusdienām viņa tik tikko bija bildusi kādu vārdu, un Rodijam nācās grūti saprast, ko Olivers viņā atradis. Bet šorīt viņa bija cits cilvēks. Mirdzošām acīm, sārtiem vaigiem, ar smaidu pa visu seju. Tagad Rodijs pieķēra sevi pie domas, kāpēc Olivers nav apprecējis šo meiteni. Varbūt tam bija kāds sakars ar viņas pagātni. Cik viņai bija gadu? Kur viņš bija to saticis? Cik sen viņi ir kopā? Viņa izskatījās smieklīgi jauna, lai būtu divus gadus veca zēna māte, bet jaunie cilvēki jau mūsdienās, kā šķita, metās mīlas sakaros, knapi pabeiguši skolu, un piesaistīja sevi mājas dzīvei tādā veidā, kas Rodija jaunībā šķistu pilnīgi neiespējami. Viktorijai, kā viņš ievēroja, bija brīnišķīgi zobi.

-  Jūsu acis tik koši mirdz, un jūs visa starojat. Kreganā būs noticis kaut kas ļoti labs.

-   Ir tikai ļoti jauks rīts. Var redzēt jūdzēm tālu, un viss tik koši vizuļo. Es nedomāju būt projām tik ilgi. Es tikai braucu nopirkt zobu pastu, cigaretes un vel šo to, bet Elenai nekas nebija pretī pieskatīt Tomasu, un Kregana ir tik skaista. Es paliku tur, lai apskatītu visu, un iegāju baznīcā un tai ēkā, ko šeit sauc par Dekāna māju, bet tagad tur ir suvenīru veikals.

Viņas aizrautība bija tik mīļa. Vai jūs kaut ko nopirkāt?

-   Nē, bet es varētu braukt atpakaļ un kaut ko arī iegādāties. Tur ir brīnišķīgi Skotijas svīteri. Un es vēl aizgāju paskatīties uz pludmali. Nevaru sagaidīt, kad aizvedīšu turp Tomasu. Varētu domāt, ka bus auksts, bet tā nebija. Saule ir diezgan silta.

-   Man prieks, ka jums sanāca jauks rīts.

-   Jā. Viņi saskatījās, un daļa spožuma nozuda no Viktorijas sejas. Man vakar vakara tā ari neradās iespēja kaut ko pateikt, bet… Jā, Olivers man pastāstīja par jūsu brāli, un man ir tik žēl. Es jūtos tik briesmīgi neērti, ka mēs visi esam šeit.

-  Jums nav tā jājūtas. Jūs man darāt labu.

-   Jums tikai ir vēl lieki uztraukumi. Es visu ritu jūtos vainīga, jo man vajadzētu palīdzēt jums vai Elenai tā vietā, lai vienkārši pamestu Tomasu viņai.

-  Jums nāktu par labu kādu stundu tikt prom no Tomasa.

-   Patiesību sakot, bija diezgan jauki. Viņi smaidīja pilnīgā sapratnē. Vai jūs teicāt, ka Olivers strādā?

-  Tā viņš sacīja.

Viktorija nedaudz saviebās. Es nezināju, ka viņš gribēja strādāt.

-   Varbūt viņš grib izlikt uz papīra kādu domu, pirms tā izskrējusi no galvas. Viņš atcerējās par pēcpusdienā plānoto braucienu uz Viku un pateica viņai to. Mēs ņemsim jūs līdzi, ja gribat, bet Olivers domāja, ka jūs gribēsit pabūt kopā ar Tomu.

-   Es labāk palikšu šeit.

-  Tādā gadījumā jūs varat ko darīt manā labā. Pēcpusdienā atbrauks kāds jauns cilvēks. Viņš šeit paliks pāris dienu. Tāpēc, ja neesam atgriezušies, varbūt jūs varētu parūpēties par viņu, ieliet tēju un vispār gādāt, lai viņš justos gaidīts.

\

-   Jā, protams, bet kur viņš nakšņos? Mēs, šķiet, esam aizņēmuši jūsu māju.

-  Viņš ies uz lielo māju. Es jau runāju ar Elenu, un viņa ir iedegusies aizrautībā, linu palagi klāj gultu, viss spīd un laistās.

-   Es būtu domājusi, ka viņai jau tā ir diezgan daudz darāmā, un tagad vēl jauni viesi.

-   Jā, bet, redziet, šis jaunais cilvēks ir Elenas dārgais mazulis. Faktiski, viņš ir mans krustdēls. Džons Danblts.

Viktorija pārsteigumā pavērās Rodijā. Džons Danblts? Vai jūs domājat sava brāļa Čārlza dēlu? Elena man šorīt pie brokastu galda stāstīja par viņu. Bet es domāju, ka viņš ir Amerikā.

-   Nē, nav vis. Īstenībā viņš tikko zvanīja man no Invernesas.

-  Elena noteikti ir septītajās debesīs.

-  Tā ir. Ne jau tāpēc, ka viņš brauc ciemos, bet tāpēc, ka Džons ir jaunais Benhoilas muižkungs. Mans brālis Džoks atstāja Benhoilu Džonam.

Viktorija apjuka.

-   Bet es domāju, ka jūs esat jaunais muižkungs.

-   Dievs, sargi.

Viņa pasmaidīja. Bet jūs būtu tik brīnišķīgs muižkungs.

-   Jūs esat ļoti laipna, bet no manis nebūtu jēgas. Es esmu pārāk vecs, lai atmestu savus ļaunos paradumus. Labāk lai jauna slota mūs visus tīri slauka. Kad pavēstīju Elenai jaunumus, viņas stiklainās acis iemirdzējās, bet es nepateikšu, vai tās bija asaras, vai triumfa dzirksts.

-   Nerunājiet par viņu tik briesmīgi. Man viņa patīk.

-  Ari man viņa patīk, bet kādu dienu viņa mani novedīs trakomājā. Viņš nopūtās un ieskatījās savā tukšajā glazē. Vai jūs esat pārliecināta, ka nevēlaties ko iedzert?

-  Pilnīgi pārliecināta.

-   Tāda gadījumā esiet laba meitene un skrieniet pie Olivera un mazā puikas, un sakiet viņiem, ka pusdienas būs gatavas pēc kādam desmit minūtēm. Viņš piecēlās no krēsla un gāja piemest dziestošajam kamīnam dažas pagales. Tās, ka parasti, mežonīgi sprakšķēja, un Rodijs ar kāju izberzēja kvēlojošās oglītes uz daudz pārcietušā paklāja.

Viktorija darīja, kā viņš bija lūdzis. Kāpņu augšgalā viņa apstājas.

-   Kā jūs teicāt, kur es varētu atrast Oliveru?

-   Bibliotēkā.

Viņa to atstāja, rikšodama lejup pa kāpnēm kā nepacietīgs bērns. Palicis viens, Rodijs atkal nopūtās. Viņš apdomāja un beigu beigās pakļāvās. Viņš ielēja sev vēl vienu glāzi un devās uz virtuvi.

Viktorija pabāza galvu durvis.

-Oliver!

Viņš nerakstīja. Viņš sēdēja pie galda loga niša, viņa rokas brīvi nokarājās, kājas bija izstieptas, un viņš nebūt nerakstīja.

-Oliver!

Viņš pagrieza galvu. Pagāja paris sekundes, kamēr viņš to pazina. Tad viņa tukšās acis atdzīvojās. Viņš pasmaidīja, it kā Viktorija būtu to nupat pamodinājusi. Viņš pacēla roku, lai saberzētu sev skaustu.

-   Sveika.

-   Laiks pusdienot.

Viņa aizvēra aiz sevis durvis. Viņš pastiepa roku, un viņa pienāca tuvāk, Olivers to pievilka klāt, paslēpa seju viņas biezajā svīteri un kā bērns ievilka nāsīs tā siltumu. Viņu pārņēma saldas atmiņas par pagājušo nakti. Viktorija atspieda zodu pret viņa galvvidu un pavērās lejup uz galdu, uz ķeburiem un švīkām un šauru, blīvu rokrakstu klātajiem Olivera papīriem.

Viņa atkārtoja:

-   Laiks pusdienot.

-  Nevar būt. Esmu šeit tikai piecas minūtes.

-   Rodijs teica, ka tu esi šeit kopš brokastīm.

-   Un kur tu biji?

-   Kreganā.

-   Ko tu tur darīji?

-   lepirkos. Viņš pavirzīja to nostāk un ielūkojās viņai sejā. Viktorija vēsi vērās viņam acīs un atkārtoja: Es icpirkos. Es nopirku tev cigaretes, domāju, ka drīz tev to aptrūksies.

-   Lieliska meitene.

-   Un šurp brauc vēl kāds, viņš ieradīsies pēcpusdiena.

-   Kas tad?

-    Džons Danbīts, Rodija brāļadēls. Viņa ieminējās mākslotā augšzemnieku izloksnē. Jaunais Benhoilas muižkungs.

-   Ak Dievs, sacīja Olivers. Dzīvojam gluži kā Valtera Skota romānā.

Viņa iesmējās.

-   Vai gribi ēst?

-    Jā. Viņš atstūma rakstāmbloku un stīvi piecēlās. Viņš izstaipījās un nožāvājās. Bet vispirms es gribu iedzert.

-   Rodijs alkst pēc kāda, kurš ar viņu iedzertu.

-   Vai tu ari nāksi?

-   Vispirms es sameklēšu Tomasu. Viņi virzījās uz durvīm. Viņš visu rītu ir pie Elenas

-  Cepuri nost, Olivers sacīja.

Džons Danbīts īrētajā fordā brauca pa Eventonu, un ceļš nogriezās uz austrumiem. Pa labi no viņa zem tīrajām ziemas debesīm zils kā Vidusjūra pilnā paisuma ekstravagancē pletās Kromartija līcis. Līča vienā pusē miera pilnie Benhoilas pakalni iezīmēja asu kā žilete reljefu. Līdz pat ūdens malai stiepās auglīgi lauki, augstākajās nogāzēs ganījās aitas, un koši sarkani traktori, kurus attālums pārvērta rotaļlietās, uzara auglīgo, tumšo zemi.

Dienas žilbinošais košums nāca kā negaidīta dāvana. Džons aizbrauca no Londonas, pelēka lietus tīts. un pārguris iekāpa Augšzemes vilcienā. Četrdesmit astoņu stundu nemitīgas rosīšanās nomocīts, nonīcis, gaidot atlikto reisu un joprojām šokēts par Džoka Danbīta negaidīti atstāto mantojumu. Viņš izdzēra divus milzīgus viskijus un iegrima tik dziļā miegā, ka guļamvagona pavadonim nācās viņu uzpurināt no miega un pavēstīt, ka vilciens pienācis Invernesas stacijā jau pirms piecām minūtēm.

Tagad, ceļā uz Benhoilu, vezdams visiem turienes iemītniekiem tikai izteikti sliktas ziņas, viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka dodas brīvdienās.

Daļēji to radīja domu asociācijas. Jo tālāk viņš atradās no Londonas un jo tuvāk Benhoilai, jo atmiņas tapa skaidrākas un izteiktākas. Viņš pazina šo ceļu. Tam, ka viņš nebija pa to braucis desmit gadus, nebija nekādas nozīmes. Viņš jutās ta, it kā tas būtu noticis tikai vakar, pietrūka vienīgi tēva, kurš gaidu pārpilns lūkotos, lai Džons nepalaiž garam nevienu pazīstamu zīmi.

Ceļš sazarojās. Viņš atstāja aiz sevis Kromartija līci, brauca kalnā un šķērsoja Struju, lai atkal brauktu lejā uz Dornohas brīnišķo līci. Viņš redzēja mežiem apaugušās otra krasta nogāzes un sniega klātos Sazerlendas pakalnu vaļņus aiz tā. Tālu uz austrumiem pletās atklātā jūra, mierīga un zila kā vasaras diena. Viņš nolaida zemāk mašīnas loga stiklu un kāri ķēra mitrās un atmiņas uzjundošās sūnu un kūdras smaržas, ka arī tālu apakšā krastā izskalotā kuģa vraka smārdu. Ceļš laidās lejup, un fords laiski turpināja ceļu pa gludi izliektajiem līkumiem.

Pēc četrdesmit minūtēm viņš atstāja aiz sevis Kreganu. Džons sāka mazināt ātrumu, gaidot Benhoilas pagriezienu. Viņš nonāca līdz tam un nogriezās no galvenā ceļa, un tagad viss bija pazīstams gluži citādā veidā. Jo viņš bija atgriezies uz Benhoilas zemes. Te bija taka, pa kuru viņš kādā pelēkā dienā gāja ar tevu un Deiviju Gatriju, tā veda pāri tālai pakalna virsotnei un leja uz vientuļo Lohfesegas līci. Tur viņi zvejoja, un vēlu vakarā atbrauca Džoks, lai aizvestu viņus mājās.

Lejā urdzēja upe, un viņš pabrauca garām vietai, kur reiz bija stāvējis divas stundas, cīnoties ar lasi. Skatam pavēlas pirmās rubeņu medību vielas un Gatriju lauku sēta. Dārzā izkārta plīvoja izmazgāta veļa, un piesietie aitu suņi aprēja garāmbraucošo mašīnu.

Viņš izbrauca beidzamo ceļa līkumu. Priekšā pletās Mjūisa ezera stieptā virsma, un vecā, pelēkā māja vientuļi snauda tā galā, samiegojusies veļas pēcpusdienas saulē.

Tas bija tas ļaunākais, bet viņa sirds bija nocietinājusies un lēmums pieņemts. "Es to pārdošu,"viņš bija sacījis Robertam Makkenzijam vēl šorīt, jo kopš brīža, kad izlasīja advokāta vēstuli, viņš zināja, ka tas ir vienīgais iespējamais risināj ums.

Vai nu viņa bija lūkojusies pēc mašīnas, vai ne, Džons nezināja, bet Elena Tārbeta parādījās gandrīz acumirklī. Viņam pietika laika tikai, lai atvērtu forda bagāžnieku un izņemtu ceļa somu, kad viņa jau bija klāt, nākot pa parādes durvīm, tad lejā pa kāpnēm tieši pie viņa. Nedaudz ļodzīgām kājām, mazāka, nekā viņš to atcerējās, baltām matu šķipsnām lienot laukā no copītes, viņa sveiciena plati paplēta savas mezglainās, vecās rokas.

-   Nu, nu, te nu tu esi. Un es esmu priecīga atkal redzēt tevi pēc visiem šiem gadiem.

Viņš nolika zemē ceļasomu un devās viņu apskaut. Džonam bija krietni jāsaliecas, lai saņemtu viņas skūpstu, Elenas trauslums un nerealitāte tracināja. Viņš juta, ka vajadzētu aicināt viņu iekšā, pirms vēja pūsma to.saķērusi un aizpūtuši projām. Un tomēr viņa bija uzklupusi ceļasomai un centās to ievilkt mājā, pirms Džonam izdevās viņu apturēt, un viņam ar varu nācās izcīnīt to no ciešā kampiena.

-   Ka tev šķiet, ko tu dari? Es to ienesīšu.

-   Iesim iekšā, prom no aukstuma.

Viņa pirmā kāpa pa pakāpieniem iekšā mājā, un viņš tai sekoja, viņa uzmanīgi aizvēra aiz sevis lielās durvis. Viņš iegāja lielajā hallē, kur tam uzbruka kūdras dūmu un pīpes dūmu, un grīdas vaska, un ādas radītā smarža. Ar aizsietam acīm, piedzēries vai uz nāves sliekšņa, viņš pēc šis smaržas pateiktu, ka atgriezies Benhoilā.

-   Un vai tu labi atbrauci? Rodijs mani šorīt tā pārsteidza, kad pateica, ka tu brauc šurp. Es domāju, tu esi prom pie tiem arābiem.

-   Kur ir Rodijs?

-   Viņš ar misteru Dobšu aizbrauca uz Viku. Bet vakara būs atpakaļ.

-   Vai viņam viss ir kārtībā?

-   Tā izskatās, ka viņš tīri labi izturējis. Tava tēvoča nāve bija tik briesmīga lieta, mēs visi bijām šoka… Viņa jau vedināja uz augšstāvu, ļoti lēnām, ar vienu roku balstoties pret margām. Bet man bija priekšnojauta. Kad viņš neatgriezās uz pusdienām, es biju droša kaut kas ir lēcies. Un patiešām tā arī bija.

-  Tā viņam varēja but laba aiziešana.

-   Jā, jā, tev taisnība. Pastaigājoties laukā ar saviem suņiem. Priecājoties. Bet palicējiem tas ir šausmīgi.

Viņa sasniedza kāpņu pagriezienu, tad apstājās, lai nopūstos un ievilktu jaunu elpu nākamajam posmam. Džons pārlika ceļasomu no vienas rokas otrā. Viņi kāpa tālāk.

-   Un tagad tu esi Benhoilā. Mcs ar Džesu domājām, kas notiks pēc tik pēkšņas pulkveža nāves, bet nešķita piedienīgi izvaicāt. Tāpēc vari iedomāties, kā es sapriecājos, kad šorīt Rodijs atnāca un pateica. "Tas ir īstais cilvēks Benhoilai,"es viņam teicu. "Carlija puika! Nekad neviens nav līdzinājies Cārlijam."

Viņš negribēja turpināt par to runāt. Viņš noteikti mainīja lēmu. Un ka tev pašai, Elen? Kā tev klājas?

-   Jaunāka jau es nepalieku, bet vēl aizvien kustos.

Beidzot viņi bija sasnieguši kāpņu laukumiņu. Džons

domāja, kur viņš gulēs. Viņam radās briesmīga priekšnojauta, ka Elena varētu viņu iekārtot tēvoča guļamistabā; viņa bi ja spējīga sagādal šāda veida šausmas, un viņš jutas pateicīgs, kad tā viņu veda uz vislabāko brīvo guļamistabu, kur agrāk apmetās viņa tēvs. Elena atvēra durvis saules gaismas plūdiem un auksta, svaiga gaisa brāzmai. Vai, viņa iesaucās un metās aizvērt logus, un Džons sekoja viņai istabā un ieraudzīja augstās, platās gultas ar baltajiem stīvinātajiem kokvilnas pārklājiem, tualetes galdiņu ar spoguli kruzuļainā rāmī un ar samtu pārklāto guļamkrēslu. Pat svaigā gaisa plūsma nespēja izklīdināt pulējamā vaska un karbola smaku. Elena acīmredzami bija rosījusies.

-Tu redzēsi, viss palicis pa vecam. Aizvērusi logus, Elena turpināja darboties, iztaisnoja sastīvināto lina sedziņu, atvēra milzīgā skapja durvis, lai pārbaudītu pakaramos un izlaistu laukā kampara mākoni. Džons nolika ceļasomu uz plaukta pie vienas no gultām un piegāja pie loga. Saule gatavojās aizslīdēt aiz apvāršņa, un kalnu galotnes jau krāsojās sārtas. Apcirptais mauriņš stiepās līdz krūmiem, un, kamēr viņš tā stāvēja, starp sidrabainas birzs kokiem parādījās divi silueti un lēnām tuvojās mājai. Meitene un mazs puisītis. Viņiem sekoja vecs, melns labradors, kas izskatījās daudz vairāk noguris par viņiem. Un vannasistaba ir tepat aiz durvīm. Es uzkāru tīrus dvieļus un…

-   Elen, kas tie tādi?

Elena pievienojās viņam un ar savām vecajām acīm lūkojās laukā pa logu.

-   Tā ir misis Dobsa ar savu mazo puisīti Tomasu. Tā ģimene ir apmetusies pie Rodi ja.

Izniruši no kokiem, viņi tagad atradās klajumā. Bērns vilkās aiz mātes, bet pēkšņi pamanījis ūdeni, sāka skriet uz līča krastu. Meitene kavējās un tad rezignēti sekoja viņam.

-  Es domāju, ka jūs ar viņu varētu bibliotēkā kopā padzert tēju un Tomass varētu to dzert kopā ar mani. Viņa turpināja to kārdināt. Cepeškrāsni ir plāceņi un uz paplātes viršu medus. Kad Džons neatbildēja, Elena bija nedaudz izsista no sliedēm. Galu galā viņa bija atvērusi viršu medus burku tieši viņam. Es uz pakaramā uzkāru tīrus dvieļus, lai tu varētu nomazgāt rokas, viņa atgādināja ar zināmu bardzību.

-   Jā. Protams. Viņš bi ja iegrimis domās. Elena viņu atstāja. Viņš dzirdēja to leni kāpjam lejā. Izskatījās, ka meitene nedaudz ķīvējas ar savu puiku. Beidzot viņa pieliecas. pacēla to un nesa uz mājas pusi.

Džons aizgriezās no loga un gāja ārā no istabas, lejā pa kāpnēm un āra pa parādes durvīm. Viņi uzreiz to ieraudzīja, un meitene sastinga, laikam satrūkusies no viņa negaidītas parādīšanās. Viņš šķērsoja grantēto laukumu un devas lejā pa nolaideno mauriņu. Viņš nevarēja pateikt, tieši kura brīdī ir to pazinis. Džons tikai zināja, ka pazinis meiteni uzreiz, tiklīdz tā parādījās starp kokiem.

Viņa bija ģērbusies džīnās un koši zaļa svīterī ar zamša ielāpiem uz pleciem. Gan meitenes, gan mazuļa seja abas tik tuvu viena otrai bija pievērstas Džonam. Abi lielo, zilo acu pāri bija līdz smieklīgumam līdzīgi. Viņas degunu klāja ar vasarraibumi, kuru agrāk nebija.

Misis Dobsa. Bez šaubām, ar to pašu bērnu, kurš sacēla tādu traci tovakar, kad Džons pārveda meiteni mājās. Misis Dobsa.

Viņš sacīja:

-  Sveika, Viktori j.

-   Sveicināti, viņa atņēma.

Tagad viņi pie pusdienu galda sēdēja četri, un krēsls galda galā vairs nebija tukšs.

Viktorija bija tērpusies maigi zilā vilnas jakā, kuras apkakli un piedurkņu galus rotāja zelta izšuvumi. Gatavojoties vakaram, viņa bija saņēmusi matus uz augšu, bet Džonam Danbltam šis sakārtojums likās nepiemēroti mākslots. Pāris matu šķipsnas nokarājās, un tā vietā, lai darītu viņu pieaugušāku, tās tikai uzsvēra meitenes jaunību. Atklātais, slaidais kakls šķita trausls kā bērnam. Viņas acis šķita tumšākas un skaistās lūpas ļoti bālas. Noslēgtā, noslēpumainā izteiksme nebija zudusi. Nez kāpēc Džonam tas patika. Bija diezgan tīkami apzināties, ka ne tikai viņam, bet arī Oliveram Dobsam nebija izdevies salauzt šo barjeru.

-   Viņi nav precējušies, Rodijs bija teicis pie glāzītes pirms vakariņām, kamēr viņi gaidīja ierodamies Dobsus. Neprasi man, kādēļ. Viņa šķiet tik jauka mazulīte.

Jauka un rezervēta. Varbūt gultā mīlējoties, šis barjeras krita. Viņa acis novērsās no Viktorijas uz Oliveru, un viņš vīlies atklāja, ka šie jaukie iedomu tēli modinājuši viņa nervoza zirga instinktus. Viņš stingri atkal pievērsa uzmanību tam, par ko runāja Rodijs.

-   … svarīgākais ir turpināt ieguldīt līdzekļus zemē. Ne vien naudu, bet resursus un laiku. Ar mērķi likt labam zāles stiebram augt tur, kur agrāk neauga nekas; lai vietējiem saglabātu darba vietas; lai apturētu bezgalīgo tautas plūšanu no laukiem uz lielajam pilsētām.

Tāds bija Rodijs Danbīts, kurš atklāja pilnīgi negaidītu sava rakstura pusi. Viktorija sniedzās pēc apelsīna no galda vidū noliktā trauka un domāja, cik cilvēku bija dzirdējuši viņu tā izplūstam par tēmu, kas acīmredzami bija tuva viņa sirdij. Jo viņš runāja pārliecinoši kā cilvēks. kurš visu mūžu nodzīvojis Skotijā, kurš apzinās turienes problēmas un ir gatavs strīdēties līdz galam par jebkuru vieglu risinājumu, kas viņam šķistu nepiemērots vai nepraktisks.

-   Bet kā ar mežiem? vaicāja Džons Danbīts.

-   Ka uz to skatās. Džeimss Doharts, kurš apsaimnieko Glcntolstu, daļu pakalna apstādīja ar mežu, kādus četrsimt akrus.

Viktorija ķērās pie apelsīna mizošanas. Džons bija Benhoilā jau kādas piecas stundas. Viņai bija piecas stundas laika, lai atgūtos no šoka, ko sagādāja viņa pēkšņā ierašanās, bet Viktorija joprojām bija apmulsusi. Tas, ka jaunais amerikānis, kuru viņa sastapa Londonā, un Džons Danbīts, Rodija brāļadēls un Elenas dārgā Cārlija vienīgais dēls, varēja būt viena un tā pati persona, viņai joprojām šķita neiespējami, nepieņemami.

Tagad viņš sēdēja sveču izgaismotā galda galā un atbrīvojies un vērīgs drūmi lūkojās Rodijā. Viņam mugurā bija tumšs uzvalks un ļoti balts krekls. Viņa roka uz galda lēnam grozīja portvīna glāzi. Sveču gaisma atmirdzēja smagajā zelta zīmoggredzenā.

-    … bet viņš izdarīja tā, ka šie četrsimt akri joprojām pabaro dažas govis un četrsimt aitas, un viņa saimniecības stāvoklis ir gājis uz augšu. Bet mežkopība un valsts attieksme pret to nekādi neatrisina kalnu fermera problēmas. Blīva egļu audze, un tu paliec ar trīsprocentīgu peļņu no kapitāla, un vēl viens gans ir pazaudējis darbu.

Misis Dobsa… Viņa domāja, vai Rodijs bija pateicis, ka viņa nav precējusies ar Oliveru, vai arī Džons pats to uzminējis. Katrā ziņā, viņš uztvēra kā pašsaprotamu to, ka tas bija viņas bērns. Viņa sacīja sev, ka tas ir labi. Viņi ar Oliveru bija pārkāpuši attaisnošanās un izskaidrošanās robežu. Viņa gribēja, lai tā būtu. Viņa gribēja kādam piederēt, būt vajadzīga, un tagad viņa piederēja Oliveram un bija vajadzīga Tomasam. Viktorija dalīja apelsīnu daiviņās. Sula pilēja pāri pirkstiem uz trausla, režģotā Meiscnes šķīvja.

-   Bet kā ar tūrisma industriju? vaicāja Džons. Augšzemē un salās?

-   Tūrisms ir ļoti vilinoša un jauka lieta, bet tas ir arī bīstams. Nav nekā nospiedošāka kā kopiena, kas ir atkarīga no tūristiem. Var uzbūvēt atpūtas mājiņas, uzcelt meža būdiņas, var pat atvērt māju vasaras viesiem, bet pietiek ar vienu sliktu vasaru, lai mitrums un aukstums aizbaidītu parastos ģimenes cilvēkus. Labi, ja tas būtu zvejnieks vai kalnākāpējs, vai putnu vērotājs, viņš neiebilstu pret nelielu lietu. Bet sieviete ar trim bērniem, ieslēgta mazā kotedžā uz divām garām, slapjām nedēļām, pieprasīs, lai nākamvasar viņu vestu uz Torremolinosu. Nē, jebkurā kopienā ir jābūt darba vietām vīriešiem, bet zaudētas tiek tieši viņu darba vietas.

Olivers nopūtās. Viņš bija iztukšojis divas glāzes portvīna un jutās miegains. Viņš klausījās sarunā ne jau tāpēc, ka tā viņu ļoti interesētu, bet tādēļ, ka Džons Danbīts viņu fascinēja. Klusā, labi audzinātā dienvidaustrumu iedzīvotāja iemiesojums. "Brooks Brothers" krekla un ar vāju starpkontinentālu akcentu. Kamēr viņš runāja, Olivers viņu paslepšus vēroja. Kas viņu darīja īpašu? Kādi motīvi slēpās aiz šīs pieklājīgās, atturīgās ārienes? Un ko tas bija visinteresējošākais ko viņš domāja par Viktoriju?

Viņš zināja, ka tie Londonā jau bija tikušies. Viktorija pati šovakar viņam to pateica. Kamēr Olivers mirka vannā, viņa sukāja matus, un viņi sarunājās pa atvērtajām durvīm.

-   Cik neparasti, viņa sacīja savā visvieglākajā un ikdienišķākajā balsi. Viņš pazina šo balsi. Tā bija Viktorijas brīdinājuma zīme, kas vienmēr izraisīja viņā neremdināmu ziņkārību. Viņš bija tas, kurš pārveda mani mājās pēc tā vakara ballītes. Vai atceries? Tomass toreiz dikti raudāja.

-Tu domā Džonu Hakenbekeru no "Consolidated Aloominum"? Nekad neiedomātos. Ko viņš sacīja, kad atkal ieraudzīja tevi?

-   Neko īpašu. Mēs kopā padzērām tēju.

-   Es domāju, ka viņš ir aizlidojis uz Bahreinu.

-Tā bija. Viņš ir jau atgriezies.

-   Kas par gājputnu! Ar ko viņš nodarbojas, kad nelido turpu,šurpu?

-   Domāju, ka viņš strādā kādā bankā.

-   Tad kāpēc viņš nav Londonā, kur tam vajadzētu būt un iekasēt čekus?

-Oliver, viņš nav tāda lipa baņķieris. Un viņš ir paņēmis dažas brīvdienas, lai mēģinātu nokārtot lietas ar tēvoča īpašumiem.

-   Un kā viņš jūtas jaunā Benhoilas muižkunga āda?

-   Es viņam nejautāju. Viņa izklausījās mierīga. Viņš zināja, ka kaitina Viktoriju, bet turpināja to ķircināt.

-   Varbūt viņam patīk valkāt skotu bruncīšus? Amerikāņi vienmēr dievina pārģērbšanos.

-  Stulbs vispārinājums.

Viņas balsī nu ieskanējās izteikti noraidošas notis. Kā Olivers noprata, viņa iestājās par jauno atbraucēju. Viņš izkāpa no vannas, ietinās dvieli un ienāca guļamistabā. Viktorijas nemiera pilnās, zilas acis spoguli satikās ar viņējām.

-Cik garš vārds priekš tevis!

-   Bet viņš nemaz nav tāda tipa amerikānis.

-   Kāda tipa amerikānis tad viņš ir?

-   Ak, es nezinu. Viņa nolika suku un paņēma skropstu tušu. Es neko nezinu par viņu.

-   Es zinu, Olivers sacīja. Es gāju un aprunājos ar Elenu, kamēr viņa mazgāja Tomu. Vajag tikai atrast pareizo pieeju, un viņa kļūst par īstu klaēu tanti. Ta šķiet, ka Džona Danbita tēvs apprecēja īsto mantinieci. Un tagad viņš vel saņēmis Benhoilu. Kam ir, tam taps dots. Acīmredzot viņš kopš dzimšanas staigā ar sudraba karoti mutē.

Joprojām ietinies peldpalagā, Olivers klaiņāja pa istabu, atstājot uz paklāja slapjas pēdas.

-   Ko tu meklē? viņa jautāja.

-  Cigaretes.

Kam ir. tam taps dots. Rodijs bija iedevis Oliveram cigāru. Viņš atgāzās krēslā un, piemiedzis acis, cauri dūmiem vēroja Džonu Danbītu. Viņš redzēja tumšas acis, smagnējo, iedegušo seju, īsi apgrieztos, biezos, melnos matus. Olivers nolēma, ka viņš atgādina milzīgi bagātu, jaunu arābu, kurš tikko novilcis savu austrumnieka tērpu un ieģērbies rietumnieku uzvalkā. Viņam patika ši salīdzinājuma ļaunprātīgums. Viņš pasmaidīja. Džons tobrīd pavērās augšup un ieraudzīja, ka Olivers smaida par viņu. bet, kaut arī viņa sejā nebija naidīguma, viņš nesmaidīja pretī.

-   Un kā ar naftu?

-   Nafta, nafta. Rodijs izklausījās pēc Henrija Ērvinga, kurš izpilda " Zvani, zvani!".

-   Vai atzīstat, ka tā pieder Skotijai?

-Tā domā nacionālisti.

-   Bet ka ar tiem privātajiem miljoniem, kurus šeit ieguldījušas britu un amerikāņu kompānijas, lai naftu atrastu? Ja to nebūtu, nafta joprojām gulētu Ziemeļjūras dzelmē, un neviens par to nezinātu.

-   Runā, ka tieši tā noticis Tuvajos Austrumos…

Viņu balsis izplūda klusos čukstos. Vārdus vairs nevarēja atšķirt. Sarunā iejaucās citas balsis. Tagad jau tā bija īgnā un enerģiskā meitene.

-   Un ka tev šķiet, kurp tu brauksi?

-   Braukšu uz Londonu. Man būs jauns darbs.

-  Kas vainas Penistonai? Kas vainas darbam Hadcrsfīldā?

-Ak Dievs, nejau tāds darbs. Es bušu modele.

-   Modele. Visdrīzāk klaiņāsi kaut kur uz ielas bez mazajam biksītēm.

-   Tā ir mana dzīve.

-   Un kur tu dzīvosi?

-   Kaut ko sameklēšu. Man ir draugi.

-   Ja tu pārvāksies pie Bena Laurija. man ar tevi viss būs cauri. Pasaku tev tieši, viss būs cauri…

-… drīz vairs nebūs neviena īsta amatnieka. Un es domāju īstos, nevis tos dīvaiņus, kuri uzrodas nez no kurienes un apmetas vēja izpūstos šķūņos, lai apgleznotu zīda šalles. kuras neviens, kas pie pilna prāta, nepirktu. Vai arī tos, kuri auž tvīdu, kas izskatās pēc trauku lupatām, lis runāju par tradicionālajiem amatniekiem. Skotu brunču šuvējiem un sudrabkaļiem, kurus aizvilina prom liela nauda, ko var nopelnīt urbšanas torņos un pārstrādes rūpnīcās. Kaut vai tas vīrs. pie kura mēs šodien bijām. Viņam bizness iet no rokas. Viņš sāka ar diviem vīriem un tagad nodarbina desmit, un pusei no viņiem vēl nav divdesmit gadu.

I( )4

-  Bet ka viņam iet ar pārdošanu?

-   Tur jau tas āķis. Viņš bija atradis noieta tirini vēl pirms braukšanas uz ziemeļiem. Rodijs pavērsās pret Oliveru. Kas tas bija par izdevēju, pie kura viņš strādāja, kad vēl bija Londonā? Viņš mums pateica ta vārdu, bet es neatceros.

