Hemets Dešels

Kalsnais

Dešels Hemets

Kalsnais

Detektīvromāns

I

ES stutēju bara leti viena nelegālā dzertuve Piecdesmit otrajā ielā un gaidīju, līdz Mora būs tikusi galā ar saviem Ziemassvētku pirkumiem. Pēkšņi kāda meitene piecēlās no galdiņa, pie kura viņa bija sēdējusi kopā ar vēl trim cilvēkiem, un tuvojās man.

Viņa bija maza auguma blondīne, un ar patiku varēja aplūkot kā viņas seju, tā pelēkzili sportiski ietērptā auguma aprises.

"Vai jūs gadījumā neesat Miks Čārlzs?" viņa jautāja.

Teicu, ka esmu.

Viņa pastiepa roku sveicienam. "Es esmu Dorotija Vainanta. Jus jau mani neatcerēsieties, bet jums vajadzētu atminēties manu tēvu Klaidu Vainantu. Jūs…"

"Protams," es teicu, "un tagad es atceros ari jūs, bet tolaik jus bijāt tāda vienpadsmitvai divpadsmitgadīga meitenīte, vai ne?"

"Jā, tas bija pirms astoņiem gadiem. Paklausieties — vai jūs atceraties tos stāstus, ko man toreiz stāstījāt? Vai tā bija īstenība?"

"Droši vien ne. Kā klājas jūsu tēvam?"

Viņa iesmējās. "To es gribēju pajautāt jums. Varbūt būsiet dzirdējis, ka mamma no viņa šķīrās, un kopš tā laika neesam par viņu neko dzirdējušas, ja nu reizēm viņa vārds pavīd avīzēs sakarā ar kārtējām izdarībām. Vai jūs viņu nekad nesastopat?"

Mana glāze bija tukša. Pajautāju, ko viņa vēlētos dzert. Viņa gribēja viskiju ar sodu; pasūtīju divus un teicu: "Mē, es pārsvarā dzīvoju Sanfrancisko."

Viņa lēni novilka: "Es labprāt viņu satiktu. Mamma, ja to uzzinātu, saceltu baigo traci, bet vienalga es gribētu viņu satikt."

"Nu, un?"

"Viņš vairs nedzīvo mūsu vecajā mājā Riversaiddraivā, un viņa vārda nav arī telefongrāmatā."

"Pamēģini pie viņa advokāta," es ieteicu.

Viņas seja atplauka.

"Kas ir šis viņa advokāts?"

"Tas bija viens puisis, vārdā Makkaut kāds tur Makolejs, jā, Herberts Makolejs. Viņa kantoris atradās Singera mājā."

"Aizdodiet man monētu," viņa teica un izgāja, lai piezvanītu. Viņa atgriezās smaidoša. "Atradu. Tas ir tepat aiz stūra, Piektajā avēnijā."

"Vai tēvs?"

"Advokāts. Viņš teica, ka tēvs pašreiz esot izbraucis. Aiziešu līdz tam advokātam." Viņa pamāja man ar glāzi. "Ģimene sanāk kopā. Paklausieties, kāpēc jus ne…"

Asta palēcās un iebelza ar priekšķepām man vēderā, nora pavadiņas otrā galā teica: "Šodien viņai bija izcili veiksmīga pēcpusdiena — viņa apgāza leti ar rotaļlietām pie Lorda un Teilora, pie Sakša nolaizīja vienai resnulei kāju, un tā gandrīz kļuva traka, un vēl — ļāvās noglaudīties kādiem trim policistiem."

Es iepazīstināju. "Mana sieva, bet tā ir Dorotija Vainanta. Viņas tēvs reiz bija mans klients, kad viņa pati vēl bija, nu, tik maziņa. Foršs čalis, bet dulls gan."

"Es par viņu biju sajūsmā," teica Dorotija, pamājot uz mani. "Kā nekā īsts, dzīvs detektīvs; es viņam staigāju nopakaļ un uzplijos, lai stāsta par saviem piedzīvojumiem. Viņš man meloja, ka ausis kust, bet es ticēju katram vārdam."

Es teicu: "Tu, Nora, izskaties nedaudz sagurusi."

"Tā patiešām ir. Apsēdīsimies!"

Dorotija Vainanta teica, ka viņai vajadzētu iet atpakaļ pie sava galdiņa. Viņa atsveicinājās no Noras; mums vajagot iegriezties uz kādu kokteili, viņi dzīvojot

Kortlendā, viņas mātes uzvārds tagad esot Jorgensena. Mēs teicām, Ka patiešām priecātos un viņai savukārt vajag kādreiz ienākt pie mums, mēs esam apmetušies Mormandijas viesnīcā un domājam palikt Ņujorkā vēl pāris nedēļu. Dorotija noglaudīja sunim galvu un devās prom.

Mēs atradām brīvu galdiņu. Nora teica: "Viņa ir jauka."

"Ja nu tev tādas patīk."

Viņa pavīpsnāja: "Tev patīk cits tips?"

"Tikai tādas kā tu, dārgumiņ, — tievas, garas brunetes ar agresīvu kampienu."

"Bet kā tad ar to sarkanmataino, ar kuru tu aizgāji no Kvinna vakarnakt?"

"Tas ir mu|ķīgi," es teicu. "Viņa tikai gribēja parādīt man dažas franču gravīras."

II

NAKAMAJA dienā man piezvanīja Herberts Makolejs. "Sveiks! Nezināju, ka tu esi šeit, iekāms Dorotija Vainanta man nepateica. Vai neiesim kaut kur paēst?"

"Cik ir pulkstenis?"

"Pusdivpadsmit. Vai es tevi pamodināju?"

"Jā," es teicu, "bet tas nekas. Mēs varētu ieēst lenču tepat viesnīcā; man ir paģiras un negribas dauzīties apkārt… Labs ir, norunāsim vienos."

Es iedzēru kopā ar Noru, kas taisījās iet uz frizētavu mazgāt matus, pēc tam vēl paņēmu pēc dušas un, kad vēlreiz iezvanījās tālrunis, jutos jau krietni labāk.

Sievietes balss jautāja: "Vai tur ir misters Makolejs?"

"Vēl nav."

"Atvainojos par traucējumu, bet vai jums nebūtu grūti palūgt viņam piezvanīt uz savu kantori, tiklīdz viņš ierodas? Tas ir svarīgi."

Apsolīju, ka pateikšu.

Makolejs ieradās pēc minūtēm desmit. Viņš bija liela auguma cirtains sārtvaidzis, diezgan izskatīgs puisis manā vecumā — četrdesmit viens —, bet izskatījās jaunāks. Viņu uzskatīja par labu advokātu. Kad vēl dzīvoju Ņujorkā, vairākkārt biju strādājis viņam, un mums aizvien labi saskanēja.

Sarokojāmies, uzsitām viens otram uz pleca; viņš apjautājās, kā iet pa dzīvi, es teicu, ka pa pirmo. Uz manu pretjautājumu viņš atbildēja tāpat, un tad teicu, lai piezvana uz kantori.

Viņš atgriezās sarauktu pieri. "Vainants ir atpaka|," viņš teica, "un grib mani satikt."

Es pagriezos, nesdams samaisītos dzērienus. "Nu, ja tā, tas lenčs…"

"Lai tik pagaida," viņš teica, paņemdams glāzi.

"Joprojām tikpat dulls?"

"Tas nav nekāds joks," Makolejs nopietni teica. "Vai esi dzirdējis, ka divdesmit devītajā viņš gandrīz visu gadu pavadīja sanatorijā?"

"Nē."

Viņš pamāja ar galvu. Apsēdās, nolika glāzi pa tvērienam un paliecās man tuvāk. "Klau, Čārlz, kas Mimi ir padomā?"

"Mimi? Ak tā, tu runā par sievu, par bijušo sievu. Nezinu. Vai tad viņai jābūt kam padomā?"

"Viņai vienmēr ir," viņš sausi attrauca un tad ļoti lēni turpināja: "Un es domāju, ka tev to vajadzētu zināt."

Tad, lūk, kā! Es teicu: "Klausies, Mak, es jau sešus gadus — kopš 1927.gada vairs neesmu detektīvs."

Viņš pablenza uz mani.

"Vismaz ārēji," es mēģināju viņu pārliecināt. "Gadu pēc kāzām nomira mans sievastēvs un atstāja kokzāģētavu, šaursliežu dzelzceļu un vēl šo to; es atstāju aģentūru un tagad pārraugu šos īpašumus. Un vispār — es nekad nebūtu strādājis Mimi Vainantai vai Jorgensenai, vai kā viņu tur tagad sauc, es viņai nekad neesmu paticis — un viņa man arī ne."

"Nu, es jau nemaz negribēju teikt, ka tu…" Makolejs

apklusa un paņēma glāzi. Iedzēris viņš teica: "Es tikai brinos. Pirms trim dienām — otrdien — man piezvanīja Mimi un mēģināja atrast Vainantu; tad vakar zvana Dorotija un saka, ka tu viņai esot iedevis manu numuru, un ierodas pati; vispār es nodomāju, ka tu joprojām strādā, un gribēju zināt, ko tas viss nozīmē."

"Vai tad viņas tev neko neteica?"

"Teica jau, ka sailgojušās pēc vecajiem laikiem. Tas daudz ko var nozīmēt."

"Jūs, juristi, mūždien esat aizdomu pilni," es teicu. "Varbūt viņas tiešām domā tā, varbūt kaut kas saistīts ar naudu. Bet kāpēc tāds satraukums? Vai tad viņš slēpjas?"

Makolejs paraustīja plecus. "Tu par to zini tikpat daudz, cik es. neesmu redzējis viņu kopš oktobra." Viņš atkal iedzēra. "Cik ilgi tu vēl doma palikt pilsētā?"

"Apmēram līdz Jaungadam," es teicu un piegāju pie tālruņa, lai izsauktu apkalpotāju ar ēdienkarti.

III

NES ar noru tovakar aizgajam uz "Medusmēneša" pirmizrādi kādā mazā teātrī un pēc tam iekūlāmies dzeršanā, ko bija sarīkojuši kaut kādi Frimeni vai Fīldingi, vai kas tamlīdzīgs. Kad nākamajā rītā sieva mani modināja, jutos pavisam draņķīgi. Līdz ar kafijas tasi viņa sniedza man avīzi un teica: "Izlasi šo te."

Pacietīgi ņēmos lasīt pāris rindkopas, tad noliku avīzi sāņus un malkoju kafiju.

"Joki paliek joki," es teicu, "bet šobrīd gan es būtu ar mieru izmainīt visas jelkad drukātās intervijas ar mēra amata kandidātu O'Braienu, piemētot vēl klāt tās tur bildītes no Indijas, pret vienu kārtīgu viskija…"

"ne jau tur, muļķīt." Viņa ar pirkstu bakstīja avīzes lapā: "Šite."

IZGUDROTĀJA SEKRETĀRE nOGALinĀTA DZĪVOKLI

ATRASTS DŽŪLIJAS VOLFAS LOŽU SAKROPĻOTAIS ĶERMENIS, POLICIJA MEKLĒ VIŅAS DARBA DEVĒJU — KLAIDU VAINANTU

"Vakar vēlā pēcpusdienā savā dzīvoklī Austrumu Piecdesmit ceturtās ielas 4II. numurā atrasts ložu caururbts plaši pazīstamā izgudrotāja Klaida Millera Vainanta privātsekretāres, trīsdesmit divus gadus vecās Džūlijas Volfas līķis. Atradēja bija Kristiānā Jorgensena kundze, izgudrotāja šķirtā sieva, kas tur bija ieradusies, cerēdama uzzināt bijušā vira tagadējo adresi.

Misis Jorgensena, kas pēc sešu gadu uzturēšanās Eiropā tikai pirmdien atgriezusies, pastāstīja policijai, ka, piezvanot pie noslepkavotās sievietes durvīm, dzirdējusi klusinātus vaidus un tūlīt pat izsaukusi lifta zēnu Mervinu Holliju, kas savukārt devies pēc šā īres nama pārziņa Voltera Mīnija. Kad viņi iegāja dzīvoklī, mis Volfa gulēja uz gu/amistabas grīdas ar četriem 32. kalibra ložu ievainojumiem krūtīs un, neatguvusi samaņu, nomira, pirms ieradās policija un ātrā palīdzība.

Vainanta advokāts Herberts Makolejs pastāstīja policijai, ka nav redzējis izgudrotāju kopš oktobra. Viņš paziņoja, ka Vainants iepriekšējā dienā viņam piezvanījis pa tālruni un norunājis tikšanos, bet nav ieradies.

Advokāts noliedza, ka viņam būtu jelkas zināms par viņa klienta atrašanās vietu. Vēl Makolejs paskaidroja, ka mis Volfa esot strādājusi pie izgudrotāja astoņus gadus. Viņš neko nezinot par mirušās ģimeni un privātās dzīves apstākļiem. Advokāta teiktais nepalīdz noskaidrot patiesību par slepkavību.

Ievainojumu raksturs liecina, ka tā nav pašnāvība, jo…"

Pārējais teksts bija parastais policijas departamenta paziņojumu izklāsts.

"Tu domā, ka viņš viņu ir nogalinājis?" Nora ievaicājās, kad biju nolicis avīzi.

"Vainants? Es nebrīnītos. Viņš taču ir galīgi traks."

"Vai tu pazini to sievieti?"

"Jā. Kā būtu ar vienu, lai aizdzītu skumjas?"

"Kāda viņa bija?"

"Tā nekas. Neizskatījās slikti, un viņai bija gan saprāts, gan nervi — lai dzīvotu ar to tipu, vajadzēja kā vienu, tā otru."

"Viņa ar to dzīvoja?"

"Jā. Nu, lūdzu, es gribu kaut ko iedzert. Tā tas bija, kad es viņus pazinu, — var teikt, ka viņi dzivoja kopā."

"Kāpēc tu vispirms negribi pabrokastot? Vai viņa to mīlēja, vai arī tas bija darījums?"

"Es nezinu. Man šķiet, ka brokastīm ir pārāk agrs."

Kad Nora pavēra durvis, lai izietu ārā, ienāca musu sunene, ar priekšķepām uzrāpās uz gultas malas un piebāza purnu manai sejai. Pakasīju viņai pakakli un mēģināju atcerēties, ko Vainants reiz bija teicis — kaut ko par sievietēm un suņiem. Apmēram tā: sieviete — spaniels — valrieksts vai kā citādi tādā pašā garā. Nespēju atcerēties, kas tas bija, bet šķita, ka būtu svarīgi to atcerēties.

Nora atgriezās ar divām glāzēm dzeramā un atkal jautāja: "Un kāds ir viņš?"

"Garš, pāri par sešām pēdām un viens no kalsnākajiem cilvēkiem, kādus jebkad esmu redzējis. Viņam tagad varētu but ap piecdesmit; mati bija gandrīz pilnīgi balti jau tad, kad mēs pazināmies; parasti tie prasījās pēc friziera. Vēl viņam bija izspūrušas, paraibas ūsas un paradums grauzt nagus." Es pastūmu suni tālāk, lai aizsniegtu glāzi.

"Izklausās neparasti. Ko tu darīji viņa labā?"

"Kāds puisis, kas bija darbojies ar Vainantu kopā, apvainoja viņu izgudrojuma idejas zādzībā. Rouzvoters — tā viņu sauca. Viņš mēģināja panākt Vainanta atkāpšanos, piedraudot viņu nošaut, uzspridzināt viņa māju, nolaupīt bērnus, pārgriezt sievai rīkli — nu es nezinu, ko tur vēl, ja Vainants neatteiksies no savām pretenzijām. Mēs to puisi nedabūjām rokā — laikam aizbaidījām. Sā vai tā, draudi mitējās, un nekas vairs nenotika."

Nora atrāva glāzi no lūpām, lai pajautātu: "Vai Vainants patiešām bija nozadzis to izgudrojumu?"

"Kuš, kuš, kuš," es teicu. "Ir taču Ziemassvētku laiks, centies domāt tikai labu par cilvēkiem."

IV

TOPĒCPUSDIEN es izvedu Astu pastaigāties. Pāris garāmgājējiem paskaidroju, ka viņa ir šnaucers, nevis kollija un iru terjera krustojums, iegāju pie Džima iemest pārīti, ieskrēju krūtīs Larijam Kraulijam un uzaicināju viņu līdzi uz Normandiju. Tur jau Nora dalīja kokteiļus Kvinniem, Margotai Innesai, kādam virām, kura uzvārdu es nesaklausīju, un Dorotijai Vainantai.

Dorotija teica, ka gribētu ar mani aprunāties, un mēs ar saviem kokteiļiem iegājām guļamistabā.

Viņa sāka bez aplinkiem: "Vai jūs, Nik, uzskatāt, ka mans tēvs ir viņu nogalinājis?"

"Nē," es teicu. "Kāpēc gan lai es tā domātu?"

"Ē, ziniet, policija… Paklausieties, vai viņa nebija viņa mīļākā?"

Es piekrītot pamāju: "Jā, kad es ar viņiem pazinos."

Viņa raudzījās glāzē, kamēr runāja: "Viņš ir mans tēvs. Viņš man nekad nav paticis. Arī mamma man nekad nav patikusi." Viņa pavērās manī. "Un man nepatīk Gilberts." Gilberts bija viņas brālis.

"Neņemiet galvā! Ir daudz tādu cilvēku, kam nepatīk viņu tuvinieki.''

"Vai jums viņi patīk?"

"Mani tuvinieki?"

"Nē, manējie." Viņa drūmi pablenza manī. "Un nerunājiet ar mani tā, it kā man joprojām būtu divpadsmit gadu."

"Tas jau nav tā domāts," es paskaidroju. "Vienkārši būšu pavairāk ieķēris."

"Un tomēr, vai jums viņi patīk?"

Es pakratīju galvu. "Jūs jau bijāt pa pirmo, nu, tāds izlutināts bērns. Bet bez tiem pārējiem es itin labi varētu iztikt."

"Kas par vainu ir mūsu ģimenei?" viņa iejautājās, bet ne ķildīgi, drīzāk gan — it kā patiešām vēlētos to izprast.

"Tas ir atšķirīgi. Jūsu…"

Tai brīdī Harisons Kvinns pavēra durvis un teica: "Kas ir, Nik, vai tu vienreiz nāksi pie vīriem?"

"Tūliņ!"

"Un ņem to smuko meiteni līdzi." Viņš palūrēja uz Dorotiju un aizgāja.

Viņa atkal ierunājās: "Diezin vai jūs pazīstat Jorgensenu."

"Es pazīstu tādu Melu Jorgensenu."

"Dažiem veicas. Šo sauc par Kristiānu. Viņš ir mīļumiņš. Tāda jau ir mana mamma — šķiras no trakā un apprecas ar žigolo." Viņas acīs iemirdzējās asaras. Caur elsām viņa iejautājās: "Ko lai es iesāku, Mik?"

Tā bija izbiedēta bērna balss.

Apliku roku viņai ap pleciem un izdvesu kaut ko, kas, pēc manām domām, bija mierinājuma vārdi. Viņa raudāja, piespiedusi vaigu manu svārku atlokam. Uz naktsgaldiņa iezvanījās tālrunis. Blakusistabā radio atskaņoja "Celies un mirdzi". Mana glāze bija tukša, un es teicu: "Piedrāz viņus!"

Viņa turpināja šņukstēt. "Cilvēks nevar piedrāzt pats sevi."

"Varbūt es nemaz nesaprotu, par ko tu te runā."

"neķirciniet mani!" viņa teica gandrīz vai pazemīgi.

Nora, sadzirdējusi tālruņa zvanu, ienāca un jautājoši paraudzījās manī.

Pāri meitenes galvai novaibstījos.