-   Hmm? Olivers tika ierauts atpakaļ sarunā. Atvainojiet, es diez ko nepievērsu uzmanību. Izdevējs? Hekets un I lensoms, vai ne tā?

-Ja, tieši tā. Hekets un Hensoms. Lūk…

Bet tad Rodijs apklusa, pēkšņi aptvēris, ka pārāk ilgi runājis viens pats. Viņš pagriezās pret Viktoriju, lai atvainotos, bet lai brīdī, pašai par lielam šausmām, viņa aizmirsās milzīgās žāvās. Visi smējās, un viņa apjukusi nosarka.

-   Man nemaz nav garlaicīgi. Man likai nāk miegs.

-   Kāds tur brīnums! Mēs uzvedamies briesmīgi. Atvainojiet. Mums vajadzēja to pataupīt vēlākam laikam.

-   Viss kārtībā.

Bet kaitējums bija nodarīts. Viktorijas žāvas pārtrauca sarunu. Sveces bija galīgi sarukušas, kamīns gandrīz izdzisis, un Rodijs, ielūkojies pulkstenī, pamanīja, ka ir jau pusvienpadsmit. Augstie dievi, vai jau tik vēls? Viņš ierunājās nevainojamā Edinburgas izloksnē. Kā laiks skrien, misis Daiļava, kad ir interesanti.

Viktorija pasmaidīja.

-  Tas ir svaigais gaiss, viņa sacīja, kas uzdzen miegu. Nevis vēlā stunda.

Olivers piebilda: — Mēs neesam pie tā pieraduši, un, atgāzies krēslā, izstaipījās.

-   Ko jūs darīsiet rīt? vaicāja Rodijs. Ko mēs visi rīt darīsim? Varat izvēlēties, Viktorij. Ko jūs gribētu iesākt?

Būs jauka diena, ja varam ticēt laika prognozei. Ka hūtu ar ūdenskritumu? Varbūt sarīkosim pie ūdenskrituma pikniku? Vai kādam ir labāks priekšlikums?

Tādu nebija. Šīs apziņas iepriecēts, Rodijs turpināja plānošanu. Pārbrauksim pāri ar laivu, ja es atradīšu laivu mājas atslēgu. Tomasam taču patiktu brauciens ar laivu? Un Elena mums iedos līdzi ēdamo. Un, nonākuši galā, mēs iekursim ugunskuru, lai sasildītos.

Visi atbalstīja šo domu. Olivers piebeidza savu portvīnu, nodzēsa cigāru un piecēlās.

-   Man laikam, viņš maigi sacīja, nāktos nolikt Viktoriju gulēt.

Šis ierosinājums bija adresēts visai kompānijai, taču Olivers nez kāpēc paskatījās uz Džonu. Džona sejā nekas nemainījās. Viktorija atstūma krēslu, viņš piecēlās un devās apkārt galdam, lai to pieturētu.

Viņa sacīja: Ar labunakti. Rodij, un nāca viņu noskūpstīt.

-   Ar labunakti.

-   Labu nakti, Džon. Džonu viņa neskūpstīja. Olivers devās atvērt durvis. Kad viņa gāja pa tam laukā, viņš uzgrieza muguru dūmakainajai istabai un ar visvaldzinošāko smaidu sacīja: Līdz rītam.

-   Visu labu, norūca Džons.

Durvis aizveras. Rodijs piebēra kamīnā kūdru un iebikstīja tajā dzīvību. Tad viņi ar Džonu pievilka krēslus siltuma un atsāka sarunu.

11. SESTDIENA

Sinopliķiem likai daļēji bija taisnība. Saule patiesi spīdēja, bet to ik pa brīdim aizsedza rietumu vēja pūsti mainīgi mākoņi, un gaiss bija tik mitrs, ka debesis, pakalni, ūdens itin viss šķita ar milzīgu izmirkušu otu gleznots.

Māju un dārzu piesedza kalnu izliekums, un kokus drebināja tikai sīkas brīzītes, kamēr viņi gaidīja mirkli, lai kopā ar pamatīgu bagāžu varētu iekāpt vecajā zvejas laivā, bet viņi nebija tikuši pat jardus četrdesmit no krasta, kad vēja patiesais spēks lika sevi manīt. Alus brūnais ūdens spēcīgi viļņojas, un putam klātās viļņu galotnes šķīda pret laivas augšmalu. Laivā sakāpušie vīstījās visdažādākajos ūdensizturīgajos tērpos, kādus izdevās atrast Benhoilas medību istabā un izdalīt jau brauciena sakuma. Viktorijai mugurā bija olīvzaļš vaskadrānas apmetnis ar milzīgām kabatām, un Tomass bija ietuntuļots vecā mednieku žaketē, kas bija notašķīta ar kāda sen nomedīta putna vai zaķa asinīm. vSis ietērps pamatīgi ierobežoja viņa kustības, un Viktorija bija par to pateicīga, jo puikas vienīgā doma, nenoliedzami, bija mesties pāri bortam.

Džons Danbīts bija ķeries pie airiem. Tie bija gari un smagi, un dzirdēja likai dullu čīkstoņu, vēja stabulēšanu un pret laivas malu šķīstošo viļņu šļakstus. Viņš bija ģērbies melnā vaskadrānas apmetnī, kas reiz piederēja viņa tēvocim Džokam, un zaļiem mednieku zābakiem kājās, bet viņa galva bija kaila un seja slapja no lietus. Džons airēja prasmīgi un spēcīgi, viņa auguma šūpošanas vadīja vecās koka laivas priekšgalu pa ūdeni. Vienu vai divas reizes viņš atlaida airus, lai palūkotos pār plecu un noteiktu, cik daudz vējš un straume viņus novirzījuši no kursa, un lai saprastu, kur viņi atrodas. Viņš izskatījās ļoti apmierināts, ka mājas. Viņš bija daudzkārt šeit braucis. Laivas vidusdaļā sēdēja Rodijs un Olivers. Rodijs ar muguru pret Viktoriju un savu suni Bārniju pie kājām, Olivers jāteniski uz sola, atgāzies un atbalstījis elkoņus pret laivas malu. Abu vīru acis bija piekaltas pretējam krastam. Rodijs binokli pētīja nogāzi. No savas vietas Viktorija redzēja tikai Olivera pieres un zoda kontūru. Viņš bija sacēlis žaketes apkakli un garās, izdilušajās džīnās tērptās kājas ieāvis mūžvecu tenisčību pārī.

Laivas dibenā nenovēršami krājās ūdens peļķe. Ik pa brīdim Rodijs ļāva binoklim karaties ādas siksnā, smēla ūdeni vecā alvas krūkā un lēja to pār bortu. Tas, šķiet, neko daudz nemainīja. Lai nu kā. piknika grozi, iekuru kaste, brezenta un paklāju rituli bija rupigi noglabāti tur, kur peļķe tos nespēja sasniegt. Te bija tik daudz ēdamā, ka varētu pabarot armiju, un dažādi termosi un pudeles atradās īpašā grozā ar nodalījumiem, lai tie nedauzītos viens pret otru un nesaplīstu.

Rodijs, ticis galā ar smelšanu, atkal pacēla binokli un saka pētīt kalnu.

Ko jūs meklējat? vaicāja Olivers.

-  Briežus. Jocīgi, ka los ir tik gruli saskatīt uz kalna fona. Pagājušonedēļ, kad bija sniegs, tos varēja ieraudzīt pat no mājām, bet šodien neredz neviena.

-   Kur tad tie varētu būt?

-   Iespējams, ka aiz kalna.

-   Vai to te ir daudz?

-  Reizēm pat kādi pieci simti. Brieži un stirnas. Auksta laikā tie nāk lejā un ēd lopiem izlikto barību. Vasarā, kad satumst, tie ved šurp mazuļus, lai ganībās paēstu un ezerā padzertos. No ezera var uzbraukt augšā pa veco lopu ceļu. Izslēdziet mašīnas ugunis, un jūs pārsteigsiet tos negaidot. Tad iededziet pret viņiem pavērstas gaismas kas tas būs par skatu!

-  Vai jus tos šaujat? jautāja Olivers.

-    Nē. Medību tiesības pieder mūsu kaimiņam kalna otrā pusē. Džoks tās izīrēja. Tomēr Benhoilas saldētava ir pilna ar briežu šķiņķiem. Jums vajadzētu lūgt Elenai los pagatavot, pirms atkal brauksiet projām. Brieža gaļa var būt sausa un sīksta, bet Elenai uz lo ir ķēriens. Tā sanāk tik garšīga. Viņš pacēla ādas siksnu virs galvas un pasniedza binokli Oliveram. Turiet, paskatieties, vai nevarai kādu ieraudzīt ar savām jaunajām acīm.

Un, kā tas reizēm gadās, gluži ka pēc burvju mājienā tālākais krasts pienāca tuvāk un saka atklāt savus noslēpumus. Tā vairs nebija tālumā izplūdusi ainava, bet konkrēta vieta ar klinšu radzēm, smaragdzaļu zāli un baltam oļu pludmalēm. Blīvas kā kažokāda, ērgļpapardes klāja kalna zemākās nogāzes. Augstāk las nomainīja virši un šur tur kāda vientuļa priede. Tālo debesmalu iezīmēja nelīdzena akmens žoga virsma, robežsiena starp Benhoilas zemi un kaimiņu īpašumiem. Vietumis šis mūris bija sabrucis, atstājot caurumu ka izlūzis /obs.

Bet nekas neliecināja par ūdenskrituma klātbūtni. Apskāvusi Tomasu, Viktorija paliecās uz priekšu, lai pavaicātu par to Rodijam, bet tai brīdi laiva pabrāzās garam lielai klintij zemesraga galā, un viņu skatam pavērās nelielais līcis.

Viņa redzēja balto oļu pludmali un strautu, kas burbuļoja lejup pa kalnu, kūleņojot un virpuļojot starp viršiem un ērgļpapardēm, līdz kādas divdesmit pēdas virs pludmales tas palēcās pāri granīta šķautnei un metās lejā līcītī kalna pakājē. Balts kā saulē dancojoša keves aste, sūnu un paparžu ieskauts, tas attaisnoja visas Viktorijas cerības.

Rodijs pagriezās un uzsmaidīja viņas starojošajai sejai.

Te nu mēs esam, viņš tai sacīja. Vai ne tāpēc jus mērojāt šo ceļu?

Tomass stāva sajūsmā metas uz priekšu un izrāvās no viņas skavām. Pirms viņa to noķēra, puika bija paklupis, zaudējis līdzsvaru un nokritis uz tēva ceļa.

Re! Tas bija viens no viņa retajiem vārdiem. Viņš sila ar dūri pa Olivera kāju. Re!

Bet Olivers joprojām bija iegrimis Rodija binoklī un vai nu nemanīja Tomasu, vai arī nepievērsa viņam uzmanību. Tomass vēlreiz teica: Re, bet, izmisīgi cenšoties panākt, lai tēvs viņu sadzirdētu, paslīdēja un krita, ar galvu atsizdamies pret solu un piezemēdamies laivas dibenā, ledainajā ūdenī.

Tomass, gluži dabiski, sāka raudāt. Kad Viktorija to pacēla un atkal turēja rokās, viņa paraudzījās augšup un ieraudzīja Džona Danbīta sejas izteiksmi. Viņš raudzījās 11/ Ol i veru. Izskatījās, ka viņš ar lielu prieku varētu iebliezt Oliveram pa degunu.

Ķīlis iegrauzās oļos. Džons atlaida airus, kāpa pār laivas malu un uzvilka tās priekšgalu sausajā pludmalē. Viņi kāpa krastā viens pec otra. Tomasu drošība i/nesa Rodijs, Olivers paņēma priekšgala tauvu un piesēja to pie liela, betonā iecementēta kāša, kas, iespējams, bija domāts tieši šim mērķim. Viktorija pasniedza Džonam piknika grozus un paklājus un beigas izlēca krasta ari pati. Pludmales oļi čirkstēja zem viņas kurpju zolēm. Ausis picšalca ūdenskrituma troksnis.

Tā šķita, ka Bcnhoilas pikniki notika pēc stingra protokola. Rodijs un Bārnijs rādīja ceļu pa krastmalu, un pārējie sekoja izstieptā procesijā. Starp ūdenskrituma dīķi un kādreizējās fermas pussagruvušajām sienam bija kāds zālāja laukumiņš, kur viņi arī apmetās. Tur atradās pastāvīga ugunskura vieta ar apkvēpušu akmeņu apli un koka oglēm, kas liecināja par iepriekšējiem piknikiem. Tā slēpās pilnīgā aizvējā, kaut gan augstu debesis joprojām joņoja mākoņi. Dienasvidus saule te parādījās, te pazuda, bet uzspīdot tā izstaroja patiesu siltumu, un ezera tumšie ūdeņi uzņēma sevī debess zilgmi un dancināja saules zaķīšus.

Visi nometa savus milzīgos, ūdensnecaurlaidīgos tērpus. Tomass devās izpētīt pludmali. Džons Danbīts pacēla nūju un grāba kopa ugunskura pelnus. Rodijs izņēma no dzērienu groza divas vīna pudeles un iestutēja dīķa malā, lai atdziest. Olivers aizdedza cigareti. Rodijs vēroja putnu pāri, kuri ieinteresēti čivināja, metot riņķus virs klints d/.egas ūdenskrituma malā.

-   Kas tie tādi? vaicāja Viktorija.

—     Ūdens strazdi. Ir vel par agru, lai viņi ligzdotu. — Viņš sāka kāpt stāvajā krastā. Olivers, kuram kaklā joprojām karājās binoklis, brīdi skatījās un tad sekoja. Džons meklēja iekuru ugunskuram, pluča sausas zāles kušķus un apdegušus viršu zariņus. Viktorija jau bija gatava piedāvāt palīdzību, katl pamanīja, ka Tomass tuvojas ezeram un tā aicinošajiem viļņiem. Viņa metās zeperim pakaļ, nolēca pludmalē un saķēra to pēdējā brīdī.

-   Tomas! Viņa piespieda puiku sev klāt. Nedrīkst iet ūdenī.

Viņa to pakutināja, viņš iesmējās un tad, protestējot pret izjauktajiem plāniem, izslējās. Slapš! viņš iekliedza viņai sejā.

-Tu jau esi slapjš. Iesim, atradīsim kādu citu darāmo.

Viktorija pagriezās un nesa viņu atpakaļ turp, kur dīķis pāri oļiem izplūda sekla strautiņā ezera virziena. Tur viņa nolika Tomasu un noliecās, lai paceltu sauju akmentiņu, ko sāka pa vienam mest ūdenī. Tomasa uzmanību piesaistīja saceltās šļakatas. Pēc brīža viņš notupās un pats sāka mest oļus. Viktorija atstāja viņu, devās atpakaļ uz piknika vietu un noņēma no vakuuma trauka plastmasas vāku. Viņa aiznesa trauku Tomasam.

-   Paskaties! Viņa apsēdās tam blakus un piepildīja krūzi ar akmentiņiem. Kad ta bija pilna, viņa tos izbēra kaudzē. Skaties, tā ir pils. Viņa pasniedza krūzi puikam. Tagad tu.

Uzmanīgi izpletis pirkstus kā jūras zvaigzni, Tomass pa vienam akmenim piepildīja krūzi. Šī nodarbošanās viņu aizrāva. Viņa pirksti no aukstuma bija sarkani un neveikli, bet neatlaidība aizkustinoša. Vērojot viņu maiguma pārpilnā, kas jau kļuva par ieradumu, Viktorija aizdomājās par mātes instinktu. Vai tāds varēja būt cilvēkam, kuram nebija paša bērnu? Iespējams, ja Tomass nebūtu tik pievilcīgs bērns, viņa nekad nebulu piedzīvojusi šo pamatīgo, neprātīgo tieksmi pieķerties un aizsargat. Bet tā eksistēja.

Kā bērns kādā sentimentālā, vecā filmā, viņš, šķiet, bija atradis ccļu uz meitenes sirdi, sajuties tur ka mājās un nolēmis tur palikt.

Pati situācija bija neparasta, lai neteiktu vairāk. Kad Olivers pirmoreiz pateica Viktorijai, ka nozadzis Ārčeriem Tomasu, Viktorija, kaut gan šokēta, bija ari aizkustināta, ka no visiem cilvēkiem tieši Olivers Dobss varētu tādā mērā apzināties savu tēva sūtību, lai spertu tik ārkārtēju soli, un tas bija brīnišķīgi.

Sākumā viņš likās gan uzjautrināts, gan aizrauts, viņš nopirka Tomasam rotaļlietu, nēsāja viņu uz pleciem, pat spēlējās ar viņu vakaros, pirms Viktorija lika puiku gulēt, liet kā bērnam, kuram viss ātri apnika, viņam radās citas aizraušanas, un interese par Tomasu kaut ka panīka. Tagad viņš pievērsa tam pavisam maz uzmanības.

Negadījums laivā lieliski raksturoja viņa attieksmi. Lai ko arī teiktu Viktorijas labākie instinkti, nevarēja nemanīt, ka Olivers bija impulsīvi aizvedis dēlu nejau tēvišķa lepnuma vai patiesas atbildības sajūtas dzits, bet gan sev raksturīgā veidā atriebdamies sievas vecākiem. Tomasa aizvešanu drīzāk pamatoja spīts, nevis mīlestība.

Domas par to tik tiešām nebija ciešamas. Ne jau tādēļ vien, ka būtu kauns par Olivera motīviem un arī viņa-rakstura dēļ, bet tāpēc, ka tas ietekmēja Tomasa nākotni un netieši arī viņas pašas nākotni darīja nožēlojami nedrošu.

Tomass ieblieza viņai ar dūrīti un teica: Re! Viktorija skatījās un redzēja sabērto oļu kaudzi un viņa starojošo, netīro seju, tad iecēla puiku sev klēpī un samīļoja.

Viņa sacīja: Es mīlu tevi. Vai tu to zini? Un zēns iesmējās, it kā viņa būtu pateikusi kādu milzu joku. Viņa smiekli visu padarīja vieglāku. Viss būs kārtība. Viņa unlēja Tomasu, un viņa mīlēja Oliveru, un Olivers mīlēja Viktoriju un acīmredzot mīlēja arī Tomasu. Ja apkārt bija tik daudz mīlestības, nekas pilnīgi noteikti nespētu iznicināt ģimeni, par kādu viņi bija kļuvuši.

Aiz muguras čirkstēja sol i. Viņa pagriezās un ieraudzīja Džonu Danbītu. Aiz viņa jau liesmoja ugunskurs, un no tā cēlās zili dūmi. Abi pārējie vīrieši bija pazuduši. Viņa lūkojās pēc tiem un tālienē pamanīja viņu stāvus, tie jau bija pievārējuši vairāk nekā pusi robežsienas un turpināja kapi augstāk.

Džons ierunājās: Mēs laikam vel kādu stundu netiksim pie pusdienām. Viņi kāpj augšā pie briežiem.

Viņš nostājās tai blakus un mirkli stāvēja, veroties pāri ūdenim uz tālo, saules gaismā izpludušo māju, kuru daļēji aizsedza koki. No šejienes tā izskatījās bezgala iekarojama un atgādināja sapņu namiņu. No skursteņa cēlās dūmi, pa atvērtu logu ka karogs plīvoja balti aizkari.

Viktorija sacīja: Kāda starpība! Ja Tomass ir izbadējies, mēs vienmēr varam viņam kaut ko iedot.

Viņš apsēdās tiem blakus un atmuguriski atspiedās ar elkoņiem pret oļiem. Tu taču neesi izsalcis? viņš vaica ja Tomasam.

Tomass neteica neko. Pēc brīža viņš izrausās no Viktorijas klēpja un atgriezās pie spēlītes ar plastmasas krūzi.

-   Vai jus ari negribat iet meklēt briežus? viņa vaicāja.

-   Šodien ne. Bez tam esmu tos jau redzējis. Un augstu jākāpj. Es nedomāju, ka Olivers būs lik enerģisks un la interēsies par dzīvo dabu.

Viņa balsī nebija pat kritiska mājienā, bet Viktorija lik un ta metas Oliveru aizstāvēt. Viņš interesējas par visu.

Par jauniem piedzīvojumiem, jauniem skaliem, jauniem cilvēkiem.

-   Es zinu. Vakar vakarā, kad jus jau gulējai, Rodijs man beidzot pateica, ka ari viņš ir rakstnieks. Tas ir jocīgi, jo, kad mūs iepazīstināja, es domāju Olivers Dobss. Hs pazīstu šo vārdu. Bet asociāci ju nebija. Un, kad Rodi js to pateica, man pieleca. Esmu lasījis paris viņa grāmatu un redzējis vienu lugu pa televizoru. Viņš ir loti gudrs vīrs.

Viktorijas sirds atmaiga. Ja, viņš ir gudrs. Tikko Bristolē iestudēja jaunu viņa lugu. Tā saucas "Ieliektais penijs". Pirmizrāde bija pirmdien, un viņa aģents doma, ka tai gaidāmi panākumi. To varbūt izrādīs Vestendā. tiklīdz atradīs piemērotu teātri.

-   Kolosāli.

Viņa turpināja slavināt Oliveru, it ka viņa cildināšana varētu zināmā mēra izdzēsi atmiņas par to īslaicīgo izteiksmi, ko viņa manīja Džona Danbīta sejā. kad Tomass laiva pakrita. Viņam nc vienmēr ir veicies. Es gribēju teikt, ka literatūrā pats sākums vienmēr ir grūts, bet viņš nekad nav gribējis darīt ko citu, un es nedomāju, ka viņš jebkad ir zaudējis drosmi vai ticību sev. Viņa vecāki praktiski atteicas no Olivera, jo viņš negribēja iel armijā, kļūt par juristu vai ko tamlīdzīgu. Un tā sākotnēji viņam nebija nekādas drošības sajūtas.

-  Cik sen tas bija?

-   Man šķiet, kopš viņš pabeidza skolu.

-   Cik ilgi jūs viņu pazīstat?

Viktorija noliecās uz. priekšu un pacēla sauju oļu. Tik tuvu ūdenim, tie spīdēja no mitruma un saldēja plaukstu. Kādus trīs gadus.

-   Vai tad viņam veicās?

-   Nē. Viņš strādāja pašus smagākos darbus, lai tikai nopirktu ēdamo un samaksātu par iri. Viņš krāva ķieģeļus un remontēja ceļus, un mazgāja traukus katlā zivju uzkodu veikaliņa. Un lati par viņu ieinteresējās katls izdevējs, un viņa lugu izrādīja televīzijā. Kopš la laika viss ritējis ka sniega bumba nt) kalna, un viņš ne reizi nav atskatījies. Ar Rodiju viņi sapazinās televīzijā. Es domāju, ka Rodijs jums ir stāstijis. Tāpēc mēs atbraucām uz Benhoilu. Es vēl skolā lasīju "Ērgļa gadus" un kopš ta laika tos pārlasu ik pa brīdim. Kad Olivers man pateica, ka pazīst Rodiju un mēs braucam paviesoties šurp, es ar grūtībām spēju tam noticēt.

-   Vai redzētais apstiprināja gaidīto?

-  Ja. Kati pierotli pie tā, ka vasara nav mūžīga.

Džons iesmējās. — Tā nu noteikti nav. Viktorija pamanīja. ka smejoties viņš izskatās jaunāks.

Saule, visu laiku slēpusies aiz mākoņa, atkal izlauzās brīvībā. Un tas spožums un siltums lija lik bagātīgi, ka Viktorija atlaidās pludmalē un pavērsa seju pret debesīm.

Viņa piebilda: Vienīgais, kas apēnoja mūsu ierašanos, bija vēsts par jūsu tēvoča nāvi. Es jutu, ka mums nāktos griezties atpakaļ un atkal doties projām, bet Rotlijs negribeja par to pat dzirdēt.

-   Jūsu ierašanas bija īstajā laikā.Viena no labākajam lietām pasaulē, kas varēja notikt.

-  Elena man stāstīja, ka jūs braucāt šurp, vēl mazs zēns būdams.

-   Jā. Es mēdzu braukt šurp ar tēvu.

-   Vai jums šeit patika?

-   Jā. Bet es šeit nejutos ka mājas. Manas īstās mājas bija Koloratlo un rančo.

-   Ko jūs pasākat, kad bijāt šeit? Vai medī jāt briežus un rubeņus?

-   Es mēdzu makšķerēt. Bet man nepatīk šaut. Nekad nav paticis. Tas padarīja dzīvi nedaudz grūtāku.

-    Kāpēc? Bija grūti iedomāties, ka Džona Danbīta dzīve vispār varētu būt grūta.

-   Šķiet, tādēļ, ka es biju baltais zvirbulis. Pat paša tēvam. Tēvocis Džoks to nu nekādi nesaprata. viņš pasmīnēja. Reizēm man ienāca prata, ka es viņam īsti nepatīku.

-   Es gan esmu pārliecināta, ka jūs viņam patikai. Viņš nebūtu atstājis jums Benhoilu, ja jūs viņam nepatiktu.

-   Viņš man to atstāja, Džons kategoriski iebilda, tāpēc, ka nebija neviena cita.

-   Vai jūs nojautāt, ka viņš jums to atstās?

-   Tas man vispār neienāca prātā. Varbūt jums tas izklausās vājprātīgi, bet tā nu tas ir. Es atgriezos no Bahrei11as un atradu uz galda vēstuli no advokāta. Viņš paliecās uz priekšu, lai pagrābtu sauju ol u. un sāka tos ar ārkārtīgu precizitāti mest pret ķērpjiem apaugušu klinti, kas dūrās laukā no ezera krasta. Bija arī viena vēstule no Džoka, viņš turpināja. Es domāju, viņš to uzrakstīja tikai paris dienas pirms nāves. Ir tik jocīgi saņemt vēstuli no cilvēka, kurš jau miris.

-   Vai… vai jūs pārcelsicties šurp uz dzīvi?

-   Es to nevarētu, pat ja gribētu.

-   Darba dēļ?

-   Jā. Tā un citu iemeslu dēļ. Tagad es strādāju Londonā, bet mani var nosūtīt atpakaļ uz Ņujorku, pat aci nepamirkšķinot. Man ir saistības. Man ir ģimene.

-  Ģimene ? Viņa bija izbrīnīta. Bet apdomā jot kāpēc lai viņa brīnītos? Džonu viņa satika Londona, kādā ballītē ka brīvu vīrieti, bcl tas nenozīmēja, ka Štatos viņam nebija sieva un bērni. Biznesmeņi visā pasaulē bija spiesti dzīvot šādu dzīvi. Šādā situācijā nebija neka neparasta. Viņa iedomājās ta sievu skaistu un šiku, kādas šķila visas jaunas amerikānietes, ar kosmosa laikmeta virtuvi un pikapu, kura viņa pārved bērnus no skolas.

-   Ar ģimeni es domāju savu mati un tēvu, viņš paskaidroja.

-  Ak tā. Viktorija iesmejas, sajutusics muļķīgi. Man likās, jus gribējāt teikt, ka esat precējies.

Pēdējo akmeni viņš meta ar ārkārtīgu koncentrēšanos. Tas trāpīja pa klinti un iekrita ūdeni ar sīku šļakstu. Viņš pagriezās un pievērsās viņai. Es biju precējies. Bet vairs neesmu.

-   Atvainojiet!

-   Tas nekas. Viņš iedrošinoši pasmaidīja, un viņa sacīja: Es nezināju.

Kāpēc lai jiīs to zinātu?

-   Iemesla tam nav. Taču cilvēki runā pār jums, stāsta man par jums. Es domāju Rodi ju un Elenu. Bet neviens neteica, ka jūs esat bijis precējies.

-   Tas ilga tikai paris gadu, un viņu tāpat neviens nav redzējis. Viņš atspiedās 11/ elkoņiem un vērās pāri ezeram 11/ pakalniem un veco māju. Es gribēju atvest viņu u/. Benhoilu. Pirms bijām precējušies, es viņai mēdzu par to stāstīt, un viņu, kā likās, tas aizrāva. Viņa ne reizi nebija bijusi Skotijā, un viņai bija par to visvisādi romantiski sapņi. Jūs jau zināt, dūdu skaņas un miglas mutuļi, un smukulitis princis Čārlijs, tērpies skotu bruncīšos. Bet, kad mēs apprecējāmies… es nezinu. Tā likās, ka nekam neatliek laika.

-   Vai… šķiršanās clčļ jūs pārcēlāties uz Londonu?

-  Ari tādēļ. Saprotiet, gribējās nogriezt ka ar nazi. un viss.

-   Vai jums bērni ir?

-   Nē. Ari tas vienkārši nenotika.

Tad viņa saprata, ka kļūdījusies savā spriedumā par Džonu. Pirmajā tikšanās reizē viņš bija lai licies neatkarīgs, pašpaļāvīgs un absolūti nesatricināms. Tagad viņa saprata, ka aiz šī mierīgā, vēsā prāta slēpjas tāds pats cilvēks ka visi citi: trausls, viegli ievainojams, varbūt pat vientuļš. Viņa atcerējās, ka tovakar viņam bija jābūt kopā ar draudzeni, bet nez kāpēc viņa bija to pievīlusi. Un tā viņš ielūdza Viktoriju pusdienās, un viņa atteicās. Domājot par lo, viņa tagad neskaidri sajutās tā, it kā viņa būtu pievīlusi Džonu.

Viņa sacīja: Mani vecāki izšķīrās, kad man bija astoņpadsmit. Jūs varētu padomāt, ka tad es biju jau pietiekami liela, lai tiktu galā ar situāciju. Bet tas pārmaina dzīvi. Nekas vairs nav pa vecam. Drošības sajūta ir zaudēta uz visiem laikiem. Viņa pasmaidīja. Bei Benhoilā tās ir vairāk nekā vajag. Drošības sajuta spraucas laukā pa šīm sienām. Es pieļauju, ka tam ir kāds sakars ar cilvekiem, kuri šai mājā dzīvojuši, un to, kā cilvēki šeit dzīvo tagad, it kā simts gados nekas nebūtu mainījies.

-Tas tiesa. Manas dzīves laika nekas noteikti nav mainījies. Šeit pat smaržo tāpat.

Viņa vaicāja:

-   Kas ar lo tagad notiks?

Viņš neatbildēja uzreiz. Tad saņēmās:

-   Es to pārdošu.

Viktorija vērīgi raudzījās viņā. Tumšas acis nemirkšķinot sastapa viņas skatienu, un to pārliecība lika meitenei lēnām saprast, ka viņš tā ari domāja, kā teica.

-   Bel, Džon, jūs nevarat tā darīt.

-   Ko vēl es varētu iesākt?

-   Paturiet to!

-   Es neesmu lauksaimnieks. Es neesmu mednieks. Es pat neesmu tirasiņu skots. Es esmu amerikāņu baņķieris. Ko es varētu iesākt ar tādu vietu ka Benhoila?

-   Vai jūs nevarētu to pārvaldīt?

-   No Volstrīta?

-   Ieceliet pārvaldnieku!

-  Tieši kuru?

Viņa meklēja kādu piemēru, līdz neizbēgami sacīja:

-   Rodiju?

Jā, es esmu baņķieris. Rodijs ir rakstnieks, diletants. Viņš nekad nav bijis nekas cits. Džoks, turpretī, bija ģimenes stiprais balsts un neparasts cilvēks. Viņš tā vienkārši neklaiņoja pa Benhoilu ar suni pie kājas un instrukciju virkni. Viņš strādāja. Viņš kāpa kalna ar Deiviju Gatriju un veda lejā aitas. Viņš palīdzēja audzēt aitas un liet sveces. Viņš brauca uz Lēgas tirgu. Un lieši Džoks rūpējās par mežu un dārzu un pļāva /ali.

-   Vai tad šeit nav dārzniekā?

-   Ir kāds pensionārs, kurš brauc ar velosipēdu no Kreganas trīsreiz nedēļā, bet gandrīz visu laiku viņam paņem dārzeņi virtuvei un malka mājai.

Bet tas joprojām nepārliecināja Viktoriju. Tā šķiet, ka Rodijs zina tik daudz par visu ko. Vakar vakarā…

-   Viņš daudz ko zina, jo ir dzīvojis šeit visu mūžu, bet las, cik viņš spēj reāli izdarīt, ir pavisam cits jautājums. Es baidos, ka bez Džoka atbalsta un uzmundrinājuma Rodijam draud bankrots.

-Jūs varētu dot viņam iespēju.

Kaul gan Džons izskatījās nožēlas pilns, viņš papurināja galvu. Šis ir liels īpašums. Tūkstoš divsimt akru kalnos, kas jāapsaimnieko, sētas, kas jāuztur, kāds tūkstotis vai vairāk aitu, ko audzēt. Tur ir lopi, labība un dārgas mašīnas. Un tas prasa vēl daudz, vairāk naudas.

-   Vai gribat teikt, ka nevēlaties riskēt un zaudēt naudu?

Viņš pavīpsnāja.

-   Ar to negrib riskēt neviens baņķieris. Bet īstenībā ne jau tur tā lieta. Es varbūt varētu atļauties zaudēt kādu nieku: bet neviens īpašums nav tā vērts, lai pie tā turētos, ja tas nav dzīvotspējīgs un nespēj uzturēt pats sevi.

Viktorija aizgriezās un sēdēja, apvijusi rokas ap ceļiem, un skatījās atpakaļ pāri ūdenim uz veco ēku. Viņa domāja par šīs ēkas siltumu, par tās viesmīlību, par cilvēkiem, kuri tajā dzīvoja. Viņa neuzskatīja to par dzīvotnespējīgu.

-   Kas būs ar Elenu? viņa jautāja.

-   Elena ir viena no problēmām. Elena un Gatriji.

-   Vai viņi zin, ka jūs pārdosiet Benhoilu?

-   Vēl ne.

-   Un Rodijs?

-   Es pateicu viņam vakar vakarā.

-   Ko viņš sacīja?

-   Viņš nebija izbrīnīts. Viņš teica, ka nav gaidījis no manis neko citu. Un tad viņš sev ielēja lielāko konjaka devu, kāda jebkad būs redzēta, un mainīja lēmu.

Un ka jūs domājat, kas notiks ar Rodiju?

-   Es nezinu, Džons atzina un pirmo reizi izklausījās žēlojams. Viņa pavērās pāri plecam, un abu acis atkal sastapās. Viņa skatiens bija neskaidrs un drūms, un viņu pārņēmusī dilemma izraisīja Viktorijā simpātijas.

Viņa pēkšņi sacīja:

-   Viņš pārāk daudz dzer. Es domāju Rodiju.

-   Es zinu.

-   Man viņš patīk.

-   Man arī viņš patīk. Man viņi visi patīk. Tāpēc jau tas ir tik drausmīgi.

Viņa sajuta nepieciešamību uzmundrināt viņu. Varbūt vēl kas mainīsies.

-   Kas jus esat, vai Visziņa kundze? Nē, es to pārdošu. Jo man tas jādara. Roberts Makkenzijs, advokāts no Invernesas, jau sastāda sludinājuma tekstu. To ap nedēļas vidu ieliks visos lielajos nacionālajos laikrakstos. Pārdod iekarojamu medību īpašumu Augšzemē. Tagad jūs redzat, ka es vairs nevaru atkāpties, es nevaru pārdomāt.

-   Kaut es spētu jūs pārliecināt.

-   Jūs nespējat, tāpēc nerunāsim vairs par to.

Rotaļa saka Tomasam apnikt. Viņam ari sagribējās ēst. Nometis plastmasas krūzi, viņš saka rāpties Viktorijai klēpī. Džons palūkojās pulkstenī un sacīja:

-   Ir gandrīz viens. Manuprāt, jums, man un Tomasam vajadzētu sameklēt kaut ko ēdamu.

Viņi lēni pieslējās kājās. Viktorija notrauca no biksēm oļus un vaicāja:

-   Ko darīsim ar pārējiem?

Viņa palūkojās augšup kalnā un ieraudzīja, ka Olivers ar Rodiju nāk lejā krietni ātrāk, nekā bija kāpuši augšā.

-  Arī viņi ir izsalkuši un, bez šaubām, arī izslāpuši, sacīja Džons. Nāc šurp, viņš noliecās, paķēra Tomu uz rokām un devās atpakaļ pie gruzdošā ugunskura, paskatīsimies, ko Elena ielikusi mums piknika grozos.

Varbūt piknika deļ, kas izdevās un atsauca atmiņa agrākās laimes pilnās ballītes, tovakar sarunas pie pusdienu galda neskāra Londonas literāro pasauli, nedz ari Skotijas nākotnes problēmas, bet tā vieta pārtapa atminu dzīrēs.

Rodijs, svaigo gaisu saelpojies, sasārtis no vīna un labiem ēdieniem un brāļadēla Džona nemitīgi atbalstīts, bija savā elementā, viņš stāstīja anekdoti pēc anekdotes, kas atgrieza visus tālā pagātnē.

Ap pulēto galdu sveču gaismā atdzīvojās vecie rentnieki, ekscentriski radinieki, despotiskas atraitnes, kuru lielāka daļa jau sen mirusi. Skanēja stāsts par Ziemassvētku svinēšanu, kad aizdegās eglīte; par rubeņu medībām, kurās kāds visu nemīlēts jauns brālēns bija trāpījis vienam goda viesim un kaunā ticis aizsūtīts mājas; par senaizmirstu ziemu, kad sniegputenis uz mēnesi vai ilgāk izolēja māju no ārpasaules un tas iemītniekiem nekas cits neatlika, ka kausēt sniegu, lai izvārītu putru, un spēlēt bezgalīgas šarādes, lai kavētu laiku.

Skanēja sāgas par apgāzto laivu; par šerifa bentliju, kurš, nejauši atstāts ar nenovilktu rokas bremzi, bija piezemējies ezera dibenā; par smalko lēdiju ar ierobežotu rocību, kura bija iebraukusi uz pāris brīvdienām un vēlāk droši apmetusies labākajā viesu istabā uz diviem gadiem.

Pagāja ilgs laiks, kamēr aptrūkās stāstu, un pat tad, kad tā notika, Rodijs palika neizsīkstošs. Kad Viktorija jau grasījās ierosināt, vai nebūtu laiks doties pie miera (bija jau pāri pusnaktij), viņš atstūma krēslu un mērķtiecīgi veda visus prom no galda cauri hallei uz pamesto, putekļu klāto viesistabu. Tur atradās vecā palagā ietīts flīģelis. Rodijs noņēma palagu, piestūma klaviatūrai tabureti un sāka spēlēt.

Istaba bija sveloši auksts. Aizkari jau sen bi ja noņemti, logu slēģi aizvērti un senās melodijas atbalsojās pret kailajam sienām. Pašā augšā, bagātīgi rotāto griestu centrā, karājās milzīga lustra, ta mirdzēja kā lāsteku pušķis, un retas krāsainu gaismu šķautnes atspīdēja misiņa režģī, kas atradās baltā marmora kamīna priekšā. Rodijs dziedāja pirmskara dziesmas. Vissentimentālākais Noels Kouards un Kols Porters.

"Kad šampaniet's nedod man prieka.

Tīrs alkohols bēdas vien nes,

Jel teiciet man vienu, tik vienu.

Kāpēc…"

Pārējie vakara viesi sapulcējās ap viņu. Olivers, kura dramatiskās stīgas bija skāris negaidītais pavērsiens vakara gaitā, balstījās pret klavierēm un smēķēja cigāru, vērodams Rodiju, it kā viņš nespētu palaist garām pat mazāko niansi ta otra cilvēka sejas izteiksmē.

Džons bija nostājies pie kamīna otrā istabas stūri, sabāzis rokas kabatās un plecus atbalstījis pret kamīna dzegu. Viktorija bija atradusi istabas vidu krēslu, ko klāja zils, izbalējis kokvilnas audums, un atsēdusies uz viena no tā paroceņiem. No savas vietas viņa redzēja tikai Rodija muguru, bet virs viņa, blakus centrā pakārtajam spogulim atradās divi lieli portreti, kuros, viņa zināja bez teikšanas, bija attēloti Džoks Danbīts un viņa sieva Lūsi-

ja-

Grimstot mūzikas nostalģiskajās skaņas, viņa veras te vienā, te otrā. Džoks bija uzgleznots pilna sava pulka uniformā ar skotu bruncīšiem, bet Lūsijai bija mugura ši paša rūtainā auduma svārki un paparžbrūns svīteris. Viņai bija brūnas acis un smaidošas lupas, un Viktorija domāja, vai viņa bija iekārtojusi šo istabu un izvēlējusies balo paklāju ar rožu vītnēm, vai ari viņa to tika mantojusi no vīramātes un viņai istaba patika tāda, kāda bija. Un tad viņa pieķēra sevi domājam, vai Džoks un Lusija zināja, ka Benhoilu pārdos. Vai viņi skuma vai dusmojās par to, vai ari saprata Džona dilemmu. Veroties Lūsijā, Viktorija nolēma, ka viņa, iespējams, saprata. Bet Džoks… Džoka seja virs augstās apkakles un zelta uzplečiem veidoja neizteiksmīgu teļu. Dziļās acis bija ļoti gaišas. Tas neizrādīja neko.

Viņa juta, ka top aizvien vēsāk. Viņa nez kāpēc bija uzvilkusi ārkārtīgi nepiemērotu kleitu bez piedurknēm, pārāk plānu ziemas vakaram Skotijā. Šāda tipa kleitas bija domātās iedegušām rokam un vaļējām sandalēm, un viņa zināja, ka tajā izskatās tieva, bezkrāsaina un nosalusi.

"Tu kā piens munai tējai. Tu mans kafijas krēms… "

Viktorija nodrebēja un saberzēja plaukstām kailās rokas, mēģinot sasildīties. No otra istabas gala klusi atskanēja Džona Danbita balss: Vai jums salst? viņa saprata, ka viņš to vērojis, un tas darīja meiteni biklu. Viņa atkal salika rokas klēpi un pamāja, bet paslepšus parādīja, ka nevēlas traucēt Rocliju.

Viņš izņēma rokas no kabatām, atstāja kamīnu un nāca pie viņas, pa ceļam paņemot kādu pārklāju, zem kura atklājās franču rožkoka krēsls, ko tas bija sargājis. Viņš salocīja pārklāju ka lakatu un aplika to Viktorijai ap pleciem. Viņš neatgriezās pie kamīna, bet iekārtojās uz viņas krēsla otra paroceņa, pārliekot roku tā atzveltnei. Viņa tuvums zināmā mērā bija tikpat mierinošs kā pārklājs, kura viņš meiteni ietina, un pēc brīža Viktorija vairs nejuta aukstumu.

Rodijs beidzot apklusa, lai ievilktu elpu un lai iedzertu malku no glāzes, kas atradās uz klavierēm. Rs domāju, nu varētu būt diezgan, viņš visiem paziņoja. Bet Džons iebilda.

Tu nevari vēl beigt. Tu neesi nospēlējis "Dej un skrej, meiten, hei!"

Rodijs pār plecu pavīpsnāja. Kad gan tu varētu būt dzirdējis, ka es to spēlētu?

Manuprāt, man bija kādi pieci gadi. Bet mans tēvs arī to mēdza dziedāt.

Rodijs pasmaidīja. Kāds tu esi sentimentāls puisis, nudien, viņš sacīja, bet atgriezās pie klavierēm un senā skotu melodija lēnā valša trīsceturtdaļritmā piepildīja tukšo, spokaino istabu.

"Vasar's laiks vairs nav aiz kalniem. Koki zied un zāle zaļa. Maigais kalnu timiāns Aug ar viršiem savā vaļā. Dej un skrej, meiten, hei!

Torni celšu savai mīļai Kristālskaidru, kalnu augstu. Pļavu puķes mīļākai Nesīšu šurp pilnām plaukstām. Dej un skrej, meiten, hei!

Pametis ja mani mīļa. Ņemšu citu, skriesim plav Kur maigs kalnu timiāns Aug ar viršiem sava vaļa. Dej un skrej, meiten. hei!'

12. SVĒTDIENA

Bija pulksten desmit svētdienas rītā. Vējš vēlreiz bija iegriezies no ziemeļaustrumiem un nesa no jūras skaudru un svelošu salu. Augstu peldošu mākoņu klātās debesis tikai pa brīdim palūkojās caur tiem, ziias kā sarkankrūtīša oliņas. Bija grūti noticēt, ka tikai vakar viņi bija piknikā pie ūdenskrituma un sēdēja saulītē patīkamās nākošā pavasara gaidās.

Džons Danbīts sēdēja pie kamīna Galliju virtuvē un dzēra teju. Virtuve bija omulīga ka ligzdiņa. Krāsnī jau dega uguns, un biezās sienas un cieši aizvērtie logi nepadevās aurojošajam vējam. Gaiss bija pilns degošas kūdras smārda, ko papildināja buljona smarža, un galds telpas centrā bija jau klāts Gatriju pusdienām.

Džesa devās uz baznīcu. Pie bufetes viņa paņēma cepuri un, nedaudz ieliekusies ceļos, lai redzētu spogulī savu atspulgu, uzlika to galvā. Vērojot viņu un atskatoties uz Deiviju Gatriju, Džons nolēma, ka no visiem Benhoilas ļaudīm Gatriji ir mainījušies vismazāk. Džesa joprojām bija slaida, joprojām skaista, tikai sirmums bija viegli skāris viņas cirtainos, gaišos matus, un Deivijs ar savam koši zilajām acīm un kuplajām smilšu krasas uzacīm izskatījās pat jaunāks, nekā Džons viņu atcerējās.

-   Tā, Džesa paņēma cimdus un u/vilka tos. Tagad man jāiet. Jums mani jāatvaino, bet es apsolīju aizvest Elenu Tārbetu uz baznīcu. Viņa ieskatījās impozantajā pulksteni kamīna dzegas vidū. — Un, ja jus abi gribat likt augšā kalnā un atkal laicīgi atpakaļ uz vakariņām, labāk gan nesēdiet te visu dienu, dzerdami tēju!

Viņa aizgāja. Pec brīža noklakšķēja sajūgs, ierūcās motors, un Deivija mazā, pelēkā mašīnlte kratījās prom pa grumbuļaino taku mājas priekšā un pazuda Bcnhoilas virzienā.

-   Viņa briesmīgi brauc, Deivijs mīloši secināja. Viņš izdzēra tēju, nolika krūzi uz galda un piecēlās. Bet viņai taisnība. Mums jāiet. Viņš izgāja priekšnamā, paņēma no āķa pie durvīm ūdensnecaurlaidīgo žaketi, mednieka cepuri, spieķi un tālskati. Divi zeltaini labradori, kuri līdz tam gulēja pie kamīna kā aizmiguši, drudžaini pielēca kājās, saožot drīzu pastaigu. Viņi grūstījās turpu šurpu, pieglaudās pie Deivija ceļiem, astes šaudījās kā ventiļi. Tie, kā Džesa bija teikusi Džonam, bija Džoka Danbīta suņi.

-    Nabaga radījumi, tie bija ar Džoku, kad viņš mira. Un pēcāk viņi klīda pa Benhoilu kā Dieva nepieņemti. Bija pat runas par to, ka vecāko vajadzētu likvidēt. Viņa jau ir gandrīz deviņus gadus vcca. Bet mēs nespējām samierināties ar šo domu. Pulkvedis bija viņai tā pieķēries, un medībās viņa ir lieliska. Un tā viņi abi pārnāca dzīvot pie mums. Redziet, mums mājā nekad nav bijis suņa. Deivijs neparko negribēja turēt mājās suni. Bet sic divi nekad mūžā nebija dzīvojuši būdā, un tā viņam nācās piekāpties. Viņi būtu varējuši palikt Bcnhoilā, es nešaubos, bet Rodija kungam pašam ir suns, un Elenai jau tāpat ir diezgan darāmā.

Deivijs pavēra fermas durvis, un abi labradori metās laukā veļa appūstajā dārzā un kā kucēni skraidīja apkārt pa līgano zāli. Viņus ieraudzījuši, Deivija aitu suņi ierāvās savā aizgaldā un saka neprātīgi riet. Mutes ciet, dumjās kuces, Deivijs tiem labdabīgi sacīja, bet tie turpināja riet un bija dzirdami vēl ilgi pēc tam, kad abi vīrieši un abi suņi bija izgājuši pa vārtiem aiz mājas un uzsākuši ilgo ceļu pa viršiem.

Pagāja vairāk nekā stunda, kamēr viņi nonāca līdz mūlim, kas atdalīja Benhoilas ziemeļu robežu no vientulīgās Fesegas ielejas, kas pletās zemāk. Viņi kāpa ilgi un cītīgi Deivija Gatrija nesteidzīgajā solī, tikai reizēm piestājot, lai atrastu kādu ceļa rādītāju, palūkotos uz kalnu pec briežiem vai pavērotu lauka piekūnu planējošo lidojumu. Suņus prātīgi turēja blakus, bet tik un tā ik pa brīdim pāris rubeņu izsprāga no viršiem pie viņu kājām. "Prom ej, prom ej!" tie kliedza.

Plašumi bija milzīgi. Lēnām Benhoila noslīga zemāk, ezers stiepās ka pelēka alvas lenta, bet kalnu uztūkušās kontūras noslēpa māju un kokus. Virsotnes ziemeļu pusē joprojām seclza sniegs, tas gulēja, vel saltās ziemas saules neskarts. Kāpjot kalnā, skatam pavērās pati Kregana, ko attālums mazināja līdz pelēku ēku pudurim, pavīdēja arī zaļa golfa laukuma strīpa un mazītiņas baznīcas tornītis. Zemāk bija jūra, apvārsni aizsedza mākoņi.

Tā, tā, Deivijs sacīja, patiesi draņķīga diena.

Kalna korē zem kājām nebija pat viršu, vien sūnām un ķērpjiem nokaisīti kūdras laukumiņi. Zeme bija purvaina. Melns ūdens sūcās viņiem ap kājām, kad tic kapa augstāk, un visur bija pilns ar briežu pēdu nospiedumiem un mcsliem. Kad viņi beidzot nonāca līdz sadrupušajam mūrim, vējš uzklupa viņiem no ziemeļiem. Tas piepūta ausis, nāsis, plaušas, svilpa cauri apģērbam un lika Džona acīm asarot. Viņš atspiedās pret sienu un palūkojās 11/ lejā dusošo Fesegu. Ezers viņiem pie kājām gulēja melns un dziļš, un nekas neliecināja par cilvēka klātbūtni. Tikai aitas un piekūni, un uz attālo kalnu fona iekšzemes virzienā lidinājās baltu kaiju pāris.

-  Vai tās ir mūsu aitas? vaicāja Džons, runādams skaļāk, lai pārkliegtu vēju.

-  Jā, jā, Deivijs pamāja, tad pagriezās un apsēdās aizvēja ar muguru pret sienu. Pēc brīža Džons viņam pievienojās un teica: Bet tā nav Benhoilas zeme.

-   Un tā nav arī Fesegas zeme, bet daudzas Fesegas aitas ganās kopā ar mūsējām.

-   Kā ir, vai jums ir arī aploki?

-   Mēs sākam tās dzīt aplokos ap šī mēneša beigām.

-   Kad aitas sāk atnesties?

-   Ap sešpadsmito aprīli.

-   Vai tad bus tikpat auksts ka tagad?

-   Var būt pat aukstāks. Aprīli var uznākt vairākas varenas vētras un noklāt kalnus tik baltus kā ziemas vidū.

-  Tas nemaz neatvieglo jūsu darbu.

-   Skaidrs, ka ne. Man ir nācies pašam atrakt grūsnas aitas no sniega kupenām. Reizēm māte pamet savu jēru, un tad nekas cits neatliek, kā ņemt to uz fermu un barot no rokas ar pudelīti. Džcsai uz slimiem jēriem ir viegla roka.

-   Ja, tā tas noteikti ir. bet tas neatrisina to problēmu, kā jūs vieni paši tiksiet ar to visu galā. Rodijs man stāstīja, cik daudz tēvocis darbojies ar jēriem. Jums būs vajadzīgs vēl viens, varbūt divi vīri, kas palīdzētu nākamo sešu nedēļu laikā.

-   Jā, tā tik tiešām ir problēma, Deivijs piekrita un nemaz nelikās satraukts. Viņš iebāza roku kabata un izvilka papīra turzu. No tas viņš izņēma divas lielas sviestmaizes. Vienu viņš pasniedza Džonam un otru sāka est pats, čāpstinot pie katra kumosa ka govs. Bet es runāju ar Ārčiju Talohu. un viņš teica, ka šogad palīdzēs man.

-   Kas tas tāds?

-   Arčijs ir rentnieks. Viņš apstrādā pāris akru pie ceļa uz. Kreganu. Bet viņš ir vecs virsseptiņdesmit gadu vai vairāk. Viņam nav dēlu. Kādu mēnesi pirms nāves tavs tēvocis runāja ar mani par Arčija saimniecību. Viņam bija doma nopirki lo no Arčija un pievienot Benhoilai. Mēs noteikti varētu izmantot vairāk zemes vai tīrumu, un viņam lejā pie upes ir jaukas ganības.

-   Vai Arčijs tam piekristu?

-Jā, jā. Viņam Kregana ir māsa. Jau labu laiku viņš runa par pārcelšanos pie viņas.

-  Tad mums būtu vairāk zemes un vēl viena māja.

-   Tavs tēvocis domāja, ka mēs varbūt pieņemtu vēl vienu vīru un izmitinātu viņu šai saimniecībā. Tavs tēvocis bija jauks cilvēks, bet pēc tās pirmās sirdslēkmes viņš saka saprast, gluži ka mēs visi, ka cilvēks nav nemirstīgs.

Viņš nokoda vēl vienu maizes kumosu un atkal čāpstināja. Viņa zilo acu uzmanību piesaistīja kustība kalna pusē. Viņš nolika malā pusapēsto maizi, iesprauda zemē spieķi un izvilka tālskati. Izmantojot spieķi un kreisas rokas īkšķi par balstu, viņš lika tālskati pie acīm. Sekoja ilgs klusums, ko partrauca tikai vēja pūtieni.

Zaķis, Dcivijs sacīja. Tikai mazs zaķis. Viņš ielika tālskati atpakaļ kabatā un atkal pasniedzās pēc sviestmaizes. Bet vecais labradors bija to jau aprijis. Tu gan esi viena ri jīga kuce, viņš tai sacīja.

Džons atslējās ar muguru pret sienu. Nežēlīgi asi akmeņi grauzās mugurā. Viņa augums bija sasilis no piepūles, bet seja auksta. Skrejošajos mākoņos pašķīrās spraudziņa. Drūmajā ainavā ielauzās saules stars un ka zelta šautra gūlās par tumšajiem ezera ūdeņiem. Hrgļpapardes kalna krāsojās rūsganas. Tas bija ārkārtīgi skaisti, un tai brīdi viņš ar zināmu šoku aptvēra, ka ši zeme, ciktāl vien varēja redzēt, pieder viņam. Tā bija Benhoila. Un ari šī… viņš pacēla sauju melnās, irdenās augsnes un drupināja to starp pirkstiem.

Viņu pārņēma mūžības sajūta. Šeit nekas nebija mainījies jau desmitiem gadu; nekas nebūs citāds ne rit. ne pēc vairākām nedēļām, ne mēnešiem, kas gaidīja nākotnē. Jebkāda veida darbība pēkšņi bija kļuvusi bezjēdzīga, un tas bija negaidīti, jo no apātijas viņš nekad nebija cietis. Viņš bija radījis sev reputāciju, sasniedzis zināmus panākumus darbā, vienkārši, ātri un vērīgi pieņemot lēmumus, nekavējoties rīcībā un esot drošs par savu pārliecību, kas neatstāja vietas morāles svārstībām.

Šīrīta pārgājienu viņš sarīkoja ar vienu vienīgu vēlēšanos tikties ar Deiviju vienatnē un pēc iespējas taktiskāk pavēstīt viņam, ka līdz nedēļas vidum Benhoilu oficiāli nodos pārdošanai. Un tomēr tagad viņš apsprieda ar Deiviju tās nākotnes plānus tā, it kā viņam būtu nemaldīgs mērķis šeit iesakņoties uz visu atlikušo mūžu.

Viņš vilcinājās. Bet vai tam bija tik liela nozīme? Vai šodien, šobrīd bija īstais brīdis darīt galu visam, ka dēļ Deivijs Gatrijs bija strādājis? Iespējama, viņš sev sacīja, zinot, ka slēpj galvu smiltīs, būtu labāk sasaukt Benboilas ēdamistaba tādu kā valdes sapulci, ta pasargājot sevi no problēmas cilvēciskas puses, radot biznesam raksturīgu formalitāšu vairogu. Pie galda viņš pulcinātu Elenu Tārbetu un arī Džesu, un Rodiju, lai gūtu nedaudz morāla atbalsta. Vēl labāk, viņš aicinātu advokātu Robertu Makkenziju, lai tas atbrauc no Invernesas un vada šo sapulci. Tad viņam varētu uzvelt grūto pienākumu pavēstīt sliktas ziņas ar vienu nežēlīgu teikumu.

Saule noslēpās. Atkal kļuva auksts un tumšs, bet klusums starp abiem vīriešiem joprojām bija draudzīgs un nesaspringts. Džonam ienāca prātā, ka īstajiem .augšzemniekiem, tādiem kā Deivijam Gatrijam, bija daudz kopīga ar rančo strādniekiem, kuri kalpoja viņa tēvam Kolorādo. Lepni un neatkarīgi, viņi apzinājās, ka ir tādi paši kā jebkurš cits cilvēks un varbūt pat labāki, viņiem nebija vajadzības sevi aizstāvēt, un tātad viņi bija vispatiesākās būtnes, ar ko varēja būt darīšana.

Džons zināja, ka ar Deiviju viņam jābūt tiešam. Pārtraukdams klusumu, viņš ievaicājas:

-  Cik ilgi jūs jau esat Benhoilā, Dcivij?

-  Gandrīz divdesmit gadus.

-  Cik jums ir gadu?

-  Četrdesmit četri. '

-Jūs tā neizskatāties.

-Tīrs uzturs saglabā cilvēka veselību, Deivijs sacīja bez mazākā smaida. Un labais gaiss. Vai, strādājot Londona, Ņujorkā un citā* lielās pilsētās, nejūtat, cik tur smacīgi? Pat ja mēs ar Džesu vienu dienu iepērkamies Invernesa, es nevaru sagaidīt, kad tikšu mājās un ieelpošu tīro Benhoilas gaisu.

-   Es domāju, ja kādam ir trāpījies īstais darbs, viņš neko daudz nedomā par to, ko elpo. Katrā ziņa. kad man sāk trūkt gaisa, es parasti braucu atpakaļ uz Kolorādo. Tur gaiss ir tik retināts, ka jau pirmais elpas vilciens apdullina kā malks viskija.

-Jā, jā, tam rančo jābūt jaukam. Un lielam arī.

-   Faktiski tas nav tik liels kā Benhoila. Kādi seši tūkstoši akru, bet mums, protams, ir vairāk lopu. Apmēram sešsimt akru aizņem nosusinātas siena pļavas, bet pārējais atvēlēts ganībām.

-   Un kādas šķirnes lopus jūs audzējat?

-   Mums nav īpašas šķirnes. Dažādas no Herefordas un Melnā Engusa līdz pat tam, ko rietumos pazīst kā vilcējspēku. Ja sniega uzkritis daudz, pļavās ir laba ūdens notece un vēlu pavasarī nav nežēlīga sala, varam pabarot pat tūkstoš radību.

Deivijs to pārlika, zelēdams zāles stiebru un vērdamies sev priekšā. Pēc īsa brīža viņš sacīja: Reiz bija kāds fermeris no Rošīras, kurš brauca uz Pērtas buļļu tirgu un tur satika vienu no lielajiem Teksasas lopu audzētājiem. Un viņi sāka runāties. Un tcksasietis vaicāja fermerim, cik zemes viņam pieder. Un fermeris atbildēja: "Divtūkstoš akru."

Tai mirklī Džons saprata, ka Deivijs vairs neturpina lauksaimnieciskās pārdomas, bet gan stāsta anekdoti. Negribēdams palaist garām pašu sāli vai. kas vēl ļaunāk, iesmieties nepareizajā brīdī, viņš ieklausījās ar saasinātu uzmanību.

-   Un tad fermeris vaicāja teksasietim, cik zemes tam pieder. Un teksasietis atbildēja: "Jūs nesaprastu. Jūs nespētu aptvert, ja es pateiktu, cik liela Teksasas dala man pieder. Bet es jums teikšu tā. Ja es kāptu mašīnā un visu dienu brauktu gar savas zemes robežu, es vēl nebūtu aptvēris visus savus īpašumus." Un fermeris, brīdi apdomājis, piebilda: "Kādreiz arī man bija tāda mašīna. Sen, sen. Es tiku no tās vaļā."

Sekoja ilgs klusums. Deivijs joprojām blenza sev priekšā. Džons valdījās, cik ilgi spēja, un tad viņa sejā iezagās neapturams smīniņš. Deivijs pagrieza galvu un palūkojās viņa. Viņa zilajās acīs vīdēja mirdzums, bet citādi viņš bija nopietns kā parasti.

Jā, jā, viņš sacīja sava maigajā Sazerlendas balsī. Es domā, tev tas patiks. Ļoti labs joks.

Elena Tārbcta, tērpusies melnajā izejamajā kleitā, uzvilka cepuri uz ausīm un piesprauda to savai copci ar ievērojamu adatu. Ta bija pieklājīga cepure, tikai divus gadus veca, ar elegantu spradzi. Nekas cits nespēj piešķirt cepurei tādu cēlumu kā sprādze.

Viņa ieskatījās virtuves pulkstenī. Bija ceturksnis pāri desmitiem, un Elena devās uz baznīcu. Tovakar viņa ierasto cepešu vietā lika galdā aukstas pusdienas. Viņa bija nomizojusi kartupeļus, izcepusi augļu torti, un ēdamistabas galds bija saklāts. Tagad viņa bija gatava tam, lai Džesa iebrauktu viņai pakaļ. Deivijs negāja ar viņām uz baznīcu, jo kopā ar Džonu Danbītu bija uzkāpis kalnā, lai paskatītos uz aitām. Elenai nepatika šādi izgājieni svētdienās, un viņa bija jau to pateikusi Džonam, bet tas

norādīja, ka viņam nav bezgala daudz laika un drīz jāatgriežas Londonā. Elena nespēja iedomāties, kāpēc viņam būtu jābrauc atpakaļ uz Londonu. Viņa pati ne reizi nebija bijusi Londonā, bet viņas krustmeita Anna bija turp aizceļojusi pirms pāris gadiem, un tas, ko viņa bija par to stāstījusi, nebūt nesteidzinaja Elenu sekot tas piemēram.

Uzlikusi cepuri galva, viņa paņēma mēteli. Jau agrāk viņa bija nonesusi visas lietas lejā. Kāpnes bija viena no tām lietām, kas viņu nogurdināja. Viņa ienīda nogurumu. Viņa ienīda to, kā sirds nogurumā dauzījās. Reizēm viņa ienīda to, ka ir veca.

Viņa uzvilka un aizpogāja mēteli, un sakārtoja atloku, pie kura bija piespraudusi savu labāko Kērngorma brošu. Viņa pasniedzās pēc savas milzīgās rokassomas un melnajiem cimdiem. Iezvanījās telefons. Viņa sastinga gaidās un centās atcerēties, kurš bija mājās un kurš ne. Misis Dobsa bija izvedusi mazo puiku pastaigāties. Džons bija ar Deiviju. Telefons turpināja zvanīt, Elena nopūtās, nolika somu un cimdus un gāja atbildēt. Ārā no virtuves, cauri hallei uz bibliotēku. Telefons atradās uz pulkveža galda. Elena pacēla klausuli.

-Ja?

Atskanēja vairāki klakšķi un zumoņa, kas (iepriecēja ausi. Telefons bija vēl viena lieta, ko viņa ienīda. Ja? viņa atkārtoja un jau izklausījās īgna.

Vēl viens klikšķis, un tad vīrieša balss vaicāja:

-   Vai Benhoila?

-   Šī ir Benhoila.

-   Es gribētu runāt ar Oliveru Dobšu.

-   Viņa nav šeit, uzreiz sacīja Elena. Kuru katru brīdi pie durvīm būs Džesa Gatrija, un viņa negribēja likt tai gaidīt.

Bet no zvanītāja nevarēja tik viegli tikt vaļā.

-    Vai jūs nevarētu viņu sameklēt? Tas patiesi ir ļoti svarīgi.

Vārds "svarīgi"piesaistīja viņas uzmanību.

Bija tik lieliski, kad ciemos ieradās svarīgi cilvēki un notika svarīgas lietas. Tas deva iespēju parunāt par kaut ko citu, ne tikai par aitām vai laika apstākļiem.

-   Viņš… viņš varētu būl projām staļļu mājā.

-   Vai jūs varētu aiziet un pasaukt viņu?

-   Tas nebūs tik ātri.

-   Es pagaidīšu.

-   Telefons ir ļoti dārga lieta, Eiena viņam asi atgādināja. Svarīgi vai nē, bija grēks šķiest lielu naudu.

-   Ko? Runātājs izklausījās apjucis, kā tas arī varētu būt. Nu, labi, tam nav nozīmes. Es būtu pateicīgs, ja jūs pasauktu viņu. Pasakiet, ka zvana viņa aģents.

Elena nopūtās, nolika klausuli un devās tālajā ceļā cauri namam uz. staļļu pagalmu. Kad viņa atvēra sētas durvis, vējš virpuļoja un brāzās, un gandrīz izrāva durvju kliņķi viņai no rokām. Noliekusies tam pretī, pieturot savu cepuri, viņa šķērsoja pagalmu un atvēra Rodija mājas durvis.

-   Rodij? viņas balss viegli aizlūza.

Sekoja klusums, tad soli augšstāvā, un kāpņu galā parādījās pats misters Dobss, slaids kā laternu stabs.

-   Viņa nav mājās, Elcn. Viņš aizbrauca uz Kreganu pec svētdienas avīzēm.

-   Jums zvana, mister Dobs. Tas vīrietis sacīja, ka esot jūsu aģents un ka tas ir ļoti svarīgi.

Olivera seja atmaiga. Ā, pareizi. Un viņš pa galvu, pa kaklu metās lejā pa kāpnēm tik ātri, ka Elenai nācās pakāpties sāņus, lai viņu nenogāztu no kājām. Paldies, Elen, viņš sacīja, padrāzies tai garām.

-   Viņš gaida vada otrā gala… Elena pacēla balsi attālinošās muguras virzienā, … un Dievs vien zin, cik tas viņam izmaksās.

Bet misters Dobss vairs nevarēja sakļausit viņas kurnēšanu. Elena saviebās. Ir gan cilvēki. Viņa uzvilka cepuri dziļāk un sekoja viņam pati savā soli. Pa virtuves logu viņa ieraudzīja, ka Gatriju mašīna viņu jau gaida ar Džesu Gatriju pie stūres. Satraukumā viņa jau bija pie durvīm, pirms pamanīja, ka aizmirsusi cimdus.

Olivera telefona saruna ar Londonu ilga vairāk nekā pusstundu, un, kad viņš atgriezās staļļu mājā, Rodijs jau bija atpakaļ no Kreganas ar visām svētdienas avīzēm un ērti ierīkojies dziļākajā klubkrēslā kamīna priekšā.

Viņš nolika malā "Observer" un vērās pāri brillēm, kamēr Olivers lēkšoja augšup pa diviem pakāpieniem reizē.

-  Sveiks, viņš sacīja. Es domāju, ka visi mani ir pametuši.

-    Man piezvanīja. Olivers nāca un apsēdās krēslā pretī Rodijam, brīvi nokarinot rokas starp ceļiem.

Rodijs viņam veltīja vērīgu mirkli. Viņš sajuta apspiestu, noslēpumainu satraukumu. Labas vēstis, es ceru.

-   Jā. Labas. Tas bija mans aģents. Viss ir nokārtojies. Jauno lugu izrādīs Londona, kad to pārstās izrādīt Bristole. Tai pašā sastāvā, ar to pašu producentu.

-   Fantastiski, Rodijs nometa avīzi uz grīdas un pastiepa roku, lai noņemtu brilles. Manu dārgo zēn, tās tik tiešām ir lieliskas ziņas.

-   Ir jau ari citi labi jaunumi, bet tie var pagaidīt, jo līgums vēl nav noslēgts un parakstīts.

-   Kas varētu būt patīkamāk, Rodijs paskatījās pulksteni. Saule vēl nav zenītā, bet tas prasās pēc…

Bet Olivers viņu pārtrauca. Tikai vēl kāda lieta. Vai jūs neņemtu ļaunā, ja es pāris dienas atstātu Viktoriju un Tomasu pie jums? Man jāaizbrauc uz Londonu. Jau rīt. Tikai uz vienu nakti. Ap pieciem vakarā no Invernesas ir reiss. Es domāju arī, vai kāds nevarētu mani aizvest, lai es uz to paspētu.