Kad Nora pacēla klausuli un iesaucās: "Hallo!" — meitene spēji atrāvās no manis un piesarka. "Atvainojiet," viņa stostījās, "es jau nemaz…"

Nora saprotoši uzsmaidīja viņai.

Es teicu: "Nemuļķojies!"

Meitene atrada kabatlakatiņu un sāka berzēt acis.

Nora runāja pa tālruni: "Jā… es paskatīšos, vai viņš ir. Kas, ludzu, zvana?" Viņa ar plaukstu aizklāja klausuli un vērsās pie manis: "Kaut kāds Normans. Vai tu runāsi ar viņu?"

Teicu, Ka nezinu, un paņēmu klausuli: "Hallo!"

nedaudz griezīga balss teica: "Vai misters Čārlzs? Mister Čārlz, ja es pareizi saprotu, jūs esat bijis saistīts ar AmeriKas deteKtivu aģenturu."

"Kas, lūdzu, runā?"

"Mans vārds, mister Čārlz, ir Alberts normans, un tas jums droši vien neKā neizsaKa, bet es gribētu jums Kaut Ko piedāvāt. Esmu pārliecināts, Ka jūs…"

"Kas tas par piedāvājumu?"

"Mister Čārlz, es to nevaru apspriest pa tālruni, bet, ja jums būtu iespējams veltīt man pusstundu laiKa, es apsolu, Ka…"

"Piedodiet, es esmu traKi aizņemts, un vispār…"

"Bet, mister Čārlz, tas…" Varēja dzirdēt sKaļu troKsni. Tas varēja būt šāviens vai Kaut Kas smags gāzās, vai Kas tamlīdzīgs, izraisīdams pamatīgu blīKšķi. Es vēl pāris reižu pateicu "Hallo" un, atbildi nesagaidījis, noliKu Klausuli.

nora bija nosēdinājusi Dorotiju spoguļa prieKšā un ņēmās viņu pūderēt un smiņķēt.

Es teicu: "Tur zvanīja viens, Kas tirgojas ar apdrošināšanas polisēm." Un devos uz viesistabu pēc dzeramā.

CilvēKu bija sanācis vairāK. Aprunājos ar jaunatnācējiem. Harisons Kvinns piecēlās no dīvāna, Kur bija īsinājis laiKu Margotai Innesai, un teica: "nu Ko, metam." Asta palēcās un ieduncKāja mani ar prieKšķepām. Izslēdzu radio un samaisīju sev KoKteili.

Vīrietis, Kura uzvārdu es nebiju sadzirdējis, runāja: "AtlieK tiKai uznāKt revolūcijai, un pirmais, Ko viņi izdarīs, — pieliKs mus visus pie sienas." Šķita, Ka viņš par šo domu ir sajūsmā.

Pienāca Kvinns, lai papildinātu dzeramo. Viņš pameta sKatu uz guļamistabas durvīm. "Kur tu izrāvi to mazo blondīni?"

"Es viņu Kādreiz ucināju uz ceļgala."

"Uz Kura ceļgala?" viņš jautāja. "Vai varu to vietu aptaustīt?"

nora un Dorotija iznāca no guļamistabas. Uz radio

kāds bija nolicis vakara avizi. Es to paņemu. Virsraksts vēstīja:

DŽŪLIJA VOLFA — REKETIERA DRAUDZENE ARTURS NANHEIMS IDENTIFICĒ LĪĶI VAINANTS JOPROJĀM NAV ATRADIES

Pienāca Nora un pusčukstus teica: "Es viņu uzaicināju kopā ar mums paēst pusdienas. Esi iecietīgs pret šo bērnu." Norai pašai bija divdesmit seši gadi. "Viņa ir tik sašauta."

"Kā tu teiksi, tā būs," es teicu un pagriezos atpakaļ. Dorotija istabas otrā malā smējās, klausīdamās Kvinna runāšanā. "Bet neceri, ka es tevi žēlošu, ja tu iekulsies citu cilvēku ķezās."

"Es negrasos iekulties. Bet tu esi viens vecs, mīļš muļķis. Un nesāc te tagad atkal lasīt par to." Viņa paķēra avīzi un aizbāza to aiz radio.

V

TONAKT Nora mocījās ar bezmiegu. Viņa lasīja Šaļapina memuārus, līdz man uznāca snaudiens, tad uzmodināja mani un pavaicāja: "Vai tu esi aizmidzis?"

Teicu, ka jā.

Viņa aizdedza mums katram pa cigaretei. "Vai tev nekad neienāk prātā, ka nebūtu slikti atgriezties detektīva darbā, tāpat uz brīdi — prieka pēc? Kad gadās kas īpašs, piemēram, Lindb…"

"Draudziņ," es teicu, "man šķiet, ka Vainants viņu ir nogalinājis, un policija dabūs rokā arī bez manas palīdzības. Šā vai tā, man par to nav nekādas daļas."

"Es jau nedomāju par to, tikai…"

"Turklāt man nav laika. Esmu pārāk aizņemts, uzraugot, lai tu nepazaudē to naudu, kuras dēļ tevi apprecēju." Es viņu noskūpstīju. "Varbūt viena glāze palīdzēs tev aizmigt?"

"Nē, paldies."

"Man gan nenāktu par ļaunu." Kad, sajaucis savu viskiju ar sodu, atgriezos pie gultas, viņa drūmi raudzījās griestos.

Es teicu: "Nu labi, viņa ir forša, bet galviņā — kukū. Ne velti viņa ir tēva meita. Nekad nevar zināt, vai viņa tā ari domā kā runā un kas no tā, ko viņa iedomājas, īstenībā ir noticis. Man viņa patīk, bet man šķiet, ka tu…"

"Es neesmu pārliecināta, ka man viņa patīk," Nora domīgi novilka, "viņa laikam vēl ir mazs bērnelis, bet, pat ja ceturtā daļa no viņas teiktā atbilst patiesībai, viņa ir pamatīgās sprukās."

"Bet es nekādi nespēju viņai palīdzēt."

"Viņa domā, ka tu spēj."

"Un tu arī tā domā, un tas kārtējo reizi apliecina, ka, lai ko tu ari neiedomātos, tu aizvien atrodi kādu, kas domā tāpat."

Nora nopūtās. "Kaut tu būtu skaidrāks, tad ar tevi varētu daudzmaz nopietni parunāties." Viņa paliecās, lai iemalkotu no manas glāzes. "Es tev tagad varētu iedot Ziemassvētku dāvanu, ja tu pasniegtu manējo."

Es pakratīju galvu: "Nekā, tikai pie brokastīm."

"Bet tagad taču jau ir Ziemassvētki."

"Nē, pie brokastīm."

"Šā vai tā, tava dāvana man droši vien nepatiks."

"Tam nav nozīmes, tev tāpat vajadzēs dāvanu paturēt, pārdevējs Akvārijā lika manīt, ka netaisās to ņemt atpakaļ."

"Vai tiešām tu domā, ka tev gabals nokritīs, ja tu pamēģināsi viņai palīdzēt? Viņa uz tevi paļaujas, Nik."

"Visi tic grieķiem."

"Nu, lūdzu!"

"Tu vienkārši gribi bāzt degunu lietās, kas…"

"Es gribēju tev pavaicāt — vai viņa sieva zināja, ka tā Volfa ir viņa mīļākā?"

"Es nezinu. Sievai viņa nepatika."

"Kas tā sieva ir par cilvēku?"

"Es nezinu… sieviete, protams."

"Labi izskatās?"

"Kādreiz ļoti labi izskatījās."

"Veca?"

"Četrdesmit, četrdesmit divi. Izmet to visu no galvas, Mora. Tev tur nav ko urķēties. Būs labāk, ja Čārlzi nodarbosies ar savām darīšanām un Vainanti — ar savējām."

Viņa uzmeta lūpu. "Varbūt viena glāze man tomēr palīdzēs."

Izrāpos no gultas, lai samaisītu dzērienu. Kad atgriezos guļamistabā, iezvanījās tālrunis. Paskatījos pulkstenī. Bija gandrīz pieci.

Mora runāja klausulē: "Hallo!… jā, tā esmu es." Viņa iesāņus pavērās manī, es pakratīju galvu. "Jā… bet, protams… jā, jā, pilnīgi droši." Viņa nolika klausuli un pavīpsnāja.

"Tu esi vienreizēja," es teicu. "Kas tagad bus?"

"Dorotija nāk šurpu. Liekas, ka viņa ir ķezā."

"Mu, kolosāli." Es paķēru rītasvārkus. "Biju gan iecerējis beidzot iet gulēt."

Viņa noliecās, lai samakšķerētu čības. "Neesi taču tāds vecs āzis. Tu varēsi mierīgi gulēt visu dienu." Čības bija gtrastas, viņa uzmauca tās kājās un piecēlās. "Vai tiešām viņa tā baidās no savas mātes, kā pati to apgalvo?"

"Ja vien viņai ir kaut drusciņ saprāta. Mimi ir baigi indīga."

Mora ieurbās manī ar savām tumšajām acīm un lēni iejautājās: "Ko tu ar to gribi teikt?"

"Ak vai, dārgā, biju cerējis, ka man tev nevajadzēs to stāstīt. Dorotija patiesībā ir mana meita. Es, Mora, biju gluži vai zaudējis galvu un nezināju, ko daru. Tas bija pavasaris Venēcijā, es biju tik jauns, mēness spīdēja pār…"

"Esi nu rāms. Vai tev negribas ēst?"

"Ja tu ēdīsi, tad es arī. Ko tu gribi?"

"Tatāru maizīti ar sīpoliem un kafiju."

Dorotija ieradās pa to laiku, kamēr es zvanīju uz diennakts delikatešu veikalu. Kad ienācu viesistabā, viņa ar zināmām grūtibām piecēlās no krēsla un teica: "Es, Mik, šausmīgi atvainojos, ka uzplijos jums ar Moru šādā veidā, bet es šonakt nespēju aiziet mājās. Nevaru, un viss. Man ir bail. Nezinu, kas ar mani notiks, ko man darīt. Lūdzu,

nedzeniet mani projām." Viņa bija galīgi piedzērusies. Asta ošņājās viņai gar kājām.

Es teicu: "Paliec nu rāma. Šeit tu esi drošībā. Sēdies. Tūlīt atnesīs kafiju. Kur tu tā pie|urbājies?"

Viņa apsēdās un stulbi klanīja galvu. "Nezinu. Biju visur kur. Visur, tikai ne mājās, tāpēc ka es tā nevaru ņemt un iet mājās. Paskatieties, ko es dabūju!" Viņa atkal piesvempās kājās un izvilka no mēte|a kabatas apbružātu automātisko pistoli. "Re, skatieties!" Viņa vicināja pistoli manā virzienā, un Asta, priecīgi luncinot asti, lēkāja līdzi viņas rokas kustībām.

Noras elpa kļuva skaļāka. Es sajutu skudriņas skrienam pa muguru. Pagrūdu suni pie malas un atņēmu Dorotijai ieroci. "Kas tie par jociņiem? Sēdi nost!" Iegrūdu pistoli rītasvārku kabatā un nogrūdu Dorotiju krēslā.

"Neniknojieties uz mani, Nik," viņa lūdzās. "Jūs to varat paturēt. Es negribu būt jums par traucēkli."

"Kur tu to dabūji?" es jautāju.

"Vienā krogā Desmitajā avēnijā. Iedevu tam vecim savu rokassprādzi — to ar smaragdiem un dimantiem."

"Un pēc tam tu to atvinnēji atpakaļ kauliņu spēlē, vai ne? Tev taču tā ir uz rokas."

Viņa pablenza uz rokassprādzi. "Man likās, ka es to atdevu."

Paraudzījos Norā un pašūpoju galvu. Nora ierunājās: "Netracini viņu, Nik! Viņa taču…"

"Viņš, Nora, mani nemaz netracina, patiešām ne," Dorotija ātri iebilda. "Viņš ir vienīgais cilvēks pasaulē, pie kura es varu griezties."

Atcerējos, ka Nora tā arī nav pieskārusies savam viskijam ar sodu, iegāju guļamistabā un izdzēru to. Kad atgriezos, Nora bija piemetusies uz Dorotijas krēsla maliņas un apskāvusi meiteni. Dorotija šņukstēja, bet Nora runāja: "Niks nemaz nav traks, mana dārgā, īstenībā jau tu viņam patīc." Viņa paraudzījās manī. "Tu taču neesi traks, Nik, vai ne?"

"Nē, es tikai jutos aizskarts," teicu un atlaidos uz dīvāna. “Kur tu dabūji to šaujamo, Dorotij?"

"No viena vira, es jau jums teicu."

"No Kāda vīra?"

"Es taču teicu — Krogā."

"Un par to tu viņam atdevi savu roKassprādzi."

"Man liKās, Ka jā, bet, re, tā sprādze joprojām ir pie manis."

"Jā, es to pamanīju."

Nora papliKšKināja meitenei pa plecu. "Nu, protams, sprādze joprojām ir pie tevis."

Es ierunājos: "Kad atnāKs izsūtāmais ar Kafiju un ēdamo, mēģināšu viņu pieKuKu|ot, lai neiet projām. Netaisos paliKt te aci pret aci ar divām…"

Nora veltīja man Kārtējo grimasi un teica meitenei: "Neņem viņu galvā! Tāds viņš ir visu naKti."

Meitene sacīja: "Viņš droši vien domā, Ka es esmu maza piedzērusies muļķīte." Nora vēlreiz papliKšKināja pa viņas plecu.

Es pajautāju: "Kāpēc tev ievajadzējās šaujamo?"

Dorotija saslējās Krēslā un vērās manī platām, piedzērušām acīm. "Aizsargāties no viņa," meitene satrauKti čuKstēja, "ja viņš sadomātu man Kaut Ko… Es biju nobijusies tāpēc, Ka biju piedzērusies. Tā Kaut Kā. Un tad man pavisam paliKa bail, un es atnācu pie jums."

"Vai tu runā par savu tēvu?" Nora iejautājās, cenšoties apslēpt satrauKumu.

Meitene noraidoši paKratīja galvu. "Mans tēvs ir Klaids Vainants. Es runāju par patēvu." Un viņa pieKļāva galvu Norai pie Krūtīm.

Nora izdvesa "O!" tādā Kā pilnīgas izpratnes toņKārtā. Tad teica: "Nabaga bērns," — un zīmīgi paraudzījās manī.

Es teicu: "LabāK visi iedzersim."

"Es ne," Nora Kļuva dusmīga. "Un man šķiet, Ka Dorotija arī negribēs."

"Viņa gan gribēs. Tas viņai palīdzēs aizmigt." Es ielēju viņai šaušalīgu devu visKija un liKu, lai viņa to izdzer. Iedarbojās lielisKi: Kad tiKa atnesta Kafija un sviestmaizes, viņa jau saldi gulēja.

Nora teica: "Nu tu esi apmierināts?"

"Tagad es esmu apmierināts. Vai nevajadzētu nolikt viņu gultā, pirms ķeramies pie ēšanas?"

Iestiepu Dorotiju guļamistabā un palīdzēju Norai viņu izģērbt. Viņai bija burvīgs, smalks augums.

Atgriezāmies pie sava ēdamā. Es izvilku no kabatas pistoli, lai to aplūkotu. Tā bija krietni vien apdauzīta. Tajā bija divas patronas: viena stobrā, otra aptverē.

"Ko tu ar to darīsi?" Nora jautāja.

"Neko, iekams nebūšu konstatējis, ka tas ir tas pats ierocis, ar kuru tika nogalināta Džūlija Volfa. Tas ir 32. kalibrs."

"Bet viņa teica, ka…"

"Viņa teica, ka dabūjusi to krogā no kāda veča, iemainījusi pret rokassprādzi. Jā, to es arī dzirdēju."

Nora pieliecās man tuvāk. Viņas acis, jau tāpat tumšas, nu bija pavisam melnas un mirdzošas. "Vai tu pieļauj, ka viņa to dabūjusi no sava patēva?"

"Jā," es teicu, bet manā apgalvojumā bija pārāk daudz uzspēles.

Nora teica: "Tu nu gan esi gatavā uts. Bet varbūt tā arī ir, kas to lai zina. Un tu jau netici viņas teiktajam."

"Paklausies, dārgā, rīt es tev sapirkšu veselu kaudzi detektīvromānu, bet nelauzi savu smuko galviņu ap visādiem noslēpumiem visu cauru nakti. Viss, ko viņa vēlējās tev pateikt, ir, ka viņa baidās no Jorgensena, kas tup mājās un grib viņu iegūt, un ka viņa ir pārāk piedzērusies, lai spētu viņam pretoties!"

"Bet ko tad māte?"

"Tā ir tāda īpaša ģimenīte. Un…"

Durvīs, viegli līgodamās, ietērpta pārāk garā naktskreklā, stāvēja Dorotija Vainanta, miedza acis pārāk spilgtajā gaismā un teica: "Ludzu, vai es nevarētu uz brītiņu ienākt piejums? Man tur vienai ir bail."

"Ludzu, lūdzu!"

Viņa ienāca un saritinājās man blakus uz dīvāna. Nora aizgāja pēc pleda, ar ko meiteni sasegt.

MES visi trīs edām kaut ko līdzīgu vēlām brokastīm, kad ieradās Jorgensenu pāris. Nora atbildēja pa telefonu un pienāca pie mums, mēģinot izlikties, ka nemaz neuzjautrinās.

"Tā ir tava māte," viņa teica Dorotijai. "Viņa ir lejā. Es teicu, lai tik kāpj augšā."

Dorotija teica: "Pie velna! Kāpēc gan man vajadzēja viņai zvanīt."

Es teicu: "Man šķiet, ka tikpat labi mēs varētu dzīvot uzgaidāmajā telpā."

Nora teica: "Viņš jau īstenībā tā nemaz nedomā," — un paklapēja Dorotijai pa plecu.

Atskanēja zvans. Es piegāju atvērt.

Astoņi gadi neko nebija spējuši nodarīt Mimi izskatam. Viņa bija vairāk nobriedusi, tāda kā košāka. Viņa bija lielāka nekā meita, un viņas mati bija vēl blondāki. Viņa smējās un, rokas iepletusi, nāca man pretī. "Priecīgus Ziemassvētkus! Vai nav baigi forši, ka mēs atkal satiekamies pēc visiem šiem gadiem? Tas ir mans vīrs. Tas ir misters Čārlzs, Kris!"

Es teicu: "Man patiešām ir prieks atkal tevi redzēt, Mimi," — un paspiedu roku Jorgensenam. Viņš varēja būt gadus piecus jaunāks par sievu, garš, slaids, taisnu muguru, tumšmatains, labi ģērbts un kopts, gludu galvu un pomādētām ūsām.

Viņš viegli paklanījās. "Esiet sveicināts, mister Čārlz!" Viņš runāja ar uzkrītošu akcentu, kā jau teitonis, pastieptā roka bija kalsna un muskuļota.

Gājām iekšā.

Kad iepazīšanās bija galā, Mimi atvainojās Norai par negaidīto ierašanos. "Bet gribējās reiz atkal satikt jusu vīru, turklāt, lai šo bērnu kaut kur aizdabūtu laikā, vienīgais veids ir aizstiept viņu fiziski." Viņa ar smaidu uzrunāja Dorotiju: "Ģērbies nu, mīļumiņ!"

Mīļumiņš ar piebāztu muti murkšķēja, ka nespēj

saprast, kāpēc gan viņai būtu veltīgi jānosit laiks — vesela pēcpusdiena — pie Alises tantes, pat ja tie ir Ziemassvētki. "Varu saderēt, ka Gilberts neies."

Mimi teica, ka Asta esot burvīgs sunītis, un pavaicāja man, vai man ir kaut mazākā nojausma, kur tas viņas bijušais vīrs varētu būt.