-   Nu, protams. Varat viņus atstāt šeit, cik ilgi vēlaties. Un es jūs aizvedīšu ar MG.

-Tikai uz divām dienām. Es atgriezīšos jau parīt. Un tad es paņemšu pārējos, un mēs mašīnā brauksim atpakaļ uz dienvidiem.

Jau pati doma, ka visi varētu aizbraukt, padarīja Rodiju nelaimīgu. Viņš baidījās atkal palikt viens, nejau tikai tādēļ, ka viņam patika jaunu cilvēku klātbūtne māja, bet tādēļ, ka viņš zināja līdz ar Olivera un Viktorijas, un maza Tomasa aizbraukšanu viņam vairs nebūtu aizbildinājuma, kāpēc neskatīties acīs patiesībai. Un patiesība bija salta. Džoks bija miris. Džons gatavojās pārdot Benhoilu. Saites un tradīcijas tiktu sarautas uz visiem laikiem. Tas bija vienas dzīves gals. Šīs bija beidzamās mājas viesības.

Ar vārgu apziņu, ka atliek ļauno brīdi, viņš sacīja:

-   Nebrauciet prom! Jūs taču zināt, ka jums nav jābrauc.

-   Jūs zināt, ka mums // jābrauc. Tā ir, jūs bijāt vairāk nekā laipns un brīnišķīgi viesmīlīgs, bet mēs nevaram šeit palikt pavisam, lai nu kā, zivis un ciemiņi trešajā dienā sāk smirdēt, un mēs esam šeit jau trīs dienas, tātad rīt mēs sāksim smirdēt.

Man jūsu pietrūks. Mums visiem. Tomass ir salauzis Elenas sirdi. Bez jums šeit vairs nebūs pa vecam.

-  Jums taču būs vēl Džons.

-    Džons šeit nepaliks ilgāk nekā nepieciešams. Viņš nevar. Viņam ir jāatgriežas Londonā.

-  Viktorija man teica, ka viņš grib pārdot Benhoilu.

Rodijs bija pārsteigts. Es neiedomājos, ka viņš to varētu apspriest ar Viktoriju.

-   Viņa man to pateica vakar vakarā.

-Jā. Viņš to pārdos. Viņam tiešām nav izvēles. Patiesību sakot, es jau to gaidīju.

-   Kas noliks ar jums?

-   Tas ir atkarīgs no tā, kurš šo vielu nopirks. Ja tas būs kāds bagāts amerikānis ar mednieka instinktu, varbūt es dabūtu vārtu sarga vietu. Es tīri labi varu iedomāties sevi ceļam roku pie cepures un saņemam lielu dzeramnaudu.

-  Jums vajadzētu apprecēties, Olivers sacīja.

Rodijs veltīja viņam vēl vienu vērīgu skatienu. Ar jums ir tik jauki parunāties.

Olivers pavīpsnāja. Es esmu citāds, viņš pašapmierināti sacīja. Es nāku no citas paaudzes. Man var būt citas morāles vērtības.

-Tādas jums noteikti ir.

-   Vai jums ir kas pretī?

-    Kāda tam nozīme, vai tā ir, vai nav. Emu pārak slinks, lai ņemtu vērā attieksmi pret lietām, kuras mani īsti neskar. Varbūt es biju pārāk slinks, lai apprecētos, jo no manis gaidīja to, lai es apprecētos. Es nekad nedarīju neko tādu, ko no manis gaidīja. Tas, ka es neapprecējos, bija tikai daļa no šis shēmas. Ka grāmatu rakstīšana un putnu novērošana, un pārāk daudz alkohola. Es novedu savu brāli Džoku izmisumā.

-   Man tā šķiet, ka tas ir tīri jauki, Olivers atzina. Es laikam pats esmu rīkojies gluži tāpat.

-   Jā, Rodijs piekrita, bet manā gadījumā… es vadījos pēc svēta likuma nekad ne ar vienu nesaistīties, jo es zināju, ka, tiklīdz tā notiktu, es viņiem varētu nodarīt pāri.

Olivers pārsteigts palūkojās viņā. Jūs taču runājat par Viktoriju, vai ne?

-   Viņa ir lik viegli ievainojama.

-   Viņa ir arī gudra.

-   Sirds un galva ir divas atšķirīgas lietas.

-   Prāts un jūtas?

-  Ja vēlaties.

-   Mani nevar piesiet, Olivers paziņoja.

-   Jus jau esat piesiets, Rodijs norādīja. Jums ir bērns.

Olivers pasniedzās pēc cigāriem. Viņš paņēma vienu un aizdedzināja no kamīna ar skalu. Kad cigārs sāka kūpēt, viņš iemeta skalu ugunī. Tādā gadījumā, viņš ierunājās, vai nav nedaudz par vēlu, lai sāktu runāt ar mani kā tēvs?

-   Nekad nav par vēlu ko labot.

Viņu skatieni sadūrās virs paklāja, un Rodijs pazina Olivcra gaišo acu vēsumu. Viņš lūkoja mainīt tēmu.

-   Vai jūs zināt, kur ir Viktorija?

Tas izklausījās pēc sarunas beigām. Rodijs nopūtās.

-   Manuprāt, viņa izveda Tomasu pastaigāties.

Olivers piecēlās. Tādā gadījumā es labāk iešu un sameklēšu viņu. Un pateikšu, kās notiek.

Viņš noskrēja lejā pa kāpnēm un aizcirta durvis. Viņa soli noskanēja pa staļļu pagalma bruģi. Rodijs tā arī netika gudrāks par Olivera nolūkiem un, sapratis, ka izdarījis vairāk (auna, nekā laba, nodomāja, kaul labāk būtu turējis muti ciet. Pēc brīža viņš atkal nopūtās, izvīkstijās no krēsla un devās ieliet sev ilgi gaidīto džinu ar toniku.

Nākot atpakaļ pa bērzu birzi, Viktorija redzēja, ka Olivers iznirst no staļļu pagalma arkas un iznāk mājas priekšā. Viņš smēķēja cigareti. Viņa jau gribēja iesaukties, kad Olivers pamanīja viņu un Tomasu un pāri zālājam devās tiem pretī.

Tomass, kura kājas pusceļā uz mājām bija atteikušās klausīt, sēdēja Viktorijai pikpaunā. Kad Olivers bija pienācis tuvāk, Viktorija noliecās un ļāva Tomasam noslīdēt zemē. Viņš skrēja tai pa priekšu un pirmais sasniedza Oli veru, ar galvu atsitoties pret tēva kājām un rokām apķerot viņa ceļus.

Olivers neņēma viņu rokās, bet stāvēja ka zemē iemiets, gaidot, līdz. Viktorija pienāks pietiekami tuvu.

-   Kur jūs bijāt? viņš tai vaicāja.

-   Vienkārši staigājām. Mēs atradām vel vienu strautu, bet ne tik skaistu kā pie ūdenskrituma. Viņa nostājās blakus Oliveram. Ko tu darīji?

-   Runāju pa telefonu, viņš sacīja. Pastaiga un aukstais gaiss bija sārtojuši viņas vaigus. Gaišie mati bija izpūsti un sapinkājušies. Nezin kur viņa bija uzgājusi dzelteno kurpišu puduri, parīti noplukuši un iespraudusi sev jakas pogcaurumā. Olivers viņu piekļāva klāt un noskūpstīja. Viņa vēsi un svaigi smaržoja pec āboliem un tīra gaisa. Viņas lūpas bija saldas un tīras, viņas skūpsts bija tikpat nevainīgs kā dzidrs ūdens.

-   Kam tu zvanīji?

-   Es nezvanīju. Man piezvanīja.

-   Kas?

-   Mans aģents. Viņš palaida Viktoriju vaļa un noliecās, lai atbrīvotu savus ceļgalus no Tomasa. Viņi dzīrās doties mājup, bet Tomass protestēja, un tā Viktorija atgriežas, lai paņemtu viņu uz. rokām. Atkal izslējusies blakus Oliveram, viņa vaicāja: Ko viņš sacīja?

-   Labi jaunumi. "Ieliekto peniju" iestudēs Londonā.

Viņa sastinga. Oliver! Bet tas taču ir brīnišķīgi.

-   Un vēl es braucu uz Londonu jau rīt. Viņš nolaida acis. Jūs ar Tomasu paliksiet šeit.

-  Tas nevar būt.

Viņš iesmējās. Neuztver to tik traģiski, mazulīti Ls būšu atpakaļ jau nākamajā dienā.

-   Bet kāpēc mēs nevaram braukt tev līdzi?

-   Kāda jēga braukt uz Londonu uz vienu dienu? Bez. tam es nevaru kārtot lietas, ja jūs ar Tomasu visu laiku pinat ies man pa kājām.

-   Bet mēs nevaram palikt šeit bez tevis!

-   Kāpēc ne?

-  Es negribu, lai mani pamet.

Vienā mirklī Olivers saniknojās. Viņš pārstāja labdabīgi ķircināties un ar zināmu niknumu paziņoja:

-   Hs nepametu tevi. Es tikai braucu uz Londonu uz vienu nakti. Tikai turp un atpakaļ. Un, kad atgriezīšos, mēs sakravāsim mantas, kāpsim mašīnā un atkal visi dosimies uz dienvidiem. Kopā. Nu, vai tas dara tevi laimīgu?

-   Bet ko es iesākšu bez tevis?

-Gaidīsi mani. Tas nevarētu būt pārāk grūti.

-  Es tikai jūtu, cik apgrūtinoši tas ir Rodijam. Vispirms mēs uzkritām viņam uz. galvas, un tagad…

-   Ar viņu viss kārtībā. Viņam patīk doma, ka tu ar Tomasu paliksi pie viņa paris dienas. Un, ja runājam par uzkrišanu uz galvas, viņš negrib, lai mēs brauktu projām. Tiklīdz mēs aizbrauktu, viņam naktos skatīties acīs patiesībai, un pēc tā viņš nu nemaz nealkst.

-   Briesmīgi, ka tu tā runā par Rodi ju.

-   Labi, tas ir briesmīgi, bet tā ir patiesība. Viņš ir mīļš un jauks, gluži kā varonis no kādas vecas trīsdesmito gadu komēdijas lappusēm. Visā savā spožumā. Bet es šaubos, vai viņam jebkad dzīvē ir nācies ko izlemt.

-   Viņš bija karā. Katrs, kurš izgājis cauri karam, ir bijis spiests izlemt. Tas jau ari bija visa pamatā.

-   Es runāju par personīgām lietam. Nevis valstisku nepieciešamību. Nav iespējams noslēpties no ārkārtējā stāvokļa valstī brendijā ar sodu.

-   Ak, Oliver, tāds man tu nemaz nepatīc. Un es tomēr negribu, lai tu brauktu un atstātu mūs ar Tomasu šeit.

-   Bet es braukšu. Viņa neatbildēja, un viņš to apskāva, pieliecās un noskūpstīja galvvidū. Un tu nebozīsies par to. Un otrdien, kad būšu atlidojis, varēsi lēkt iekšā volvo un braukt man pretī. Un, ja tu būsi īpaši mīļa, es tevi aizvedīšu vakariņās uz Invernesu. Un mēs ēdīsim jēra spēki ar ceptiem kartupeļiem, un griezīsimies lautas .dancī. Vai vari iedomāties ko vēl aizrau jošāku?

-  Es gan gribētu, lai tu paliec. Bet viņa jau saka smaidīt.

-    Man jābrauc. Pienākums sauc. Es esmu veiksminieks. Atstājot tevi šeit, es arī maksāju par to. lai būtu veiksminieks.

-   Reizēm es domāju, kaut tu tāds nebūtu.

Viņš vēlreiz to noskūpstīja.

-   Vai zini, kas ar tevi nav kārtībā? Tu nekad neesi laimīga.

-    Tas nav tiesa.

Viņš piekāpās.

-   Es zinu, ka nav.

-   Es šeit biju laimīga, viņa sacīja un pēkšņi sakautrē jās. Viņa cerēja, ka Olivers teiks viņai, ka ari ir bijis lai migs. Bet viņš neteica neko, un, Viktorijai šūpojot Toma su uz rokām, viņi visi kopā atgriezās mājās.

13. PIRMDIENA

Rodijs stāvēja savu kāpņu galā un sauca:

-   Viktori j!

Viktorija, visu ritu gludinājusi Olivera kreklus un kabatlakatus, kārtojusi zeķes un svīterus un galu galā sakravājusi ceļa somu, atrāvās no darbiem, atglauda no sejas matu šķipsnu un devās atvērt guļamistabas durvis.

-   Es esmu te!

-   Šeit ir Džons un Olivers. Nāciet pie mums! Mēs iedzeram.

Bija gandrīz pusviens dienā, un spīdēja saule. Rodijam un Oliveram pēc pusdienām bija jābrauc uz lidostu. Pirms kādas ceturtdaļstundas Elena bija atnākusi, lai pieskatītu bērnu un sagatavotu visu pusdienām, jo todien pusdienas bija paredzētas sātīgas, tās gatavoja Elena un Džesa Gatrija, un tās bija domāts pasniegt Benhoilas ēdamistabā. Elena bija tā nolēmusi. Viņa vienmēr uzskatīja, ka neviens cilvēks nedrīkst doties ceļā, nenobaudījis labu maltīti, un Olivers acīmredzot nebija izņēmums. Tādēļ viņas ar Džesu bija rosījušās visu rītu. Apetītligas smaržas plūda no lielās mājas, un gaisā vīdēja sajūta, ka notiek kaut kas svarīgs, kā dzimšanas diena vai atvaļ inājuma noslēgums.

Viktorija saklausīja pārējos pusčukstus sarunājamies Rodija augšstāva viesistabā. Viņa aizvēra ceļasomu un aizcirta slēdžus. Tad piegāja pie spoguļa un izsukāja matus, uzmeta istabai pēdējo skatienu, lai pārliecinātos, ka nekas nav aizmirsts, un devās augšup, lai pievienotos pārējiem.

Tā ka saule todien bija spoža, viņi bija pulcējušies nevis pie kamīna, bet pie plašā loga. Olivers un Rodijs sēdēja uz palodzes ar muguru pret logu, un Džons Danbīts uz krēsla, ko bija pavilcis nost no rakstamgalda. Kad ieradās Viktorija, Rodijs sacīja:

-  Te nu jūs esat, nāciet iekšā, mēs jūs gaidījām, Džons piecēlās un pabīdīja krēslu malā, lai atbrīvotu viņai vietu. Ko jūs dzersiet?

Viņa samulsa: Diez vai es vispār gribu ko dzeramu.

-   Nu, izbeidz, Olivers iebilda. Viņš pastiepa garo roku un pievilka Viktoriju sev klāt. Neklīrējies! Tu visu rītu esi pulējusies ap mājas darbiem. Tu esi pelnījusi kādu malku.

-   Nu. labi.

Džons vaicāja:

-   Ko jūs vēlētos? Es atnesīšu!

Joprojām ieslēgta Olivera skavās, viņa palūkojās tam sejā. Varbūt gaišo alu? Viņš pasmaidīja un devās uz Rodija virtuvi, lai izņemtu skardeni no ledusskapja.

Bet viņš nepaguva ieliet alu glāzē, kad viņus iztraucēja parādes durvju vēršanās un Elenas balss no apakšstāva, kas vēstīja, ka pusdienas ir gatavas, galds ir klāts un viss samaitāsies, ja viņi tiīlīt pat nenāks ēst.

Rodijs pie sevis noteica: Nolādētais sievišķis, bet neviens te neko nespēja līdzēt, un tā, paņēmuši līdzi savas glāzes, viņi piecēlās un devās lejup, pāri pagalmam uz lielo māju.

Viņi iegāja saules pielietajā ēdamistabā, kur lielo galdu klāja balts galdauts. Uz bufetes smaržoja roslbifs, uz sildītāja atradās šķīvji ar karstiem dārzeņiem, un izsalkušais Tomass ar apsietu lācīti jau bija iesprostots aizvēsturiskā augstā koka krēsliņā, kuru Džesa Gatrija bija atnesusi no vecās bērnistabas.

Elena šaudījās šurpu, turpu, norādīdama katram, kur tam jāsēž, sūdzēdamās, ka cepetis atdziest un kāda jēga gatavot labu gaļu, ja ļaudis nekad nevar laikā ierasties uz maltīti.

Džons samierinoši sacīja:

-   Bet Elcn, tas nav tiesa. Mēs tūlīt pat lēcām kājās, kad tu sauci no kāpņu gala. Kurš sagriezīs?

-   Tu, Rodijs acumirklī iesaucās un gāja apsēsties ar muguru pret logu pēc iespējas tālāk no bufetes. Viņam nekad nebija padevusies cepeša griešana. To vienmēr darīja Džoks.

Džons uzasināja nazi ar īsta miesnieka prasmi un ķērās pie darba. Elena paņēma šķīvi Tomasam, sagrieza gaļu gabalos un saspieda dārzeņus ar mērci brūnā masā.

-   Nūja, mazais cilvēk. Ja tu tagad to visu izēdīsi, izaugsi par varen lielu puisi.

-  Nav jau tā, ka mums būtu pārāk daudz problēmu, Rodijs nočukstēja, kad Elena bija aizgājusi un aizvērusi aiz sevis durvis, un visi smējās, jo torīt Tomasa vaigi rādījās tuklāki un apaļāki nekā jebkad.

Viņi bija likuši galā ar pirmo ēdienu un jau ķērās pie Elenas ābolu pīrāga ar mērci, kad iezvanījās telefons. Viņi visi gaidīja, kā Benhoilā laikam bija ierasts, lai kāds cits ietu un atbildētu. Beigās Rodijs sacīja: Nolādēts!

Viktorijai kļuva viņa žēl. Vai pacelt?

-   Nē, nesatraucieties. Viņš nepiespiesti nokoda vēl vienu kumosu ābolu pīrāga, atstūma savu krēslu un viegliem soļiem izgāja no istabas, joprojām burkšķēdams: Kurš var tik stulba laika zvanīt? Viņš bija atstājis ēdamistabas durvis vaļā, un viņi dzirdēja tā balsi no bibliotēkas. Benhoila. Rodijs Danbīts klausās. Sekoja pauze. Ko? Kas? Jā, protams. Pagaidiet mirkli, es iešu un pasaukšu viņu. Pec mirkļa viņš atkal parādījās, joprojām ar salveti rokās, ka bija paķēris to līdzi.

-  Oliver, dārgo zēn, jūs vaicā.

Olivers palūkojās augšup no sava šķīvja. Mani? Kurš gan?

-   Nav ne jausmas. Kaut kāds vīrišķis.

Viņš atgriezās pie sava ābolu pīrāga, un Olivers atbīdīja krēslu un gāja pie telefona. Es nevaru saprast, ierunājās Rodijs, kāpēc nevar izgudrot kādu ietaisi, kas apturētu telefona zvanīšanu tai brīdī, kad esi apsēdies pie galda.

-   Var taču vienkārši nocelt klausuli, Džons saudzīgi iebilda.

-  Jā, bet tad es aizmirstu to atkal nolikt atpakaļ.

Tomasam pudiņš jau sāka apnikt. Viktori ja paņēma viņa karoti un gāja talkā. Viņa ierosināja:

-   Vienmēr jau var ļaut tam vienkārši zvanīt.

-   Man pietrūkst gribasspēka. Es varu ļaut tam zvanīt kādu laiku, bet tad vienā brīdī to vairs nespēju ilgāk ciest. Es vienmēr iedomājos, ka kāds gaida, lai man pateiktu kaut ko ārkārtīgi aizraujošu, un es rikšoju, lai paceltu klausuli no aparāta, un rezultātā es tikai parunājos pats ar sevi kā ar kādu finansu ierēdni, vai ari ir nepareizi savienots.

Džons sacīja: Ja nepareizi savienots, kāpēc tad tu atbildi? Tas bija vēl smieklīgāk, jo viņš nemaz lik bieži nejokoja.

Kad Olivers atgriezās, maltīte bija jau galā. Rodijs bija iededzis cigāru, un Džons atnesis no virtuves kafijas paplāti. Viktorija lobīja apelsīnu Tomasam, jo, lai cik daudz viņš ēstu, viņam vienmēr apelsīni garšoja labāk par visu. Dienvidu auglis bija sulīgs, un viņa bija tā iegrimusi šai nodarbē, ka nepacēla acis, kad Olivers atgriezās istabā.

-   Es ceru, ka ziņas ir labas, viņa dzirdēja Rodi ju sākām. Nokrita beidzamā miziņa. Viņa sadalīja apelsīnu daiviņās un pirmo pasniedza Tomasam. Olivers neatbildēja. Vai kas nopietns? Rodijs izklausījās norūpējies.

Olivers joprojām neteica neko. Klusums pēkšņi piesaistīja Viktorijas uzmanību. Tas pieauga līdz ar spriedzi. Tas apklusināja pat Tomasu. Viņš sēdēja ar apelsīna šķēli rokā un vērās pāri galdam uz tēvu. Viktorijai vaigos sāka durt kā ar adatām. Viņa sajuta, ka visi skatās tieši uz viņu. Viņa pavērās Rodija, tad augšup uz Oliveru. Viņa redzēja tā izteikti bālo seju un nekustīgās, aukstas acis. Viņa juta, kā asinis pazūd no vaigiem un gluži kā nelabums vēderā sažņaudzas neapzināta posta sajūta.

Viņa norija kamolu. Kas noticis? Viktorijas balss skanēja vārgi un iluzori.

-   Vai tu zini, kas tur zvanīja? Olivers viņai vaicāja.

-   Nav ne jausmas, viņa tomēr nespēja valdīt balss dreboņu.

-   Tas bija misters Nolāpītais Ārčers. Viņš zvanīja no Hempšīras. Bet es viņai sacīju, lai nezvana. Es teicu, ka rakstīšu vēl. Es paskaidroju par Oliveru. Tu viņiem aizrakstīji.

-  Es… Viņa norija izkaltušajā kaklā iestrēgušo kamolu. Es nerakstīju viņam. Es rakstīju viņai.

Olivers nāca tuvāk galdam, lika plaukstas uz tā virsmas un noliecās viņai pretī.

-   Es tev teicu, lai tu viņai neraksti. Katrs vārds izskanēja ka āmura sitiens. Es teicu, ka tu nedrīksti viņai ne rakstīt, ne sazināties ar viņu jebkādā cita veidā.

-   Oliver, man bija tas jādara.

-   Starp citu, kā tu zināji, kurp rakstīt?

-   Es… Es atradu adresi telefona grāmatā.

-   Kad tu aizrakstīji?

-   Ceturtdien. Piektdien… Viņa sāka uztraukties. Es nevaru atcerēties.

-   Ko es tad darīju?

-   Es… Es domāju, tu biji vēl aizmidzis. Tas sāka izklausīties tik negodīgi, tik netīri, ka viņa jutās spiesta sevi aizstāvēt. Es tev teicu, ka gribu viņai aizrakstīt. Es nespēju paciest, ka viņa neko nezina par Tomasu… nezina, kur viņš ir. Olivera sejas izteiksme nekļuva ne par matu maigāka. Viktorija šausmās saprata, ka tūlīt sāks raudāt. Viņa juta savas lūpas raustāmies, kamols kaklā samilza, un acis pārplūda briesmīgām, kaunpilnām asarām. Viņa taisījās raudāt visu viņu acu priekša.

-   Viņa zināju, nolādēts, kur viņš ir.

-   Nē, viņa nezināja.

-   Viņa zināja, ka viņš ir ar mani. Un tikai tas, velns lai parauj, ir svarīgi. Viņš bija ar mani, un es esmu viņa tēvs. Ko es daru ar viņu un kurp viņu vedu, tas ne uz vienu citu neattiecas. Un vismazāk uz tevi.

Asaras jau lija viņai pār seju. Bet es domāju, viņa ieteicās, pirms tas viņu pārtrauca.

-   Nekad neesmu lūdzis, lai tu domātu. Es tikai lūdzu, lai tu turi ciet savu stulbo, mazo mutīti.

Tam sekoja Olivera dūres masīvais trieciens pret ēdamistabas galdu. Viss, kas bija uz tā, nodrebēja. Tomass, kuru viņam nepazīstamā vārdu vardarbība bija pārsteigusi līdz mulsumam, visu saprata pārāk labi un izvēlējās šo bridi, lai sāktu raudāt, sacenšoties ar Viktoriju. Viņa acis aizmiedzās, mute atsprāga vaļā un pussakostā apelsīna atliekas izbira uz priekšautiņa.

-   Bet, Dieva dēļ…

-   Ak, Oliver, nevajag. Viņa pielēca kājās, ceļiem trīcot, un mēģināja izcelt Tomasu no krēsla, lai nomierinātu. Tomass ieķērās viņa, piespiedis lipīgo seju viņas kaklam un cenšoties apspiest raudas. Tikai ne Tomasa klātbūtnē. Izbeidz!

Bet viņš ignorēja Viktorijas mokpilno lūgumu. Tagad Olivers vairs nebija apturams. Tu zināji, ka es negribu, lai tu sazinātos ar Arēeriem. Jo es sapratu tiklīdz viņi zinās, kur mēs esam, viņi mani bombardēs ar raudulīgiem lūgumiem un, kad nepanāks savu, ķersies pie draudiem. Tieši tā arī notika. Nākamais, kā mēs zinām, būs kāds sīks, melnā tērpies mūlāps, kurš stāvēs uz sliekšņa un nodos vēstuli no viena vai otra advokāta.

-   Bet tu teici… Viktorija nespēja atcerēties, ko viņš bija teicis. Viņai sākās iesnas, un caur asarām viņa tik tikko varēja parunāt. Es… es… Viņa īsti nezināja, ko gribēja teikt. Piedod, bet tikpat labi varētu gadīties, ka šis beidzamais pazemojums būtu gluži veltīgs, jo Olivers nebija noskaņots piekāpties ne par kādu cenu. Ne sava raudošā dēla, ne šņukstošās mīļākās, nedz arī visu pasaules lūgšanu priekšā.

-   Vai tu zini, kas tu esi? Tu esi maza, nodevīga kuce.

Un ar šo beidzamo paziņojumu Olivers pieslejas no

galda, pagriezās un cēli izsoļoja no istabas. Viktorija palika ar histēriski raudošo mazuli uz rokām. Abi palikušie vīrieši neveikli klusēja. Bel ļaunākais bija pazemojums un kauns.

Rodijs sacīja: Mana dārgā, piecēlās no galda un nāca pie viņas, un Viktorija zināja, ka viņai jābeidz raudāt, bet viņa nespēja rimties vai noslaucīt asaras, vai pat lūkoties pēc kabatlakata, kamēr brēcošais Tomass joprojām bija viņai uz rokām.

Džons Danbīts noteica: Nu, tā. Viņš bija tai blakus, izņēma Tomasu no rokām un piespieda sev pie platā pleca. Nu, nu nāc šurp, iesim un atradīsim Elenu. Viņai varētu būt priekš tevis kāda konfekte. Ar Tomasu rokās viņš devās uz durvju pusi. Vai kāds šokolādes cepums. Vai tev garšo šokolādes cepumi?

Kamēr viņi bija projām, Rodijs atkal sacīja: Mana dārgā.

-   Es… es nespēju savaldīties… Viktorija šņukstēja.

Viņa ilgāk nevarēja to izturēt. Šņukstošu, ar asarām noplūdušu seju, Rodijs pievilka viņu sev klāt, cieši apkampa un maigi glāstīja viņas galvu. Pēc brīža viņš pasniedzās un izņēma no savas mūžvecās tvlda žaketes krūšu kabatas sarkanbaltu, rūtainu kabatlakatu un iedeva to Viktorijai. Viņa varēja izšņaukt degunu un noslaucīt acis.

Pēc tam kļuva labāk, un murgainā aina bija galā.

Viņa devās meklēt Oliveru. Ko gan vēl lai viņa darītu! Vina to atrada ezera krasta, stāvam mola galā un smēķējam cigareti. Ja Olivers ari dzirdēja viņu nākam pa zāli, viņš centās to neizrādīt.

Viņa pasauca Oliveru. Mirkli viņš kavējās un tad iesvieda pusizsmēķēto cigareti ūdeni un pagriezās ar seju pret viņu.

Viktorija atcerējās viņa teiktos vārdus: "Ja tu tā darīsi, ja tu tikai pacelsi telefona klausuli, es apsolu, ka sasitīšu tevi lupatu lēveros." Bet viņa neņēma nopietni šos draudus, jo visā tai laika, kopš to pazina, viņa ne reizi nebija izjutusi Olivera nekontrolējamā niknuma spēku. Nu viņa izjuta to. Viņa domāja, nez vai Olivera sieva Žanete bija to piedzīvojusi. Ja nu tas varēja but viens no iemesliem, kāpēc viņu laulība ilga tikai dažus mēnešus?

-Oliver!

Viņa acis kavējās pie Viktorijas sejas. Viņa zināja, ka izskatās briesmīgi joprojām no raudāšanas uztūkušu seju, bet pat tam vairs nebija nozīmes. Nekam nebija nozīmes, izņemot to, ka Tomasa dēļ vajadzēja beigl šo briesmīgo strīdu.

Viņa sacīja:

-   Man patiešam žēl.

Viņš joprojām neteica neko. Pēc brīža viņš gari nopūtas un noskurinājās.

Viņa turpināja: Tev grūti to saprast. Es zinu. Un diez vai es arī saprastu, jo man nekad pašai nav bijis bērnu. Bet kopā ar Tomasu es sāku aptvert, kā tas ir. Es domāju, kā ir, kad tev ir mazs puisītis un tu viņu mīli. Viņai īsti labi nesanāca. Vārdi izklausījās sentimentāli, bet tāds nemaz nebija viņas mērķis. Tu pieķēries bērnam. Tu sāc just, ka varētu nogalināt to, kurš viņam nodarītu pāri vai pat draudētu to darīt.

-  Vai tu iedomājies, vaicāja Olivers, ka misis Arčera grasās mani nogalināt?

-   Nč. Bcl es zinu, ka viņa varbūt jūk prāta no raizēm.

-   Viņa mani vienmēr ienīda. Viņi abi.

-  Ja nu tu nedevi viņiem pietiekamu iemeslu just ko citu…

-   Es apprecēju viņu meitu.

-   Un uztaisīji viņiem mazbērnu.

-  Viņš ir muns dēls.

-Tur jau tā lieta. Tomass ir tavs dēls. Tu man neskaitāmas reizes esi teicis, ka Ārčeriem nav likumīgu tiesību uz viņu. Ka gan tu sev kaitētu, ja būtu nedaudz augstsirdīgs pret viņiem? Viņš ir viss, kas tiem palicis no meitas. Ak, Oliver, tev jācenšas saprast. Tu esi apķērīgs un gudrs, tu raksti lugas, kas saviļņo cilvēku sirdis. Kāpēc tu nespēj samierināties ar situāciju, kurai vajadzētu būt pašsaprotamai?

-  Varbūt man nav sirds.

-  Tev ir sirds. Viņa mēģināja pasmaidīt. Es dzirdu, kā tā pukst. Tuk, tuk, tuk, visu cauru nakti.

Tas līdzēja. Viņa drūmā seja nedaudz atmaiga, it kā šai situācijā būtu pavīdējis kas smieklīgs. Tas nebija daudz, bet pietiekami, lai iedrošinātu. Viktorija devās pa molu pie viņa, apņēma viņa vidukli un piespieda vaigu pie viņa rupjā, biezā svītera.

Viņa sacīja:

-  Ārčeriem tik un tā nav nozīmes. Tas, ko viņi dara, neko nevar grozīt.

Viņa rokas virzījās šurpu, turpu pa Viktorijas muguru gluži kā neapzināti glaudot suni. Ko tas nevar grozīt?

-  To, ka es mīlu tevi. Viņa to pateica. Lepnumam un pašapziņai vairs nebija nozīmes. Mīlestība pret Oliveru bija viņas vienīgais talismans, vienīgais, pie ka turēties. Tā bija kā atslēga tai slēdzenei, kas saturēja viņus abus un Tomasu kopā.

Viņš sacīja:

-  Tu taču esi traka.

Viņš neatvainojās ne par vienu no asajam piezīmēm un apvainojumiem, ko bija gāzis pār Viktoriju pusdienu laikā. Viņa prātoja, vai viņš atvainosies Rodijam un Džonam, un zināja, ka viņš to nedarīs. Vienkārši tāpēc, ka viņš bija Olivers Dobss. Bet tam nebija nozīmes. Viktorija bija uzcēlusi tiltu pār aizu starp viņiem. Pretīgās scēnas radītā brūce joprojām bija vaļēja un sāpīga, bet, iespējams, ar laiku tā sadzītu. Viņa saprata, ka vienmēr bija iespējams savākties un sākt no jauna, lai cik reizes nāktos krist.

Viņa vaicāja:

-   Vai tu ņemtu ļaunā, ja tā būtu?

Olivers neatbildēja. Viņš atraisījās no viņas apkampiena.

-   Man jāiet, viņš sacīja. Pēdējais bridis iet. vai arī es nokavēšu uz lidmašīnu.

Viņi atgriezās staļļu mājā un paņēma viņa ceļasomu un pāris grāmatu. Atkal iznākot laukā, viņi mājas priekšā ieraudzīja Džoka veco daimleru un Rodiju ar Džonu, kuri gaidīja pie tā.

Likās, ka visi nolēmuši izturēties tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. Es domāju, būtu labāk braukt ar lielo mašīnu, paskaidroja Rodi js. MG nepietiek vietas bagāžai.

Viņa tonis bija diezgan ikdienišķs, un Viktorija jutās viņam pateicīga.

-   Lieliski, Olivers atvēra aizmugures durvis, iecēla mašīnā ceļasomu un uzlika virsū grāmatas. Tā ja, viņš nosmīnēja diezgan nežēlīgi, pat varbūt nedaudz uzjautrinoties par izteiksmes trūkumu Džona Danbīta seja. Teikšu visu labu, Džon.

-   Vēl jau redzēsimies, — Džons atbildēja. Viņš nepasniedza roku. Būšu šeit lidz trešdienai.

-   Lieliski. Atā, Viktorij. Olivers pieliecās, lai noskūpstītu viņu uz vaiga.

-   Rīt, viņa vaicāja, cikos rit ielido tava lidmašīna?

-   Ap pusastoņiem.

-   Es tevi sagaidīšu.

-   Tad līdz rītam.

Viņi iekāpa mašīna. Rodi js iedarbināja dzinēju. Daimlers aizbrauca, smagnējs un cienīgs, riepām čirkstot pa granti. Garām rododendriem, pa lopu ceļu un laukā pa vārtiem.

Viņi bija projām.

Džons ārkārtīgi baidījās, ka nu viss ir beidzies, ka vienatnē ar viņu Viktorija atkal sāks raudāt. Viņš jau nebaidījās no asarām, tās pat neradīja neērtības sajūtu. Patiesībā viņš tās gandrīz pat gaidītu. Bet viņš arī zināja, ka šis nebija īstais laiks ņemt viņu rokās un mierināt, kā to bija darījis Rodijs.

Viņa stāvēja, pagriezusi tam muguru. Viktorija beidza māt atvadas. Džonam viņas staltā un slaidā mugura šķita ārkārtīgi drosmīga. Viņš redzēja trauslos plecus zem biezā svītera, gaišos, garā, zīdainā astē sasietos matus, kas atgādināja kādu kumeļu^ kas ārkārtīgi sen piederēja viņa tēvam Kolorādo rančo. Reiz. neveiklas rokas iebiedēts, tikai pēc vispacietīgākās un rūpīgākās apiešanās tas beidzot atkal atguva kaut ko attāli līdzīgu uzticībai. Bet Džons to panāca likai mazpamazitēm. ļaujot kumeļam vaļu.

Viņš zināja, ka jābūt ļoti uzmanīgam. Viņš gaidīja. Pēc brītiņa, varbūt sapratusi, ka viņš tā vienkārši un taktiski nepazudīs, Viktorija atglauda matus no sejas un pagriezās pret viņu. Viņa neraudāja. Viņa smaidīja. Tas bija smaids, kas izgaismo seju, bet nesasniedz acis.

Viņa nevērīgi sacīja:

-  Nu tas ir izdarīts.

-   Viņiem ir paveicies ar laiku, viņš atbildēja. Būs tik skaisti braukt pāri Strujai.

-Jā.

-   Vai nedomājat, ka mums arī vajadzētu kur aizbraukt?

Viktorijas smaids sastinga ka agonijā, un Džons saprata, ka tieši no tā viņa baidījās; viņam bija viņas žēl, un tāpēc viņš būs laipns pret to. Viņš veikli turpināja:

-   Man tik un tā jānokļūst Kregana. Man jāaizbrauc uz aptieku. Izbeigušās skūšanās putas. Un, man šķiet, avīžu tirgotājam varētu būt "Financial Times". Neesmu redzējis tirgus cenas jau trīs dienas. Tā nebija patiesība, bet gan glābiņš un tikpat labs aizbildinājums ka jebkas cits.

Viktorija jautāja:

-   Bet kā būs ar Tomasu?

-  Atstāsim Tomasu šeit. Viņam ir labi ar Elenu.

-  Es vēl neesmu aizvedusi Tomasu uz pludmali. Es tik ļoti gribēju to izdarīt.

-   Varat to darīt kādu citu reizi. Ja neteiksiet viņam, kurp braucat, viņš negribēs braukt līdzi.

Viņa to apdomāja un beidzot piekrita. Nu… labi. Bet man jāiet un jāpasaka Elenai.

Tas bija pietiekami labi.

-   Jus viņus atradīsit aiz mājas, kur žūst veļa. lešu pēc mašīnas un gaidīšu jus šeit pēc pāris mirkļiem.

Kad Džons atgriezās, sēdēdams pie īrēta forda stūres, viņa jau gaidīja uz kāpnēm pie ieejas durvīm. Viņš zināja, ka Kregana pūtīs vējš un būs auksti, un viņai mugurā nebija mēteļa, bet uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa atradās viens no viņa svīteriem, un viņš negribēja zaudēt vairāk laika. Viņš piebrauca, pieliecās, lai atvērtu durvis, un ļāva Viktorijai apsēsties blakus. Un klusējot viņi devās ceļā.

Viņš brauca lēni. Nebija, kur steigties. Viņš cerēja: jo dīkāks būs brauciens, jo vairāk viņa atraisīsies. Il kā starp citu viņš pavaicāja:

-   Ka gāja ar Tomasu?

-   Jums bija taisnība. Viņiem ar Elenu pilnīgi saskan. Elena ir izvilkusi krēslu saulē un ada, un Tomass ar Sivēnu spēlējas ar viņas veļas knaģiem. Tad viņa diezgan domīgi piebilda: Viņi izskatījās miera pārpilni.

-   Tomass taču nav jūsu bērns? viņš vaicāja.

Viktorija viņam blakus bija ļoti mierīga. Viņa vērās uz

priekšā esošajiem šaurā ceļa likumiem. Viņas rokas sažņaugtas gulēja klēpi.

-   Nē, viņa atzina.

-   Nezinu, kāpēc, bet man vienmēr likās, ka viņš ir jūsējais. Es pieļauju, ka arī Rodijs tā domāja. Vismaz viņš man nav devis ne mazākā iemesla domāt citādi. Un Tomass ir jums līdzīgs. Tas ir pats dīvainākais. Varbūt nedaudz tuklāks, bet viņš tiešām izskatās pēc jums.

-   Viņš nav mans bērns. Bet viņš ir Olivera bērns. Tomasa māti sauca Žanete Arčera. Olivers viņu apprecēja, bet tad viņu laulība izjuka, un drīz pec tam viņa gāja boja lidmašīnas katastrofā.

-  Un kā jūs gadījāties šai stāstā?

-  Es esmu tajā jau gadiem ilgi… Viņas balss sāka drebēt. Man ir liels kauns, bet es laikam atkal sākšu raudāt.

-  Tas nekas.

-   Vai jūs neņemsiet ļaunā? viņa izklausījās pārsteigta.

-   Kāpēc gan? Viņš pieliecās un atvēra nodalījumu mašīnas priekšējā panelī, kur atradās milzīga "Kleenex" salvešu paka. Redzat? Es pat esmu tam gatavojies.

-   Amerikāņiem vienmēr ir papīra kabatlakati. Viņa izvilka vienu un izšņauca degunu. Raudāt ir tik briesmīgi, vai ne? Vajag tik iesākt, un tā kļūst par briesmīgu sērgu. Lai cik reizes pārstatu, tu vienmēr sāc atkal, lis parasti vispār neraudu.

Bet ši drosmīgā atziņa, līdz galam neizteikta, jau noslīka asarās. Džons mierīgi gaidīja, nepievēršot uzmanību, un neteica neko. Pēc brīža, kad elsas bija noplakušas šņukstos un viņa vēlreiz bija izšņaukusi degunu, viņš noteikti paziņoja:

-Ja kādam gribas raudāt, es neredzu ne mazāko iemeslu, kāpēc lai viņš neraudātu. Es vienmēr raudāju, kad bērnībā mani sūtīja atpakaļ uz Fesendenu. Un tēvs nekad necentās mani atturēt un neteica, ka vīrieši tā nedara. Būtībā reizēm izskatījās, ka viņš pats varētu izplūst asaras.

Viktorija vārgi pasmaidīja, bet neko nepiebilda, un Džons nolēma pie tā ari palikt. Līdz Kreganai vairs netika teikts nekas. Mazā pilsētiņa gozējās aukstajā pēcpusdienas saulē, tas ieliņas bija tukšas kā izslaucītas, bez tūristu pūliem, kuri tās piepildītu vēlāk, kad vasaras sezona pieņemsies spēkā.

Viņš piestāja pie aptiekas.

-   Vai nevēlaties iet iepirkties? viņš vaicāja Viktorijai.

-   Nē. Tāpat ir labi, paldies.

Viņš iegāja aptiekā un nopirka skūšanās putas un dažas žiletes. Blakus atradās avīžu tirgotava, un viņš tur iegriezās, lai vaicātu pēc "Financial Times", taču avīzes nebija. Viņš tās vietā iegādājās piparmētru konfektes un devās uz mašīnu.

-   Lūdzu! Viņš iemeta tās Viktorijai klēpī. Ja jums negaršo, atdosim Tomasam.

-   Varbūt Blenai garšo. Veciem cilvēkiem parasti garšo piparmētras.

-   Šie ir īrisi. Elena nevar ēst īrisus lieko zobu deļ. Nu, ko mēs tagad darīsim?

-   Mēs varētu atgriezties Benhoilā.

-   Vai jūs to gribat ? Vai nevēlaties iet pastaigāties vai ko citu ? Vai negribat aiziet līdz pludmalei?

-   Vai jūs zināt ceļu?

-   Skaidrs, ka es zinu ceļu. Es šurp mēdzu nākt, kad vēl biju skudrai līdz ceļiem.

-   Vai jums nav nekā cita, ko iesāki?

Zvēru pie Dieva, nav.

Pludmali Kreganā no pilsētas atdalīja golfa laukums, un līdz kapam aizbraukt nevarēja, tāpēc Džons atstāja mašīnu pie kluba ēkas. Kad izslēdza dzinēju, viņi sadzirdēja vēja gaudošanu. Garā, izbalējusī zāle gar mauriņa malām gūlās zem brāzmām, un divu golfa spēlētāju ūdensnecaurlaidīgas jakas bija tā uzpūtušas, ka atgādināja balonus. Džons aizvilka vecās ādas jakas rāvējslēdzēju un pasniedzas pēc svītera, kas atradās uz. aizmugurējā sēdekļa.

Tas bija zils un ļoli biezs, ar augstu atlocāmo apkakli. Viktorija to pārvilka pāri galvai, un ciešā, rievotā apmale nostiepa matus. Viņa atbrīvoja tos un izpurināja. Svītera piedurknes noslēpa viņas rokas, un tā apakšmala sniedzās pāri šaurajiem gurniem.

Viņi izkāpa no mašīnas, un vējš atrāva atvērtās durvis, nācās pielikt pūles, lai tās aizvērtu. Taciņa veda tieši no ceļa pāri mauriņam līdz jūrai. Pie kājām auga savvaļas limiāns, redzēja arī nejaušus irbuleņu krūmus. Aiz muguras pletās asas zāles audzes, ko šai pasaules daļa sauca par līkņām, tur bija ari neliela mašīnu stāvvieta ar pussagruvušiem namiņiem, kur vasarās atver slēģus un tirgojas ar šokolādi, dzirkstošiem dzērieniem un saldējumu. Kāpa pēkšņi beidzās nolaidenā smilšu korē. Bija iestājies bēgums. Neredzēja neko citu, vien balto pludmali un tālumā-jūru. Tālu projām, šļakatu cekuliem rotātās, putoja bangas. Nekur nebija ne dzīvas dvēseles ne suņa, ne skrejoša bērna. Tikai kaijas meta riņķus virs galvas, izkliedzot savu nicinājumu pret visu pasauli.

Pēc mīkstās un sausās kāpu smilts pludmale zem kājām šķita līdzena un stingra. Viņi skrēja, lai sasildītos. Tuvāk jūrai košās debesis atspoguļojas lēzenajās peļķēs, kas bija saradušās nez no kurienes. Visapkārt varēja redzēt ārkārtīgi daudz gliemežvāku. Tic ari piesaistīja Viktorijas uzmanību. Viņa pacēla vienu, tad otru un priecājās, ka tie ir tik lieli un veseli.

-Tie ir skaisti. Nekad agrāk nebiju redzējusi gliemežvākus, kas nebūtu sašķīduši gabalos. Kāpēc tie nav saplīsuši?

Es domāju, tādēļ ka šeit krasts ir līdzens un smilšains. Viņš pievienojās rotaļīgajai nodarbei, priecīgs par jebko, kas novirzītu viņas prātu no ciešanām. Viņš atrada jūraszvaigznes skeletu un sīku miniatūra krabīša pārakmeņojušos spīli.

-   Kas las ir? viņa vaicāja.

Viņš to aplūkoja. Smilšu krabis. Un tā zila ir parastā gliemene.

-   Bet šis te? Izskatās gluži kā maza bērna nadziņš.

-To sauc par sasietajiem cirvīšiem.

-   Kā jūs zināt to nosaukumus?

-   Es, vēl puika būdams, nācu šurp un lasīju gliemežvākus, un Rodijs man iedeva īpašu grāmatu, lai es mācītos tos atšķirt.

Viņi klusēdami gāja tālāk un beidzot sasniedza jūru. Viņi nostājās ar seju pret jūru un vēroja, kā viļņi gāzās pret krastu. Tie cēlās, virpuļoja, šķīda un šņāca pār smiltīm, un ūdens bija dzidrs un tīrs, zils kā akvamarīns.

Gliemežvāks gulēja, bēguma neskarts. Džons noliecās, pacēla to mitru un spīdīgu un ielika Viktorijai plaukstā. Tas bija koraļļu krāsā ar pusapaļām, tumšākam izceltām šķautnēm, kas, joprojām esot kopā ar savu otro pusi, veidotu gandrīz vai tenisa bumbiņu.

-   Lūk, ari balva, viņš sacīja.

Viņas mute palika vaļā. Kas gan tas ir?

-Tas ir karaliskais gliemežvāks, un vēl tik liels.

-   Es domāju, ka tādus gliemežvākus var atrast tikai Rietumindijā.

-   Bet tagad jūs zināsiet, ka tos var atrast Skotijā.

Viņa turēja to pa gabalu, no sirds priecādamās par tā lielumu un par pašu gliemežvāka sajūtu rokās. Viņa sacīja: Es to glabāšu visu mūžu. Kā rotaslietu.

-   Un varbūt par piemiņu.

Viktorija paskatījās uz viņu, un viņš redzēja, kā tās sejā dzima pirmais smaids. Jā. Varbūt ari par piemiņu.

Viņi uzgrieza jūrai muguru un uzsāka ilgo atpakaļceļu. Smiltis pletās bezgalīgi, un šķita, ka kāpas ir ļoti tālu. Sasniegusi stāvo smilšu kori, no kuras viņi bija tik veikli tikuši lejā, Viktorija sāka pagurt, un Džonam bija jāņem viņa aiz rokas un jāvelk kalnā. Pusceļā viņa sāka smieties, un, beidzot sasnieguši virsotni, abi bija bez elpas. Kā iepriekš sarunājuši, viņi sabruka ieplakas aizvējā, kur smilts padevās biezas, asas zāles priekšā, un tas kumšķi pasargāja viņus no stiprākajām vēja pūsmām.

Nu jau varēja manīt saules siltumu. Džons atgulās, atspiedies uz elkoņiem, un ļāva tam izlauzties cauri biezajai jakai. Viktorija sēdēja viņam priekšā, zodu atspiedusi pret ceļiem, un joprojām tīksminājās par gliemežvāku. Viņas mati uz kakla bija pašķlrušies, un milzīgais svīteris darīja viņu vēl trauslāku.

Pēc brīža viņa sacīja:

-    Varbūt man to nevajadzētu paturēt. Varbūt man tas jāatdod Tomasam.

-Tomass neprastu novērtēt.

-   Prastu, kad pieaugtu.

-  Jums laikam ļoti patīk Tomass? Kaut ari viņš nav jūsu bērns?

-  Jā, Viktorija piekrita.

-   Vai gribat par to parunāt?

-  Grūti saprast, ar ko sākt. Un, iespējams, jūs tik un tā nesaprastu.

-   Jūs varētu mēģināt.

-   Labi… Viņa dziļi ievilka elpu. Ārčeri ir Tomasa vecvecāki.

-   12s tā sapratu.

-   Un viņi dzīvo Hempšīrā. Un Olivers brauca mājās no Bristoles, garām Vudbridžai kur Ārčeri dzīvo…

Stāsts ritēja lēni un nesteidzīgi. Visu laiku runāja viņa. Viktorija joprojām sēdēja ar muguru pret Džonu, un viņš bija spiests noklausīties visu sāgu, lūkojoties viņai pakausi. Tas viņu bezgala kaitināja.

-    … tonakt, kad jūs pārvedāt mani mājās no ballītes pie Fērbērniem un Tomass raudāja… Tovakar viņi abi uzradās.

Džons atcerējās to vakaru, to nakti, pirms viņš aizlidoja uz Bahreinu. Tumšās, vējainās debesis ui] mazais namiņš Mūzā; Viktorija ar kažokādas apkaklē noslēpto zodu, nojautas un satraukuma pilnām acīm.

-   … un ierosināja mums visiem braukt šurp uz dažām dienam. Un tā mēs atbraucām uz Benhoilu, tāpēc ka Olivers pazina Rodiju, par to es jau jums stāstīju.

-   Es tā sapratu, ka jums nav darba, kas piesaistītu jūs Londonai?

-   Ak, nē, ir gan. Bet es strādāju apģērbu veikalā Bešampleisā, un Sallija, tā meitene, pie kuras es strādāju, tāpat gribēja, lai es paņemtu brīvdienas. Un tā viņa teica, lai es paņemu brīvu mēnesi, un viņa sameklēja man aizvietotāju. kamēr es esmu prom.

-   Un vai jūs atgriezīsieties?

-   Es nezinu.

-   Kāpēc nezināt?

-   Es varētu vienkārši palikt kopā ar Oliveru.

Te nu Džonam nebija ko teikt. Viņš nespēja aptvert, kā kādai meitenei vispār varētu gribēties palikt kopā ar šādu pašapmierinātu egoistu. Neskatoties uz visiem patiesajiem un slavējamajiem centieniem saglabāt godīgu un vēsu pratu, viņš pamanīja, ka kļūst aizvien niknāks.

Viņa joprojām runāja:

-   … es zināju, cik ļoti misis Arčera uztraucas, tāpēc sacīju Oliveram, ka, pēc manām domām, man viņai jāaizraksta, un Olivers saniknojās, jo viņš negribēja, lai tie zinātu, kur mēs esam. Bet es aizrakstīju, paskaidroju viņai, ka ar Oliveru ir tik grūti, un lūdzu viņu mūs nemeklēt, bet mana vēstule laikam nonāca mistera Arčera rokās.

Kad stāsts bija laimīgi galā, Viktorija acīmredzot nolēma. ka pienācis laiks ieskatīties Džonam acis. Viņa pagriezās pret viņu ar paļāvību sejā, balstoties uz vienas rokas, parāvusi garās kājas zem sevis.

-   Un tas bija viņš, kurš pusdienu laikā piezvanīja Oliveram. Tagad jūs saprotat, kāpēc Olivers bija tik nikns.

-  Jā, man šķiet, ka saprotu. Bet es tomēr domāju, ka tā bija diezgan baisa scēna.

-   Bet vai jūs sapratāt?

Viņai nenoliedzami bija svarīgi, lai tā būtu. Bet Džonam no saprašanas nekļuva vieglāk. Faktiski bija jāatzīst, ka tas tikai visu padarīja ļaunāku, jo viņa visdrūmākās aizdomas izrādījās ļoti pamatotas. Tagad viss bija nostājies savās vietās, vitrāžas gabaliņi salikti kopā un zīmējums skaidrs. Viens cilvēks bija savtīgs. Otrs alkatīgs. Te bija viela lepnumam un aizvainojumam, un pat sava veida spītam. Neviens nepalika neskāris, un ciela tikai nevainīgie… Nevainīgie. Kāds neveikls vārds, bet kā vēl lai raksturo Viktoriju un Tomasu?

Viņš iedomājās par Oliveru. Kopš pirmās tikšanās reizes abu vīriešu starpā radās antipātijas. Ka suņi viņi bija riņķojuši viens ap otru, sabozuši spalvas. Džons sacīja

pats sev, ka šīs antipātijas ir nepamatotas un instinktīvas, un kā jau labi audzināts cilvēks, kurš uzturas cita cilvēka mājās, viņš visiem spēkiem piespieda sevi to neizrādīt. [ Bet antipātijas, skaidri redzams, bija abpusējas jau ilgi, pirms Džons saprata, ka nosoda Olivera neiejūtīgo izturēšanos pret Viktoriju, viņa frivolo attieksmi pret Rodiju un to, ka viņš neliekas ne zinis par savu bērnu. Pēc pāris Olivera sabiedrībā pavadītām dienām viņam nācās atzīt, ka izteikti nevar viņu ciest. Tagad, pēc pretīgās scēnas pie pusdienu galda, viņš zināja, ka jūt pret to riebumu.

Džons vaicāja:

-   Ja jūs paliksiet ar Oliveru, vai precēsieties ar viņu?

-   Es nezinu.

-   Vai gribat teikt, ka nezināt, vai jūs precēsiet viņu, vai viņš jūs?

-    Es tiešām nezinu. Sārtums iezagās viņas bālajos vaigos. Es nezinu, vai viņš precēs mani. Viņš ir dīvains. Viņš…

Pēkšņi Džonu pārņēma verdošs, neierasts niknums. Viņš brutāli pārtrauca viņu.

-   Viktorij, neesiet muļķe! Viņa pavērās Džona milzīgam acīm. Es runāju nopietni. Neesiet muļķe! Jūsu priekšā ir vesela brīnišķīga dzīve, bet jūs runājat par precēšanos ar puisi un pat nezināt, vai viņš pietiekami mīl jūs, lai apprecētu. Laulība nav mīlas romāns. Tā pat nav medusmēnesis. Tas ir darbs. Ilgs, grūts darbs. Ja laulība ir veiksmīga, tā mainās, tā attīstās, bet kļūst labāka. Es to redzēju paša mātes un tēva laulībā. Bet slikta laulība var izšķīst, pārtapt aizvainojuma un dzēlīguma juceklī. Arī to es esmu pieredzējis pats savā nožēlojamajā un postošajā mēģinājumā darīt otru cilvēku laimīgu. Un tā nekad nav viena cilvēka vaina. Tā ir tūkstošiem sīku aizvainojumu, domstarpību, idiotisku detaļu summa, ko saprātīga kopdzīvē vienkārši neņemtu vērā vai aizmirstu dziedējošajā mīlas aktā. Šķiršanās neārstē, tā ir ķirurģiska operācija, pat ja nav bērnu, ar kuriem rēķināties. Un jums ar Oli veru jau ir bērns. Jums ir Tomass.

-   Es nevaru atgriezties, viņa piebilda.

-   Protams, ka varat.

-   Jums jau ir viegli tā runāt. Pat ja jūsu laulība izjuka, jums tomēr ir vecāki, darbs. Jums ir Benhoila, lai kā arī jūs izlemtu ar to rīkoties. Ja man nebūs Olivera un Tomasa, man nebūs nekā. Neka patiesi vērtīga. Neviena, kam pieķerties, neviena, kam es būtu vajadzīga.

-  Jums esat jūs pati.

-  Varbūt ar to man nepietiek.

-  Tādā gadījumā jūs nenovērtējat sevi.

Viktorija aši aizgriezās, un Džonam vēlreiz tika pievērsts viņas pakausis. Viņš aptvēra, ka kliedzis uz Viktoriju, un tas viņu satrieca, jo daudzos mēnešos ši bija pirmā reize, kad viņš bija tiktāl aizrāvies vai saistījies ar kādu, lai kliegtu. Viņš skarbi sacīja: Piedodiet, un, kad viņa klusēja, turpināja jau laipnāk: Es tikai nespēju saprast, ka tāda meitene kā jūs var pārvērst savu dzīvi nolāpītā murgā.

Ka saīdzis bērns viņa atbildēja:

-  Jūs aizmirsāt, ka tā tomēr ir mana dzīve.

-  Tā ir arī Tomasa dzīve, viņš atgādināja. Un Olivera. Viņš uzlika plaukstu Viktorijas rokai un pagrieza viņu ar seju pret sevi. Ar milzīgu piepūli viņa ieskatījās Džonam acīs. Viņš sacīja:

-   Jums ļoti jāmīl Olivers Dobss. Daudz vairāk, nekā viņš mīl jūs. Kaut jums izdotos, man jāsaka.

-   Es zinu.

-   Tādā gadījumā metieties lajā iekša plaši atvērtām acīm!

-  Es zinu, viņa atkārtoja un saudzīgi atraisījās no skāviena. Bet saprotiet, man neviena cita nav bijis. Neviena, izņemot Oliveru.

\

14. OTRDIENA

Vējš tāds pats ka Skotija, viņš nodomāja, bel Londonā tam bija citas izpausmes. Tas lavījās ap stūriem, parkā rāva no kokiem pirmos pumpurus un piedrazoja ielas ar saplēstu papīru skrandām. Tas nebija draugs. Cilvēki cīnījās ar to, saviebuši sejas, cieši satinušies mēteļos. Vējš bija ienaidnieks, kas iekaro pilsētu.

Sāka līt, kad taksometrs, kas viņu atveda no l-ulliemas. beidzot nogriezās Hītrovas lidostas labirintos. Tas bija izbraucis tuneļus un riņķojis pa apvedceļiem kā sīka vienība bezgalīgajā satiksmes plūsmā. Mainījās gaismas, atspīdot uz. slapjās brauktuves, virs galvas dūca lidmašīna, gaidot nosēšanos. Visapkart dvakoja pcc benzīna.

Beidzot taksometrs nogriezās zem lidostas nojumes. Olivers izkāpa, izvilka sev līdzi ceļasomu un nostājās ietves malā, meklējot kabatā naudu. Tikmēr šoferis ļāva skatienam slīdēt pār savu pasažieri un viņa bagāžu.

-  Lūdzu, Olivers pasniedza banknotes.

-  Vai esat drošs, ka atvedu jūs uz pareizo vietu, draugs? Šeit ir vietējie reisi. Pirmais korpuss.

-  Jā, tieši tā.

-   Es tikai ieraudzīju uzlīmi uz jusu somas. Jums jānokļūst starptautiskajā lidostā, trešajā korpusā.

-   Nē, man vajag tieši šo. Viņš pavīpsnāja. Izdot nevajag.

-   Vispār jau jūs lidojat. Jums ari jazin.

Olivers paņēma somu un iegāja pa stikla durvīm, devas pāri lielās ēkas spodrajai zālei, augšā pa eskalatoru, sekojot uzrakstiem, kas norādīja uz vietējo reisu izlidošanu.

I/lidojumu zāle bija pārpildīta kā parasti, visas vietas bija aizņēmuši ceļotāji, kuri gaidīja, kad pazinos par viņu reisu. Tur smaržoja pēc kafijas un cigaretēm. Olivers lēni virzījās pa telpu, veroties apkārt ka cilvēks, kuram sarunāta tikšanas. Viņš redzēja sievieti ar pieciem bērniem, divas mūķenes, viņš redzēja vīrieti tvida mētelī ar katliņu galvā, kurš bija iegrimis avīzē. Viņa čemodāns atradās uz grīdas starp kājām. Olivers apstājās viņa priekšā.

-   Atvainojiet!

Pārsteigtais vīrietis atrāva acis no avīzes. Viņam bija gara, bāla seja, glīta apkaklīte, tumša kaklasaite. Viņš nesājā brilles. Jurists, nodomāja Olivers. Biznesmenis. Viņš sacīja: Atvainojiet, bet es redzēju uzlīmi uz jūsu čemodāna. Vai jūs lidojat uz Invernesu?

-   Jā, atbildēja vīrietis tādā tonī, kas norādīja, ka ta nav Olivera darīšana.

-   Ar reisu piecos trīsdesmit?

-  Jā.

-   Vai jūs nebulu tik laipns un neaizvestu vēstuli? Viņš pasniedzās kabata un izņēma aploksni. Es biju sarunājis, ka paspēšu uz šo reisu, bet galu galā tas man neizdosies, un Invernesā mani ga,idīs.

Briļļainais vīrietis joprojām neizrādīja nekādu interesi. Viņš, iespējams, domāja, ka aploksnē ir kāds spridzeklis un ka, lidojot virs Peniniem, viņš aizies pie dieviem kopā ar pārējiem pasažieriem.

-   Pāris stundās viss ir mainījies, un es nevaru sazvanīt to meiteni, kura mani sagaidīs. Redziet, viņa brauc uz I11vernesu mašīnā no Sazerlendas un tagad jau ir devusies ceļā.

Briļļainais vīrietis pavērās uz aploksni un tad atkal uz Oliveru. Olivers sataisīji godīgu un atklātu seju. Vīrietis nolika avīzi.

-   Kā es pazīšu jauno lēdiju?

-  Viņa ir jauna, ar gariem, gaišiem matiem un, iespējams, būs tērpusies biksēs. Viņu sauc Viktori ja Bredšova, viņš piebilda, it ka viegli kārdinot, un viņa ir ļoti glīta.

Bet to otro nevarēja tik viegli pavedināt. Ko lai es daru, ja viņas tur nebūs?

-   Viņa būs tur. Es apsolu. Viņa tur būs.

Vīrietis beidzot bikli paņēma aploksni. Vai nebūtu labāk iedot to stjuartei?

-   Es domāju, ka tā varētu darīt, bet jūs taču zināt, kādas viņas ir, vienmēr aizņemtas, pasniedzot cilvēkiem tējas tases. Un, šā vai tā, man nav laika gaidīt, līdz viņa parādās, jo man jānokļūst starptautiskajā lidostā un jānoķer cita lidmašīna.

-   Labi, visbeidzot vīrietis sacīja. Izlēmis viņš ļāva mazam smaidiņam šķērsot savu vēso seju. Varat to atstāt man.

-   Paldies, sacīja Olivers. Liels paldies! Es patiesi atvainojos, ka traucēju jūs. Un es ceru. ka jūs laimīgi aizlidosiet.

-  Jums to pašu, sacīja briļļainais vīrietis un atgriezās pie savas avīzes.

Olivers pacēla ceļasomu un pagriezās. Viņš dosies lejā pa kāpnēm, tad ārā, lietū, uz trešo korpusu un piereģistrēsies Ņujorkas reisam. Un tad viņš atkal būs viens.

Viņš bija ceļa.

Viņš bija brīvs. Tas bija galā. Intcrmēdija, īsā tikšanās bija beigusies. Aktieri bija šķīrušies, un skatuve tukša. Tā gaidīja Oliveru, lai viņš to apdzīvotu ar saviem cilvēkiem, ar savu privāto un aizraujošo pasauli.

Tā, tu esi atpakaļ.

Ta ir.

Viņa ir projām, la ir.

Jā. viņa ir projām.

'/'o var just. Mājā rodas jocīga sajūta, kad to atstāj pēdējais bems. Tā liekas, ka viņi tur būs mūžīgi, bet viņi aiziet. Un nekas daudz nepaliek, patiesi. Izņemot teļļuku. Teliuks ir vienmēr.

-   Vai. atvainojiet!

Viņš pagriezās un atradās aci pret aci ar vīrieti katliņa. Kādu bridi pat nācās parakņāties atmiņa, pirms Olivers to pazina. Viņš nesa savu čemodānu viena un Olivera vēstuli otrā roka.

Atvainojiet, bet ta jaunā lēdija, kam man tā jāatdod, es nespēju atcerēties, kā jūs teicāt, ka viņu sauc. Jūs to uzrakstījāt uz aploksnes, bet jūsu rokraksts nav tik labi salasams. Vai tā ir mis Veronika Bredšova?

-    Nē, sacīja Olivers. Viņu… viņš vilcinājās, pirms atcerējās: Viņu sauc Viktorija.

Viņam likās, ka pienācis laiks justies vecam. Nevis tikai nobriedušam vai pieredzējušam, var jau lietot arī kādu citu eifēmismu. Tieši vecam. Viņam bija sešdesmit.

Džoks nomira sešdesmit deviņos gados. Ja viņam, Rodijam, jāmirst sešdesmit deviņos, tas nozīmē, ka viņam atlikuši tikai deviņi gadi. Vai arī tas nozīmē, ka viņam jānokalpo deviņus gadus pirms pilnīgas atbrīvošanas? Un, ja tā, tad kā viņam tie jākalpo? Viņam nebūs Benhoilas. kas pasargās no aukstajiem ārpasaules vējiem. Viņa draugi, viņa sabiedriskā dzīve, kas agrāk apmierinoši aizpildīja laiku, tagad dzisa. Viņa līdzgaitnieki sāka mirt, un apburošas sievietes, kuras agrāk priecēja viņu, nu kļuva vecmāmiņās un vairs nespēja savilkt galus kopa jo inflācija aprija visu. Vecie kalpotāji aizgāja pensija — līdz ar mājas viesībām un visam bezgalīgajām patīkamajām agrāko laiku izklaidēm.

Ielejot šīvakara otro glāzi un cenšoties sevi uzmundrināt, Rodijs Danbīts sev sacīja, ka daudzējādā ziņā viņš bijis veiksminieks. Viņš novecotu, un, iespējams, būtu vientuļš, bet nekādā ziņā viņš nebūtu nabags. Labi, tātad Benhoilu pārdos, bet Rodija Danbīta finansiālais stāvoklis atļautu viņam nekavējoši iegādāties kādu pieticīgu māju, kurā vadīt atlikušās dienas. Kur ši māja atradīsies, viņš vēl nebija izlēmis, bet Elena bija vel viena problēma, kas rēgojās ka ēna prāta tumšākajā stūrī. Par to, ka viņš Lienu pamestu, nevarēja būt ne runas. Ja nevienu no viņas daudzajiem radiniekiem nevarētu pārliecināt izmitināt veco, kašķīgo radījumu pie sevis, Rodijam būtu vien jāņem viņa pie sevis. Jau šī iespēja dzīvot nelielā mājiņā, vienas vienīgas Elenas Tārbetas sabiedrībā, lika viņam notrīsēt. Viņš dedzīgi lūdza Dievu, lai tas nekad nenotiktu.

Bija astoņi vakarā, un viņš bija viens savā mājā, un ši vientulība bija radījusi skumjo noskaņu. Olivers atradās Londonā Rodijs ieskatījās rokas pulkstenī vai varbūt jau bija atpakaļceļā uz Skotiju. Viktorija bija milzīgajā volvo aizbraukusi viņam pretī uz lidostu. Tomass apakšstāva guļamistabā dusēja, Elena bija viņu nomazgājusi un apguldījusi. Džons bija projām lielajā mājā un darīja Dievs zin ko. Visa tā lieta ar Benhoilu, šķiet, bija puiku piebeigusi, jo visu dienu viņš bija staigājis apkārt ar lietainai brīvdienai līdzīgu sejas izteiksmi un nebija teicis ne vārda gandrīz nevienam. Lai pieliktu visam punktu, laiks bija drūmi nomācies, krita slapjš sniegs ar lietu, pūta spēcīgs vējš, un kalnu galotnes atkal klāja sniegs.

Kur palicis pavasaris, Rodijs sev vaicāja. Šādā vakarā tādā noskaņojumā bija neiespējami cerēt, ka tas jebkad alnāks. Kosmosā kaut kas nojuks, sadursies zvaigznes, plosīsies zemestrīces, un planēta Zeme uz visiem laikiem iekļūs mūžīgās Saules lamatas.