"nē."

Viņa turpināja rotaļāties ar suni. "Viņš ir dulls, nu pilnīgi dulls — ņem un pazūd tādā brīdī, nav brīnums, ka policijai sākumā likās, ka viņam ir kāds sakars ar to lietu."

"Bet kas tad viņiem tagad liekas?"

Viņa uzmeta man skatienu. "Kā, vai tad tu avīzes nelasi?"

"nē."

"Tas ir kāds Morelli — gangsteris. Viņš to ir nogalinājis. Viņš bijis tās mīļākais."

"Vai viņš ir notverts?"

"Vēl ne, bet viņš ir vainīgais. Ak, kaut es varētu sameklēt Klaidu! Makolejs jau man nepalīdzēs. Viņš saka, ka nezinot Klaida atrašanās vietu, vai nav smieklīgi? Viņš taču ir Klaida advokāts un tā tālāk, un es pilnīgi droši zinu, ka viņi satiekas. Kā tev šķiet, vai uz Makoleju var paļauties?"

"Viņš ir Vainanta advokāts," es teicu, "neredzu iemesla, kāpēc lai tu viņam uzticētos."

"Tieši manas domas." Viņa iegrozījās ērtāk. "Apsēdies! Man tev ir miljons jautājumu."

"Varbūt vispirms iedzersim?"

"Vienalga, ko, tikai ne olu liķieri," viņa teica. "Tas man uzdzen īgnumu."

Kad es iznācu no pieliekamā, nora un Jorgensens mēģināja sarunāties franciski, Dorotija joprojām izlikās, ka ēd, bet Mimi atkal rotaļājās ar suni. Pasniedzu dzeramos un piesēdos blakus Mimi.

Viņa teica: "Tava sieva ir burvīga."

"Man ari viņa patīk."

"Saki man taisnību, Nik, — vai Klaids patiešām ir

traks? Es domāju — pietiekami traks, lai butu attiecīgi jārīkojas."

"Kā lai es to zinu?"

"Es uztraucos par bērniem," viņa teica. "Man no viņa nekas vairs nepienākas: šķiršanās prāvā viņš man piešķīra visu iespējamo, bet bērniem… Mēs šobrīd esam bez graša kabatā, un es par viņiem uztraucos. Ja viņš ir galīgi traks, viņš var izsviest visu vējā un atstāt viņus pilnīgi bešā. Kā tev šķiet, ko man vajadzētu darīt?"

"Tu domā, ka vajadzētu viņu iespundēt trakomājā?"

"Ē, ē, nu nē," viņa novilka, "bet es gribētu ar viņu parunāties."

Viņa satvēra manu roku. "Tu taču varētu viņu atrast."

Es pakratīju galvu.

"Tu tiešām negribi man palīdzēt? Mēs taču bijām draugi, Mik." Viņas lielās, zilās acis bija maigas un lūdzošas.

Dorotija no savas vietas vēroja mūs ar aizdomām.

"Dieva dēļ, Mimi," es teicu, "Ņujorkā ir tūkstošiem detektīvu. Molīgsti kādu no tiem. Es šai jomā vairs nestrādāju."

"Es zinu, bet… vai Dorija pagājušonakt bija stipri piedzērusies?"

"Varbūt es tāds biju. Viņa man likās pilnīgi normāla."

"Vai tu nedomā, ka viņa ir izaugusi par vienu mazu skaistulīti?"

"Man vienmēr viņa ir tāda likusies."

Mimi kādu brīdi pārdomāja manis teikto, tad turpināja: "Viņa vēl ir bērns, Mik."

"Kāds tam sakars ar jelko?" es vaicāju.

Viņa pasmaidīja. "Kā būtu, ja tu kaut ko uzvilktu mugurā, Dorij?"

Dorotija īgni atkārtoja, ka viņai nav ne mazākās vēlēšanās nonīkt pēcpusdienu pie Alises tantes.

Jorgensens pagriezās pret sievu. "Misis Čārlza bija tik laipna un piedāvāja mums ne…"

"Patiešām," ierunājās Mora, "kāpēc gan jums nepaciemoties kādu laiciņu? Atnāks daži viesi, nekas sevišķs, bet…" Un viņa nobeidza, pamādama ar glāzi.

"Es jau labprāt," Mimi novilka, "bet baidos, ka Alise…"

"Piezvani un atvainojies viņai pa telefonu," ieteica Jorgensens.

"Es to varu izdarīt," teica Dorotija.

Mimi piekrita. "Tikai esi pret viņu laipna."

Dorotija iegāja guļamistabā. Visi izskatījās kā atplaukuši. Nora līksmi piemiedza man ar aci, un man vajadzēja būt par to sajūsmā, jo tajā brīdī Mimi mani vēroja.

Viņa iejautājās: "Īstenībā jau tu nemaz negribi, ka mēs paliekam, vai ne?"

"Kas par niekiem!"

"Tomēr var gadīties, ka tu melo. Vai tad tev nepatika nabaga Džūlija?"

""Nabaga Džūlija" no tavas mutes izklausās diezgan baigi. Jā, man viņa patika."

Mimi atkal satvēra manu roku. "Viņa izpostīja manu dzīvi ar Klaidu. Protams, es viņu par to ienīdu, bet — tas bija tik sen. Kad piektdien gāju viņu apmeklēt, manī nebija vairs nekā no tā naida. Un tad, Nik, es redzēju viņu mirstam. Viņa nebija pelnījusi nāvi. Tas bija tik šausmīgi. Lai ko es arī būtu jutusi agrāk, tagad manī ir tikai žēlums. Un es patiešām domāju "nabaga Džūlija", kad tā teicu."

"Man nav ne jausmas, kas tev īsti ir padomā," es teicu. "Man nav ne jausmas, kas katram nojums ir padomā."

"Katram no rrfums," viņa atkārtoja. "Vai Dorija…"

Dorotija iznāca no guļamistabas. "Es visu nokārtoju." Viņa noskūpstīja māti uz lūpām un piesēdās tai blakus.

Mimi, paraudzījusies spogulītī, vai nav izsmērējusies lupukrāsa, jautāja: "Vai viņa nesaskāba?"

"Nē, es visu nokārtoju pa labam. Kā jūs te rīkojaties, lai dabūtu ko dzeramu?"

Es teicu: "Tev jāpieiet pie galdiņa, uz kura ir pudeles un trauks ar ledu, un jāsamaisa."

Mimi teica: "Tu pārāk daudz dzer."

"Bet ne tik daudz, cik Niks." Viņa aizgāja pēc dzeramā.

Mimi nogrozīja galvu. "AK, šie bērni! Man šķiet, Ka tu biji ieķēries šajā Džūlijā Volfā, vai ne?"

Dorotija sauca: "Vai jums, NiK, arī uztaisīt?"

"Paldies," es teicu un pievērsos Mimi: "Jā, viņa man patiKa diezgan labi."

"Tu esi viens sasodīti izvairīgs tips," viņa teica Kā žēlodamās. "Vai viņa tev patiKa tiKpat stipri Kā es, piemēram?"

"Tu domā par tiem pāris vakariem, Ko mēs Kopā nomocījām?"

Viņas smieKli bija patiesi. "Tā nu vienreiz ir atbilde."

Viņa pagriezās pret Dorotiju, Kas tuvojās mums ar pilnām glāzēm.

"Tev vajadzēs iegādāties Kleitu šitādā zilumā, dārgumiņ. Tev ļoti piestāv."

Es paņēmu no Dorotijas glāzi un teicu, Ka laiKam gan man vajadzēs iet pārģērbties.

VII

KAD iznācu no vannasistabas, Nora un Dorotija bija guļamistabā. Nora suKāja matus, Dorotija, uz gultas malas sēdēdama, vilKa Kājā zeKi.

Nora spogulī pameta man gaisa sKūpstu. Viņa izsKatījās laimīga.

"Tev patīK NiKs, vai ne, Nora?" Dorotija vaicāja.

"Viņš gan ir viens vecs grieKu āKsts, bet esmu pie viņa pieradusi."

"Čārlzs jau nav grieķu uzvārds."

"Patiesībā jau tas ir Čaralambides," es pasKaidroju. "Kad mans vecais te atKūlās, tas žurKa ierēdnis Ellisa salā teica. Ka Čaralambides esot pārāK garš uzvārds — grūti uzraKstīt, tāpēc ņēma un pārtaisīja par Čārlzu. Vecajam bija vienalga, sauciet viņu Kaut vai par X, un tā nu mēs te esam."

Dorotija sKatījās manī. "Es neKad nesaprotu, Kad jūs

runājat nopietni, Kad joKojat." Viņa pārstāja darboties ar zeKi. "Kas manai mammai ir padomā?"

"NeKas. Viņa vienKārši gribēja izspiest no manis, Ko tu darīji un teici pagājušonaKt."

"Man arī tā liKās. Ko jūs viņai teicāt?"

"Ko gan es varēju teiKt? Tu jau neKo tādu sevišķu ne teici, ne darīji."

Viņa savilKa pieri grumbās, apdomājot manis teiKto, tad sāKa runāt pavisam par Kaut Ko citu: "Es nezināju, Ka jums ar mammu Kaut Kas ir bijis. Protams, es jau tolaiK biju tiKai bērns un nebūtu sapratusi, pat ja būtu Ko manījusi, bet es nezināju, Ka jūs viens otru uzrunājat vārdā."

Mora smejoties pagriezās uz mūsu pusi. "AK, tad tādas tās lietiņas!" Viņa ar suKu pamāja Dorotijai. "Turpini vien, mīļā!"

Dorotija godīgi atzina: "Es patiešām neKo nezināju."

VilKdams ārā no KreKla mazgātavā saspraustāš Kniepadatas, ievaicājos: "Nu, un Ko tad tu tagad zini?"

"NeKo jau," viņa lēni teica, mazpamazām nosarKdama, "bet varu iztēloties." Viņa aizgriezās un pievērsās zeķei.

"Varu iztēloties," es mēdījos. "Tas viss ir pilnīgi šķērsām, bet nesatraucies. Ja jau tev prātiņš ir tā iestādīts, neKo citu iztēloties tu tāpat nespēj."

Viņa pacēla galvu un iesmējās, bet tūlīt atKal Kļuva nopietna, Kad pajautāja: "Kā jums šKiet, vai es esmu stipri līdzīga mammai?"

"Es par to nebrīnītos."

"Bet Kā ir īstenībā?"

"Tu gribi, lai es pasaKu, Ka neesi. Tad neesi."

"Un ar tādu man ir jādzīvo," iegavilējās Nora. "NeKo viņam nevar padarīt."

Es pārģērbos pirmais un izgāju atpaKaļ viesistabā. Mimi sēdēja Jorgensenam uz ceļiem. Man ienāKot, viņa piecēlās Kājās un jautāja: "Ko tu dabūji uz ZiemassvētKiem?"

"Nora man uzdāvināja pulKsteni." Es viņai to parādīju.

Viņa teica, Ka tas ir brīnišķīgs, un tāds tas ari bija. "Un Ko tu uzdāvināji viņai?"

"KaKlarotu."

Jorgensens teica: "Vai es drīkstu," — un piecēlās, lai samaisītu sev dzeramo.

Pie ārdurvīm zvanīja. Es ielaidu Kvinnu pāri un Margotu Innesu un iepazīstināju atnācējus ar Jorgenseniem. Pa to laiku arī Nora un Dorotija bija sataisījušās un iznāca no guļamistabas. Kvinns tūlīt pat pievērsās Dorotijai. Ieradās Larijs Kraulijs ar meiteni, vārdā Denisa un vēl pēc maza brītiņa — Edžu pāris. Margota paspēlēja man trīsdesmit divus dolārus (uz parāda) kauliņu spēlē, meitenei Denisai vajadzēja uz brīdi atlaisties guļamistabā. Alise Kvinna, Margotai piepalīdzot, drusku pēc sešiem atrāva savu vīru no Dorotijas un aizvilka projām uz kaut kādu norunātu tikšanos. Aizgāja arī Edži. Mimi uzvilka mēteli un lika saģērbties arī vīram un meitai.

"Protams, nav labi aicināt pēdējā brīdī," viņa teica, "bet varbūt varam jūs ielūgt uz pusdienām rītvakar."

Nora teica: "Bet protams."

Paspiedām cits citam roku, norunājām vēl pēdējās pieklājības frāzes, un viņi aizgāja.

Nora aizvēra durvis, atspiedās pret stenderi un teica: "Pie joda, viņš ir viens smuks čalis."

VIII

TIKTĀL nu es zināju, kads man sakars ar Volfas — Vainantu —Jorgensenu būšanām un kas man jādara šajā sakarībā, respektīvi, nekāds un neko. Bet, kad nākamajā rītā ap četriem, mājup ejot, iegriezāmies pie Ruibena iedzert tasīti kafijas, Nora atvēra avīzi un klaču lapā atrada šādu paziņojumu: "Niks Čārlzs, agrākais Amerikas detektīvu aģentūras spīdeklis, ieradies no Rietumkrasta, lai atšķetinātu Džulijas Volfas slepkavības noslēpumu."

Un, kad pēc stundām sešām atvēru acis un pieslējos gultā sēdus, jo Nora mani purināja, guļamistabas durvīs stāvēja kāds vīrs ar šaujamo rokā.

Tas bija pajauns, apaļīgs, vidēja auguma tumšmatis.

spēcīgiem žokļiem un tuvu kopā novietotām acīm. Viņam bija melna katliņplatmale, melns, ērts mētelis, tumšs uzvalks un melnas kurpes — viss izskatījās, kā pirms piecpadsmit minūtēm nopirkts. Šaujamais — strupa, melna 38. kalibra automātiskā pistole — ērti iekļāvās viņam plaukstā, ne pret vienu īpaši nevērsdamies.

Mora runāja: "Viņš, Nik, piespieda mani, lai viņu ielaižu. Viņš teica, ka…"

"Man ar jums jāaprunājas," teica vīrs ar pistoli. "Tas ari viss, bet man tas nepieciešams." Viņa balss bija dobja un griezīga.

Pamazām man izdevās atmosties. Paskatījos Norā. Viņa bija satraukta, bet skaidri redzams, ka ne nobijusies: tā viņa varētu sekot zirgam, uz kuru likusi derībās, bridi, kad tas tuvojas finišam, par purna tiesu apdzenot sāncensi.

Es teicu: "Labs ir, aprunāsimies. Tikai varbūt novāciet savu šaujamo."

Viņš pasmaidīja tikai ar apakšlūpu. "Jums man nav jāstāsta, kas esat par brašuli. Esmu pietiekami pārjums saklausījies." Viņš iebāza pistoli mēteļa kabatā. "Es esmu Šeps Morelli."

"Nekad neesmu pārjums dzirdējis," es teicu.

Viņš ienāca dziļāk istabā un enerģiski kratīja galvu: "Es nenovācu Džūliju."

"Pilnīgi iespējams, bet jūs ar savu paziņojumu neesat ieradies īstajā vietā. Man par to visu nav nekādas daļas."

"Es viņu neesmu redzējis trīs mēnešus," viņš turpināja. "Mums viss bija cauri."

"Pastāstiet to policijai."

"Man nebija nekāda iemesla viņu aiztikt — Džulija vienmēr bija labiņa pret mani."

"Tas viss ir lieliski," es teicu, "vienīgā nelaime ir tā, ka jūs gribat atvērt savu bodīti nepareizā ielā."

"Klausieties!" Viņš paspēra vēl pāris soļu tuvāk gultai. "Stadsijs Bērks saka, ka jus esot bijis pa pirmo. Tāpēc jau arī es te esmu. Vai…"

"Kā iet vecajam zēnam Stadsijam? Neesmu saticis viņu,

Kopš viņš iesēdās divdesmit trešajā vai divdesmit ceturtajā gadā."

"Viņam iet labi. Labprāt satiKtos ar jums. Viņam ir dzertuve Rietumu 49. ielā, saucas Pigairona Klubs. Bet paKlausieties, Ko tie pogainie pasāKuši? Vai viņi tiešām iedomājas, Ka es to izdarīju? Vai varbūt grib piešūt man Kāda cita lietu?"

Es paKratīju galvu. "Es jums labprāt pastāstītu, ja Ko zinātu. Bet neticiet avīzēm: man ar šo lietu nav neKāda saKara. Jautājiet policijā."

"Tas nu gan būtu smalKi." Viņš atKal pasmaidija tāpat Kā ieprieKš — tiKai ar apaKšlūpu. "Tas būtu tas smalKāKais, Ko es jebKad varētu paveiKt. Viens policijas Kapteinis dabūja trīs nedēļas pagulēt slimnīcā, jo mums gadījās sastrīdēties. Čaļiem patiešām patiKtos, ja es ieietu pie viņiem un uzdotu jautājumus. Visā gumijas rungas garumā tas viņiem patiKtos." Viņš pastiepa roKu ar atvērtu plauKstu. "Es nāKu pie jums ar atKlātām Kārtīm. Stadsijs saKa, Ka jums varot uzticēties. Esiet arī jūs atKlāts!"

"Es esmu pilnīgi atKlāts," mēģināju viņu pārliecināt. "Ja vien es Kaut Ko zinātu…"

Kāds trīsreiz asi pieKlauvēja pie ārdurvīm. Pirms vēl sKaņa izgaisa, Morelli roKā atKal bija pistole. ŠĶita, Ka viņa acis šaudījās visos virzienos vienlaiKus. Viņa balss nu līdzinājās metāla čirKstoņai dziļi rīKlē: "Nu?"

"Es neKo nezinu." Pieslējos gultā drusKu augstāK un pamāju uz šaujamo viņa roKā. Stobrs Kārtīgi glūnēja man Krūtīs. "Spēle ir jums par labu," es teicu. Dzirdēju asins šalKas ausīs, liKās, Ka apKalst lūpas. "Šeit nav rezerves izejas." Es pastiepu roKu līdz Norai, viņa sēdēja gultas otrā galā.

Klauvēšana atsāKās, un dobja balss aiz durvīm sauca: "Atveriet! Policija!"

Morelli apaKšlūpa izstiepās un pārKlāja augšējo, acu baltumi griezās uz āru.

"Pretīgā žurKa," viņš lēni noteica, gandrīz ar nožēlu balsī. Viņš spēra pēdējo soli un sastinga.

Durvis iegrabējās atslēga. Ar kreiso roku iebelzu Norai, nogāžot viņu uz grīdas. Spilvens, ko ar labo roku triecu pret Morelli pistoli, likās bez svara — tas kustējās lēni kā dzēšlapa. Šķiet, neviens troksnis pasaulē ne pirms, ne pēc šā briža nav bijis skaļāks par Morelli pistoles šāviena dārdu. Kaut kas ietriecās man kreisajā sānā, kad metos slipi uz grīdas. Sagrābu viņu pie potītes un laidos ripeniski. Morelli uzgāzās man virsū un dauzīja muguru ar pistoli, līdz beidzot es atbrīvoju vienu roku un triecu dūri viņa ķermenī tik zemu, cik vien varēju aizsniegt.

Vīri ienāca istabā un izšķīra mūs.

Mums vajadzēja piecas minūtes, lai dabūtu Noru pie samaņas.

Viņa piecēlās sēdus, sakampusi vaigu, un raudzījās visapkārt, līdz pamanīja rokudzelžos ieslēgto Morelli stāvam starp diviem slepenpolicistiem. Morelli/seja bija šaušalīga, kruķi bija piestrādājuši tāpat vien — prieka pēc. Nora pavērās manī. "Muļķi tu tāds, kāpēc tev vajadzēja mani atslēgt? Es zināju, ka tu tiksi ar viņu galā, bet es gribēju to redzēt."

Viens no pogainajiem iesmējās. "Johaidī," viņš teica, "tai sievietei nu gan ir iekšas."