Diezgan. Tālāk cilvēka depresijai nevarēja ļaut iet. Atgāzies krēslā, kamēr čības ieautās kājas gulēja uz paklāja blakus vecajam sunim, Rodijs nolēma, ka pienācis brīdis spert kādu patstāvīgu soli, lai uzlabotu omu. Viņš vēlreiz ielūkojās pulksteni. Varētu iet uz lielo māju un iedzert kopā ar Džonu. Tad viņi abi paēstu vakariņas un vēlāk, kad Olivers un Viktorija būtu atgriezušies no Invernesas, visi sēdētu pie kamīna un klausītos Olivera jaunumos.

Šīs patīkamās iespējas deva viņam pietiekami daudz, stimula, lai beidzot saņemtos un pieslietos no krēsla. Avīze, ko viņš pirms kāda brīža lasīja, noslīdēja no ceļiem. Ārā kauca vējš, un ledains caurvējš plūda augšā pa kāpnēm un lavījās zem paklājiem uz spodras grīdas. Staļļu māja parasti bija mājīgi, bet nekādas cilvēka būvētas durvis vai logs nespētu turēties pretī ziemeļaustrumu vējam. Istabā bija auksts. Uguns kamīnā dzisa. Viņš paņēma no groza paga-

Ies, uzmeta 11/. dziestošajām oglēm, saceļot krietnu liesmu, kas varētu vēl degt, kad viņš vēlāk vakarā atgrieztos.

Viņš izslēdza lampu un sacīja: Ejam, Barnij, un vecais suns piecēlās, acīmredzot tāpat ka Rodijs sajūtot savu gadu nastu. Tu neesi vienīgais, viņš tam sacīja, izslēdza centrālo gaismu, un abi lēni kāpa lejā.

Atstata tukša, istaba bija klusa un mierīga. Uguns plaiksnīja. Nokrakšķēja un iekvēlojas zars, un dzirksteļu lietus nolija kā salūts virs paklāja. Neviena nepieskatītas, tās gailēja. Tad kāpnēs iezagās caurvējš, vienā mirkli uzliesmoja dzirkstele un ieķērās pamestās avīzes stūrī. Sīkas liesmiņas sāka laizīties un auga lielākas. Tās rotaļājās augšup pa Rodija krēsla kāju pie galda, uz kura viņš glabāja grāmatas, cigārus un žurnālu kaudzi. Tās sasniedza vecā malkas groza izkaltušās klūdziņas. Drīz sāka gruzdēt aizkara malas.

Džons Danbīts sēdēja bibliotēkā pie galda, kur viņš bija pavadījis lielāko daļu pēcpusdienas, pārlūkojot tēvoča papīrus, atdalot fermas rēķinus no personiskajiem rēķiniem, kārtojot glītas kaudzītes Roberta Makkenzija vērībai. Džoka māklerim Edinburgā un viņa grāmatvedim.

Vecais vīrs bija kārtīgi un rezultatīvi vedis savu darījumu rēķinus, un šis uzdevums nebija sarežģīts, bet nogurdinošs kas neizbēgami skumjš. Jo tur bija arī vecas dienasgrāmatas, deju kartes un izbalējušas fotogrāfijas ar cilvēkiem, kurus Džons nekad nebija pazinis. Kareivju grupas fotoattēls pie Sarkanā forta Deli; dažu karotāju uzņēmums džungļos, kuri, šķiet, medīja tīģeri; kāzas. Dažās fotogrāfijas bija redzama Benhoila. Viņš ieraudzīja savu tēvu kā mazu puišeli un Rodiju vēl slaidu pusaudzi balta flaneļa uzvalkā, kurš tūlīt pat varētu sakt dziedāt jaunekļa partiju kadā pirmskara muzikālajā komēdijā.

Atvērās durvis, un ienāca šī brīža Rodijs. Džons nopriecājās, jo tas bija iegansts pātraukt darbu. Viņš atbīdīja krēslu no galda un paņēma fotogrāfiju.

-   Paskaties, ko es tikko atradu!

Rodijs nāca, lai izpētītu to Džonam pār plecu. Ak Dievs! Katra resnā cilvēkā slēpjas tievs cilvēks, kurš cīnās, lai liktu laukā. Kur tu to atradi?

-   Noliktu pie citiem veciem papīriem. Cik ir pulkstenis? Viņš ieskatījās pulksteni. Jau ceturksnis pāri astoņiem? Es nezināju, ka ir tik vels.

-   Ceturksnis pāri astoņiem nejaukā, auksta ziemas vakarā. Rodijs nodrebinājās. Mani gandrīz aizpūta projām, kad es nācu par i pagalmam.

-   Iedzersim.

-   Lieliska doma, sacīja Rodijs, it kā pašam tas nebūtu ienācis prātā. Viņš devas pie galda, kur Elena jau bija i/likusi pudeles un glāzes, un Džons nodomāja, cik daudz viskija tēvocis bija jau iebaudījis, un tad sacī ja sev, ka tam tik un tā nav nozīmes un tā nav viņa darīšana. Viņš tikai zināja, ka jūtas noguris, un iespēja iedzert uzmundrinošu glāzi likās ļoti gaidīta.

Viņš piecēlās un gāja iekurt kamīnu un piebīdīt Rodijam krēslu tuvāk pie uguns. Rodijs atnesa glāzes un pasniedza vienu Džonam, un tad iegrima krēsla ar nopūtu, kas izklausījās pēc atvieglojuma. Džons palika slāvam, liesmu radītais siltums rāpās augšup pa viņa muguru, un viņš sajuta, ka ir sastindzis un nosalis, sēžot nišā pie loga.

-   Prozit, sacīja Rodijs, un abi iedzēra. Vai tu zini, kad pārējie būs atpakaļ?

-   Nav ne jausmas, Džona tumšā se ja bija bezkaislīga. Ap desmitiem, es domāju. Tas ir atkarīgs no tā, vai lidmašīna kavēsies, vai ne. Tā vētra varētu viņus aizkavēt.

-   Vai tu patiesi rīt brauksi atpakaļ uz Londonu?

-   Jā, man jābrauc. Ls varbūt atgriezīšos nākamnedēļ vai aiznakamnedēļ, bet mums jāsāk visa tā liela lieta tūlīt pat, un man ir jābūt klāt.

-  Labi, ka tu varēji atbraukt.

-   Man bija labi. Tikai žēl, ka tam jābeidzas ta. Man gribētos, lai Benhoila bulu arī turpmāk.

-   Dārgo zēn, nekas nav mūžīgs, un mēs esam diezgan skrējuši pakaļ naudai.

Viņi saka runāt par vecajiem laikiem, un, ta ka abiem siltuma un otra sabiedrībā bija labi. laiks pagāja patīkami. Viņi malkoja otro glāzi (vai Džons otro un Rodijs ceturto), kad aiz ārdurvīm atskanēja troksnis, durvis atvērās un Elena ienāca istabā. Viņas pēkšņā ierašanās nepārsteidza nevienu no vīriešiem, jo Elena jau sen bija pārstājusi klauvēt pie durvīm. Viņa izskatījās nogurusi un izteikti veca. Vējš un svelošais aukstums kaitēja viņas kauliem, un visu dienu viņa bija pavadījusi uz kājām. To varēja redzēt viņas sejā. Viņas lūpas bija sakniebtas. Viņa šķita nolēmusi runāt.

-   Es nezinu, kad jūs abi gribēsiet esi vakariņas, bet jūs varat tās dabūt, kad vien vēlaties.

-    Paldies, Elen. Rodijs sacīja, veltījis viņai maigu sarkasmu.

-   Un es nezinu, kad pārējie būs atpakaļ no lnvernesas. bet viņiem vajadzēs iztikt ar buljonu.

-   Viņi neko vairāk arī negribēs, Džons viņu mierināja un piebilda, gribēdams pielabināties, mēs būsim ēdamistaba tūlit pat. Mēs tikai iztukšosim glāzes.

-   Tātad es varu pievērsties pati sev. Bridi viņa kavējās, mēģinot atrast kādu aizbildinājumu. Vai tu palūkojies uz mazo puisīti, pirms nāci šurp, Rodij?

-    Hm? Rodijs pavīpsnāja. Nē, nepalūkojos. Vai man bija tas jādara?

-   Šķiet, ka tas būtu prātīgi darīts tā vietā, lai vienkārši pamestu mazuli tur vienu visu vakaru.

Rodijs kļuva dusmīgs. Elen. es tikai nupat atnācu šurp. Turklāt mēs viņu mierīgi atstājam katru vakaru.

-   Nu, labi, nekas, nekas. Es iešu un palūkošos pati.

Viņa sāka šļūkāt prom, bet šķita patiesi tik nogurusi,

tik veca, ar stīvām, kokainām kājām un nomītām kurpēm, ka Džons nespēja to izturēt. Viņš nolika gla/i. Labi, Elen, neuztraucies! Es aiziešu.

-   Nav jau grūti.

-   Ari man nav grūti. Man tas prasīs vienu minūti. Un. kad būšu atpakaļ, iesim ēst vakariņas, un tad tu varēsi doties gulēt.

-   Kurš teica kaut ko par gulēšanu?

-   Es. Tu izskaties nogurusi.

-   Nu, es nezinu… grozot galvu, viņa virzījās uz virtuvi, un Džons devas uz garajām, akmens plāksnēm klātajām ejām, kas veda uz. staļļu pagalmu. Šovakar tas bija aukstas ka pazemes kazemāti, kurus baismīgi izgaismoja vējā šūpojošas kailas spuldzes. Šķita, ka viņu ieskauj rēgainas ēnas.

Viņš pavēra sētas durvis. Vējš ieķērās durvīs un gandrīz izrāva tās viņam no rokas, un īsu bridi, kas šķita ka mūžība, viņš stāvēja uz. sliekšņa.

Viņa priekšā bruģakmeņu klāta pagalma otra pusē katrs Rodija mājas augšstāva logs bija oranžas, dejojošas gaismas pilns. Nojumta plūda dūmi un liesmas, un pāri vēja auriem viņš dzirdēja briesmīgas degšanas skaņas, koka sprakšķēšanu un klakšķus, asus ka šāvieni. Kamēr viņš tur stāvēja, loga rūts sasprāga druskās, bet tā rāmis sabruka no karstuma. Tūlīt pat liesmas izlauzās no tukšuma, un Džons sajuta, ka to karstums dedzina seju.

Tomass!

Viņš jau bija pāri pagalmam un rāva vaļa durvis, pirms vēl apdomāja sekas. Kāpnes jau bija uguni, vējš ķēra liesmas, un visa ēka pārvērtās tādā ka kurtuves velkmc. Džons sagrīļojas. Dūmi smacēja. Viņš aizgriezās un, turot roku priekšā sejai, metās pa šauro gaiteni, un atgrūda vaļa pirmās guļamistabas durvis.

-Tomas! Viņam nebija ne jausmas, kur Tomass guļ. Tomas! Šī istaba bi ja tukša. Viņš atgrūda otras durvis. Tomas!

Tagad viņš atradās tieši zem Rodija viesistabas. un dūmi padarīja viņu aklu; acis sāka asarot un grauzt, viņš ieklepojās.

-   Tomas! viņa balss aizlūza. Viņš metās tālāk dūmos un atrada otras durvis, otru guļamistabu.

Šeit, paldies Dievam, gaiss bija nedaudz tīrāks.

-   Tomas!

Viņam atbildēja brēciens. Nebija laika, lai sajustu atvieglojumu, lai pateiktos par to, ka bērns nebija jau nosmacis, jo bija skaidrs, ka istabas apdegušie griesti kuru katru brīdi varēja iegrut. Kad Džons sagrāba Tomasu rokās, zemē nogāzās ģipša un apdegušu listu blāķis, un izklausījās, it ka kristu akmeņi. Viņš palūkojās augšup un redzēja cauruma robaino krāteri un pekli aiz tā. Tomass iekliedzās, un Džons piespieda bērna seju sev pie pleca un steberēja ārā no istabas.

Viņš lik tikko bija izgājis pa durvīm, kad iebruka atlikusī griestu daļa, un grīdu, paklāju, Tomasa gultu visu apraka degošu gruvešu lavīna.

Londonas lidmašīnu, kas kavējās piecpadsmit minūtes sānu vēja dēļ, varēja sadzirdēt jau ilgi, pirms tā kļuva redzama. Tumšais vakars bija vējains, mākoņu griesti ļoti zemi, un lidaparāts parādījās ļoti pēkšņi, izraujoties cauri tumsai skrejceļa galā. jau gatavojoties piezemēties uz melnā, peļķēm klāta betona.

Drīz pēc tam sākas ierastā rosība. Smagās mašīnas un degvielas cisternas tūlīt aplipa ap lidmašīnu. Divi viri melnos, ūdens necaurlaidīgos tērpos piebrauca trapu pie tas sāniem. Durvis atvērās. Kāpņu gala parādījās stjuarte. Pasažieri lēni kāpa lejā un šķērsoja vēja plosīto ceļu uz lidostas ēku. Viņi cīnījās ar somām un groziem, un neglītām pakām. Brāzmas tvarstīja viņu drēbes, viņi nodūra galvas pret vēju. Pa gaisu aizlidoja kādas sievietes cepure.

Viktorija, rokas mēteļa kabatās sabāzusi, stāvēja aiz stikla durvīm un gaidīja. Pārējie cilvēki, kuri gaidīja līdz ar viņu, cits pēc cita sameklēja savus draugus un radus. Sveiks, mīlulīt. Kā atlidoji? Aizrautīgi skūpsti. Mācītājs melna cepurē sagaidīja divas mūķenes. Mašīna mūs jau gaida, viņš tām sacī ja pašsaprotama toni. Sieviete ar daudziem bērniem, bez vīra, kurš tai palīdzētu, daži biznesmeņi ar portfeļiem.

Pasažieru rinda kļuva retāka. Oli veru joprojām neredzēja. Viņa iedomājās, kā viņš vēl sēž lidmašīnā un kavē sev laiku, gaidīdams, kamēr noskries pirmā neciešamā drūzma. Tad viņš izstiepj garās kājas, pasniedzas pēe mēteļa un nesteidzīgi iet pa celiņu. Viņš varbūt apstājas, lai papļāpātu ar stjuarti. Viktorija pieķēra sevi greizi smīnam, jo viņa to pazina pārāk labi.

-   Atvainojiet! Balss atskanēja viņai tieši aiz muguras. Satrūkusies viņa atskatījās un ieraudzīja vienu no biznesmeņiem ar katliņu galvā, stīvu apkaklīti un portfeli. Vai jūs gadījumā neesat mis Viktorija Bredšova? Viņš turēja rokā aploksni.

-  Jā, tā es esmu.

-    Tā jau man likās. Šī vēstule domāta jums. Jūsu draugs lūdza jums to nodot.

Viņa neņēma vēstuli. Mans draugs?

-Jauns vīrietis ar bārdu. Es īsti neiegaumēju viņa vārdu. Viņš lūdza mani to nodot jums.

-   Bet vai tad viņš neatlidoja?

-   Nē, viņš nevarēja. Bet es esmu pārliecināts, ka šeit viss bus paskaidrots.

Viktorija izņēma roku no kabatas un pasniedzās pēc aploksnes. Viņa redzēja Olivera ciešo rokrakstu. "Mis Viktorijai Brcdšovni."

-   Bet kur ir viņš pats?

-   Viņš man tikai pateica, ka nevar paspēt uz reisu, un pastāstīja, kāda jūs izskatāties, un lūdza nodot jums vēstuli.

-Skaidrs. Labi, paldies jums… Es… atvainojos, ka jūs likāt traucēts.

-   Nemaz ne. Es nemaz netiku traucēts, viņš to mierināja. Bet tagad man jāiet. Sieva gaida mani mašīnā, un viņa brīnīsies, kas ar mani noticis. Vīrietis atkāpās, veļoties tikt projām. Viņš pielika roku savam katliņam. Visu labu.

-   Visu labu.

Viņa palika viena. Visi bija aizgājuši. Tikai daži oficiāla paskata cilvēki veikli šaudījās apkārt. Kāds vīrietis virsvalka stūma ratiņus ar bagāžu. Viktorija stāvēja, šokēta un apjukusi, ar Olivera vēstuli rokā. Viņa nespēja iedomāties, ko ar to iesākt.

Ielidošanas zāles otrā galā viņa ieraudzīja nelielu kafetēriju. Viņa gāja pa spodro grīdu, apsēdās uz viena no augstajiem krēsliem un palūdza tasi melnas kafijas. Omulīga izskata sieviete ielēja to no automāta.

-   Vai jums cukuru vajag?

-   Ne. Paldies, nevajag.

Viņa atplēsa aploksni un izņēma vēstuli.

-   Vai nav draņķīga nakts?

-   Ir gan, viņa atvēra somu, atrada maciņu un samaksāja par kafiju.

-   Vai jums tālu jābrauc?

-Jā. Man jātiek līdz Sazerlendai.

-   Ak Dievs, tik tālu! Es negribētu būt jūsu vieta.

Viņa atlocīja vēstuli. Olivers to bija uzrakstījis ar savu veco, apdauzīto rakstāmmašīnu. Viktorijai pārskrēja auksts drebulis. Ar plaukstu apņēmusi karstās kalijas tasi, viņa sāka lasīt.

"Fulhemā, otrdien, 24. februāri.

Viktorij,

ja es būtu citu tipu vīrietis, es sūktu šo vēstuli, sakot, ka man ir grūti to rakstīt. Bet es to neteikšu, jo rakstīšana reiz. ir tā lieta, kas man nekad nav sagādājusi grūtības, pat ja jāraksta šāda vēstule.

Es neatgriezīšos Skotijā. Gandri/ visu dienu es pavadīju ar savu aģentu, un viņš pastāv uz to, lai es dotos uz. Ņujorku. kur kads režisors Sols Bemstains jau gaida, lai parakstītos zem ilguma un uzvestu Brodvejā "Cilvēku tumsā". es ceru. ar milzīgam uzvaras fanfarām.

Un tā šovakar es steidzos, lai paspētu uz lidmašīnu, kas izlido no Hitrovas."

Bet viņš nevar man to nodarīt.

Ak. nē, viņš var gan. Viņš jau to ir izdarījis.

"Es nezinu, kad atgriezīšos. Šogad, nākamgad, kādreiz, nekad. Ir skaidrs, ka ne pārskatāmā nākotnē. Ir pārāk daudz likts uz kārts, lai ko plānotu. Pārak daudz, par ko domāt. Man galva ir pārāk liela spriedze.

Es nepieņēmu šo lēmumu, nepadomājis par Tevi. Faktiski es domāju par Tevi vai visu pagājušo nakti. Nakts ir labs laiks, lai visu saprastu. Tad ir tumšs un kluss, un patiesība atklājas daudz skaidrāk. Viss ir labāk redzams.

Un patiesība ir tāda, ka es nekad nevarētu paliki ar Tevi, jo es nekad nespēļu palikt kopa ne ar vienu sievieti. Sen. kad es pirmoreiz atstāju Tevi. es tev teicu, ka nekad neesmu nevienu mīlējis, un joprojām ir lāpai. Es domā ju, ka jūtu pret Tevi ko diezgan īpašu, bet tomēr vienīgais, kas mani aizrauj, ir tas, kas noliek manā galvā un ka to izlikt uz papīra.

Šim lēmumam nav nekāda sakara ar to. kas nolika, kad mēs bijām Benhoilā. Tam nav nekāda sakara ar to vēstuli, kuru Tu uzrakstīji Ārčeriem, tam tiešām nav nekāda sakara ar Tevi. Tās dažas dienas, kuras mēs pavadījām kopa. ir neaizmirstamas, un Tu man sniedzi izjūtas, kas vistuvāk līdzimis baudai, ja to jebkad esmu piedzīvojis. Bet tas dienas bija nozagtas laikam, un tagad man jāatgriežas īstenībā.

Tev jāizdara dažas lietas. Pirmkārt. Tev jāaizved Tomass atpakaļ pie Ārčeriem un vēlreiz jānodod viņš mīlošai aprūpei. Es joprojām esmu pret to. ka viņš dzīvo ar viņiem. Es joprojām saraujos, domājot par to vispārpieņemto dzīvi, kuru viņi. bez šaubām, izplānos viņam, bet ir pilnīgi skaidrs, ka ta ir tikai viena no lietam, ar kurām man nāksies samierināties.

Volvo ir otra problēma. Tu. iespējams, negribēsi pali tajā braukt uz dienvidiem. Ja tas ir tā. palūdz Rodijam, lai viņš Tevi no tās atbrīvo un, ja iespējams, atrod tam K re gana pircēju. Pasaki viņam, ka es viņam aizrakstīšu.

Ir arī vel skumja problēma ar skaidro naudu, bet es runāju ar savu aģentu, es uzrakstīšu viņa vardu un adresi šis vēstules beigās, lai Tu vari sazināties ar viņu. kad atgriezīsies Londona, un viņš Tev atlīdzinās visus izdevumus, kādi vien var rasties.

Tā nu tas ir. Es negribēju beigt uz tik pasaulīgas un savtīgas nots. Es nemaz negribēju, lai ta beigtos. Bet laimīgas beigas laikam uz manu dzīvi neattiecas. Nekad neesmu tādas gaidījis un. lai cik tas būtu jocīgi, nedomāju, ka jebkad būtu tādas gribējis."

Viņa raudāja. Vārdi peldēja un ņirbēja acu priekšā, un viņa ar grūtībām spēja tos izlasīt. Asaras krita uz papīra un izpludināja ar roku rakstīto parakstu.

"Saudzē sevi! Kaut es varētu beigt, sakot, ka mīlu Tevi. Varbūt tā nedaudz ari ir. Bet ar to nekad nevarētu būt diezgan ne Tev. ne man.

Olivers"

Viktorija salocīja vēstuli un ielika to atpakaļ aploksnē. Viņa parakņājās soma un atrada kabatlakatiņu. Nebija jēgas raudāt. Viņai vēl bija jābrauc divas stundas vējainā naktī, tāpēc bija jāpārstāj raudāt. Citādi viņa iebrauktu grāvī, upē vai kāda mašīnā, un viņu naktos sakropļotu vilkt laukā no sasista volvo. Kas tad noliktu ar Tomasu?

Pēc brīža jaukā sieviete ai/ bara, nespējot nemanu vienīgās apmeklētājas skaidri redzamas ciešanas, vaicāja:

-   Vai ar jums viss kārtība, dārgā?

-  Jā, Viktorija meloja.

-   Vai sliktas ziņas?

-   Nē, ne gluži. Viņa atkal izšņauca degunu. Viņa centās smaidīt. Man jābrauc. Viņa piecēlās no krēsla.

-   Iedzeriet vēl tasi kafijas! Un ieēdict kaut drusku!

-   Nē. Ar mani viss kārtībā. Patiešām kārtība.

Volvo vientuļi gaidīja tukšajā stāvvietā. Viktorija sameklēja atslēgu li 11 apsēdās pie stūres. Viņa piesprādzējās. Augstu gaisā dūca neredzama lidmašīna, kura. iespējams, grasījās nolaisties. Viņa iedomājās, ka būtu atrasties lidmašīnā, lidot uz. kaut kurieni, jebkur. Ka būtu nolaisties uz kāda šaura, sakarsēta, palmu ieskauta skrejceļa tur, kur viņu neviens nepazītu un kur viņa varētu sadziedēt vātis un sākt visu no jauna. Kā noziedznieks, kurš meklē jaunu dzīvi, jaunu identitāti.

Tieši to bija izdarījis Olivers, uzrakstot vienu vēstuli, nometot savus pienākumus ka vecu mēteli. Tagad viņš droši vien atrodas transatlantiskajā lidmašīnā augstu virs okeāna, un Viktorija ar Tomasu jau izdziest pagātnē un aizmirstībā, bet tas vairs nav svarīgi. Svarīgi ir tas, kas gaida nākotnē. Viktorija iedomājās, ka viņš dzer viskiju ar sodu, prātodams par vilinošo nākotni. Jauns iestudējums. Varbūt jauna luga Ņujorkā.

Olivers Dobss.

Vienīgais, kas mani aizrauj, irtas, kas notiek mana galva.

Tā bija Olivera Dobsa atslēga, viņa paša personīgā, privata atslēga. Un Viktorija nekad nebija pat kaut nedaudz, sapratusi šo apsēstību, kas slēpās viņa prata vistālākajos dziļumos. Iespējams, ja viņa intelektuāli bulu viņa līdziniece, pārgudra zilzeķe ar universitātes grādu, viss varētu būt citādi. Iespējams, ja viņa būtu to pazinusi ilgāk un tuvāk. ja viņa būtu spēcīgāka personība, spējīga turēties pretī viņa garastāvokļa maiņām. Iespējams, ja viņa vienmēr nebūtu bijusi atkarīga no viņa un bulu spējusi dot viņam ko pretī.

liet es viņam devu sevi.

Ar to nepietika.

Es viņu mīlēju.

Bet viņš nemaz nemīlēja tevi.

Es gribēju dzīvot viņam. Es gribēju dzīvot Tomasam.

Viņa atgriezās pie Tomasa. Domājot par Tomasu, viņu pārņēma vecais, smieklīgais, sentimentālais maigums. Pagaidām viņa joprojām bija Tomasam vajadzīga. Viņa dēļ jābūt darbīgai, mierīgai, praktiskai. Tomass jānogādā atpakaļ pie viņa vecvecākiem, cik vien iespējams, tos nesatraucot. Viņa redzēja sevi mierīgi kravājamies, pērkam vilciena biļetes. Viņa sēdās taksometra, tas veda viņu uz Vudbridžu, viņa atrada Ārčcru māju, piezvanīja pie durvīm. Viņa redzēja, ka atveras durvis…

Bet tālāk iet viņas iztēle vairījās, jo, tiklīdz Tomass bulu laukā no viņas dzīves, tās tik tiešām būtu beigas. Viss būs beidzies. Ne vien īstenība, bel arī sapnis.

Viņa iedarbināja mašīnu, iesledza gaismas un logu tīritājus un brauca uz priekšu, projām no lidostas, laukā uz galvena ceļa.

Pēc divām stundām Viktorija sasniedza Kreganu, bet nebija vēl nogriezušies uz vienvirziena ceļa, kas veda uz. Benhoilu, kad sāka saprast kaut kas nav kārtība. Laiks kā parasti neparedzami sāka uzlaboties. Vējš bija nedaudz pierimis, mākoņi kļuvuši plānāki un saplēsti skrandas, ta ka nakts debesis atklājās zvaigznes un austrumos uzlēca bāls, jauns mēness.

Bet ne jau zvaigžņu gaisma sildīja tumsu viņas priekšā un iekrāsoja debesis ka mirdzums no pilsētas ielu apgaismojuma. Ne jau zvaigžņu gaisma mirgoja un viļņojas, un sūtīja augšup vējam lielas dūmu vērpetes. Viņa pavēra vaļa logu un ieelpoja deguma smaku. Ugunskurs? Drīzāk degoši virši. Kāds bija aizdedzinājis viršus, uguns kļuvusi nevaldāma, un uz kalna sācies ugunsgrēks. Bel vai tad februārī kāds dedzina viršus? Un, pat ja tā būtu, uguns noteikti būtu jau nodzēsta.

Pēkšņi Viktorija izbijās. Viņa uzspieda kāju uz gāzes pedāļa, un volvo traucās uz priekšu, metot līkumus pa šauro ceļu. Uguns blāzma nekļuva bālāka. Viņa bija pabraukuši garām Galliju mājai un beidzot tuvojas pēdējam ceļa posmam. Pēkšņi Viktorijas priekša parādījās māja, vārti un priedes, un viņa saprata, ka deg nevis virši vai ugunskurs, bet gan pali Benhoila.

Ierēcoties spēcīgajam dzinējam, volvo gandrīz pārlidoja lopu laidaram uz klajumu mājas priekšā. Liesmas visu vērta gaišu kā dienā. Viņa redzēja haotiski piebrauktās mašīnas, ugunsdzēsējus, milzīgās šluleņu čūskas. Šķita.

ka cilvēki ir visur, visi nokvēpuši un ar sasarkušām acīm. Kāds vīrietis paskrēja garām viņas mašīnas ugunīm, izkliedzot komandas kolēģim, un viņa šokēta redzēja, ka tas bija Deivijs Gatrijs.

Lielo māju uguns nebija skārusi, kaut gan gaisma spīdēja katrā logā. Bet staļļu māja… Bremzēm kaucot, viņa apstādināja volvo, cīnījās ar drošības jostu un rokturi, atcerējās par rokas bremzi. Panika ka visļaunākā slimība draudēja viņu nosmacēt.

Tomass!

Arka uz staļļu māju bija neskarta, bet Rodija mājas gandrīz vairs nebi ja. Tikai akmens kores gals bija izturējis liesmu uzbrukumu; kails kā krāsmatas tas rēgojas cauruma, kur kādreiz bija logs, spožs kā acs, dziļāk joprojām plosījās negantas liesmas.

Tomass!

Viņai bija jāzina, bet nebija laika vaicāt, nebija laika gaidīt atbildes. Viņa gāja, skrēja uz uguni. Dūmi koda nāsis, un svelme gāzās viņai virsū līdz ar stiprām vēja brāzmām.

-    Tomus!

-   Uzmanieties! vīrietis kliedza.

Viņa bi ja jau gandrīz, pie arkas.

-   Viktorij!

Viņa dzirdēja, kā no muguras tuvojās soļi. Kādas rokas saķēra viņu, apskāva un turēja ciet. Viņa rāvās laukā.

-   Viklorij!

Tas bija Džons Danbīts. Ta ka Viktorijas rokas bija piespiestas pie sāniejn, viņa atmuguriski spēra ar zābaku papēžiem viņam pa stilbiem. Viņš pagrieza Viktoriju ar seju pret sevi.

-   Kā jūs nesaprotat? viņa kliedza tam plankumam, kas bija Džons Danbits. Tomass!

-   Klausieties, beidziet… Viņa atkal tam iespēra, un viņš saņēma Viktori ju aiz pleciem un sapurināja. Ar Tomasu viss ir kārtībā. Ar viņu viss kārtību. Viņš ir drošību.

Beidzot Viktorija nomierinājās. Viņa dzirdēja pati savu elpu, samocītu ka cilvēkam uz. nāves robežas. Sajutusies pietiekami spēcīga, viņa ielūkojās tam seja. Uguns gaisma viņa redzēja tumšās acis, piesarkušas un asinīm pielijušas, kvēpi bija viscaur uz. viņa sejas un 11/ kakla.

Viņa vārgi vaicāja:

-   Vai viņš nav tur?

-   Nē. Mēs viņu iznesām laukā. Viņam ir labi. Ar viņu viss ir kārtībā.

Atvieglojums padarīja viņu vārgu ka kaķēnu. Viņa aizvēra acis, baidoties, ka vai nu noģībs, vai viņai paliks slikti. Viņa mēģināja pateikt Džonam, ka viņas kājas ir ka vārīti spageti, bet nevarēja atrast ne vārdus, ne spēka, lai to pateiktu. Bet tam tik un tā vairs nebija nozīmes. Jo Džons jau bija pacēlis viņu uz. rokām un nesa pa grantēto laukumu, nesa iekšā pa Benhoilas lielās mājas parādes durvīm.

Līdz pusnaktij viss bija beidzies. Uguns bija nodzēsta, staļļu mājas krāsmatas joprojām dūmoja apdegušu akmeņu un dēļu jūklī. Mašīnas Džonam bija izdevies izglābt, izbraucot tas no garāžas zālājā pie ezera, kamēr Rodijs zvanīja ugunsdzēsējiem. Nolicis drošā vietā mašīnas, benzīna kannas, kā arī degvielu zāles pļāvējiem un molorzāģiem, viņš nedaudz nomierinājās par lielās mājas drošību. Bet tik un tā liesmas aprija un iznīcināja garāžas jumtu un visu, kas atradās zem tā.

Lielā māja, ka par brīnumu, stāvēja, liesmu neskarta. Dažādās tās istabās nu gulēja mājas saime. Tomass bija žēli raudājis nevis aiz bailēm, bet tāpēc, ka zaudējis savu Sivēnu. Viņam nekādi nevarēja iestāstīt, ka Sivēna vairs nav. Elena bija atradusi viņam citu rotaļlietu lāci, kas kādreiz piederēja Džona tēvam, bet, jau ieraugot šo apdilušo radījumu, Tomass bija kliedzis skaļāk nekā jebkad. Un beigu beigās aizmiga, apkampis noplukušu un apskrambātu vecu koka mašīnu, kurai sen bija pazudis viens ritenis.

Elena to bija pārcietusi, kā jau tādai stiprai, vecai sievai pienākas. Tikai pašās beigās viņa bija padevusies un sākusi trīcēt, un Džons viņu apsēdināja un iedeva brendiju, un Džesa Gatrija nolika veco sievieti gulēt. Džesa ar Deiviju bija klāt vēl gandrīz pirms Rodija zvana, un tieši Deivijs bija rīkojis ugunsdzēsēju komandu un palīdzējis vīriem no Kreganas, kuri tik pēkšņi bija atrauti no pašu kamīniem, uzstādīt sūkņus un dzēst liesmas.

Kas attiecās uz Viktoriju… Džona domas pēkšņi apstājās kā spēcīgas rokas savaldīti mežonīgi zirgi. Viena lieta tomēr bija skaidra. Viņa atgriezās no Invernesas viena, un nevienam nebija atlicis ne laika, ne vēlēšanās pavaicāt viņai, kas noticis ar Oliveru. Ciktāl tas attiecās uz Džonu, viņas negaidītā atgriešanās visa ši haosa vidū, viņas neprātīgā mešanās postažā, par ko bija pārvērtusies Rodija māja, bija vienīgi neaptverams nesenās drausmīgās traģēdijas augstākais punkts, un tad viņam nekas cits nenāca prāta, ka vien izraut viņu ārpus uguns robežas un nogādāt drošībā.

Viņš to bija aiznesis, gribot visu to labāko, pats uz savu guļamistabu un noguldījis savā gultā. Viņa atvēra acis un vēlreiz vaicāja: Ar Tomasu taču viss ir kartība? un viņš paspēja tikai to apliecināt, kad iesteidzās Džesa Galrija ar saviem mierinājuma vārdiem un karstiem dzērieniem. Tagad Viktorija visdrīzāk jau gulēja. Ja paveiksies, viņa gulēs līdz rītam. No rīta viņiem bus pietiekami laika, lai aprunātos.

Bija pusnakts, un viss bija gala. Vins slavēja ezera krastā, ar muguru pret ūdeni, un vērās augšup uz māju. Viņš sajuta nogurumu, emociju un enerģijas izsīkumu, un tomēr aiz ši smeldzoša gurdenuma slēpās klusums un miers, kādu viņš nebija pieredzējis gadiem ilgi.

Kāpēc viņš ta jutas, tas bija noslēpums. Viņš zināja tikai to, ka Tomass bija dzīvs un Olivers Dobss nebija atbraucis no Londonas. Viņš nopūtās, ārkārtīgi apmierināts, ka vienrocis, kurš sekmīgi veicis kādu neiespējamu uzdevumu.

Vētrainais vakars ap viņu ieslīdēja miera pilna naktī. Vējš bija mitējies, mākoņi izdiluši dažas slīdošās skrandās kā dūmakas viļņi. Virs liem debesīs karājās mēness sirpis, un tā sidrabainais atspīdums skāra tumšos ezera ūdeņus. I'ari pārlidoja divas piles. Mežu piles, viņš minēja. īsu bridi viņš pamanīja to siluetus uz. debesu fona, bet tad tumsa tās aprija, un to kliedziens izgaisa bezgalīgā klusumā.

Bija arī citi trokšņi. Vējs priežu galotņu zaros, ūdens šļaksti pret vecā mola koka pāļiem. Viņš vērās uz māju un redzēja tas logos mierinošas gaismas. Tālumā slejas kalni.

Viņa kalni. Benhoilas kalni.

Viņš tur stāvēja ilgi. rokas sabāzis kabatas, līdz uznāca drebuļi un viņš manīja, ka metas auksti. Džons uzmeta ezeram beidzamo skatienu un tad lēnītēm kāpa augšā pa zālāju, un iegāja mājā.

Rodijs nebija licies gulēt. Rodijs joprojām gaidīja bibliotēkā, iekritis Džoka vecajā atzveltnes krēslā pie dziestošā kamīna. Džonam iesāpējās sirds par tēvoci. No visiem tieši Rodijs cietīs visvairāk. Ne tikai tāpēc, ka bija zaudējis savu māju, savas drēbes, savas grāmatas un dokumentus, visas dzīves laikā gūtās personiskās un dārgās lielas, bet tāpēc, ka viņš vainoja sevi notikušajā.

-   Man vajadzēja iedomāties, Rodijs atkārtoja vēl un vēlreiz, viņa parasto runigumu bija iznīcinājusi traģēdija, briesmīga atklāsme par to, kas varēja noliki ar Tomasu. Es vienkārši nemaz nedomāju.

Viņš taču vienmēr krāva pagales pie atvērtā kamīna, bezrūpīgi mīdīja nejaušās dzirksteles uz vecā paklāja, nekad nerūpējās par ugunsdrošu aizslietni. Tas bija viens no Džoka pēdējiem padomiem man vajag aizslietni. Bet es neko negādāju. Es to atliku. Slinks, vecs nelietis, lūk. kas es esmu. Vienkārši atliku…

Un tad atkal: Iedomājies, ja nu Elenai nebūtu pielicis prāta atcerēties par bērnu. Iedomājies, Džon. ja tu nebūtu gājis pārbaudīt… Viņa balss trīcēja.

-    Nedomā par to, Džons viņu aši pārtrauca, jo šīs pārdomas nebija ciešamas. Viņai pietika prāta, un es gāju. Ja reiz tā, man pašam vajadzēja par to padomāt, bez Elenas priekšā teikšanas. Es esmu tikpat vainīgs ka tu.

-   Nē. Pie visa esmu vainīgs es. Man vajadzēja iedomāties.. .

Un ta Džons stāvēja vēsajā istabā un skatijas uz tēvabrali, līdzjūtības un mīlestības pārņemts, kas tobrīd Rodijam maz ko līdzēja. Viņš nebija nomierināms.

Ugunī saira kāda pagale. Pulkstenis rādīja piecpadsmit pāri divpadsmitiem. Džons jautāja:

-  Varbūt iesi gulēt? Džesa mums visiem saklāja gultas. Nav jēgas sēdēt te, lejā.

Rodijs saberzēja acis.

-  Jā, viņš beidzot sacīja. Nav gan. Bet es šaubos, vai varēšu aizmigt.

-    Tāda gadījuma… Viņš nepabeidza teikumu. Viņš sa. rauša kamīnā pelnus un pielika jaunas pagales. Tūlīt pat liesmas sāka laizīties ap sauso malku. Rodi js drūmi vērās ugunī.

-  Viss beidzies, Džons noteikti sacīja. Nedoma vairāk par to! Un, ja tas līdzēs mazināt tavu vainas sajutu, atceries, ka esi zaudējis visu, kas tev piederēja.

-Tas nav svarīgi. īpašumam nekad nav bijusi nozīme.

-   Varbūt iedzersi kaut ko?

-   Nē. Es negribu dzert.

Džonam izdevās neizrādīt izbrīnu. Tu nebūsi pretī, ja es iedzeršu?

-  Cienājies vien.

Viņš ielēja glāzē nedaudz brendija un piepildīja to līdz malām ar sodas ūdeni. Tad apsēdās ar seju pret tēvoci un pacēla glāzi. Prozit.

Rodija acīs iezibsnījās greiza uzjautrinājuma dzirkstele. -Tu kļūsti par īstu vecu skotu.

-  Es tāds vienmēr esmu bijis. Vismaz daļēji katrā ziņa.

Rodijs saslējās krēslā. Viņš sacīja: — Olivers neatgriezās no Londonas.

-   Izskatās, ka ne.

-   Bet kāpēc, tu nezini?

-   Nav ne jausmas.

-  Vai tu doma, ka viņš atbrauks?

Man nav ne jausmas. Es tikai noliku Viktoriju sava gulta, kad ienāca Džesa. Nešaubos, ka mēs par to dzirdēsim rit.

Viņš ir dīvains cilvēks. Rodijs apcerēja. Gudrs, protams. Varbūt pat pārāk gudrs. Viņu skatieni satikās virs kamīna. Pārāk gudrs tai mazajai meitenei.

-  Jā, es domāju, tev taisnība.

-   Un tomēr viņai ir bērns.

-   Man ir jaunumi priekš tevis. Tomass nav viņas bērns.

Rodijs sarauca uzacis.

Patiesi? Tu tiešam pārsteidzi mani. Viņš purināja galvu.

-   Pasaule palaikam ir pārsteigumu pilna.

-   Mana krājumā pārsteigumu vairāk nav.

-    Tiešām?

-   Vai tu gribi dzirdēt par viņiem?

-   Kas tad vēl?

-  Tu jau teici, ka negribi iet gulēt. Ja mēs te sēdēsim visu atlikušo nakti, inēs tikpat labi varētu parunāties.

-  Labi, piekrita Rodijs un iekārtojās, lai klausītos. Stāsti!

15. TREŠDIENA

Džons Danbīls ar brokastu paplati rokās uzmanīgi pavēra virtuves durvis un devās cauri hallei augša pa kāpnēm. Arā kāda brīze — iepriekšējās nakts aukas jaunākā masa šūpoja priedes un saviļņoja ezera virsmu, bet salta bronzas krāsas saule jau lēca sarmaini zilajās debesīs un sāka apspīdēt māju. Rodija vecais labradors jau bija atradis pie kamīna spilgto saules rombu un gulēja tur augšpēdus, gozējoties trauslajā siltuma.

Džons šķērsoja kāpņu laukumiņu un, rūpīgi balansējot paplati u/ vienas rokas, pieklauvēja pie paša istabas durvīm. Iekšpusē Viktorija vaicāja: Kas tur ir? un viņš atbildēja: Stāva viesmīlis, un atvēra durvis.

-   Es atnesu jums brokastis.

Viņa joprojām bija gultā, bet jau sēdēja un izskatījās tīri modra, it kā būtu pamodusies jau pirms kada laika. Aizkari bija atvilkti, un pirmie bālās saules stari skāra kumodes sturi un gūlās uz paklāja ka zelts. Viņš sacīja:

-  Būs skaista diena, un ar zīmīgu žestu nolika paplāti viņai klčpī.

-   Man nevajag brokastis gultā, viņa iebilda.

-   Bet te tās ir. Kā gulējāt?

-    Kā sazāļota. Es jau grasījos iet lejā. Lieta tā, ka es aizmirsu noņemt pulksteni un tas apstājās, un man nav ne jausmas, cik tagad ir pulkstenis.

-   Gandrīz pusdesmit.

-Jums vajadzēja mani pamodināt agrāk.

-   Es nolēmu ļaut jums izgulēties.

Viņa bija tērpusies Elenas aizdotajā naktskreklā. Tas bija šūts no persiksarta krepdešlna ar daudzām caurajām vīlēm un izšuvumiem un kādreiz īstenībā bija piederējis Lūsijai Danbitai. Virs tā rltasvārku vietā viņa bija apņēmusi ap pleciem Skolu lakatu. Viņas mati, sapinkājušies gulēja par vienu plecu, zem acīm bija riņķi, tumši kā zilumi. Tobrīd viņa Džonam likās ārkārtīgi vārga. Ja viņš lo paņemtu rokās, viņa sadruptu kā trausls porcelāns. Viņa palūkojās apkārt:

-   Si taču ir jūsu istaba, vai ne? Kad pamodos, es nesapratu, kur esmu. Vai šī ir jūsu istaba?

-   Ir. vSi bija vienīgā gulta, kas tobrīd bija saklāta.

-   Kur jūs nakšņojāt?

-  Tēvoča Džoka ģērbistabā.

-   Un Rodijs?

-   Džoka guļamistabā. Viņš vel ir tur. Mēs sēdējām un runājām līdz četriem rītā, un tagad viņš izguļ saldos sapnīšus.

-  Un… Tomass? Izklausījās, il kā viņa tik tikko spētu izrunāt zēna vārdu.

Džons pievilka krēslu un apsēdās ar seju pret viņu, izstiepis kājas sev priekšā un sakrustojis rokas.

-   Tomass ir apakšā, virtuvē, un Elena ar Džesu viņam dod brokastis. Bet kāpēc jums tagad neķerties pie .svivējūm, kamēr viss nav atdzisis?

Viktorija negribīgi uzmeta acis vārītajai olai. grauzdiņam un kafijas kannai. Es nemaz nejūtos tik izsalkusi, viņa sacīja.

-  Tik un tā ēdiet!

Vienaldzīgi viņa nogrieza olai galu.

-   Džon, es pat nezinu, kā tas notika. Kā izcēlās ugunsgrēks.

-   Neviens no mums to īsti nevar pateikt. Vlēs pirms vakariņām bibliotēkā nedaudz iedzērām. Bet Rodijs saka, ka izdzēsis kamīnā uguni, pirms nācis šurp. Es domāju, kā parasti dzirksteles šķīda pāri visam paklājam un nebija neviena, kurš tās apdzēstu. Turklāt vēl pūta ellišķīgs vējš. Tiklīdz uguns iedegās, viesistaba uzliesmoja kā šķiltavas.

-  Bet kad jūs atklājāt, ka māja deg?

-   Elcna atnāca, lai pateiktu, ka vakariņas ir gatavas, un tad satraucās par to, ka Tomass atstāts viens. Un tā es gāju paskatīties uz viņu un ieraudzīju, ka māja deg kā lāpa.

-   Es nespēju to klausīties. Ko jūs darījāt?

Viņš stāstīja tālāk, cik iespējams, noklusējot apstākļus. Viņš juta, ka Viktorijai jau tā ir diezgan nepatikšanu, lai tām vēl pievienotu precīzi aprakstītas murgainas ainas par Tomasu dūmu pilnā guļamistabā, par grūstošajiem griestiem, liesmojošo krāteri un pekli virs galvas. Džons zināja, ka šīs atmiņas viņu vajās kā kāds briesmīgs sapnis visu atlikušo mūžu.

-   Vai viņš bija pārbijies?

-   Protams, ka viņš bija pārbijies. Tas varētu pārbiedēt jebkuru. Bet mēs sveika tikām lauka pa vienu no guļamistabas logiem un tad atgriezāmies šeit, kur Elena parūpējās par Tomasu, un Rodijs izsauca ugunsdzēsējus no Kreganas. Es gāju atpakaļ izbraukt mašīnas no garāžas, pirms uzsprāgtu benzīns un mēs visi aizlidotu pa gaisu pie dieviem.

-   Vai jums izdevās ko izglābt no Rodija mājas?

-   Neko. Viss sadega. Viss, kas viņam šai saulē piederēja.

-   Nabaga Rodijs.

-Zaudētais īpašums viņu, šķiet, daudz nesatrauc. Rodiju padara traku doma. ka viņš ir vainīgs pie tā, ka izcēlās ugunsgrēks. Viņš saka, ka bija jābūt uzmanīgākam, ka bi ja jānoliek aizslietnis, ka nekādā gadījumā nedrīkstēja atstāt Tomasu mājā vienu.

-   Es jūtu viņam līdzi.

-   Tagad ar viņu viss kārtībā, bet tāpēc mēs runājāmies līdz četriem rītā. Un ar Tomasu arī viss kārtībā, izņemot to, ka viņš ir zaudējis Sivēnu. Pagājušajā naktī viņš gulēja ar vecu koka mašīnu rokās. Un, protams, viņš arī palika pavisam bez drēbēm. Viņam joprojām mugurā ir pidžama, bet šorīt Džesa aizvedīs viņu uz Kreganu, lai nopirktu jaunas drēbes.

Viktorija sacīja: Es domāju, ka viņš vēl ir tur. Kad atbraucu no lidostas un ieraudzīju uguni. Vispirms man likās, ka tas ir ugunskurs, un tad es nodomāju kāds dedzina viršus, un tad redzēju, ka tā ir Rodija māja. Un viss, kas nāca prātā, bija tas, ka tur, kaut kur iekšā, ir Tomass.

Viņas balss sāka drebēt. Bet tā nebija, Džons klusi sacīja. Viņš bija drošībā.

Viktorija dziļi ievilka elpu. Es domāju par viņu, viņa sacīja, un balss atkal skanēja samērā mierīgi. Visu atpakaļceļu no Invernesas. Ceļš šķita bezgalīgs, un es visu laiku domāju par Tomasu.

-   Olivers neatgriezās no Londonas. Viņš to pateica nevis kā jautājumu, bet kā fakta konstatāciju.

-   Nē. Viņš… viņš neatlidoja.

-   Vai viņš jums piezvanīja?

-  Ne. Viņš atsūtīja vēstuli. Izlēmīgi, tā, it kā būtu pienācis laiks atteikties no visam fantāzijām. Viktorija atkal paņēma karoti un apēda pāris vārītas olas kumosus.

-   Ka viņš to izdarīja?

-   Viņš iedeva vēstuli kādam no pasažieriem. Viņš laikam pastāstija tam, ka es izskatos. Tas cilvēks man to iedeva. Es vel gaidīju. Es vel domāju, ka Olivers iznāks no lidmašīnas.

-   Kas tai vēstulē ir rakstīts?

Viktori jā atteicās no neiespējamā uzdevuma apēst brokastis un atstūma paplāti. Viņa atlaidās spilvenos un aizvēra acis. Olivers neatbrauks. Viņa izklausījās pārguruši. Viņš lido uz Ņujorku. Viņš jau ir Ņujorka. Viņš izlidoja vakar vakarā. Kāds producents izrādīs viņa lugu "Cilvēks tumsā", un viņš tur būs klāt.

Baidoties no atbildes, viņam vajadzēja saņemties drosmi, lai pavaicātu: Vai viņš atgriezīsies?

-   Domāju, kādreiz jā. Šogad, nākamgad, kādreiz, nekad… Viņa aizvēra acis. Tā viņš rakstīja. Skaidrs, ka ne pārskatāmā nākotnē. Viņš pameta mani, Džon, Viktorija pateica, it kā viņš vēl varētu par to šaubīties.

-   Tā ir jau otrā reize, kad viņš mani pamet. Tas jau gandrīz kļūst par ieradumu. Viņa centās pasmaidīt. Es zinu, jūs teicāt, ka esmu muļķe, bet šoreiz es patiesi domāju, ka būs citādi. Es domāju, ka viņš gribēs to, ko nav gribējis nekad agrāk. Varbūt nopirkt maju un radīt Tomasam mājas… un arī apprecēties. Es domāju, viņš gribēs, lai mēs trīs būtu kopā. Lai būtu ģimene.

Džons vēroja viņas seju. Iespējams, ka Olivera Dobsa pēkšņā pazušana un ugunsgrēka paralizējošais šoks bija radījis sava veida kalarsi. Viņš zināja tikai to, ka viņus šķīrušās barjeras, viņas frigīdais vēsums beidzot zuda. Viņa beigu beigas bija godīga pret sevi, un nu nebija palicis nekā, ko slēpt no viņa. Džonu pārņēma brīnišķīga triumfa sajuta, ko viņš uzskatīja par atskaņām no paša vakardienas pacilātības…

Viņa turpināja:

-   Vakar Kreganas pludmalē es jūs neklausīju. Bet jums taču bija taisnība. Jums bija taisnība par Oliveru.

-   Es gribētu teikt: "Kaut man nebūtu bijusi taisnība!" Bet, godīgi sakot, es nevaru.

-  Jus taču nesacīsiet: "Es jau jums teicu."

-   Es tā neteikšu nemūžam.

-   Redziet, īstā nelaime ir tā, ka Oliveram neviens nav vajadzīgs. Tā ir viņa nelaime. Tik daudz viņš atzina savā vēstulē. Viņš rakstīja, ka viņu aizrauj tikai rakstīšana. Viņa izmocīja vāju smaidiņu. Un tas bija kā spļāviens sejā. Es sev līdz tam teicu, ka tā esmu es.

-   Un ko jūs tagad iesāksiet?

Viktorija paraustīja plecus. Es nezinu. Es nezinu, ar ko sākt. Bet Olivers saka, ka man jāved Tomass atpakaļ pie Ārčeriem, un es tagad cenšos izdomāt, kā to izdarīt. Es pat nezinu, kur viņi dzīvo, un es, protams, nezinu, ko lai viņiem saka, kad turp aizbraukšu. Un es arī negribu zaudēt Tomasu. Es negribu teikt viņam ardievas. Tas būtu gluži kā tikt sarautai gabalos. Un vēl tā lieta ar mašīnu. Olivers teica, ja es atstātu volvo šeit, Rodijs varbūt varētu to pārdot. Viņš teica, ka es varētu tajā braukt uz dienvidiem, ja gribētu, bet es patiesi negribu, ne jau ar Tomasu.

Es domāju, ka varētu no Invernesas lidot vai braukt ar vilcienu, bet tas nozīmē, ka…

Džons juta, ka nespēj to izturēt vairāk ne mirkli. Viņš skaļi pārtrauca meiteni.

-   Viktorij, es negribu dzirdēt vairāk ne vārda.

Pārtraukta pusvārdā, viņa asas balss šokēta, Viktorija

skatījās, muti pavērusi.

-   Bet man par to ir jārunā. Man ir jānokārto lietas…

-   Nē, nav vis. Nekas nav jādara. Es visu nokai tošu. Es gādāšu, lai Tomass nonāk atpakaļ pie saviem vecvecākiem.. .

-   … bet jums ir diezgan, par ko domai…

-   … es pal piedāvāšu viņiem sāpju naudu…

-   … par ugunsgrēku, Rodiju un Benhoilu…

-   … kaut gan, cik var saprast, viņi prasīs likai mierinājumu. Es parūpēšos par Tomasu, un es parūpēšos par tevi. Tā Olivera mašīna, tā var mierīgi saput, man nospļauties. Un Olivers Dobss ar visu savu ģenialitāti un seksuālo pievilcību, un visu to, kas viņu padara tik neatvairāmu, var tikpat labi sapūt. Un es negribu vairāk ne reizi dzirdēt tā paštaisna kuņas dēla vārdu. Vai lu visu saprati?

Viktorija apdomāja. Viņas seja bija nopietna.

-  Jums viņš nekad nav tā īsti paticis, vai ne?

-   Es centos to neizrādīt.

-To varēja redzēt. Ik pa brīdim.

Džons pavīpsnāja. Viņam paveicas, ka nedabūja pa degunu. Viņš palūkojās rokas pulkstenī, izstaipījās ka kaķis un tad piecēlās kājās.

-   Kurp jūs ejat? viņa vaicāja.

-  Lejā pie telefona. Man jāpiezvana uz miljons vietām. Kāpēc tev tagad nepaēst brokastis? Vairs nav par ko uztraukties.

-   Nē, ir gan. Man tik tikko ienāca prātā.

-   Kas tad?

-    Mans gliemežvāks. Mans karaliskais gliemežvāks. Tas bija 11/ palodzes manā guļamistaba. Rodija mājā.

-   Mēs atradīsim citu.

-   Man patika tas.

Viņš gāja atvērt durvis. Un sacīja:

-   Si jūra ir dāvanu pilna.

Virtuvē viņš ieraudzīja Džesu Gatriju, kura pie izlietnes mizoja kartupeļus.

-   Džesa, kur ir Dcivijs?

-   Viņš uzkāpa kalnā.

-   Vai jūs viņu redzēsiet?

-   Jā, divpadsmitos viņš nāks leja pusdienās.

-   Palūdziet, lai viņš atnāk parunāties ar mani, labi? Kaut kad pēcpusdienā. Tā ap pustrijiem.

-   Es viņam pateikšu, viņa apsolīja.

"Pametis ja mani mīļā.

Ņemšu citu, skriesim pļavā.

Kur maigs kalnu timiāns

Aug ar viršiem sava vaļa:

Dej un skrej. meiten, līci!"

Viņš iegāja bibliotēkā, cieši aizvēra durvis, iekūra uguni, apsēdās pie tēvoča rakstāmgalda un iekārtojās īstai tclefonorģijai.

Viņš piezvanīja 112 kantori Londonā. Viņš runāja ar savu viceprezidentu, ar pāris kolēģiem un savu sekretāri mis Ridžveju.

Viņš piezvanīja izziņām, kur viņam palcica Arēeru adresi un telefona numuru Vudbridžā. Viņš piezvanīja un labu brīdi runāja ar viņiem.

To veiksmīgi paveicis, viņš piezvanīja uz Invernesas staciju un pasūtīja trīs biļetes uz. Klenzmena ekspresi nākamajā dienā.

Viņš piezvanīja advokātiem Makkenzijam, Litam un Dadžonam. Viņš runāja ar Robertu Makkenziju un vēlāk ar apdrošināšanas kompāniju par ugunsgrēka nodarītajiem postījumiem.

Tā bija pienācis gandrīz vai dienas vidus. Džons veikli veica dažas kalkulācijas, kas prasīja laiku, piezvanīja savam tēvam Kolorādo, uzrāva lāga vīru no agra rīta miega un runāja ar viņu stundu vai pat ilgāk.

Beigu beigās viņš piezvanīja Taņai Manselai, pēc atmiņas uzgriežot viņas numuru Londonā. Bet līnija bija aizņemta, un, brīdi pagaidījis, viņš nolika klausuli. Vairāk viņš turp nezvanīja.

16. CETURTDIENA

Kravāšanas neprasīja pārāk daudz laika tā vienkārša iemesla dēļ, ka viņiem nebija neka, ko kravāt. Viss, ko Viktorija un Tomass bija atveduši uz Bcnhoilu, bija gājis bojā ugunī. Un tā viņi aizbrauca, ņemot līdzi papīra maisiņu ar Tomasa pidžamu un veco koka mašīnu, ko Elena ļāva viņam paturēt.

Atvadas bija īsas un straujas, jo īstens augšzemnieks nav nedz ārišķīgs, nedz sentimentāls. Nebija arī daudz iespēju ilgstošām atvadām. Benhoilas virtuvē bija tikko paēstas pusdienas, kad pienāca laiks doties ceļā. Tomass vēl nebija sakošļājis savu grauzdiņu, kad Džons kā ģimenes cilvēks ar punktualitātes kompleksu uzstāja, ka laiks braukt projām.

Viktorija par to bija ārkārtīgi pateicīga. Viņai pat radās aizdomas, ka viņš nedaudz pārspīlē, tēlojot savu lomu. Mašīna bija novietota durv ju priekšā, tajā jau atradās viņa ceļasoma, un pats Džons, kā likās, bija apzināti pieņēmis jaunu veidolu, atsakoties no parastajām ērtajām drēbēm, kurās visi bija raduši to redzēt, un ieradās pie brokastu galda tumšā uzvalkā ar, kaklasaiti. Citādās drēbes viņu pārvērtā. Ne vien viņa izskatu, bet pašu būtību. Viņš vairs nebija tas pēdējo dienu draudzīgais, bezbēdīgais viesis.

bet pie atbildības un ietekmes radis cilvēks. Cilvēks, ar kuru nākas rēķināties. Viņš bija atbildīgais nevis agresīvs, bet drošību radošs, tā ka Viktorijai radās jaukā sajūta, ka nekas nenoies greizi. Viņi nepārdurs riepu, viņi nepazaudēs biļetes, nesēji un rezervētās vietas gaidīs, un viņi nenokavēs vilcienu.

Laiks doties ceļā.

Elena iebāza Tomasam mutē beidzamo grauzdiņa kumosu un izcēla mazo no augstā krēsla. Viņš bija ģērbts rūtainas biksēs un zilā svīterī, ko Džesa Gallija izvēlējās mazajā Kreganas veikaliņā, kas piederēja viņas svainei tāpēc Džesa bija dabūjusi atlaidi. Viņa jaunas, brūnās kurpes bija šņorējamas, un vēl bija nopirkta maza. zila grenlandiešu jaka ar sarkanām šķērssvītrām. Elena bija gludi pieķemmējusi viņa rudi zeltainos matus. Viņa gribēja dot Tomasam atvadu skūpstu, bet nolēma to nedarīt, visiem redzot. Viņas acīs pēdējā laika mēdza saskriet asaras visnepiemērotākajos brīžos. Tecēja, kā Elena to sauca. Man acis sak tecēt, viņa teiktu, uzveļot vainu vējam vai siena drudzim. Viņa nemēdza raudāt. Izteikti emocionālos brīžos, kā jubilejās, kāzas vai bērēs, viņa tikai paspieda roku, un viss. Un tā viņa sacīja: Te nu viņš ir, un nostatīja Tomasu uz kājām. Velc nu mugurā! Viņa paņēma jauno jaku un noliecās, lai palīdzētu zēnam.

Viktorija malkoja kafiju, Rodijs kasīja pakausi, bet neizskatījās tik noskumis, kā viņa būtu gaidījusi. Tā šķila, ka viņš apbrīnojami strauji ir atguvies no ugunsgrēka radītā šoka un skaudrās apziņas, ka zaudējis visu, kas viņam piederēja. Viņš patiesi bija diezgan saņēmies; vai visu iepriekšējo dienu viņš pavadīja kopa ar vīru no apdrošināšanas kompānijas un bija jau sācis iekārtot sev nelielu ligzdiņu lielajā mājā, nakšņojis brāļa vecajā guļamistabā un tikpat nevērīgi mētājis pagales bibliotēkas kamīnā ka parasti. Bibliotēkas kamīnu ieskāva akmens plātņu segums un milzīgs aizsegs, bet tomēr Rodijs sacīja, ka iegādāsies kārtīgu aizslietni. Kādu no tiem sabīdāmajiem vairogiem. Viņš bija redzējis vienu kādā reklāmā. Tiklīdz viņš šo reklāmu ieraudzīs, viņš pasūtīs vienu lādu Benhoilai.

-   Mums jābrauc tūlīt, Džons sacīja, un visi izgāja no virtuves. Ārā atkal bija auksts, bet diena rādījās jauka. Tās bija atvadas. No dārza, no ezera, tālumā vīdošajiem kalniem, kas mirguļoja kristāltīrajā rīta gaisā. Tās bija atvadas no draudzīgās, miera pilnas mājas, atvadas no skumjajam, apdegušajām paliekām, no tā, kas kādreiz bija Rodija īpašums. Viktorija zināja tās bija atvadas no sapņa, varbūt no murga. Tikai laiks to noteiks.

-  Ak. Rodij! Rodijs paplēta rokas, un viņa gāja tam klāt. Abi apkampās. Atbrauc vēl kādreiz, viņš sacīja. Atbrauc atkal un apciemo mūs visus, viņš noskūpstīja Viktoriju uz abiem vaigiem un ļāva viņai iet. Tomass priecīgās gaidās par tūlītējo braucienu bija jau ierāpies mašīnā, izņēmis no papīra turzas koka mašīnu un sācis spēlēties ar to.

-   Visu labu, Elen.

-   Bija jauki iepazīties ar jums, aši sacīja Elena un pastiepa savu grumbuļaino, apsārtušo roku.

-   Jus bijāt tik bezgala jauka. Jūs un Džesa. Es nespēju jums pienācīgi pateikties.

-   Brauciet un projām, aši sacīja apjukusi Elena. Mašīna iekšā un nelieciet Džonam gaidīt!

Tikai Džonam bija atļauts viņu noskūpstīt. Viņai bij jāceļas pirkstgalos lēzenajās, vecajās kurpēs, lai saņemtu viņa skūpstu, un tad viņai nācās meklčt kleitas piedurkne pēc kabatlakata. Ak vai, kas tam vējam par asumu, viņa piezīmēja, it ka īpaši nevēršoties ne pie viena. Tas patiesi liek acīm tecēt.

-  Rodij.

-   Visu labu, Džon. Viņi smaidot sarokojās, divi cilvēki, kurus kopā bija savedušas grūtības.

-   Es kādreiz atgriezīšos, bet iepriekš piezvanīšu.

-  Jebkurā laikā, Rodijs sacīja.

Tas bija viss. Viņi iekāpa mašīnā, piesprādzējas, Džons iedarbināja dzinēju, un viņi aizbrauca. Viktorijai tik tikko pietika laika atskatīties un beidzamo reizi pamat ardievas Rodijam un Elenai, kas palika stāvot uz grantēta laukuma mājas priekšā. Rodijs māja, un Elena māja ar balto lakatiņu kā sīku karodziņu. Un tad viņi vairs nebija redzami, viņi bija pēkšņi pazuduši aiz rododendru vaļņa likumā.

-  Es nevaru ciest atvadas, Viktorija sacīja.

Džona acis bija pievērstas ceļam. Es arī, viņš piekrita. Viņš brauca ļoti ātri.

Aizmugures sēdeklī Tomass braukāja savu mašīnu ar trīs riteņiem. Cuk čuk čuk, viņš sev piebalsoja.

Viņš spēlējās ar mašīnu vai visu dienu, šad un tad aizmiga, skatījās laukā pa logiem, regulāri pastaigājās pa gaiteni, ēda pusdienas, dzēra tēju. Vilcienam dudinot uz dienvidiem, laiks nežēlīgi pasliktinājās. Viņi vēl nebija šķērsojuši Augstkalnes robežu, kad samācās biezi mākoņi, aizklājot debesis, un drīz sāka līt. Kalni palika aiz muguras, ainava kļuva līdzena un neticami garlaicīga, un, vērojot līdzeno, slapjo aramzemi, kas traucās gar logu, sašļuka ari Viktorijas apņēmība.

Viņa saprata, ka bija jau loti labi tā vēsi un saprātīgi izturēties pret savu nākotni, kamēr esi astoņsimt jūdžu attālumā, bet tagad, ar katru mirkli, ar katru riteņa apmesto loku tā tuvojās. Viņa jutās nožēlojami nesagatavota.

Satrauca ne tik daudz pašas dzīve, kas, visdrīzāk, pati kaut kā nokārtosies. Par Oli veru viņa tagad nedomāja. Vēlāk, viņa sev sacīja, viņa atradīs nepieciešamo morālo drosmi. Kad viņa būs atgriezusies sava dzīvokli pie sev pazīstamajām lietām visapkārt. Lietas palīdzēja, lai ko arī kails teiktu. Un draugi. Viņa iedomājās par Salliju. Ar Salliju viņa spētu runāt par Oliveru. Sallijas robustā attieksme, viņas neiecietība pret pretējā dzimuma untumiem veikli vien atrastu šai nelaimīgajai epizodei pelnīto vietu.

Nē, ļaunākais bija tas neatliekamais un smagais pārbaudījums, ka atdot Tomasu Ārčeriem, kā atvadīties no viņa uz visiem laikiem. Viktorija nespēja iedomāties, ko teikt viņa vecvecākiem. Diemžēl nebija grūti iedomāties, ko viņi varētu teikt Viktori jai ka Olivera līdzdalībniecei.

Bija ari citas nepatīkamas iespējas. Ja nu Tomass negribēs atgriezties pie viņiem? Ja nu viņš uzmestu acis Ārčeriem, sāktu raudāt, kristu histērija un nelaistu Viktori ju vaļā?

Divas nedēļās Tomass bija pieradis pie viņas, mazais izskatījās tik laimīgs un tik ļoti pieķēries viņai. Viņa palūkojas uz Tomasu. Viņš sēdēja pirmās klases kupejas otrā puse, kājas izstiepis tieši sev priekšā, izspurušo galvu atbalstījis pret Džona Danbīta roku. Džons viņu izklaidēja, ar flomāsteru zīmējot,bildītes uz sārtajām "Finunciul Times" lappusēm. Viņš bi ja uzzīmējis zirgu, govi, māju un tagad zīmēja cūku.

-   Tai ir liels un uz priekšu izstiepts šņukurs. Tas prieks tam, lai ošņātu un atrastu ko ēdamu. Un aste viņai ir gredzenā. Viņš uzzīmēja asti. Tomasa seja ielauzās smaids. Viņš iekārtojās ērtāk. Vel, viņš lika un iebāza īkšķi mute.

Viktorija aizvēra acis un atbalstīja galvu pret lietus svītroto vilciena logu. Reizēm bija vieglāk neraudāt, ja acis turēja ciet.

Satumsa, vēl pirms viņi iebrauca Eitonā. un Tomass atkal bija aizmidzis. Kad vilciens apstājās, Viktorija viņu paņēma rokas. Viņa galva dusēja Viktorijai uz pleca. Džons nesa savu ceļasomu, un mazā kompānija izkāpa uz tumšas platformas parastajā pasažieru, nesēju, ratiņu, bagāžas un pasta furgonu jūklī. Viktorijai nebija viegli visu laiku turēt Tomasu rokās. Viņai ienāca prātā, ka tagad būs jāvelkas visa platformas garumā, jāgaida taksometru rinda…

Bet viņa kļūdījās un saprata, ka, tā domādama, bija novērtējusi Džonu Danbltu pārāk zemu. Jo no burzmas iznira pelēkā uniformā un pelēka formas cepurē tērpta figūra.

-   Labvakar, mister Danbīt.

-   Džordž, tu esi neaptverams. Ka tu zināji, kur mēs būsim?

-   Es runāju ar biļešu savācēju, viņš teica, ka jūs varētu būt šeit. Bez liekas rosības viņš atbrīvoja Džonu no ceļasomas. Džons attiecīgi atbrīvoja Viktoriju no Tomasa. Viņi sekoja formā tērptajai figūrai visā platformas garumā.