Nora uzsmaidīja policistam un piecēlās. Kad viņa paraudzījās manī, smaids izzuda. "Nik, tu taču esi…"

Teicu, ka tas droši vien nav nekas sevišķs, un atpogāju to, kas bija palicis pāri no pidžamas. Morelli lode bija izrāvusi kādas četras collas garu vagu zem kreisās krūts. Asinis gāzās aumaļām, bet ievainojums nebija pārāk dziļš.

Morelli teica: "Baigā cūcene. Pāris collu augstāk, un tā lieta būtu citāda."

Policists, kurš tikko bija jūsmojis par Noru — gaiši ruds, būdīgs vīrs pelēkā, slikti piegulošā uzvalkā, gadus četrdesmit astoņus, piecdesmit vecs —, uzšāva Morelli pa muti.

Viesnīcas pārvaldnieks Keizers teica, ka vajadzētu izsaukt ārstu, un piegāja pie tālruņa. Nora ieskrēja vannasistabā pēc dvieļiem.

Uzliku dvieli uz ievainojuma un atlaidos gultā. "Viss

Kārtibā. Nav ko ņemties ar to pušumu, iekams neatnāk ārsts. Kā jums, zēni, gadījās te pabāzt degunus?"

Budīgais, kurš bija iekrāvis Moreili, teica: "Vārdu sakot, mēs padzirdam, ka šite veidojas tāda vietiņa, kur grasās satikties Vainantu ģimenīte, viņu advokāts un vēl visādi; tad mēs iedomājamies, ka nebūtu slikti te padzīvoties, ja nu šis pats parādās. Un šorīt, kad tas dievs, kurš mums te nolikts, lai uzpasē, pamana to te putnu atlaižamies, viņš zvana tūliņ mums, mēs paķeram misteru Keizeru un klāt esam, turklāt jums diezgan izdevīgā bridi."

"Jā, man jūs patiešām palīdzējāt, citādi, kas zina, butu izticis bez šā ievainojuma."

Viņš aizdomīgi pablenza uz mani. Viņa acis bija bāli pelēkas un ūdeņainas. "Šitais purns jums kāds draugs, ko?"

"Nekad agrāk neesmu viņu redzējis."

"Ko viņš no jums gribēja?"

"Pateikt, ka nav nogalinājis to Volfu skuķeni."

"Un kāda jums par to daļa?"

"Nekāda."

"Ko tad viņš domāja, nākdams pie jums?"

"Pajautājiet viņam pašam. Man nav ne jausmas."

"Bet es prasu jums."

"Nu ko, vicojiet tik tādā garā."

"Parunāsim par ko citu. Vai pie tiesas liecināsiet, ka viņš uz jums šāva?"

"Par šo "citu" es jums uzreiz vis neatbildēšu. Iespējams, ka tas bija negadījums."

"Nu, ziniet! Mums gan laika netrūkst. Rādās, ka vajadzēs uzdot jums krietni vien vairāk jautājumu, nekā bijām domājuši. Viņš pagriezās pret vienu no saviem kompanjoniem, pavisam viņi bija četri. "Izkratīsim šito midzeni."

"Tikai ar kratīšanas orderi," es teicu.

"Mēs labāk zināsim. Ķeries tik klāt, Endij." Viņi sāka vandīties pa istabām.

Ienāca ārsts — pelēks, iesnains plukata —, šņaukājās un knosijās man apkārt, apturēja asiņošanu un pārsēja

brūci, un teica, Ka man neesot, ko uztraukties, ja es pāris dienu mierīgi pagulēšot gultā. Neviens neko neteica ārstam. Policists neļāva viņam pieskarties Morelli. Aizejot ārsts izskatījās vēl pelēkāks un nīkulīgāks.

No blakusistabas bija atgriezies rudais būdīgais un nu stāvēja, vienu roku paslēpis aiz muguras. Viņš pagaidīja, līdz ārsts aiziet, tad jautāja; "Vai jums ir atļauja nēsāt ieroci?"

"Nē."

"Ko tad jūs darāt ar šo te?" Viņš turēja rokā pistoli, ko biju atņēmis Dorotijai Vainantai.

Man te nekas nebija sakāms.

"Esat dzirdējis kaut ko par Salivena likumu?" viņš pavaicāja.

"Jā."

"Tad jus zināt, kas jums draud. Vai tas ir jūsu šaujamais?"

"Nē."

"Kura tad?"

"Mēģināšu atcerēties."

Viņš iebāza pistoli kabatā un apsēdās uz krēsla blakus gultai. "Paklausieties, mister Čārlz!" Viņš teica. "Šķiet, ka mēs abi darbojamies šķērsām. Es nemaz negribu kļūt uzstājīgs, un man šķiet, ka arī jūs negribat te lekties. Diez vai tas caurums sānā ļauj jums justies pārāk omulīgi. Vārdu sakot, likšu jūs mierā, lai varat drusciņ atgūties. Varbūt pēc tam mēs atradīsim kopīgu valodu, kā tam arī jābūt."

"Paldies jums," es teicu un patiešām tā arī domāju. "Mēs paņemsim kaut ko dzeramu."

Nora teica: "Noteikti," — un piecēlās no gultas malas, kur visu laiku bija sēdējusi.

Lielais rudmatis nolūkojās viņai paka). Viņš domīgi pašūpoja galvu, arī viņa balsī jautās nopietnība: "Dieva dēļ, ser, jūs nu gan esat laimīgs cilvēks." Piepeši viņš pastiepa roku. "Mans vārds ir Gilds, Džons Gilds."

"Manējo jus jau zināt." Mēs sarokojāmies. Nora atgriezās ar sifonu, viskija pudeli un glāzēm uz paplātes.

Viņa mēģināja pasniegt glāzi arī Moreili, taču Gilds viņu apturēja. "Tas gan ir ļoti laipni no jūsu puses, misis Čārlza, bet likums neatļauj izsniegt apcietinātajiem dzērienus vai narkotikas citādi kā vien ar ārsta atļauju." Viņš pavērās manī. "Vai man nav taisnība?"

Teicu, ka tā ir. Mēs, pārējie, iedzērām.

Beidzot Gilds nolika tukšo glāzi un piecēlās. "Šo pistoli man vajadzēs paņemt līdzi, bet jums nav par to jāuztraucas. Mums būs laika diezgan par to parunāties tad, kad jutīsieties labāk." Viņš satvēra Noras plaukstu un neveikli noliecās pār to. "Ceru, ka jūs neņemsiet ļaunā, ko es te iepriekš sarunāju, īstenībā jau es domāju…"

Nora prot smaidīt ārkārtīgi jauki. Viņa veltīja policistam vienu no saviem visjaukākajiem smaidiņiem. "Nemt ļaunā? Ak, jūs bijāt brīnišķīgs!"

Viņa izvadīja policistus un aizturēto pa durvīm. Keizers bija aizgājis kādu brīdi iepriekš.

"Viņš ir burvīgs," Nora teica atgriežoties. "Stipri sāp?"

"Nē."

"Vai tur nav daļēji arī mana vaina?"

"Nerunā niekus, labāk ielej."

Viņa pasniedza glāzi. "Es nu gan šodien pārāk daudz nedzertu."

"Labs ir," es apsolīju. "Un brokastis būs diezgan ar gabaliņu žāvētas siļķes. Liekas, ka tā jezga uz kādu laiciņu beigusies. Varbūt lai viņi atkal ielaiž pie mums to mūsu sargsuni. Un pasaki telefonistam, lai nesavieno ne ar vienu, droši vien reportieri mēģinās mums piekļūt."

"Ko tu teiksi policijai par Dorotijas pistoli? Kaut kas taču tev busjāsaka, vai ne?"

"Es vēl nezinu."

"Saki, kā ir, Nik, vai es uzvedos baigi muļķīgi?"

Es pakratīju galvu. "Nē, vienkārši muļķīgi."

Viņa iesmējās un teica: "Tu gan esi viens grieķu gnīda." Un aizgāja pie telefona.

NORA teica: "Tu tik gribi izrādīties, tas ari viss. Un kāpēc gan? Es tāpat zinu, ka lodes no tevis atlec. Tev tas man nav īpaši jāpierāda."

"Man tas pušums vairs nesāp un netraucē."

"Bet tev nesāpēs arī, ja paliksi gultā kaut vai vienu dienu. Ārsts teica, ka…"

"Ja viņš kaut ko sajēgtu, būtu izārstējis savas iesnas." Es piecēlos sēdus un nolaidu kājas uz grīdas. Asta metās laizīt un kutināt manas pēdas.

Nora atnesa man čības un rītasvārkus. "Nu labi, brašuli, tad tik celies augšā un asiņo tālāk uz paklāja."

Piesardzīgi piecēlos kājās; likās, ka viss ir kārtībā, ja vien pārāk nevēzējos ar kreiso roku un izvairos no Astas priekšķepām.

"Vai tu apjēdz?" es teicu. "Es it nemaz netaisījos iekulties ar viņiem visiem — īstenībā es to negribu arī tagad — baigais prieks man no tā visa. Bet es nevaru tā vienkārši likties mierā. Jāredz tomēr, kas ir kas."

"Laižamies projām," teica Nora. "Uz Bermudu salām vai uz Havanu uz pāris nedēļām. Vai atpakaļ uz Rietumkrastu."

"Vienalga man vajadzēs policijai kaut ko pateikt par to pistoli. Un ja nu izrādās, ka tā ir tā pati pistole, ar ko viņa nošauta? Ja tas vēl nav noskaidrots, viņi pie tā šobrīd strādā."

"Vai tu patiešām domā, ka tā varētu būt?"

"Nu, tas ir tikai minējums. Šovakar aiziesim pie viņiem uz pusdienām un…"

"Neko tādu mēs nedarīsim. Vai tu esi pilnīgi prātu izkūkojis? Ja tu vēlies kādu satikt, liec, lai nāk šurp."

"Tas nav viens un tas pats." Es pievilku Noru sev klāt. "Un beidz uztraukties par to skrambu. Es jutos pa pirmo."

"Tu tik gribi izrādīties," viņa atkārtoja. "Tu tik gribi, lai cilvēki redz, kāds tu esi varonis, ko pat lodes nevar apturēt."

"Nepaliec nu riebīga!"

"Es būšu riebīga. Un netaisos ļaut tev…"

Aizšāvu viņas mutei priekšā plaukstu. "Es vēlos redzēt Jorgensenus kopā viņu mājā, vēlos satikt Makoleju un Stadsiju Bērku. Pārāk daudz viņi man ir čakarējuši smadzenes. Gribu pats tikt skaidrībā."

"Tu nu gan vari būt spītīgs kā āzis," Nora žēlojās. "Nu labi, ir tikai pieci. Atlaidies vēl kādu brīdi, līdz mums bus jāsāk ģērbties."

Es ērti iekārtojos viesistabā uz dīvāna. Bijām pasūtījuši vakara avīzes. Tur bija rakstīts, ka Morelli esot mani sašāvis (pēc vienas avīzes ziņām, divreiz, pēc citas — trīsreiz), kad biju mēģinājis viņu arestēt kā Džūlijas Volfas slepkavu, un es esot bijis pārāk tuvu nāvei, lai tiktos ar kādu un lai mani varētu pārvietot uz slimnīcu. Tur bija arī Morelli fotogrāfijas un kāds trīspadsmit gadus vecs uzņēmums, kurā es biju redzams smieklīgā platmalē, liekas, tas bija uzņemts toreiz, kad strādāju Volstrītas sprādziena izmeklēšanā. Vairākums reportāžu, kas skāra Džulijas Volfas slepkavības izmeklēšanu, bija neizteiksmīgas. Mēs tieši tās lasījām, kad ieradās mūsu mazā pastāvīgā apmeklētāja Dorotija Vainanta.

Dzirdēju viņas balsi, kad Nora atvēra durvis: "Viņi negribēja paziņot par manu ierašanos, tā nu nācās iešmaukt pašai uz savu roku. Ludzu, nedzeniet mani projām. Es varu jums palīdzēt pieskatīt Niku. Es darīšu visu, ko vien vajadzēs. Nu, lūdzu, Nora."

Beidzot arī Norai izdevās tikt pie vārda: "Nāc vien iekšā."

Dorotija ienāca. Acis viņai iepletās. "A-a-avīzēs r-r-raksta, ka jūs…"

"Vai es patiešām izskatos pēc mirēja? Bet kas noticis ar tevi?"

Viņas apakšlūpa bija uzpampusi un mutes kaktiņā pušu, uz vaiga vīdēja nobrāzums, otru vaigu rotāja skrāpējumu pēdas, acis bija saraudātas un pietūkušas.

"Mamma mani sita," viņa teica. "Skatieties!" Viņa nometa mēteli uz grīdas, pogājot kleitu, norāva vienu no pogām, iz

vilka roku no piedurknes un pavilka kleitu zemāk, lai parādītu muguru. Uz rokas bija zilumi, bet muguru krustu šķērsu klāja sarkanas švīkas. Viņa raudāja. "Nu, vai redzat?"

Nora viņu apskāva, teikdama: "Nabaga bērns."

"Kāpēc tad viņa tevi tā sita?" es vaicāju.

Viņa novērsās no Noras un notupās pie mana dīvāna. Pienāca Asta un apošņāja viņu.

"Viņa domāja, ka es atnācu piejums sakarā ar tēvu un Džūliju Volfu." Elsas neļāva viņai runāt. "Tāpēc jau arī viņa te atnāca — lai to uzzinātu; un jūs likāt viņai saprast, ka manam nācienam ar to visu nav nekāda sakara. Ka jūs šī lieta vispār neinteresē — to jūs iestāstījāt arī man —, un viņa tam visam noticēja, kamēr nebija redzējusi šāvakara avīzes. Tad viņa attapās, ka jūs esat melojis, un sita mani, lai atzīstos, ko esmu jums izstāstījusi."

"Ko tu viņai pastāstīji?"

"Es viņai neko nevarēju pateikt. Par Krišu. Neko."

"Vai viņš arī tur bija?"

"Jā."

"Un mierīgi ļāva tevi tā sist?"

"Viņš — viņš nekad nestājas viņai ceļā."

Es teicu Norai: "Dieva dēļ, sataisām kaut ko dzeramu."

Nora teica: "Labi, labi," — paņēma Dorotijas mēteli, izklāja to uz krēsla atzveltnes un izgāja pēc pudeles.

Dorotija teica: "Lūdzu, ļaujiet man palikt šeit, Nik! Es jums nesagādāšu nekādas rūpes, tik tiešām ne; un jūs jau pats teicāt, ka man vajagot iet no viņiem projām. Pats zināt, ka tā teicāt, un man nekur citur nav kur iet. Nu, lūdzu!"

"Nomierinies. Te ir ko palauzīt galvu. Zini, man Mimi iedveš tādas pašas bailes kā tev. Kas tas ir, ko tu, viņasprāt, esi man izstāstījusi?"

"Acīmredzot viņa kaut ko zina par to slepkavību. Viņai liekas, ka es ari to zinu, bet es nezinu neko, Nik. Dieva godavārds, es neko nezinu."

"Tad nu gan," es novilku. "Bet paklausies, māsiņ, ir tomēr lietas, ko tu zini, un sāksim ar tām. Sīki jo sīki, no paša sākuma, vai arī — es ar tevi nespēlējos."

Viņa pavicināja roku, it kā krustu pārmetot. "Es zvēru, ka izstāstīšu visu," viņa piebilda.

"Tas būs vienreizēji. Bet nu iedzersim." Paņēmām no Noras katrs pa glāzei. "Vai tu viņai pateici, ka aizej pavisam?"

"Nē. Es nepateicu neko. Var gadīties, ka viņa vēl nezina, ka es vairs neesmu savā istabā."

"Tas jau ir drusku labāk."

"Jūs taču neliksiet man doties atpakaļ?" viņa iesaucās.

Nora ierunājās pāri glāzei: "Bērns taču nevar tur palikt un ļauties, lai viņu tā sit, Nik."

Es teicu: "Paga, paga. Es īsti vēl nezinu. Tikko ienāca prātā — ja mēs ejam uz turieni pusdienās, varbūt būs labāk, ja Mimi nezinās, ka…"

Dorotija skatījās mani izbiedētām acīm, bet Nora teica: "Neceri, ka tu mani varēsi aizvilkt uz turieni."

Tad Dorotija ātri ierunājās: "Bet mamma jau jūs nemaz negaida. Es pat nezinu, vai viņa bus mājās. Avīzes vēstīja, ka jūs esot tuvu nāvei. Viņai ne prātā nenāk, ka jūs varētu ierasties."

"Jo labāk," es teicu. "Mēs viņiem sagādāsim pārsteigumu."

Viņas pēkšņi nobālusī sejiņa nu bija pavisam tuvu, satraukumā viņa izšļakstīja viskiju man uz piedurknēm. "Neejiet. Jūs nedrīkstat šobrīd iet uz turieni. Klausiet man. Klausiet Norai. Jūs nedrīkstat turp doties." Viņa pagrieza savu bālo vaigu pret Noru.

"Vai tad tā nav? Sakiet taču viņam, ka viņš nedrīkst turp iet."

Nora, nenolaižot savu tumšo acu skatienu no manis, teica: "Pagaidi, Dorotij. Viņam pašam jāizlemj, kā rīkoties. Nu, Nik?"

Es veltīju Norai kārtējo grimasi. "Īstenībā es tikai taustos. Protams, ja tu teiksi, ka Dorotijai te jāpaliek, viņa arī paliks. Domāju, ka viņa varēs gulēt kopā ar Astu. Bet, kas attiecas uz pārējo, atstājiet to manā ziņā. Es vēl nezinu, kā rīkošos, jo nezinu arī, kas tiek darīts pret mani. Man jātiek skaidrībā. Un es pats zināšu, kā to izdarīt."

"Mēs tur nejauksimies," teica Dorotija. "Vai ne, Nora?"

Nora turpināja klusējot raudzīties mani.

Jautāju Dorotijai: "Kur tu dabūji to šaujamo? Un šoreiz nestāsti man pasaciņas."

Viņa aplaizīja lupas, seja piesarka. Viņa nokrekšķinājās.

"Un rūpīgi apdomājies. Ja bus kārtējie pekstiņi, es tūlīt zvanīšu Mimi, lai viņa nāk un savāc tevi."

"Ļauj taču viņai pašai," ierunājās Nora.

Dorotija vēlreiz iekrekšķējās. "Vai… vai varu pastāstīt jums, kas ar mani notika, kad biju mazs bērns?"

"Vai tam ir kāds sakars ar pistoli?"

"Ne tieši, bet tas palīdzēs jums saprast, kāpēc es…"

"Ne tagad. Kādu citu reizi. Kur tu dabūji to šaujamo?"

"Kāpēc jūs man neļaujat izstāstīt?" Viņa nodūra galvu.

"Kur tu dabūji to šaujamo?"

Viņas balss bija tik tikko sadzirdama: "No viena veča krogā."

Es teicu: "Tā jau domāju, ka mēs beidzot uzzināsim patiesību." Nora sarauca pieri un nepacietīgi pakratīja galvu. "Labs ir, kurā krogā tas bija?"

Dorotija paskatījās mani. "Es nezinu. Kaut kur Desmitajā avēnijā, tā man šķiet. Jūsu draugs misters Kvinns to zinātu labāk. Viņš mani uz turieni aizveda."

"Vai jūs ar viņu satikāties pēc tam, kad aizgājāt no mums tovakar?"

"Jā."

"Droši vien satikāties nejauši."