-   Kas viņš ir? vaicāja Viktorija, kurai ik pa brīdim nācās skriet, lai turētos līdzi Džona platajiem soļiem.

-   Viņš ir kantora šoferis. Es liku sekretārei atsūtīt viņu mums pretī.

-   Vai viņš atbrauca ar mašīnu?

-   Es ceru. ka viņš atveda manu mašīnu.

Tā bija. Ārā pie stacijas viņi bridi gaidīja, kamēr Džordžs nozuda lietainajā tumsā. Drīz vien viņš atgriezās. sēdēdams pie Džona alfa romeo stūres. Viņš izkāpa, un viņi iekāpa mašīna, Tomass joprojām gulēja viņai uz pleca.

-   Liels paldies, Džordž, tas bija ļoti jauki. Jā. bet ka tu tiksi atpakaļ?

-   Es iešu uz metro, mister Danbīt. Tas ir ļoti parocīgi.

-   Vienalga, paldies.

-  Ar prieku, mister Danbīt.

-  Cik jauki, Viktorija piezīmēja.

-  Jauki. Tu to par viņu?

-  Jā, par viņu, un par to, ka mūs sagaidīja. Nebūs jāgaida taksometrs vai jāgaida autobuss, vai jādodas uz metro. Ir tik jauki ieraudzīt uz stacijas platformas draudzīgu seju.

-   Tur arī ir tā atšķirība starp ceļošanu uz labu laimi un atbraukšanu, Džons sacīja.

Viktorija saprata, ko viņš domāja.

Mašīna traucās uz rietumiem pa lietus izmērcēto autoceļu. Pec trīs ceturtdaļstundām viņi jau bija no tā nogriezušies un brauca pa sānceļu, kas veda uz Vudbridžu. Tagad apkārt pletās nelieli lauki un dzīvžogu rindas, un vītolu ieskautas palieņu pļavas. Šur tur nelielo ķieģeļmāju logos spīdēja gaisma. Viņi pārbrauca pār tiltu, un zem viņiem aizdrāzās vilciens.

-  Tas uz laimi, Džons piebilda.

-   Kas tad?

-   Braukt pa tiltu tai brīdī, kad zem tā brauc vilciens.

-   Kas vēl nes laimi? Laime viņai bi ja vajadzīga.

-   Krusteniskās vēstules. Ja tu uzraksti kādam vēstuli un viņš uzraksta tev, un vēstules satiekas, tas nes ļoti daudz laimes.

-   Diez vai tas jebkad ir noticis ar mani.

-  Un melni kaķi, un nokritušas matadatas, un jauns mēness.

-   Ugunsgrēka laika bija jauns mēness.

-  Tad jauns mēness neskaitās.

Beidzot priekšā iemirdzējās ciema ugunis. Viņi pabrauca garam uzrakstam "VUDBRIDŽA". Cels meta līkumu, un viņu priekša pavērās plata galvena iela. Mašīna slinki un leni virzījās uz. priekšu. Varēja redzēt veikalus un krodziņu ar izgaismotu uzrakstu. Baznīcu aiz akmens sienas.

-   Mēs nezinām, kur viņi dzīvo.

-   Ne, zinām gan. Tas ir labajā pusē, sarkano ķieģeļu māja ar dzeltenām durvīm, un tā vienīgā visā ielā ir trīsstāvīga. Tur tā ir.

Viņš piebrauca pie ietves malas. Viktorija ieraudzīja pakāpienus, kas no ietves veda līdz durvīm ar jauko, pusapaļo logu un augstos, izgaismotos logus. Viņa vaicāja: Ka jūs zināt, ka šī ir tā māja?

Viņš izslēdza dzinēju. Tāpēc, ka es piezvanīju misis Ārčerai un viņa man pateica.

-   Vai viņa izklausījās nikna?

-   Nē. Viņš atvēra mašīnas durvis. Viņa izklausījās ļoti jauka.

Strauji pārtrauktās kustības iespaidā Tomass pamodās. Viņš nožāvājās, izberzēja acis, palūkojas pakārt ar tāda cilvēka apjukušu skatienu, kurš ticis briesmīgā kārtā izjokots. Viņš joprojām turēja rokās koka mašinīti.

-  Tu esi mājās, Viktorija viņam mīl i sacīja. Viņa ar roku pieglauda tam matus, vēlēdamās viņu sakopt.

Tomass mirkšķināja acis. Vārds "mājas" acīmredzot viņam maz ko nozīmēja. Viņš vērās laukā, tumsā. Tad Džons atvēra durvis un izcēla Tomasu ar visu rotaļlietu no Viktorijas klēpja. Viņa pasniedzas mašīnas aizmugurē pēc Tomasa bagāžas papīra maisiņa un sekoja viņiem.

Viņi stāvēja dzelteno durvju priekšā, un Džons piezvanīja. Gandrīz uzreiz, it ka tas cilvēks būtu iekšpusē viņus gaidījis, atskanēja soļi, un durvis atvērās. No spožās, mājīgās halles uz visiem trim lija gaisma, kas viņus notvēra savos staros kā aktierus uz. skatuves.

-   Labvakar, Džons sacīja, es esmu Džons Danbīts.

-   Jā, protams. Viņš izskatījās jauks. Gadus sešdesmit vecs, sirms, ne īpaši iespaidīgs, bet jauks. Viņš nemēģināja izraut Tomasu Džonam no rokām. Viņš tikai skatījās uz Tomasu un sacīja:

-  Sveiks, veco zēn, tad pakāpās atpakaļ un piebilda, domāju, ka jums visiem jānāk iekšā.

Tā viņi ari darīja, un viņš aizvēra aiz tiem durvis. Džons noliecās un nostādīja Tomasu uz kājām.

-   Es tikai pasaukšu sievu. Diez vai viņa varēja dzirdēt zvanu…

Bet viņa bija to dzirdējusi un iznāca pa durvīm šaurā gaiteņa galā. Viņai bija sirmi, lokaini mati un svaiga sejas krāsa, kas saglabās jaunību pat tad, kad viņai būs pāri astoņdesmit. Viņa bija tērpusies zilos svārkos ar pieskaņotu jaku un rozā blūzē ar lenti pie kakla. Rokā viņa turēja brilles. Viktorija iedomājās, kā viņa sēž krēslā un mēģina lasīt vai risināt krustvārdu miklu, jebko, kas aizpildītu laiku, gaidot, kad viņi atvedīs atpakaļ Tomasu.

Iestājās ilgs klusums. Viņa un Tomass skatījās viens otrā pāri visam gaitenim. Tad viņš pasmaidīja. Viņa paliecās uz priekšu, rokas atspiedusi pret ceļiem. Un kas tā tāda, viņa vaicāja, pie kā Tomass atbraucis mājās?

Misis Ārčera bija stinga aiz satraukuma, bel viņai nevajadzēja raizēties. Jo Tomass pec pārsteidzošās klusēšanas pēkšņi saprata, kas notiek. Lēnām viņa sārtajā sejā ielija absolūti neaprakstāms prieks. Viņš vienreiz, gari ievilka elpu un izteica visu pirmajā īstajā teikumā, ko jebkad kāds bija no viņa dzirdējis.

-Tā il mana vetmamma!

Viņš metās tai pretī, tūlīt pat uzlidoja gaisā un pazuda viņas skavās.

Tas bija tik aizgrābjoši. Misis Ārčera smējās un raudāja, un atkal smējās, apskaujot mazdēlu. Misters Ārčers izņēma kabatlakatu un izšņauca degunu. No augšstāva, trokšņa iztraucēta, pa galvu, pa kaklu skrēja leja jauna meitene, apaļa un tukla, mīlīga kā slaucēja, un, kad misis Ārčeru beidzot varēja pārliecināt laist Tomasu vaļā, viņu ieskāva vēl viens mīlošu roku pāris. Beigu beigās viņu nolika zemē un ļāva sasveicināties ar vecotēvu, kurš bija pārstājis šņaukt degunu. Misters Ārčers pacēla Tomasu gaisā un ucināja augšā, lejā.

Viktorijai un Džonam cits nekas neatlika, ka stāvēt un skatīties. Viktorija gribēja iet, tikt projām, kamēr visi vēl bija laimīgi un pirms sāktos jebkādi iespējamie savstarpējie apvainojumi, bet bija grūti to izdarīt tā, lai neizskatītos nepieklājīgi.

Beidzot Tomass darīja galu lielajai atkal kopā būšanas ainai. Viņš izvirpinājās no vectēva rokām un ar draudīgu mērķtiecību devās uz kāpnēm, kas veda uz bērnistabu, kur viņš atcerējās atstājis daudzas aizraujošas mantiņas. Vecvecāki saprotoši ļāva viņam iet, un mazā ārzemju kalpone sekoja viņam. Kad tie nozuda aiz kāpņu līkuma, Viktorija pieķērās Džona piedurknei un paraustīja to.

-   Atvainojiet, ka liku jums tā stāvēt, misis Ārčera ierunājas. Bet tas viss ir tik… Viņa noslaucīja beidzamas laimes asaras un izšņauca degunu mežģīņu kaballakatā. Nāciet kaut ko iedzert!

-   Mums patiešām jāiet…Viktorija iesaka, bet misis Ārčera negribēja neko dzirdēt.

-Tikai uz īsu bridi. Nāciet dziļāk pie kamīna! Edvard, esmu pārliecināta, ka misters Danbīts gribētu ko iedzert…

Nekas cits neatlika, kā sekot viņai pa durvīm jaukajā, ar kokvilnas audumu iztapsētajā viesistabā. Vecmodīgajā kamīnā mīlīgi liesmoja uguns, uz flīģeļa rindojās ģimenes fotogrāfijas, tur atradās daiļi izkārtotas puķes un spilveni, kas izskatījās tā, it kā uz tiem ne reizi nebūtu sēdēts.

Tur tomēr bija silti un mājīgi, un misis Ārčeras acīmredzami labo nodomu un viņas neslēptās pateicības iespaidā Viktorija nedaudz atslāba. Vīrieši bija aizgājuši, visdrīzāk pēc dzērieniem, un tā viņa uz pāris mirkļiem palika viena ar misis Ārčeru. Viktorija piesardzīgi apsēdās uz dīvāna, un misis Ārčera nebija satriekta par to, ka spilveni saspiedās.

-    Velaties cigareti? Jūs nesmēķējat. Jūs noteikti esat nogurusi. Bijāt ceļā visu dienu. Un vēl ar mazu puiku. Un es zinu, cik Tomass var būt niķīgs.

Viktorija saprata, ka misis Ārčera nervozē tieši tāpat ka viņa. Misis Ārčeras izturēšanās tik ļoti atšķīrās no tās naidīgās sagaidīšanas, kādu Viktorija bija paredzējusi, ka viņa bija pilnīgi apjukusi.

-  Viņš bija jauks, viņa sacīja, viņš vienmēr ir jauks. Viņš ir bijis jauks visu laiku, kamēr bijām projām.

-   Tā bijāt jūs, kas atrakstīja to jauko vēstuli, vai ne? Vai jūs esat Viktorija?

-Jā.

-Tas bija jauki nojums. Ļoti iejūtīgi.

-  Olivers bija nikns.

-    Es gribēju atvainoties par to. Es nekad nemēģinātu jums zvanīt vai kā citādi sazināties, bet mans virs izlasīja vēstuli, un visa tā lieta viņu tik ļoti nokaitināja, ka es nekādi nespēju viņu atturēt no zvanīšanas uz Benhoilu un izskaidrošanas ar Oliveru. Nekādi. Tā negadās visai bieži, viņa piebilda ar ļoti mīļu un iejūtīgu sejas izteiksmi, ka es nepanāktu savu, bet es nespēju darīt neko, lai Edvards toreiz nezvanītu.

-  Tam nebija nozīmes.

-   Ceru, ka ne. Redziet, Edvardam Olivers nekad nav paticis, pat kad viņš bija precējies ar Žaneti. Bet viņš ir ļoti pieķēries Tomasam. Un, kad Olivers tā vienkārši parādījās mūsu mājā kā no zila gaisa un nozaga Tomasu, varat iedomāties tās scēnas. Helgu, nabaga meiteni, tas noveda histērijā, it kā viņa varētu būt vainīga. Un Edvards vēl sacīja, ka uzsūtīs Oliveram policiju, un man visu šo laiku nebija ne mazākās nojausmas par to, kur mazais puisītis atrodas. Tas bija murgs.

-   Es labi saprotu.

-   Jā. Ticu, ka tā ir. Misis Ārčera noklepojās. Jūsu… jūsu draugs, misters Danbīts, man vakar piezvanīja, lai pateiktu, ka jūs vedat Tomasu atpakaļ. Viņš man arī sacīja, ka Olivers ir aizbraucis uz Ameriku.

-  Jā.

-   Kādas lugas sakarā?

Viktorija vēlreiz sacīja: Ja.

-   Ka jūs domājat, vai viņš atgriezīsies?

-Jā, man šķiet, ka jā. Agrāk vai vēlāk. Bet es nedomāju, ka viņš jebkad vēlreiz iedomāsies par Tomasu. Es negribu teikt, ka viņš nebija tam pieķēries un nebija labs pret viņu, bet tēva loma Oliveram nav īsti piemērota.

Viņu skatieni satikās. Viktorija pasmaidīja. Misis Ārčera ļoti lēnprātīgi piebilda:

-  Tāpat ka vīra loma, mana dārgā.

-   Ja, domāju, ka ne. Es patiesi nesaprotu, kāpēc.

-   Viņš visu iznīcina, misis Ārčera sacīja.

Iespējams, ka neviens cits viņai to nebūtu pateicis. Viņa zināja, ka tā ir taisnība. Viņa zināja ari ko citu.

-   Mani viņš nav iznīcinājis, viņa teica misis Ārčerai.

Vīrieši atgriezās, misters Arčers nesa paplāti ar glāzēm

un pudelēm, un Džons viņam sekoja ar zeltera šifonu. Saruna pievērsās ikdienišķām tēmām. Laika apstākļiem Skotijā un Hempšīrā, stāvoklim birža, nepastāvīgajām dolāra un mārciņas svārstībām. Džons, negaidot, kamēr viņa to palūgs, mierīgi pasniedza Viktorijai viskiju ar ūdeni. Šī sīkā uzmanība piepildīja viņu ar pateicības jūtām. Viņš, iespējams, bija jaukākais cilvēks, kādu viņa jebkad pazinusi. Viņa pat nebija dzirdējusi viņu sakām neko sliktu ne par vienu cilvēku, izņemot to, ka viņš nosauca Oliveru Dobšu par kuņas dēlu un arī to darīja tikai tad, kad Olivers aizbrauca uz Ameriku un nebija jēgas ilgāk izlocīties.

Un tā viņa to vēroja, iegrimušu sarunā ar Arčeriem. Viņa redzēja Džona nopietno seju, kas tik negaidīti atplauka smaidā. Tumšie, īsi apgrieztie mati, izteikti tumšas acis. Viņš bija pavadījis ceļā visu dienu ar mazu bērnu, un tomēr viņā nekas neliecināja par nogurumu, ko sajuta Viktorija. Viņš šķita tikpat svaigs un možs kā tai brīdī, kad atstāja Benhoilu, un viņa tik ļoti apskauda un prata novērtēt dzīvesprieku, jo zināja, ka pašai tā pietrūkst.

Nekas viņu nepievarēs, viņa domāja. Neveiksmīgā laulība nebija viņā atstājusi redzamas rūgtuma pēdas. Ar viņu vienmēr viss būs kārtībā, jo viņam patīk cilvēki, un pārsvara ari viņš patīk cilvēkiem.

Likās, ka šī patiesā labsirdība bija dzirdama pat pa telefonu, jo kā gan citādi viņam būtu vakarrīt izdevies tai īsajā tālsarunā ar misis Arčcru kaut ka visu nokārtot, izskaidrot Tomasa nolaupīšanas apstākļus un Tomasa atgriešanās ceļu pie misis Ārčeras?

Pirmkārt, viņa domāja, man nav bijis laika saki rēķināties ar viņu. Pirms viņa saprastu, kas notiks, viņiem nāksies atvadīties. Viņš to aizvedīs līdz Londonai un atstās Pendltonmūzā pie durvīm. Nebūs pat iegansta nest bagāžu un aicināt viņu iekšā, augšā pa kāpnēm, jo viņai nebija bagāžas, ko nest. Viņi vienkārši atvadīsies. Viņš to varbūt noskūpstīs un teiks: "Saudzējiet sevi!"

Tās būs beigas. Džons Danbīts aizies no viņas un tūlīt pat nozudīs saspringtajā, svarīgajā dzīvē, par kuru Viktorija nezināja neko. Viņa atcerējās nezināmo draudzeni, kura nebija spējusi ierasties kopā ar viņu uz Fērbērnu ballīti. Iespējams, ka pirmais, ko Džons darītu, atgriezies sava dzīvokļa pazīstamajā mierā, būtu zvans viņai, lai pateiktu, ka ir laimīgi atgriezies Londonā. "Varbūt rītvakar kopa paēdīsim vakariņas," viņš sacītu, "un tad es tev pastāstīšu visus jaunumus." Un viņas balss pa telefonu trauktos līdz viņam. "Dārgais, cik debešķīgi!"

-   Mums patiesi nevajadzētu jūs ilgāk aizkavēt. Džons bija izdzēris savu glāzi. Viņš piecēlās. Jus droši vien gribēsit ieiet pie Tomasa un parunāties, pirms viņš iet gulēt.

Arī Arčeri piecēlās. Viktorija atgriezās atpakaļ realitātē, sāka rausties laukā no dziļa dīvāna, bet Džons paņēma no viņas glāzi, pasniedza roku un palīdzēja piecelties.

-   Es tā jūtu, atzīmēja misis Ārčera, ka mums būtu jūs jāpabaro.

-   Nē, mums patiesi jāatgriežas Londonā. Šī bija tik gara diena.

Viņi visi izgāja hallē. Misis Ārčera vaicāja Viktorijai: Vai gribat atvadīties no Tomasa, pirms aizejat?

Viņa atbildēja: Nē. Un, tā kā tas izklausījās nedaudz. šerpi, paskaidroja: Redziet, nebūtu labi viņu atkal satraukt. Es gan nedomāju, ka viņš satrauktos, jo acīmredzot viņš priecājas atkal būt mājas, bet… tomēr es labāk braukšu.

-   Es saprotu, misis Ārčera piezīmēja, ka jūs esat krietni vien pieķērusies Tomasam.

-   Jā. Visi skatījās uz. viņu. Viktorija baidījās, ka tūlīt nosarks. Ja, laikam gan…

-   Iesim, sacīja Džons un, pieliekot visam punktu, atvēra durvis. Viktorija izbrīnījās, kad misis Ārčera paliecās uz priekšu, lai noskūpstītu viņu.

-   Jus tik lieliski rūpējāties par viņu. Es nespēšu jums pienācīgi pateikties. Viņš izskatās spirgts un vesels, un es esmu droša, ka nelielie piedzīvojumi viņam nemaz nav skādējuši.

-  Ceru. ka ne.

-  Varbūt kāda nedēļas nogalē, kādā svētdienā, kad laiks būs labāks, jūs varētu atbraukt ciemos pie viņa. Mes kopā paēstu pusdienas. Jūs aizietu ar viņu pastaigāties. Misis Arčera palūkojās uz Džonu, veltot šo ielūgumu arī viņam. Jūs arī, mister Danbīt.

-  Liels paldies, Džons sacīja.

-  Tu esi tik klusa.

-   Es cenšos neraudāt.

-Tu zini, ka man nekas nav pret tavām asarām.

-   Tādā gadījumā es varbūt neraudāšu. Vai tas nav kas sevišķs, ja zini, ka varētu apraudāties, bet nevienu tas nepārsteigtu?

-   Vai tu gribēji raudāt par ko konkrētu?

-   Par Tomasu, man šķiet. Tieši par Tomasu.

-   Tomasam iet labi. Par Tomasu nav jāraud, ja nu vienīgi tāpēc, ka tev viņa pietrūks. Tomasam ir lieliskas mājās, un viņam apkārt ir mīloši cilvēki. Un ka tev patika tas, kā viņš sveica savu vecomāti?

-   Es gandrīz apraudājos.

-   Jāatzīst, ka man pašam sakāpa kamols kakla. Bet tu vari viņu apciemot jebkurā laikā. Tu iepatikies misis Arčerai. Tās nebija atvadas no Tomasa. Viņa tevi no sirds ielūdza ciemos.

-  Viņi bija tik jauki, vai ne?

-  Un tu domāji, ka tā nebūs?

-   Nezinu, ko es domāju. Viņai kas ienāca prātā. Es neko nepateicu misis Ārčerai par ugunsgrēku.

-   Es to pastāstīju misteram Ārčeram, kamēr mēs ēdamistabā no bufetes ņēmām ara glāzes. Es viņam vismaz pateicu, kas notika. Es pārāk neiedziļinājos tajā. ka Tomass varēja izplēnēt pelnos.

-  Dieva dēļ, izbeidz!

-   Man ik pa bridim tas jāsaka, lai apklusinātu pats savas sajūtas par to, kas būtu varējis notikt.

-   Bet tā nenotika.

-   Ne. Tā nenotika.

Viņi apklusa. Mašīna virzījās atpakaļ pa šauro lauku ceļu. Viegls, uzmācīgs lietus saplūda ar miglu. Logu tīrītāji šaudījās šurpu, turpu.

Viktorija beidzot pārtrauca klusumu. Es domāju, viņa sacīja, ka varētu sākt raudāt pēc Benhoilas.

-   Vai tad meitenei tā jādomā par to, par ko viņa varētu raudāt.

-   Bet man tik ļoti negribējās to atstāt.

Te nu Džons neteica neko. Mašīna veikli devās tālāk pa līkumaino ceļu, bet, pabraukuši garām zīmei par gaidāmo pieturvietu, viņi samazināja ātrumu. Pēc brīža viņi nonāca līdz šai pieturvietai, un Džons nobrauca mašīnu no ceļa, novilka rokas bremzi un izslēdza dzinēju.

Logu tīrītāji izbeidza savu neprātīgo deju. Tikai lietus čurkstēja, un paneļa pulkstenis tikšķēja.

Viktorija paraudzījās viņā. Kāpēc mēs apstājāmies?

Viņš ieslēdza salona gaismu un pagriezās pret viņu. Viss ir kārtībā, viņš to mierināja. Es negrasos tevi izvarot. Es tikai gribu ar tevi parunāt. Šo to pavaicāt. Un es gribu redzēt tavu seju, kad tu atbildēsi. Redzi, pirms speram nākamo soli, man jābūt pilnīgi un. absolūti pārliecinātam par Oliveru Dobšu.

-   Man likās, ka tu vairs nekad negribēji dzirdēt šo vārdu.

-Tā ari ir. Šī būs beidzamā reize.

-   Misis Ārčera runāja par viņu. Viņa bija tik ļoti gudra. Es negaidīju, ka viņa būs tik gudra. Viņa sacīja, ka Olivers visu iznīcina.

-   Un ko lu atbildēji?

-   Es sacīju, ka mani viņš neiznīcināja.

-   Vai tas ir tiesa?

Vina vilcina jas, pirms atbildēt, tad teica: — Ja. Viņa palūkojās uz Džonu un pasmaidīja, un viņam gandrīz apstājās sirds. Tas ir liesa. Iespējams, es vienmēr to zināju, bet negribēju atzīt arī pati sev. Es domāju, ka kairam dzīvē ir jāpiedzīvo viena liela, neprātīga mīlestība, un Olivers bija manējā.

-   Bet kas būs, kad viņš atgriezīsies no Amerikas?

-   Es gan nedomāju, ka viņš jebkad atgriezīsies… Viņa to apdomāja un tad turpināja ar vislielāko pārliecību: Un, pai ja viņš atgrieztos, es negribētu viņu satikt.

-   Vai tāpēc, ka viņš tev nodarīja pāri, vai arī tāpēc, ka tu vairs nemīli viņu?

-    Man šķiet, es pārstāju viņu mīlēt, kad mēs bijām Benhoilā. Nevaru tev pateikt, tieši kura brīdī, tas vienkārši tā pamazām notika. Tagad…;Viņa neskaidri noplātīja rokas… Diez vai viņš man vairs pat patīk.

-   Tad mēs esam divi, Džons sacīja, un, tā ka Olivers Dobss ir projām, mēs varam runāt tālāk par citām lietām. Tieši pirms es apstādināju mašīnu, tu teici ja vajadzētu par kaut ko raudāt, tu raudātu par Benhoilu. Un, pēc manām domām, šis ir piemērots brīdis, lai pateiktu, ka tev nav jāraud. Tu jebkurā brīdī vari tur atgriezties li 11 visus apciemot, jo es to nepārdošu. Vismaz pagaidām ne.

-   Bet… tu teici…

-   Es pārdomāju.

-   Bet… Likās, ka viņa izplūdis asaras, bet ta nenolika. Viņa sacīja: Bet, Džon, un tad iesmējās, li 11 beidzot krita viņam ap kaklu un noskūpstīja.

Viņas pēkšņais, spontānais prieks darīja Džonu bezgala pateicīgu, bet ari pārsteigtu. Viņš zināja, ka Viktorija priecāsies, bet nebija gaidījis tik ciešus apkampienus.

-   Ei, tu mani nožņaugsi! Bet viņa nepievērsa tam uzmanību.

Tu to nepārdosi! Ak, tu, lieliskais cilvēk! Tu paturēsi Benhoilu.

Džons apskāva Viktoriju un pievilka sev klāt. Viņa sajutās trausla un neaizsargāta, un viņas mīkstie mati kļāvās viņam pie vaiga. Viņa turpināja tarkšķēt, aizgrābta kā bērns. Tu teici, ka ta nav dzīvotspējīga, ka ta nav ekonomiska, viņa raudzīja atraisīties no Džona tvēriena, bet viņš to joprojām turēja rokās. Tu teici: bez tēvoča Džoka, kurš to varētu pieskatīt, Benhoila aizietu pa burbuli.

-   Kā jau sacīju, es pārdomāju. Es to paturēšu, gadu noteikti. tikmēr redzēsim, kā viss sanaks.

-   Kas lika tev mainīt domas?

-    Es nezinu. Viņš purināja galvu, šis vīrietis, kurš joprojām bija samulsis no paša straujās uzskatu maiņas. Varbūt ugunsgrēks. Varbūt cilvēks nesaprot, cik daudz viņam kas nozīmē, kamēr nesajūt, ka var to zaudēt. Tonakt man jau visa māja rādījās liesmās. Tevis tur nebija, bet tikai Dievam jāpateicas, ka tikpat labi līdz ar visu pārējo nenodega ari lielā māja. Vēlāk naktī es izgāju dārzā un vienkārši stāvēju, un skatījos uz to. Un ta vēl bija dzīva, kalni slējās aiz tas, un diez vai es jebkad dzīvē esmu bijis par kaut ko tik pateicīgs.

-   Bet kurš to pārvaldīs?

-   Rodijs un Deivijs Gall ijs par abiem, un mēs pieņemsim vēl vienu palīgu.

-   Rodijs?

-   Jā, Rodijs. Tu taču biji tā, kas norādī ja, ka Rodijs ir zinošāks un vairāk interesējas par zemi nekā jebkurš cits no mums. Viņš par Benhoilu zina vairāk, nekā es varētu uzzināt simts gados. Vienīgais iemesls, kāpēc viņš nekad agrāk nav bijis aktīvāks, ir slinkums un ari tas, ka Džoks vienmēr domāja viņa vietā. Man ir tāda sajuta, ka tagad Roclijam būs iespēja beigt dzert un pārsteigt mūs visus.

-   Kur viņš dzīvos?

-   Lielajā mājā ar Elenu. Redzi, viens iedvesmas pilns lēmums atrisināja visas manas problēmas. Viņi ķīvēsies ka traki, kā vienmēr to darījuši. Bet lielā māja ir pietiekami plaša, lai izmitinātu viņus abus un lai viņi nenogalinātu viens otru. Viņš apdomāja un piebilda: Vismaz es no sirds tā ceru.

-   Vai tu tiešām domā, ka tas izdosies?

-  Es jau sacīju, ka tas būs uz gadu. Un… jā, es domāju, ka izdosies. Un vel vairāk arī mans tēvs doma tāpat.

-   Kā tu zini, ko domā tavs tēvs? Viņš taču ir Kolorādo.

-   Es viņam piezvanīju vakarrīt, mēs ilgi runājām par visu ko.

Viktorijai atlika tikai brīnīties. Tas gan tev bija rīts pie telefona!

-  Es esmu pieradis pie tā. Darbā es runāju pa telefonu lielāko dienas daļu.

-  Pat ja lā, Viktorija turpināja, man nemūžam neienāktu prātā zvanīt kādam uz Kolorādo.

-Tev kādreiz vajadzētu pamēģināt.

Tātad vismaz uz neilgu laiku Benhoila vēl turpinās eksistēt. Un ja nu Džonam izrādās taisnība, un Rodijs uzsāk jaunu dzīvi? Galu galā viņam bija likai sešdesmit. Varbūt no viņa iznāk ārkārtīgi aizrautīgs dabas mīļotājs, kurš gāztu kokus un kāptu kalnos, zaudētu lieko svaru un kļūtu visnotaļ veselīgs. Šis tēls nebija īpaši pārliecinošs, bet nevarēja noliegt, ka tas bija diezgan iespējams. Un, dzīvojot lielajā mājā, viņam varbūt izdotos atjaunot savu saviesīgo dzīvi. Viņš sarīkotu nelielas pusdienas, uzaicinātu cilvēkus paciemoties. F.lena noņemtu no dzīvojamās istabas mēbelēm putekļu pārklājus un piekārtu tīrus aizkarus. Kāds iekurtu kamīnā uguni, un ļaudis vakartērpos piepildītu istabu, kamēr Rodijs viņiem spēlētu klavieres un dziedātu savas vecās dziesmas.

-   Es zinu, ka izdosies, viņa sacīja. Tam ir jāizdodas.

-Tā! Ja reiz ar Benhoilu un Oliveru Dobšu viss ir laimīgi darīts, mēs tagad varam pievērsties daudz svarīgākam lietām.

-   Piemēram?

-   Piemēram, tev un man. Viktorijas sejā iezagās piesardzība, bet, pirms viņa sāktu protestēt, Džons stingri turpināja. Es domāju, ka nebūtu slikti mums sākt visu no gala. Man liekas, ka kopš brīža, kad pirmoreiz likāmies, mēs esam spēruši nepareizo kāju, un tikai tagad, pēc laba laika un tik daudziem notikumiem mēs beidzot ejam vienā soli. Un pirmais, kas jālabo, ir tas, ka es tā arī neesmu saņēmies ielūgt tevi pusdienās. Tāpēc es domāju, ka, atgriezušies Londona, mēs varētu kaut kur aiziet. Ja velies, varam tūlīt pat iet un paēst. Vai ari varbūt tu gribēsi vispirms nomazgāties un pārģērbties, un es varētu aizvest tevi līdz dzīvoklim un v<jlāk atbraukt tev pakaļ. Vai arī mēs abi varam tūlīt pat doties uz manu dzīvokli un iedzert, un no turienes iet pusdienās. Variantu, kā saproti, ir bezgala daudz. Nemainīgs ir tikai tas, ka es gribu būt ar tevi. Es negribu atvadīties. Vai tu to saproti?

-   Džon, es negribu, lai tu mani žēlotu. Un tev nav jāturpina laipni izturēties.

-   Būtībā, viņš sacīja, es neesmu laipns, es esmu visnotaļ savtīgs, jo tieši to es gribu vairāk par visu pasaulē. Es vienmēr zināju, ka kādu dienu atkal iemīlēšos. Es nedomāju, ka tas notiks tā. Es pat nedomāju, ka tas notiks tik drīz. Bet cs negribu, lai tu sapītos jaunā romānā, pat neatvilkusi elpu, neattapusies un neapradusi ar šo domu.

Es negribu atvadīties.

Ja šī būtu filma, viņa nodomāja, šai bridi sāktu spēlēt patiesi ziepjaino galveno muzikālo tēmu. Vai arī sprēgātu zvaigznes vai saule sprauktos cauri ābeļziedu klātiem zariem. Nekas tamlīdzīgs nenotika. Bija tikai mašīna, tumsa visapkārt un šis vīrietis, ar kuru viņa, šķiet, bija tik tālu tikusi.

Domīgi viņa noteica:

-   Vai zini, es diez vai esmu jebkad agrāk satikusi tik jauku cilvēku ka tu.

-   Nu. sākumam ar to pietiks, viņš sacīja. Viņi vēroja viens otru, un Viktorija pasmaidīja, Džons saņēma viņas seju rokās, nolieca savu tumšmataino galvu un noskūpstīja smaidošās lūpas, tad maigi pastūma viņu nostāk, atgriezās pie stūres, ieslēdza aizdedzi un iedarbināja spēcīgo motoru. Mašīna izkustējās. Drīz viņi nonāca pie krustojuma, kur beidzās klusais lauku ceļš un sākās šoseja. Mašīna izbrauca cauri tunelim un traucās augšup pa slīpo, līkumaino ceļu. Viņi gaidīja, lai iejuktu trīs mašīnu rindās, kas plūda uz austrumiem.

Viktorija ierunājās:

-   Kad mēs bijām pie Ārčeriem, es pēkšņi aptvēru, ka negribu no tevis atvadīties. Bet es nebūtu iedomājusies, ka tu negribēsi atvadīties no manis.

Mašīnu plūsmā parādījās sprauga. Džons līgani ieslēdza alfa romeo dzinēju ātrumā, un mašīna traucās uz. priekšu.

Viņš piezīmēja:

-  Ja nu nevēlēšanos atvadīties citā vārdā sauc par mīlestību?

Plašais ātrgaitas ceļš viņu priekšā veda uz Londonu.

Rozamunde Pilčere KALNU TIMIĀNS Romāns

Apgāds "Artava", Bezdelīgu ielā 12. Rīgā, LV-1007.

J

Tālr. 7222472. Licence nr. 2-OJ56. Д , Cļ I Iespiests, iesiets S1A "Apgāds Jāņa seta''. '

Content

Pilčere Rozamunde Kalnu timiāns

1. PIEKTDIENA

2 . PIEKTDIENA

3 . PIEKTDIENA

4. PIEKTDIENA

5. SVĒTDIENA

6. PIRMDIENA

7. OTRDIENA

8. CETURTDIENA

9. CETURTDIENA

10. PIEKTDIENA

11. SESTDIENA

12. SVĒTDIENA

13. PIRMDIENA

14. OTRDIENA

16. CETURTDIENA