Viņa skatījās manī ar pārmetumu. "Es jums, Nik, mēģinu stāstīt patiesību. Biju apsolījusi viņam, ka satiksimies vietā, kas saucas Palma klubs. Viņš vēl uzrakstīja adresi un iedeva man. Tā, un pēc tam, kad biju atvadījusies nojums un no Noras, satiku viņu tur, un mēs gājām pa krogiem, līdz nonācām tai vietā, kur es dabūju pistoli. Tas bija viens baigs ūķis. Ja neticat, pavaicājiet Kvinnam."

"Vai viņš sagādāja tev šaujamo?"

"Nē. Viņš tad jau bija bez filmas. Gulēja, uzlicis galvu uz galda. Es viņu tur atstāju. Šie teica, ka šā kā tā nogādāšot viņu mājās."

"Un pistole?"

"Pagaidiet," viņa pietvīkusi turpināja. "Kvinns teica, ka tā esot vieta, kur salasās pistoļvīri. Tāpēc jau arī es viņu pierunāju iet uz turieni. Un, kad viņš aizmiga, es sāku runāties ar vienu tipu — tādu baiga paskata veci. Es biju sajūsmā. Un negribēju iet mājās, bet gan atpakaļ pie jums, tikai nezināju, vai jus laidīsiet mani iekšā." Viņas seja nu bija pilnīgi sarkana, un satraukumā vārdi ķērās un piņķerējās. "Tā nu es iedomājos, ka, ja nu gadījumā… ja jūs varat iedomāties, ka biju galīgi pillā… vēl piedevām, nu, es nejustos tik muļķīgi. Šā vai tā, es pajautāju tam briesmīgā paskata gangsterim — nezinu, kā viņuVsti nosaukt — vai viņš man nevarētu pārdot pistoli vai pateikt, kur es to varu nopirkt. Viņš sākumā domāja, ka es ākstos un smējās vien, bet es teicu, ka neākstos vis; tad viņš gan turpināja smīnēt, bet teica, ka paskatīšoties. Un, kad viņš atnāca atpakaļ, tad teica — jā, varot gan dabūt, un prasīja, cik es par to maksāšot. Man nebija necik daudz naudas, tāpēc es piedāvāju savu rokassprādzi, bet likās, ka tā viņam nešķita nekas sevišķs, jo viņš tomēr prasīja skaidru naudu; tā ka beigu beigās iedevu viņam divpadsmit dolāru — visu, kas man bija, ja neskaita vienu dolāru taksim, — un viņš iedeva man pistoli, un es ierados piejums un sastāstīju, ka man Kriša dēļ ir bail iet mājās." Stāstījumu viņa pabeidza tādā ātrumā, ka vārdi skrēja cits citam virsū, un nopūtās, it kā būtu ļoti apmierināta, ka tikusi līdz galam.

"Tātad Kriss nav mēģinājis tev uzmākties?"

Viņa iekoda lūpā. "Ir gan, bet… bet ne jau tik traki." Viņa satvēra manas rokas un pieliecās man pavisam klāt. "Jums man jātic. Es taču to visu nebūtu stāstījusi — neizrādītos par tādu sīku, blēdīgu muļķīti — , ja tā nebutu patiesība."

"Daudz prātīgāk būtu tev nenoticēt," es teicu. "Divpadsmit zaļo ir pārāk maz. Bet atstāsim šo lietu uz kādu brīdi. Vai tu zināji, ka Mimi tai vakarā taisījās apmeklēt Džūliju Volfu?"

"Nē. Es pat nezināju, ka viņa mēģina sameklēt manu tēvu. Viņi topēcpusdien neteica, uz kurieni dodas."

"Viņi?"

"Jā, Kriss izgāja kopā ar mammu."

"Ap cikiem tas varēja but?"

Viņa sarauca pieri. "Tas varēja būt ap trijiem, katrā ziņā — pēc pustrijiem, jo es atceros, ka kavēju randiņu ar Elsiju Hamiltoni — bijām sarunājušas iet iepirkties, un tobrīd steidzos ģērbties."

"Vai viņi arī pārradās abi kopā?"

"Es nezinu. Viņi jau bija mājās, kad es pārrados."

"Cikos tas bija?"

"Kaut kad pēc sešiem. Mik, bet… jus taču nedomājat, ka viņi… Ak tā, es vēl atceros, ko viņa teica ģērbjoties. Kriša sacīto es nedzirdēju, bet viņa atbildēja: "Kad es jautāšu, viņa man visu izstāstīs." Tas tika teikts viņai dažkārt raksturigajā karalienes manierē. Jus jau zināt, Mik. Vairāk neko es nedzirdēju. Vai tam ir kāda nozīme?"

"Ko viņa tev stāstīja par slepkavību, kad tu pārnāci?"

"Ak, tikai par to, kā atradusi līķi un cik satriekta bijusi, un kā ieradusies policija, un tādā garā."

"Vai viņa šķita stipri satraukta?"

Dorotija noliedzoši pakratīja galvu. "Mē, tikai viegli uztraukusies. Jūs taču mammu pazīstat." Brīdi viņa vērās manī, tad iejautājās: "Jus taču nedomājat, ka viņai ir kāds sakars ar to lietu?"

"Ko tu ar to gribi teikt?"

"Es par to nebiju iedomājusies. Biju domājusi par tēvu." Pēc mirkļa viņa drūmā balsī piebilda: "Ja viņš to izdarītu, tad tāpēc, ka ir traks, bet mamma varētu cilvēkus nogalināt, ja viņai to iegribētos."

"Slepkavam nepavisam nav jābut vienam no viņiem," es atgādināju. "Policijas izvēle, šķiet, kritusi uz Morelli. Kāpēc viņa gribēja atrast tavu tēvu?"

"Naudas dēļ. Mēs esam izputināti. Kriss visu ir nodzīvojis." Viņas mutes kaktiņi iezīmējās asak. "Protams, tā ir mūsu visu vaina, bet viņš izšķieda lauvas tiesu. Mammai ir bail, ka viņš aizies, ja viņai vairs nebūs naudas."

"Kā tu to zini?"

"Dzirdēju viņus par to runājam."

"Tu domā, ka viņš patiešām aizies?"

Viņa pamāja. "Jā, ja vien viņa nedabūs naudu."

Es paskatījos pulkstenī un teicu: "Pārējais pagaidīs, līdz mēs būsim atpakaļ. Šā vai tā, nakti tu te vari pārlaist. Iekārtojies ērtāk un liec, lai no restorāna uznes pusdienas. Būs labāk, ja tu nekur neiesi."

Viņa izmisīgi raudzījās manī, neko neteikdama.

Mora papliķēja viņai pa plecu. "Man nav ne jausmas, Dorotij, kas viņam padomā, bet, ja reiz viņš saka, ka mums jāiet uz tām pusdienām, laikam jau viņš zina, ko runā. Viņš nekad…"

Dorotija pasmaidīja un pielēca kājās. "Es jums uzticos. Un es nekad vairs nebūšu tāda muļķe."

Piezvanīju lejā administratoram un palūdzu uznest pastu. Bija pāris vēstuļu Norai, viena man, dažas novēlojušās Ziemassvētku apsveikumu kartītes, liels skaits tālsarunu rēķinu un telegramma no Filadelfijas:

ШКАМ ČĀRLZAM

riORMAHDlJA, ŅUJORKĀ

VAI SAZINĀSIETIES AR HERBERTU MAKOLEJU LAI PĒC KONSULTĀCIJĀM UZŅEMTOS VOLFAS SLEPKAVĪBAS IZMEKLĒŠANU PUNKTS ES NODODU VISAS PILNVARAS VIŅAM PUNKTS VISU LABU VĒLOT

KLAIDS MILLERS VAINANTS

Ieliku telegrammu aploksnē, klāt pieliku zīmīti, kurā minēju, ka tikko esmu to saņēmis, un ar kurjeru nosūtīju Policijas departamenta slepkavību izmeklēšanas birojam.

X

TAKSITI Nora apvaicajās: "Vai tu esi pārliecināts, ka jūties pietiekami labi?"

"Pilnīgi droši."

"Un šī vizīte — vai tā nebūs par grutu?"

"Ar mani viss ir Kārtībā. Ko tu domā par meitenes stāstīto?"

Viņa brīdi vilcinājās. "Tu viņai netici, vai ne?"

"Dievs piedos, Kā gan varu noticēt, Kamēr neesmu pats visu pārbaudījis."

"Tu par šādām būšanām zini vairāK neKā es," viņa teica, "bet man šķita, Ka viņa vismaz centās runāt patiesību."

"Milzums visfantastisKāKo izdomājumu nāK no cilvēkiem, Kuri mēģina runāt patiesību. Tas nav tiK viegli, it īpaši, ja šis paradums jums ir pasvešs."

Viņa teica: "LieKu galvu ķīlā, Ka jūs, mister Čārlz, zināt Krietni daudz par cilvēKa iedabu. Vai ne? Kādreiz jums tomēr vajadzēs pastāstīt man par savu deteKtīva pieredzi."

Es teicu: "NopirKt šaujamo par divpadsmit zaļajiem Kaut Kādā dzertuvē. Labi, var jau būt, bet…"

Pāris Kvartālu nobraucām Klusējot. Tad Nora ievaicājās: "Kas īsti ir ar to meiteni?"

"Viņas vecais ir traKs. Un viņa domā. Ka ari ir tāda."

"Kā tu zini?"

"Tu man jautāji. Es atbildu."

"Tu gribi teiKt, Ka mēģini minēt?"

"Es domāju, Ka tur jau slēpjas viņas Ķibele; es nezinu, vai Vainants patiešām ir aptaurēts, un es nezinu, vai meitenē tas ir iedzimis, bet viņa uzsKata, Ka ir gan viens, gan otrs, un tas lieK viņai izstrādāt visādus pigorus."

Kad apstājāmies Kortlenda nama prieKšā, Nora teica: "Tas ir tiK šausmīgi, NiK! Kādam taču vajadzētu…"

Teicu, Ka īstenībā jau neKo nezinu, var but, Ka Dorotijai ari ir taisnība. Tomēr maz ticams, Ka šobrīd viņa šuj Astai drēbītes.

Paziņojām savus vārdus uz augšu Jorgenseniem, un pēc zināmas vilcināšanās ārdurvis atvērās. Kad izKāpām no lifta, Mimi sagaidīja mūs Kāpņu telpā un nāca pretī atplestām roKām un daudziem jo daudziem vārdiem: "AK, šīs avīzes. Tās mani vai traKu padarīja ar savām muļķīgajām ziņām par tavu atrašanos uz nāves slieKšņa. Es divas reizes mēģināju zvanīt, bet viņi nemaz nesavienoja un nevēlējās neKo teiKt par tavu stāvoKli."

Viņa saņēma manas plaukstas savējās. "Es, Nik, esmu tik priecīga, ka tie izrādījās vieni vienīgi meli, lai gan nekāda cienasta gan nebūs, nāksies iztikt ar to, kas ir mājās. Saprotams, es jūs nemaz negaidīju un… Bet tu esi tik bāls. Tātad tu patiešām esi ievainots."

"Nieki," es teicu. "Lode ieskrāpēja sānu, bet tam nav nekādas nozīmes."

"Un tu ieradies uz pusdienām par spīti tam! Tas man, protams, glaimo, bet jāatzīst, ka tas ir arī muļķīgi." Viņa pagriezās pret Noru. "Vai jums šķiet, ka bija gudri atļaut viņam…”

"Man tā nešķiet," Nora atbildēja. "Bet viņš tā vēlējās."

"Vīrieši ir pilnīgi idioti," Mimi sacīja. Viņa aplika roku man ap pleciem. "Viņi vai nu izpūš ziloni no nekā, vai ari pilnīgi ignorē visu, kas… Nu nāciet taču iekšā. Šeit! Ļauj, es tev palīdzēšu!"

"Nav jau tik traki," es drošināju, bet viņa uzstāja, ka man tūlīt jāiekārtojas klubkrēslā, un iekrāva mani vismaz pusducī spilvenu.

Ienāca Jorgensens, paspieda man roku un teica, ka esot priecīgs redzēt mani dzīvāku, nekā varētu spriest pēc avīzēm. Viņš noliecās pār Noras roku. "Ja jūs mani atvainosiet vēl uz brītiņu, es pabeigšu kokteiļus." Viņš atkal izgāja.

Mimi teica: "Es nezinu, kur ir Dorija. Droši vien kaut kur īgņojas. Jums jau laikam nav bērnu, vai ne?"

Nora teica: "Nē."

"Jūs daudz ko zaudējat, lai gan dažbrīd tas ir ari pamatīgs pārbaudījums." Mimi nopūtās: "Liekas, ka es neesmu pietiekami stingra. Kad man nākas viņu norāt, Dorija iedomājas, ka esmu gatavais briesmonis." Tad Mimi atplauka: "Un te nu ir mans otrs mazulītis. Vai tu vēl atminies misteru Čārlzu, Oilbert? Un tā ir misis Čārlza."

Gilberts Vainants bija divus gadus jaunāks par māsu, izstīdzējis, bāls, gaišmatains astoņpadsmitgadīgs zēns. Zem pagļēvās mutes zods bija tik tikko pamanāms. Neparasti lielās, dzidri zilās acis ar garajām skropstām viņa veidolu padarīja tādu kā sievišķīgu. Es cerēju, ka

viņš vairs nav tas mūždien ņerkstošais traucēklis, kas bērnībā.

Jorgensens ienesa kokteiļus. Mimi uzstāja, lai pastāstu par šaušanos. Pastāstīju arī, padarot šo notikumu vēl nenozīmīgāku, nekā tas bija īstenībā.

"Bet ko viņš pie tevis meklēja?" Mimi ievaicājās.

"Dievs vien zina. Es arī to labprāt uzzinātu. Un policija arī gribētu zināt."

Gilberts ierunājās: "Esmu kaut kur lasījis: ja profesionālus noziedzniekus apsūdz darbībās, ko viņi nav veikuši — runa var būt pat par niekiem — viņi to ņem daudz vairāk pie sirds nekā jebkurš cits. Vai jums arī tā šķiet, mister Čārlz?"

"Tā tas varētu būt."

"Izņemot gadījumus," Gilberts turpināja, "kad nodarījums ir kaut kas sevišķs, kaut kas tāds, ko viņi paši labprāt būtu pastrādājuši."

Vēlreiz teicu, ka tā tas varētu but.

Mimi teica: "Mik, neesi tik iecietīgs pret Gilu, kad viņš sāk runāt dumjības. Viņš jau mums ir pārlasījies grāmatas. Atnes, dārgais, mums vēl pa kokteilim!"

Gilberts aizgāja pēc šeikera, Nora un Jorgensens istabas viņā galā pārlūkoja skaņuplates.

Es teicu: "Šodien saņēmu telegrammu no Vainanta."

Mimi piesardzīgi aplaida acis visapkārt, pieliecās man tuvāk un pārgāja uz čukstiem: "Kas tur bija teikts?"

"Grib, lai es atklāju, kas nogalinājis meiteni. Tā šodien izsūtīta no Filadelfijas."

Mimi dziļi ievilka elpu. "Nu, un tu to darīsi?"

Es paraustīju plecus. "Atdevu telegrammu policijai."

Gilberts atnāca atpakaļ, nesdams šeikeru. Jorgensens un Nora bija izvēlējušies un uzlikuši uz gramofona Baha "Mazo fūgu". Mimi steigšus izdzēra savu kokteili un lika Gilbertam ieliet vēl vienu.

Viņš apsēdās un jautāja: "Es gribētu jums pavaicāt — vai jus varat noteikt, ka cilvēks lieto narkotikas, tikai paskatoties uz viņu?" Viņš trīsēja.

"Ļoti reti. Kāpēc tev tas jāzina?"

"Es tāpat vien gribu zināt. Un grūti pateikt pat tad, ja viņš ir īsts narkomāns?"

"Jo tālāk, jo lielākas iespējas pamanīt, ka kaut kas nav kārtībā, bet bieži vien tu nevari būt drošs, ka tas ir no narkotikām."

"Vēl kas," viņš turpināja, "Grass raksta, ka naža dūriena gadījumā sākumā jūs jūtat tikai grūdienu, sāpes sākas tikai vēlāk. Vai tā ir?"

"Jā, ja dūriens ir pietiekami spēcīgs un duncis ir pietiekami ass. Ar lodi ir līdzīgi — tu jūti triecienu, un, ja tā ir mazkalibra lode tērauda apvalkā, tas nav pat īpaši spēcīgs. Pārējais seko, kad tur piekļūst gaiss."

Mimi dzēra trešo kokteili un teica: "Jus abi esat neciešami drūmi, ja vēl ņem vērā to, kas ar Niķu šodien noticis. Mēģini, Gil, sameklēt Doriju. Tu droši vien pazīsti kādu no viņas draugiem. Mēģini sazvanīt. Gan jau viņa drīz vien bus klāt, bet jāuztraucas tik un tā."

"Viņa ir viesnīcā, mūsu numurā," es teicu.

"Jūsu numurā?" Viņas izbrīns, šķiet, varēja būt patiess.

"Viņa šopēcpusdien atnāca un lūdza, vai nevar palikt pie mums kādu laiciņu."

Mimi iecietīgi pasmaidīja un pašūpoja galvu. "Ak, šie jaunieši!" Tad mitējās smaidīt un ievaicājās: "Kādu laiciņu?"

Es piekritoši pamāju.

Gilberts acīmredzot vēlējās uzdot man vēl kādu jautājumu, jo neizrādīja ne mazāko interesi par sarunu, kas norisinājās starp viņa māti un mani.

Mimi atkal pasmaidīja un sacīja: "Man, protams, ir neērti, ka viņa apgrūtina tevi un tavu sievu, bet kļūst vieglāk, apzinoties, ka viņa ir tur, nevis blandās, Dievs vien zina kur. Līdz brīdim, kad jūs atgriezīsieties, viņas īgnums būs pārgājis. Sūtiet viņu tūlīt pat uz mājām, labi?" Viņa ielēja man kokteili. "Tu pret viņu esi bijis ļoti laipns."

Es neko neteicu.

Gilberts atsāka: "Bet noziedznieki, mister Čārlz, es domāju profesionālus noziedzniekus, viņi parasti…"

"Nejaucies mūsu sarunā, Gil," teica Mimi. "Tu tulit pat liksi viņai nākt mājās, vai ne?" Viņa bija laipna, bet bija jūtams Dorotijas pieminētais karalienes stils.

"Tikpat labi viņa var tur palikt, ja vēlas. Norai viņa patīk."

Mimi pakratīja saliektu pirkstu man degungalā: "Bet es nevēlos, ka jūs viņu šādā veidā izlaižat. Droši vien viņa jums par mani ir sastāstījusi Dieva zīmes."

"Viņa teica kaut ko par sišanu."

"Nu, luk," Mimi pašapmierināti noteica, it kā manis bilstais pierādītu viņas taisnību. "Tev viņa jāsuta mājās. Labi, Nik?"

Es pabeidzu savu kokteili.

"Nu?" viņa nerimās.

"Dorotija var palikt pie mums, ja tā vēlas. Mums viņa patīk."

"Smieklīgi. Viņas vieta ir mājās. Es gribu, lai viņa ir te." Mimi balsī ieskanējās asumiņš. "Viņa vēl ir mazs bērns. Tu nedrīksti atbalstīt viņas muļķīgos gājienus."

"Es neko nedaru. Ja viņa gribēs palikt, viņa paliks."

Dusmas Mimi zilajās acīs izskatījās lieliski. "Viņa ir mans bērns, un viņa ir nepilngadīga. Tu esi bijis labs pret viņu, bet tas, ko tu tagad dari, nav labi ne pret viņu, ne pret mani, un es to necietīšu. Ja tu viņu neaizsūtīsi mājās, es būšu spiesta pati rīkoties. Man ļoti negribas uzspiest, bet," viņa paliecās uz priekšu un norunāja ar izteiksmi: "Dorotija tik un tā bus mājās."

Es teicu: "Tu taču negribēsi sākt cīņu ar mani, Mimi!"

Viņa paraudzījās manī tā, it kā grasītos atzīties mīlestībā, un pavaicāja: "Vai tie jāsaprot kā draudi?"

"Labs ir," es teicu, "liec mani apcietināt par bērna nolaupīšanu, nepilngadīgo noziedzības sekmēšanu un pavešanu."

Viņas balss pēkšņi bija kļuvusi skarba, tajā bija naids: "Un pasaki savai sievai, lai izbeidz grābstīties ap manu viru."

Nora, kas tobrīd kopā ar Jorgensenu izmeklēja jaunu skaņuplati, bija piedūrusies viņa piedurknei. Abi pagriezās un izbrīnā raudzījās uz Mimi.

Es teicu: "Nora, misis Jorgensena vēlas, lai tu nebāz Klāt pirkstus misteram Jorgensenam."

"Es šausmīgi atvainojos." Nora veltīja Mimi smaidu, tad pavērās manī, savaiKstīja seju māKsloti norūpētā izteiKsmē un dziedoši, kā skolniece, kas runā dzejolīti, teica: "Ak, Nik, tu esi tik bāls. Esmu pārliecināta, ka tu esi pārvērtējis savus spēkus un tev tūdaļ kļūs sliktāk. Man ļoti žēl, misis Jorgensena, bet tā vien šķiet, ka man vajadzēs vest viņu uz mājām — un gultā ieKšā. Jūs taču mus atvainosiet, vai ne?"

Mimi teica, Ka tas pats par sevi saprotams. No visiem staroja laipnība. Devāmies lejā un paņēmām taKsīti.

"Tā ja," teica Nora, "tā nu tavas izrunāšanās dēļ paliKām bez pusdienām. Ko tu tagad gribi darīt? Doties mājās un paēst kopā ar Dorotiju?"

Es pakratīju galvu. "Kādu brīdi varu arī iztikt bez Vainantiem. Aiziesim pie MaKsa, nebūtu sliKti uzKost Kādu gliemezi."

"Labs ir. Vai tu Kaut ko ari uzzināji?"

"Itin neko."

Viņa teica, it kā apdomājot: "Kauna lieta, ka tas puisis ir tik skaists."

"Kāds tad viņš ir?"

"Kā tāda liela lelle. Kauna lieta."

Ieturējām pusdienas un devāmies atpakaļ uz viesnīcu. Dorotijas tur nebija. Man bija tāda sajūta, it kā es to jau butu gaidījis.

Nora izstaigāja istabas, piezvanīja administratoram. Nekur nebija ne zīmītes, ne papīra lapiņas.

"Ko nu?" viņa vaicāja.

Nāca jau uz desmitiem. "Varbūt tas nekas nav," es teicu, "bet varbūt vis — kaut kas. Pieļauju, ka viņa uzradīsies ap trijiem naktī galīgā pālī ar automātu, kas tikko pirkts pie Čaildsa."

Nora teica: "Velns ar viņu! Lienam pidžamās un metamies gultā."

NAKAMAJA dienā ap pusdienlaiku, kad Mora mani uzmodināja, mans sāns jutās krietni vien labāk. "Mans draudziņš policists vēlas ar tevi aprunāties," viņa teica. "Kā juties?"

"Šausmīgi. Laikam būšu aizgājis gulēt skaidrā." Izgrūdu Astu no gultas un cēlos augšā.

Gilds piecēlās ar glāzi rokā, kad iegāju viesistabā; plats smaids rotāja viņa sārto seju. "Sveicināti, sveicināti, mister Čārlz, jūs šorīt izskatāties jau krietni žirgtāks!"

Sasveicinājāmies, pateicu, ka patiešām jūtos pavisam labi, un mēs apsēdāmies.

Viņš labdabīgi piemiedza ar aci. "Šā vai tā, jums nu gan nevajadzēja spēlēt ar mani tādas spēlītes."

"Kādas spēlītes?"

"Nu, drāzties nez kur pie cilvēkiem tad, kad es esmu atlicis iztaujāšanu, lai jums būtu iespēja atpūsties. Es biju savā ziņā iedomājies, ka man būs pirmā roka sarunās ar jums."

"Man tas neienāca prātā," es teicu. "Man ļoti žēl. Redzējāt to telegrammu, ko es dabūju no Vainanta?"

"Mmm! Mūsējie ķērušies pie tās lietas Filadelfijā."

"Bet tagad par šaujamo," es sāku. "Man…"

Viņš mani pārtrauca: "Kādu šaujamo? Tas jau nav nekāds šaujamais. Aizslēgs ir galīgi salauzts, iekšas sačakarētas un izrusējušas. Ja kāds ar to ir šāvis vai mēģinājis to darīt pēdējo sešu mēnešu laikā, tad es esmu Romas pāvests. Netērēsim laiku sarunām par to lūzni."

Es iesmējos. "Tas daudz ko izskaidro. Es to atņēmu vienam dzērājam, kas teica, ka šaujamo nopircis par divpadsmit zaļajiem kādā krogā. Tagad es viņam ticu."

"Tad jau kādudien kāds viņam pārdos ari pilsētas mērijas ēku. Bet, starp mums runājot, kā ir, mister Čārlz, jūs strādājat ar Volfas lietu, vai ne?"

"Jūs taču redzējāt Vainanta telegrammu."

"Jā. Tātad jus nestrādājat viņa uzdevumā. Bet es tomēr palieku pie sava jautājuma."

"Es vairs neesmu privātdetektīvs. Es neesmu nekāds detektīvs."

"Zinu. Tomēr palieku pie sava jautājuma."

"Nu labi. Nē, nestrādāju."

Viņš mirkli apdomājās, iekams turpināja: "Mēģināsim nedaudz citādāk — vai jūs esat ieinteresēts šajā lietā?"

"Es pazīstu tos cilvēkus; dabiski, ka esmu ieinteresēts."

"Un tas ir viss?"

"Jā."

"Un jūs negrasāties ķerties tai lietai klāt?"

Atskanēja tālruņa zvans, un Nora pacēla klausuli.

"Godīgi sakot, es pats nezinu. Ja ļaudis turpinās mani dzīt tajā virzienā, es nezinu, cik ilgi spēšu turēties pretī."

Gilds māja ar galvu. "Es to nojaušu. Un man nebūtu nekas pretī, ja jūs iesaistītos — pareizajā pusē, protams."

"Tātad ne jau nu Vainanta pusē. Vai viņš ir vainīgs?"

"To es nevaru apgalvot, mister Čārlz, bet man nav jums jāstāsta, ka viņš mums ari nepalīdz noskaidrot vainīgo."

Nora parādījās durvīs. "Nik, tevi pie telefona!"

Tas bija Herberts Makolejs. "Hallo, Čārlz! Kā tad klājas ievainotajam?"

"Viss kārtībā, paldies!"

"Vai dabūji ziņu no Vainanta?"

"Jā."

"Saņēmu vēstuli, kurā viņš raksta, ka nosūtījis tev telegrammu. Tu laikam vēl nejūties pietiekami labi, lai…"

"Nē, esmu sveiks un vesels. Ja tu būsi savā kantorī tā pavēlāk, es iegriezīšos."

"Baigi labi," viņš teica. "Es būšu līdz sešiem."

Atgriezos viesistabā. Nora aicināja Gildu piebiedroties mums — ieturēt lenču, kamēr mēs ēdam brokastis. Viņš teica, ka tas nu gan ir ļoti laipni no viņas puses. Es teicu, ka man pirms brokastīm nepieciešams kaut ko iedzert. Nora izgāja, lai pasūtītu ēdamo un salietu dzērienus.

Gilds pašūpoja galvu. "Viņa nu gan ir vienreizēja sieviete, mister Čārlz."

Es visā nopietnībā piekrītoši pamāju.

Viņš teica: "Ja, pieņemsim, jūs tomēr iesaistāties tajā lietā, man būtu daudz patīkamāk, ja jūs strādātu ar mums nevis pret mums."

"Tieši manas domas."

"Tad esam vienojušies," viņš teica un nedaudz pagriezās pret mani ar visu krēslu. "Diez vai jūs mani atceraties, bet tolaik, kad jūs vēl darbojāties mūsu pilsētā, es biju iecirkņa policists Četrdesmit trešajā ielā."

"Kā nu ne," es pieklājīgi meloju. "Visu laiku šķita, ka esmu jūs jau kādreiz redzējis. Nūja, civilā cilvēks izskatās daudz savādāk."

"Tā tas ir. Man gribētos būt pārliecinātam, ka jusu rīcībā nav faktu, par kuriem mums nekas nav zināms."

"Man nav nodoma kaut ko slēpt. Es nezinu, cik daudz zināt jūs. Katrā ziņā man ir maz informācijas. Makoleju neesmu saticis kopš tās slepkavības un neesmu sekojis izmeklēšanas gaitas atspoguļojumam avīzēs."

Atkal iezvanījās tālrunis. Nora pasniedza mums dzērienus un devās pacelt klausuli.

"Tas, ko zinām mēs, nav nekāds noslēpums," teica Gilds, "un, ja jums nav žēl laika, varu izstāstīt." Viņš nogaršoja dzeramo un atzinīgi pamāja." Vispirms es gribētu ko pavaicāt. Kad jūs vakarvakarā aizgājāt pie misis Jorgensenas, vai jūs viņai teicāt, ka saņēmāt telegrammu no Vainanta?"

"Jā, un pateicu arī, ka nodevu to jums."

"Un ko viņa teica?"

"Neko. Uzdeva jautājumus. Viņa mēģina Vainantu dabūt rokā."

Viņš nedaudz pielieca galvu un pievēra vienu aci. "Kā jums šķiet, vai nav iespējams, ka viņi varētu būt uz vienu roku?" Viņš pacēla plaukstu. "Saprotiet, man nav ne jausmas, kāpēc viņiem vajadzētu būt uz vienu roku un kam no tā būtu labums, es tikai mēģinu izprast."

"Viss var būt," es teicu, "bet man gan šķiet tikpat kā neiespējami, ka viņi varētu strādāt kopā. Kāpēc gan lai viņi to darītu?"

"Acīmredzot jums ir taisnība." Tad viņš nedroši piebilda: "Bet ir daži neskaidri jautājumi. Kā parasti. Vārdu sakot, pastāstīšu, ko mēs zinām, un, ja nu jums, mister Čārlz, būs kas piebilstams, mēs jums būsim ļoti pateicīgi."

Es nomurmināju, ka darlšti visu, kas būs manos spēkos.

"Nu labi. Tātad kaut kad ap trešo oktobri Vainants paziņo Makolejam, ka viņam uz laiku jāaizbrauc. Viņš nepaskaidro, uz kurieni un kāpēc aizbrauc, bet Makolejs ieņem galvā, ka Vainants strādā pie kaut kāda izgudrojuma, ko grib paturēt slepenībā (to vēlāk tai pašā vakarā apstiprina ari Džulija Volfa), un domā, ka viņš slēpjas kaut kur Adirondaku kalnos. Bet Džūlija viņam apgalvo, ka par Vainanta atrašanās vietu neko nezina."

"Vai viņa zināja, kas tas ir par izgudrojumu?"

Gilds pakratīja galvu. "Makolejs apgalvo, ka ne. Bet acīmredzot tas ir kaut kas tāds, kam vajadzīgs daudz vietas un aparatūras, un lietu, kas maksā dārgi, jo tieši par naudu viņam bija noruna ar Makoleju. Viņš bija juridiski apstiprinājis, ka Makolejs ir tiesigs rīkoties ar viņa akcijām, obligācijām un citiem vērtspapīriem, pārvērst tos naudā, kad viņam ievajagas, vārdu sakot, rīkoties ar Vainanta finansēm tā, it kā viņš pats būtu Vainants."

"Tāda kā generālpilnvara, vai ne?"

"Pilnīgi pareizi. Un, kad Vainantam vajadzēja naudu, viņš vienmēr prasīja, lai būtu skaidrā naudā."

"Nūjā, viņš jau allaž bijis dīvainību pilns," es piebildu.

"Jā, to visi saka. Liekas, ka viņš dara visu, lai viņu nevarētu atrast pēc bankas čekiem un tur, tajā atrašanās vietā, neviens neuzzinātu, ka viņš ir Vainants. Tāpēc jau viņš neņēma līdzi to meiteni, pat nepateica, uz kurieni aizbrauc — ja viņas sacītajam var ticēt — , un atstāja visus ar garu degunu."

"Tātad Adirondakos," es atkārtoju.

Gilds paraustīja plecus. "Es to teicu tikai tāpēc, ka Adirondaki un Filadelfija ir vienīgie pieturas punkti. Mēs meklējam tais kalnos, bet tikpat labi viņš var but Austrālijā."

"Un cik daudz skaidras naudas Vainants pieprasīja?"

"To es jums varu pateikt pilnīgi precīzi. Viņš izvilka no kabatas saņurcītu un nošmurgātu papīru žūksni, atrada aploksni, kas šķita vēl netīrāka par citiem papīriem, un pārējo sabāza kabatā. "Nākamajā dienā pēc sarunas ar Makoleju viņš pats personīgi izņēma no bankas piecus tūkstošus skaidrā naudā. Divdesmit astotajā — tas viss notika oktobrī, jūs saprotat — viņš lika Makolejam izņemt vēl piecus; tad sekoja divarpus tūkstoši sestajā novembrī, tūkstotis — piecpadsmitajā, septiņarpus tūkstoši — trīsdesmitajā, pusotra tūkstoša sestajā decembrī, tūkstotis — astoņpadsmitajā un pieci tūkstoši divdesmit otrajā, kas bija dienu pirms Džulijas Volfas noslepkavošanas."

"Gandrīz trīsdesmit taukšķi," es teicu. "Viņa bankas konti ir diezgan iespaidīgi."

"Lai būtu pilnīgi precīzi — divdesmit astoņi tūkstoši pieci simti." Gilds iebāza aploksni atpakaļ kabatā. "Bet, saprotiet, tas jau vēl nav viss. Ikreiz pēc pirmā pieprasījuma Makolejam vajadzēja pārdot te to, te šito, lai atkal tiktu pie skaidras naudas.

" Viņš atkal pieskārās kabatai. "Man te ir pārdotā saraksts, ja vēlaties ielūkoties."

Teicu, ka nevēlos. "Un kā viņš nogādāja naudu Vainantam?"

"Vajadzības gadījumā Vainants rakstiski paziņoja meitenei, un tā saņēma naudu no Makoleja. Pie viņa ir vēstuļu pasakņi."

"Un kā viņa tālāk nodeva to naudu?"

Gilds pakratīja galvu. "Viņa stāstījusi Makolejam, ka aizvien satiekoties viņa iepriekš paziņotās vietās, taču Makolejs domā, ka Volfa zināja, kur atrodas Vainants, lai ari apgalvoja pretējo."

"Varbūt tad, kad viņu nogalināja, pie viņas joprojām atradās tie pēdējie pieci tūkstoši?"

"Tas varētu nozīmēt laupīšanu," Gilds runāja, gandrīz pilnīgi aizvēris savas ūdeņaini pelēkās acis. "Viņš atnāca pēc naudas un tad meiteni nogalināja."

"Tikpat labi var pieļaut arī," es iebildu, "ka slepkavam

bija Kāds pavisam cits motīvs, bet viņš atrada naudu un nosprieda, Kāpēc gan nepaņemt to līdzi."

"Tā gan," Gilds pieKrita. "Tieši tā atgadās visai bieži. Nereti notieK pat tā, Ka ļaudis, Kuri pirmie uziet līķi, paši paņem šo vai to, pirms saceļ trauKsmi." Viņš paslēja gaisā savu lielo plauKstu. "Protams, Kas attiecas uz misis Jorgensenu, tādu dāmu Kā viņa, es ceru, jūs nedomāsiet, Ka es…"

"TurKlāt," es teicu, "viņa jau tur nebija viena, vai ne tā?"

"Vienu brīdi bija gan. Tālrunis dzīvoKlī nedarbojās, un lifta zēns noveda pārvaldnieKu lejā, lai tas piezvana no biroja. Bet ļaujiet man apgalvot, Ka misis Jorgensena ne pie Kā nav vainīga. Tāda dāma Kā viņa neKad…"

"Kas tur bija ar tālruni?" es jautāju.

Pie durvīm Kāds piezvanīja.

"Ē, ziniet, es pat īsti nezinu, Ko lai domā. Tālrunis bija…"

Viņš aprāvās, jo ienāca viesmīlis un sāKa Klāt galdu.

"Par to tālruni," Gilds turpināja, Kad piesēdāmies pie galda, "Kā jau teicu, es pat īsti nezinu, Ko lai domā. Klausule pa taisno bija sašķaidīta ar lodi."

"Nejaušībā vai…?"

"TiKpat labi es to varētu jautāt jums. Lode bija izšauta no tās pašas pistoles, no Kuras tās četras, Kas nogalināja meiteni, protams, bet to, vai slepKava šai gadījumā bija aizšāvis garām vai tīšuprāt mērķējis tālrunī, es nezinu. Šķiet, tas ir pārāK troKšņains veids. Kā atslēgt tālruni."

"Tas man lieK jautāt," es teicu, "vai neviens nav dzirdējis visu to šaudīšanos. Protams, 32. Kalibrs jau nav neKāda bise, tomēr Kādam būtu vajadzējis dzirdēt."

"Tā tas ir," viņš piebilda ar nepatiKu. "Ir aptaujāti daudz cilvēKu, Kuri domā, Ka ir šo vai to dzirdējuši, bet tai brīdī neviens tam nepievērsa uzmanibu, turKlāt katram ir savs spriedums par to, Kas dzirdēts."

"Tā tas ir vienmēr," es saprotoši piebildu.

"Man ari tas nav neKāds jaunums." Gilds piebāza muti ar ēdamo. "Kur tad es paliKu? AK jā, par Vainantu. Dodoties projām, viņš uzteica dzīvoKli un savas mantas nodeva

glabātavā. Mēs tur bijām un visu apskatījām, bet tur nebija nekā tāda, kas palīdzētu noskaidrot, kur viņš ir vai — pie kā viņš īsti patlaban strādā. Neko labāk mums neveicās arī viņa laboratorijā Pirmajā avēnijā. Ari tā kopš viņa aizceļošanas ir slēgta, ja neskaita to, ka mis Volfa gāja turp pāris reižu nedēļā, lai pieskatītu un izņemtu pasta sūtījumus. Arī pastā, kas pienācis kopš viņas nogalināšanas, nav nekā tāda, kam varētu pieķerties. Un arī viņas dzīvoklī neko tādu neatradām.'' Viņš uzsmaidīja Norai. "Droši vien tas viss jūs pamatīgi garlaiko, misis Čārlza!"

"Garlaiko?" Viņa bija pārsteigta. "Es vai degu ziņkārībā."

"Dāmām parasti tīk kas košāks," viņš teica ieklepodamies. "Nu, kaut kas tāds ar spožumu. Lai nu kā, mums nav neviena pieturas punkta, kas palīdzētu noteikt viņa atrašanās vietu. Tad pagājušo piektdien viņš ir zvanījis Makolejam un nozīmējis tikšanos viesnīcas Plaza vestibilā pulksten divos dienā. Makolejs nav bijis uz vietas, tāpēc Vainants atstājis zirnīti."

"Makolejs bija šeit," es teicu, "uz lenču."

"Viņš man teica. Tātad Makolejs nonāk Plazā, kad ir jau gandrīz trīs, nekādu Vainantu tur nesastop, tas šai viesnīcā nav arī reģistrējies. Viņš mēģina aprakstīt viņa izskatu — gan ar bārdu, gan bez —, taču neviens viesnīcā neatceras, ka butu tādu cilvēku redzējis. Viņš piezvana uz biroju, bet ari uz turieni Vainants vairs nav zvanījis. Un tad viņš piezvana Džūlijai Volfai, un tā pastāsta, ka viņa vispār nezinot, ka Vainants ir iebraucis pilsētā. Makolejs viņas paziņojumu uztver kā skaidrus melus, jo vēl tikai iepriekšējā dienā nodevis viņai piecus tūkstošus dolāru Vainantam, un noprot, ka pēdējais ir ieradies pilsētā, lai šo naudu saņemtu. Taču Makolejs Džūlijai neko neiebilst, noliek klausuli un dodas savās darīšanās."

"Kādās savās darīšanās?" es ievaicājos.

Gilds mitējās košļāt tikko nokosto maizes gabalu. "Liekas, nenāktu par ļaunu uzzināt arī to. Es par to parūpēšos. Nebija nekā tāda, kas mudinātu pievērst īpašu uzmanību Makolejam, tā nu mēs par to neinteresējāmies,

tomēr nekad jau nav par sliktu noskaidrot, kam ir alibi un

kam nav."

Es pakratīju galvu, atbildot uz jautājumu, kuru viņš bija nolēmis nemaz neuzdot: "Manuprāt, nav nekā, kas liecinātu par sliktu Makolejam, izņemot to, ka viņš ir Vainanta advokāts un acīmredzot zina vairāk nekā stāsta."

"Jums taisnība. Īstenībā jau tieši tāpēc arī cilvēki algo advokātus, man šķiet. Bet nu par to meiteni: varbūt Džūlija Volfa nemaz nebija viņas īstais vārds. Mums vēl nav izdevies pilnībā tikt skaidrībā, bet esam atklājuši, ka viņa nepavisam nebija tāda, kurai viņš būtu varējis uzticēt visas šīs naudas operācijas, saprotams, ja vien viņš kaut ko par šo dāmu zinātu."

"Bija uzskaitē?"

Viņš enerģiski pamāja. "Viens lielisks brūvējums. Pāris gadu pirms stāšanās darbā pie Vainanta viņa atsēdēja sešus mēnešus kā ievilinātajā lietā par izspiešanu — tas bija Rietumos, Klīvlendā. Tolaik viņu sauca Roda Stjuarte."

"Kā jums šķiet, Vainants to zināja?"

"Kas to lai zina. Neliekas jau, ka viņš ļautu viņai tādu brīvu rīcību ar naudu, ja būtu zinājis, bet visādi jau var būt. Runā, ka viņš tās dēļ bijis gluži vai bez prāta, un man jums nav jāstāsta, kādi vīrieši mēdz kļūt tādos gadījumos. Bet viņa visu laiku pinās arī ar to Šepu Morelli un viņa zēniem."

"Vai jums tiešām ir kas pret Morelli?" es jautāju.

"Šajā lietā nav," Gilds teica ar nožēlu, "bet mēs parunāsim ar viņu par dažiem citiem jautājumiem." Viņš nedaudz sarauca gaišās uzacis. "Kaut es zinātu, kas viņu atdzina te, pie jums. Protams, šie ošņātāji var izstrādāt jelko, tomēr — gribētos zināt."

"Es jums izstāstīju visu, kas man zināms."

"Par to es nešaubos," viņš teica. Un pagriezās pret Noru. "Ceru, ka jums nešķiet, ka bijām pārāk skarbi pret to puisi, bet, redziet, tur varēja…"

Nora pasmaidīja un teica, ka visu lieliski saprot, un ielēja policistam vēl kafiju.

"Es esmu jums pateicīgs, madam!"

"Kas ir ošņātājs?" viņa jautāja.

"nu, narkomāns."

Viņa pavērās mani. "Vai tad Morelli?…"

"Viņš bija piepumpējies līdz acim," es teicu.

"Kāpēc tu man neteici?" viņa žēlojās. "Mūžīgi es kaut ko palaižu garām." Viņa piecēlās no galda, lai aizietu līdz tālrunim, kas atkal iezvanījās.

Gilds vaicāja: "Vai sniegsiet tiesā prasību sakarā ar uzbrukumu?"

"Nē, ja vien tas nav vajadzīgs jums."

Viņš pakratīja galvu. Balss joprojām bija tikpat ikdienišķa, lai gan acīs pavīdēja tāds kā viegls izbrīns. "Nu, man šķiet, ka mums šobrīd ir diezgan lietu, ko viņam piešūt."

"Jūs sākāt stāstīt par to meiteni."

"Jā," viņš teica. "Tātad mēs atklājām, ka viņa naktīs bieži nav bijusi mājās —citreiz pat divas trīs dienas. Iespējams, ka tai laikā viņa satikās ar Vainantu. Es to nezinu. Morelli apgalvo, ka nav redzējis meiteni trīs mēnešus. Un mēs nevaram pierādīt pretējo. Ko jūs par to visu domājat?"

"To pašu, ko jus," es atbildēju. "Kopš Vainanta aizbraukšanas arī pagājuši apmēram trīs mēneši. Varbūt tas kaut ko nozīmē, varbūt ari ne."

Nora ienāca atpakaļ un teica, ka zvanot Harisons Kvinns.

Viņš man pastāstīja, ka pārdevis dažas obligācijas, kuras es jau biju norakstījis zaudējumos, un pateica cenas.

"Vai neesi redzējis Dorotiju Vainantu?" es ievaicājos.

"Nē, kopš toreiz šķīrāmies pie tevis. Bet es viņu satikšu šovakar Palma klubā. Ienāca prātā — viņa teica, lai tev nesakot. Nu, kā būs ar to zeltu, Nik? Tev kaut kā pietrūks, ja neuzliksi tam ķepu. Tie mežoņi no Rietumiem grasās sarīkot mums kaut ko līdzīgu inflācijai, tiklīdz sanāks kongress, tas nu ir pilnīgi droši, un, pat ja viņi neko tādu neizdara, vienalga visi tāpat gaidīs. Kā jau es tev pagājušonedēļ teicu, runa, ka vācas kopā…"

"Labs ir," es teicu un devu viņam rīkojumu iepirkt kādas Doma raktuvju akcijas par 12 dolāriem gabalā.

Tad viņš attapās, Ka avīzēs manījis Kaut Ko par manu sašaušanu. Viņš pieminēja to garāmejot un tiKpat Kā nepievērsa uzmanību maniem apgalvojumiem, Ka jutos labi. "Šķiet, pāris dienu tu nevarēsi spēlēt pingpongu," viņš teica balsī, Kam vajadzēja paust patiesu nožēlu. "PaKlau, tev taču ir bi|etes uz atKlāšanu šovaKar. Ja tu nevarēsi tās izmantot, es labprāt…"

"NeKā nebija, mums pašiem vajadzēs. Bet vienalga — paldies!"

Viņš nosmējās un atvadījās.

Kad atgriezos viesistabā, viesmīlis vāca nost galdu. Gilds bija ērti ieKārtojies uz dīvāna. Mora patlaban viņam stāstīja: "… Katru gadu ZiemassvētKu brīvdienās mums jābrauc projām, tāpēc Ka tie, Kas vēl atliKušies manā ģimenē, piešKir šiem svētKiem pārāK lielu nozīmi, un, ja mēs esam mājās, viņi ierodas ciemos vai arī mums jādodas ciemos pie viņiem, bet NiKam tas galīgi nepatīK." Asta, stūrī apgūlusies, laizīja prieKšķepas.

Gilds palūKojās pulKstenī. "Es jūs, mīļie cilvēKi, laiKam gan briesmīgi aizKavēju. Nebiju domājis uzbāzties jums ar…"

Es apsēdos un teicu: "Mēs bijām nonāKuši gandrīz jau līdz tai slepKavibai, vai ne?"

"Jā, tiKpat Kā." Viņš atlaidās omulīgāK. "Tas bija pieKtdien, 23.datumā, Kādu brīdi pirms tām divdesmit minūtēm pāri trijiem pēcpusdienā, Kad tur ieradās misis Jorgensena un atrada mirstošo. Ir samērā grūti noteiKt, ciK ilgi pirms atrašanas bija vilKusies agonija. Vienīgais, Ko mēs zinām, ir, Ka viņa bija sveiKa un vesela un atbildēja pa tālruni — un tālruņa aparāts bija vesels — apmēram pustrijos, Kad piezvanīja misis Jorgensena, un vēl arī ap trijiem, Kad zvanīja MaKolejs."

"Es nezināju, Ka misis Jorgensena ir ieprieKš zvanījusi."

"Tas ir zināms." Gilds noKreKšķinājās. "Mums, saprotiet, nebija neKādu aizdomu, bet pārbaudīt vajadzēja, un tā nu no Kortlenda nama telefonistes mēs uzzinājām, Ka apmēram divos trīsdesmit viņa ir iedevusi sarunu misis J."

"Un ko misis J. runājusi?"

"Viņa teikusi, ka piezvanījusi, lai uzzinātu, kur varētu sameklēt Vainantu, bet tā Džūlija Volfa teikusi, ka nezinot; un tā nu misis J. nospriedusi, ka Džūlija varbūt melo un viņai izdosies uzzināt patiesību tikai satiekoties, un pajautājusi, vai var ieskriet uz brītiņu, tā atteikusi, lai tikai droši nāk." Viņš sabozies blenza uz manu labās kājas ceļgalu, "nu tā nu viņa aizgāja uz turieni un atrada. Mājas iedzīvotāji neatceras, ka kāds būtu gājis iekšā vai ārā no Volfas dzivokļa, bet to var viegli izskaidrot. Arī ducis cilvēku varētu ieiet nepamanīti. Ieroča uz vietas nebija, nebija arī nekādu ielaušanās pazīmju, un dzīvokļa iekārtojums nebija cietis vairāk, kā jau jums stāstīju. Vārdu sakot, neizskatījās, ka kāds tur ko butu meklējis. Uz pirksta viņai bija gredzens ar briljantu pāris simtu vērtībā, somiņā atradās vairāk nekā trīsdesmit zaļo. Cilvēki tajā mājā pazīst kā Vainantu, tā Morelli — abi tur ir redzēti pietiekami bieži, taču apgalvo —jau labu laiku nav manīts ne viens, ne otrs. Izeja uz ugunsdzēsības kāpnēm bija aizslēgta, un neizskatījās, ka pa šīm kāpnēm pēdējā laikā būtu staigāts." Viņš papleta plaukstas. "Liekas, tas šobrid ir viss mūsu guvums."

"Un pirkstu nospiedumi?"

"Viņas pašas, vēl kādi, kas pieder cilvēkiem, kas nāk uzkopt dzīvokli. Apmēram tā. Mums tur nav, kur pieķerties."

"Kā ir ar viņas draugiem?"

"Liekas, viņai tādu nebija, vismaz ne tuvu draugu."

"Un kas ir ar to — kā nu viņu tur sauca — Nanheimu, kurš identificēja viņu kā Morelli draudzeni?"

"Viņš pazina viņu pēc izskata, bija redzējis ejam kopā ar Morelli; un atpazina laikraksta fotogrāfijā."

"Kas viņš tāds ir?"

"Ar viņu viss kārtībā. Mēs par viņu zinām visu."

"Jus taču nesāksiet kaut ko noklusēt pēc tam, kad esat saņēmis manu solījumu, ka neko nenoklusēšu jums!"

Qilds teica: "nu labi, ja tas paliek starp mums, tas puisis šad un tad pastrādā Policijas departamenta labā."

"Ak tā!"

Viņš piecēlās kājās. "Man ļoti žēl, bet tas nu ir viss, kas mums šobrīd zināms. Vai jums ir kas vairāk?"

"Nē."

Viņa skatiens uz mirkli sastinga. "Nu, un ko jūs par to visu domājat?"

"Tas briljanta gredzens, vai tas nebija saderināšanās gredzens?"

"Uz tā pirksta jau tas bija." Pēc īsa klusuma brīža viņš vaicāja: "Kāda tam nozīme?"

"Varbūt kāda nozīme būs faktam, kurš viņai to ir nopircis. Šopēcpusdien es satikšos ar Makoleju. Ja kaut kas jauns noskaidrosies, es jums zvanīšu. Liekas, ka varētu būt Vainants, bet…"

Viņš labdabīgi norūca: "Hm, hm, bet…" — atsveicinājās no Noras un no manis, pateicās par viskiju, lenču, viesmīlību un devās prom.

Es teicu Norai: "Mani nav jāpārliecina, ka tu ar savu šarmu spēj panākt, ka jebkurš vīrietis tevis dēļ būs gatavs kaut vai izgriezties uz kreiso pusi, bet kāda garantija, ka tas tips mūs nevazā aiz deguna?"

"Tad tik tālu jau nu esam," viņa teica. "Tu kļūsti greizsirdīgs policista dēļ."

XII

VĒSTULĒ, ko Makolejs bija saņēmis no Vainanta, bija diezgan iespaidīgs dokuments. Tā bija pavirši rakstīta ar mašīnu uz parasta, balta papīra, sūtīta no Filadelfijas un datēta ar 1932. gada 26. decembri. Tajā bija teikts:

Dārgais Herbert!

Es esmu nosūtījis Plikam Čārlzam, kurš, tu droši vien atceries, pirms dažiem gadiem kādu brīdi strādāja manā labā un patlaban ir Ņujorkā, telegrammu, lai viņš satnek-

lē Tevi sakarā ar nabaga Džūlijas drausmīgo nāvi. Es gribu, lai Tu dari visu, kas Tavos spēkos (tālāk sekoja ar "x" un "m" aizklapēta rindiņa, kurā pie labākās gribas neko nevarēja saburtot), un pārliecini viņu, lai viņš atrod slepkavu. Izmaksas man nerūp — maksa viņam!

Te būs dažas lietas, ko es vēlos, lai Tu viņam izstāsti vēl bez tā, ko Tu pats zini. nedomāju, ka viņam vajadzētu to visu stāstīt policijai, bet viņš jau pats zinās, kā rīkoties, un mana vēlme ir, lai viņu nesasaista nekādi noteikumi, jo es viņam pilnībā uzticos. Iespējams, vislabāk būs, ja Tu viņam iedosi izlasīt šo vēstuli, kuru pēc tam, lūdzu, iznīcini bez pēdām.

Lūk, ko es vēlos pavēstīt!

Kad otrdien satikos ar Džūliju, lai saņemtu tos 1000 dolārus, viņa man pastāstīja, ka gribot pamest darbu. Viņa teica, ka jau labu laiku nejūtoties labi un viņas ārsts ieteicis atpūtu un mierīgāku dzīvi, un, tā kā viņas tēvoča mantojuma lietas esot nokārtotas, viņa to tagad varot atjauties un labprāt atstātu darbu tūlīt. Viņa nekad agrāk nebija neko teikusi par sliktu veselību, un es nodomāju, ka viņa slēpj īstos iemeslus, un mēģināju tos no viņas izvilināt, bet viņa palika pie sava. riebiju arī neko dzirdējis par viņas mirstošo tēvoci. Viņa teica, ka tas esot tēvocis Džons Čikāgā. Man šķiet, ka to var pārbaudīt, ja tam ir kāda nozīme, nespēju viņu atrunāt no iecerētā, tā ka viņai vajadzēja atstāt darbu mēneša beigās. Viņa šķita satraukta un izbiedēta, bet teica, ka tāda neesot. Sākumā man bija žēl, ka viņa iet prom, bet tad tas pārgāja, jo līdz šim es allaž biju viņai pilnībā uzticējies, bet nu man šķita, ka viņa melo, tāpēc es to vairs nevarētu.

nākamais, ko es gribu, lai Čārlzs zina, ir tas, ka, lai kādas arī būtu bijušas manas un Džūlijas attiecības, lai ko arī par tām runātu (vārdi "un arī tagad" bija aizsisti ar "x"), laikā, kad viņu noslepkavoja, un jau vairāk nekā gadu pirms tam starp mums bija tikai darba devēja un darba ņēmēja attiecības. Tā mēs bijām abpusēji vienojušies.

Tālāk, šķiet, varētu mēģināt uzzināt, kur atrodas Viktors Rouzvoters, ar kuru pirms pāris gadiem man radās

sarežģījumi. Ta kā mani pašreizējie eksperimenti norisinās tajā jomā, kurā viņš mani apvainoja plaģiātā, es domāju, ka viņš ir pietiekami nenormāls, lai nogalinātu Džūliju, ja tā atsakās viņam atklāt manu atrašanās vietu.

nākamais un vissvarīgākais — vai mana šķirtā sieva ir saistījusies ar Rouzvoteru? Kā viņa uzzināja, ka es nodarbojos ar tiem eksperimentiem, kuros toreiz viņš bija mans asistents?

Un, visbeidzot, policija jāpārliecina jau pašā sākumā, ka es slepkavības izmeklēšanas lietā neko pastāstīt nevaru un ka viņiem nav nozīmes mēģināt mani atrast — šāds solis varētu novest pie tā, ka priekšlaikus tiktu nodots atklātībai mans eksperiments, kas, es gribētu teikt, šobrīd būtu loti bistami. no tā vislabak varētu izvairīties, ja viņas nāves noslēpumu atklātu nekavējoties, tā tad arī novēlu.

Es ar Tevi regulāri sazināšos, un, ja starplaikā atgadīsies kaut kas tāds, kā dēj būs nepieciešama ārkārtas tikšanās, ievieto Times šādu sludinājumu:

Abner. Jā. Banijs.

Tādā gadījumā es radīšu iespēju satikties. Ceru, ka Tu saproti, cik svarīgi ir pierunāt Čārlzu darboties manā labā, tāpēc ka viņš jau ir pazīstams ar Rouzvotera gadījumu un personiski pazīst vairākumu iesaistīto personu.

Palieku Tavs Klaids Nillers Vainants

Es noliku vēstuli uz galda un teicu: "Tā daudz ko izskaidro. Vai tu atceries, kas tur īsti bija ar to Rouzvoteru?"

"Kaut kas par pārmaiņām kristālu struktura. Es varu paskatīties." Makolejs paņēma vēstules pirmo lappusi un, pieri saraucis, to pārlasīja. "Viņš raksta, ka tovakar saņēmis no viņas tūkstoš dolāru. Es viņai iedevu piecus tūkstošus: viņa teica, ka tāda ir viņa pieprasītā summa."

"Četri tūkstoši paliek tēvoča Džona mantojumam?" es liku priekšā.

"Tā izskatās. Savādi. Es nekad nebiju domājis, ka viņa

to vazā aiz deguna. Vajadzēs pārbaudīt visu par pārējo naudu, ko es viņai nodevu."

"Vai tu zināji, ka viņa par piedalīšanos šantāžā ir Klīvlendā pasēdējusi cietumā?"

"Nē. Vai patiešām?"

"Pēc policijas ziņām, tolaik viņa dēvējusies par Kodu Stjuarti. Kur Vainants viņu sastapa?"

Viņš pakratīja galvu. "Nav ne jausmas."

"Vai kaut kas ir zināms, no kurienes viņa nāk: par viņas iepriekšējo dzīvesvietu, radiniekiem, tādā garā?

Viņš vēlreiz pakratīja galvu.

"Ar ko viņa bija saderināta?" es jautāju.

"Es nemaz nezināju, ka viņa ir saderināta."

"Viņai uz pareizā pirksta bija briljanta gredzens."

"Tas man ir jaunums," viņš teica. Un pievēra acis, pārdomājot dzirdēto. "Nu nē, es neatceros jelkad redzējis viņai pirkstā saderināšanās gredzenu." Viņš sakrustoja elkoņus uz galda un cieši paraudzījās manī. "Labi, bet kāda ir iespēja, ka varēšu tevi piedabūt strādāt viņa labā?"

"Diezgan maza."

"Es jau tā domāju." Viņš pasniedzās pēc vēstules. "Tu par viņa situāciju zini tikpat daudz, cik es. Kas tevi varētu piespiest pārdomāt?"

"Es ne…"

"Vai tas ko mainītu, ja es viņu pierunātu satikties ar tevi? Varbūt, ja es viņam pateiktu, ka tas ir vienīgais ceļš, kā tevi…"

"Es vēlētos ar viņu aprunāties," es teicu, "bet viņam nāksies runāt daudz atklātāku valodu nekā šajā vēstulē."

Makolejs ievaicājās, lēni likdams vārdu pie vārda: "Vai tas nozīmē, ka tu pieļauj, ka viņš būtu varējis nogalināt?"

"Es par to neko nezinu," teicu. "Man nav zināms tik daudz, cik policijai, bet, pat ja viņi spētu to atrast, arestam pietrūktu kāda sīkuma."

Makolejs nopūtās. "Nav liels prieks būt par muļķa advokātu. Es mēģināšu viņu piedabūt uzklausīt prātīgu padomu, bet zinu, ka viņš to nedarīs."

"Es gribētu zināt, kā pēdējā laikā ir ar viņa finansēm. Vai viņš joprojām ir tikpat labi nodrošināts?"

"Gandrīz. Protams, tāpat kā miis visus, arī viņu ir nedaudz skārusi depresija, ienākumi no metāla kausēšanas patenta gandrīz nokritušies līdz nullei, jo metālrūpniecība patlaban ir mirusi, bet viņš joprojām var rēķināties ar piecdesmit vai sešdesmit tūkstošiem gadā no saviem stikla un skaņu izolācijas patentiem, un tad vēl dažādi mazāki ienākumi, piemēram…" Viņš spēji aprāvās, lai pajautātu: "Varbūt tu uztraucies, vai viņš spēs samaksāt tik, cik tu prasīsi?"

"Nē, es tikai gribēju zināt." Es domāju pavisam ko citu. "Vai viņam ir vēl kādi radinieki bez bijušās sievas un bērniem?"

"Māsa — Alise Vainanta, bet viņa ar brāli pat nesarunājas — nu jau bus kādi četri vai pieci gadi."

Nospriedu, ka tā varētu būt tā Alises tante, pie kuras Jorgenseni neaizgāja Ziemassvētku vakarā. "Kas tad viņiem noticis?" es painteresējos.

"Viņš kādai avīzei sniedza interviju, kurā teica, ka Krievijas piecgadu plāns var arī nebūt nolemts pilnīgai neveiksmei. Liekas, spēcīgāku apgalvojumu tur nebija."

Es smējos: "Tie nu gan ir…"

"Viņa ir vēl izcilāks eksemplārs par brāli. Viņa neko nespēj atcerēties. Toreiz, kad viņam izgrieza aklo zarnu, viņas abas ar Mimi taksītī brauca uz slimnīcu viņu apraudzīt, un gadījās, ka pretī nāca bēru gājiens ar līķratiem. Mis Alise nobālēja, satvēra Mimi aiz rokas un teica: "Ak šausmas! Ja nu tas ir viņš, kā nu viņu tur sauca.""

"Kur viņa dzīvo?"

"Medisona avēnijā. Var atrast telefongrāmata." Viņš vilcinājās. "Man nu gan nešķiet, ka…"

"Es jau negrasos viņu traucēt." Pirms paguvu vēl kaut ko piebilst, iezvanījās tālrunis.

Viņš pacēla klausuli pie auss un teica: "Hallo!… Jā, pie telefona… Kas?… Ak šausmas…" Viņa mutes kaktiņi saspringa un acis nedaudz iepletās. "Kur tas notika?" Viņš vēl brīdi klausījās. "Jā, noteikti. Tikai vai es pagūšu?" Viņš paskatījās rokas pulkstenī. "Labi, satiksimies vilcienā." Viņš

nolika klausuli. "Tas bija leitnants Gilds," viņš paskaidroja. "Vainants mēģinājis izdarīt pašnāvību Elentaunā, Pensilvānijas pavalstī."

XIII

KAD iegāju Palma klubā, Dorotija un Kvinns sēdēja pie bāra. Viņi mani nepamanīja, iekams nebiju pienācis gluži blakus Dorotijai un pateicis: "Sveiki, draugi!" Dorotijai mugurā bija tās pašas drēbes, ko biju redzējis pēdējoreiz.

Viņa paraudzījās pārmaiņus manī un Kvinnā un piesarka. "Tev vajadzēja viņam izstāstīt."

"Meitene ir par," Kvinns labsirdīgi izdvesa. "Es dabuju tev tās akcijas. Varbūt tev vajadzētu iepirkt vēl, bet ko tu dzersi?"

"Kā jau parasti. Bet tu nu gan esi viena interesanta viešņa — aizskrien projām, ne vārdiņa nebildusi."

Dorotija atkal paraudzījās manī. Skrāpējumi viņas sejā bija bālāki, nobrāzumu tik tikko varēja samanīt, lūpas vairs nebija pietūkušas. "Un es jums uzticējos," viņa teica. Likās, ka tūlīt sāks raudāt.

"Ko tu ar to gribi teikt?"

"Jūs labi zināt, ko. Pat tad, kad jūs gājāt pie mammas pusdienās, es uz jums paļāvos."

"Un kas tad ir mainījies?"

Kvinns teica: "Viņa ir paijiņa. Neklūpi nu meitenei virsū." Viņš satvēra tās plaukstu. "Nu būs jau labi, būs jau labi, draudziņ, nevajag jau…"

"Es tevi lūdzu — aizveries!" Viņa atrāvās no Kvinna.

"Jūs itin labi zināt, ko es gribu teikt," viņa atkal vērsās pie manis. "Jūs ar Noru lieliski uzjautrinājāties par mani pie mammas un…"

Es sāku saprast, kas noticis. "Viņa tev tā teica, un tu noticēji?" Es iesmējos. "Savos divdesmit gados tu joprojām uzķeries uz viņas meliem? Acīmredzot viņa tev pie

zvanīja, tiklīdz mēs izgājām; mēs saskandalējāmies un ilgi tur nepalikām."

Viņa nodūra galvu un pavisam zemā, traģiskā tonī teica: "Ak, kāda gan es varu būt muļķe! Klau, iesim tūlīt pat pie Noras! Man viņai jāatvainojas. Esmu tāda kaza. Es būtu pelnījusi, ka viņa nekad vairs…"

"Labs ir! Bet laika ir diezgan. Vispirms iedzersim."

Kvinns teica: "Brāli Čārlz, es vēlētos paspiest jūsu godīgo roku. Jūs esat atgriezis saules mirdzumu mūsu brīnišķīgā bērna dzīvē un līksmību…" Viņš iztukšoja glāzi. "Nu tad iesim ar pie Noras. Dzeramais tur ir tikpat labs, bet mums izmaksās lētāk."

"Kāpēc tad tu nepaliksi šeit?" viņa vaicāja Kvinnam.

Viņš iesmējās un pakratīja galvu: "Nekā nebija. Varbūt tu vari pierunāt Niku palikt šeit, bet es iešu tev līdzi. Ja reiz visu pēcpusdienu es varēju paciest tavu puņķošanos, tad tagad gribu pasildīties saulītē."

Kad ieradāmies Hormandijā, pie Noras bija Gilberts Vainants. Viņš noskūpstīja māsu, sarokojās ar mani un pēc iepazīstināšanas arī ar tlarisonu Kvinnu.

Dorotija tūdaļ pat sāka no visas sirds atvainoties Norai, bet tas bija tik saraustīti un ne pārāk sakarīgi.

Nora teica: "Liecies nu mierā! Tev nav man jāatvainojas. Ja Niks teica, ka es pārdzīvoju vai jutos aizskarta, vai ko tamlīdzīgu, viņš ir viens grieķu melis un tikai. Lauj, es paņemšu tavu mēteli."

Kvinns ieslēdza radio. Atskanot signālam, bija pieci un trīsdesmit viena minūte, un piecpadsmit sekundes: Austrumkrasta joslas laiks.

Nora lūdza Kvinnu: "Padarbojies kā bārmenis. Tu taču zini, kur viss stāv," — un iegāja man līdzi guļamistabā. "Kur tu viņus atradi?"

"Krogā. Ko Gilberts te dara?"

"Viņš atnācis, lai satiktu māsu, tā viņš teica. Viņa neesot bijusi mājās pagājušo nakti, un Gilberts nospriedis, ka viņa joprojām ir te." Nora iesmējās. "Bet, kad viņas te nebija, Gilberts nelikās pārsteigts. Viņš sacīja, ka Dorotija aizvien kaut kur klaiņojot apkart, viņai esot dro-

momānija, ko izraisot pārmērīga pieķeršanās mātei, un tas esot ļoti interesanti. Viņš teica, ka Štekels rakstot — šādiem cilvēkiem parasti parādoties ari kleptomānijas tendences, un viņš speciāli mēdzot pamest dažādus priekšmetus, lai pārbaudītu, vai viņa tos nezog, bet pagaidām viņam to vēl neesot izdevies konstatēt."

"Tā nekas puisis. Vai viņš ko teica par tēvu?"

"Nē."

"Varbūt viņš neko nav dzirdējis. Vainants Elentaunā mēģinājis izdarīt pašnāvību, ūilds un Makolejs aizbraukuši uz turieni. Nezinu, vai teikt to jaunajiem cilvēkiem vai ne. Interesanti, vai tas nav Mimi pirksts, ka Gilberts ir atnācis šurpu."

"Man jau nu tā neliktos, bet ja tu…"

"Es tik tāpat vien," teicu. "Vai sen jau viņš ir te?"

"Kādu stuncļu. Apbrīnojams bērns. Viņš mācās ķiniešu valodu un raksta grāmatu par zināšanām un ticību, protams, ne ķīniešu valodā, un ļoti augstu vērtē Džeku Oukiju."

"Tur es viņam piekrītu. Vai tu jau esi ķēmā?"

"Ne pārāk."

Kad atgriezāmies viesistabā, Dorotija ar Kvinnu dejoja, skanot "Mūsu Edija nu gan ir lēdija".

Gilberts nolika sāņus žurnālu, ko bija lasījis, un pieklājīgi apvaicājās par manu veselību, izsacīdams cerības, ka es sāku atspirgt pēc ievainojuma.

Es teicu, ka tā patiešām ir.

"Es nekad neesmu bijis tā pa īstam ievainots," viņš teica, "vismaz ne tā, lai būtu, ko atcerēties. Protams, es esmu mēģinājis pats sevi ievainot, bet tas nav tas. Tas rada tikai neērtības izjūtu, uzdzen īgnumu un izsit sviedrus."

"Apmēram jau tas pats ir, ja ir īsts ievainojums," es teicu.

"Vai patiešām? Es domāju, ka tur jābūt kam vairāk, ja, kaut kam tādam…" Viņš pievirzijās man tuvāk. "Jā, tās ir lietas, par kurām es neko nezinu. Esmu tik šausmīgi jauns, ka man vēl nav gadījies ar daudz ko iepazīties.

Mister Čārlz, ja vien jūs neesat pārāk aizņemts — vai ari nevēlaties mani uzklausīt — tādā gadījumā, es ceru, jūs man to pateiksiet, — es butu ārkārtīgi pateicīgs, ja jūs man dažkārt Jautu parunāties, kad apkārt nebūtu pārāk daudz cilvēku, kas mūs varētu pārtraukt. Ir tik daudz kā tāda, ko es vēlētos jums pavaicāt, lietas, kuras neviens cits man nevarēs izskaidrot, un…"

"Es neesmu pārliecināts, vai spēšu tev atbildēt," es teicu, "bet ar prieku mēģināšu, kad vien tu to gribēsi."

"Vai patiešām? Vai jūs to nesakāt tikai pieklājības pēc?"

"Nē, es patiešām tā domāju, tikai man šķiet, ka nespēšu tev palīdzēt tik daudz, cik tu esi iedomājies. Tas atkarīgs no tā, ko tu tieši vēlies uzzināt."

"Piemēram, par kanibālismu," viņš teica. "Ne jau tādās vietās kā Āfrika vai Jaungvineja, nē, es domāju, Amerikas Savienotajās Valstīs. Vai tādu gadījumu ir daudz?"

"Mūsdienās ne. Neesmu dzirdējis."

"Tad iznāk, ka kādreiz bija?"

"Es nezinu, cik daudz tādu gadījumu ir bijis, bet šad un tad tas notika, pirms vēl teritorija nebija pilnīgi kolonizēta. Pagaidi, te bus piemērs!" Piegāju pie grāmatplaukta un paņēmu Djuka "Amerikas slavenākās krimināllietas", ko Nora bija nopirkusi kādā antikvariātā, atšķīru īstajā vietā un pasniedzu viņam. "Tās ir kādas trīs vai četras lappuses."

ALFRĒDS DŽ. PEKERS, "CILVĒKĒDĀJS", KAS NOGALINĀJA SAVUS PIECUS CEĻABIEDRUS KOLORADO KALNOS, APĒDA VINU MIESAS UN PIESAVINĀJĀS Viņu NAUDU.

"1873. gada rudenī divdesmit uzņēmīgu vīru grupa devās no Soltleiksitijas Jutās pavalstī, lai meklētu zeltu Sanhuanas apkaimē. Tā kā bija dzirdēts par iespējām tikt pie bagātības, ceļojuma sākumā visi bija labā noskaņojumā un cerību pilni, taču, nedēļām ritot un ceļā sastopoties tikai ar tuksnesīgiem klajumiem un sniegotām kalnu virsotnēm, vīriem piezagās izmisums. Jo tālāk viņi devās, jo neviesmīlīgāka kļuva apkārtne, un galu galā viņus pārņē

ma šausmas, jo k|uva skaidrs, ka vienigā balva, ko viņi saņems par savām ciešanām, bus bads un nāve.

Brīdi, kad zelta meklētājiem izmisumā jau nolaidās rokas, viņi tālumā pamanīja indiāņu ciematu, un, lai arī nebija nekādas drošības par to, kā pret viņiem izturēsies sarkanādainie, tomēr tika nolemts, ka jebkura nāve bus labāka par nomiršanu badā — tā nu viņi nolēma riskēt.

Ciematā viņus sagaidīja kāds indiānis, kas šķita draudzīgi noskaņots, un pavadīja viņus pie virsaiša Ūreja. Visiem par pārsteigumu indiāņi izturējās pret baltajiem ar vislielāko laipnību un uzstāja, lai viņi paliek ciemā, lidz būs pilnībā atguvušies no pārciestajām grūtībām.

Beigu beigās grupa nolēma pamēģināt laimi vēlreiz, šoreiz — Lospinjosas virzienā. Ūrejs mēģināja viņus no iecerētā atrunāt, un viņam izdevās panākt, ka desmit vīri pameta grupu un atgriezās Soltleiksitijā. Atlikušie desmit nolēma turpināt, tā nu virsaitis apgādāja viņus ar pārtiku un ieteica ceļā iet gar Ganisona upi, kas bija nosaukta 1852. gadā noslepkavotā leitnanta Ganisona vārdā (skat.: "Mormoņa Džo Smita dzīve").

Alfrēds Dž. Pekers, kurš nu, kā rādās, kļuva par atlikušās zelta meklētāju grupas vadoni, lielījās, ka pārzina apkārtnes topogrāfiju, un izteica pārliecību, ka bez grūtībām spēs atrast īsto ceļu. Kad viņi bija jau nedaudz attālinājušies no ciemata, Pekers pastāstīja, ka nesen esot atklātas bagātīgas raktuves netālu no Riograndes faktorijas, un piedāvājās aizvest grupu uz turieni.

Četri uzstāja, ka jāseko Ūreja norādījumiem, un aizgāja gar upi, bet piecus vīrus: Svonu, Milleru, Nūnu, Bellu un Hamfriju, — Pekers pārliecināja, lai seko viņam līdzi uz raktuvēm.

no minētajiem četriem divi nomira no bada un apsaldēšanās, bet atlikušie divi galu galā nonāca Lospinjosā 1874. gada februārī pēc tam, kad bija pārcietuši neaprakstāmas grūtības. Turienes fortu komandēja ģenerālis Adamss, un nelaimīgie saņēma visu iespējamo palīdzību. Pēc spēku atgūšanas viņi atgriezās civilizācijas klēpi.

1874. gada martā, kad ģenerālis Adamss bija devies uz

Denveru dienesta darīšanās, kādā stindzinoši aukstā rītā, vēl viņa prombūtnes laikā, faktorijas darbiniekus, kas tobrid sēdēja ap brokastu galdu, ar savu parādīšanos pārsteidza kāds mežonīga izskata virs, kurš žēli lūdza ēdienu un pajumti. Seja viņam bija briesmīgi pietukusi, bet citādi šī vira stāvoklis likās samērā labs, lai gan viņa kuņģis neņēma preti piedāvāto ēdienu. Viņš paziņoja, ka viņa vārds esot Pekers un ka pieci ceļabiedri viņu pametuši slimibas laikā, bet atstājuši viņam šauteni, ko nu viņš tagad nogādājot fortā.

Pēc tam kad desmit dienas bija baudījis faktorijas darbinieku viesmīlību, Pekers devās tālāk uz Sakvašas pilsētiņu, apgalvojot, ka nolēmis mērot ceļu līdz Pensilvānijai, kur viņam dzīvojot brālis. Sakvašā Pekers žūpoja uz nebēdu un šķita visai naudīgs. Dzērumā viņš pauda pretrunīgas versijas par savu ceļabiedru likteni, radās aizdomas, ka viņš no tiem atbrīvojies noziedzīgā ceļā.

Tai laikā atceļā no Denveras Sakvašā ieradās ģenerālis Adamss, un, kad viņš viesojās pie Oto Mīrsa, kāds ierosināja, ka Pekeru vajadzētu apcietināt un izklaušināt par viņa gaitām. Ģenerālis nolēma vest viņu atpakaļ uz fortu, un pa ceļam viņi piestāja pie majora Douneja mītnes, kur sastapās ar desmit vīriem, kas bija paklausījuši indiāņu virsaiti un pārtraukuši laimes meklēšanu. Tad atklājās, ka liela daļa no Pekera stāstītā ir meli, un ģenerālis nolēma, ka lieta ir nopietni izmeklējama. Pekers tika sasiets un nogādāts fortā, kur viņu turēja stingrā ieslodzījumā.

1874. gada 2. aprīlī fortā ieradās divi ārkārtīgi satraukti indiāņi, līdznesot gaļas strēmeles, ko viņi sauca par "baltā cilvēka gaļu" un teicās atraduši tepat netālu. Tā kā tā bija gulējusi sniegā un laiks pieturējās neparasti auksts, gaļa joprojām bija labā stāvoklī.

Kad Pekers to ieraudzīja, viņa seja kļuva līķa bāla, un, dobji ievaidējies, viņš paģība. Pēc samaņas atgūšanas, jau iepriekš lūdzis žēlastību, viņš sniedza šādu liecību:

"Kad es līdz ar pieciem citiem atstāju Oreja ciematu, mums šķita, ka provīzijas būs diezgan, lai veiktu garu un grūtu pārgājienu, taču pārtikas krājumi izsika ātri, un jau

drīz mēs bijām uz bada robežas. Mēs rakām no zemes saknes un pāris dienu pārtikām no tām, bet, tā kā saknes nebija barojošas un ārkārtīgais aukstums bija sadzinis visus zvērus un putnus slēptuvēs, mūsu stāvoklis kļuva bezcerīgs. Savādi skatieni pazibēja te viena, te otra mūsu grupas dalībnieka acīs, visi sāka ar aizdomām lūkoties cits citā. Kādu dienu es aizgāju savākt malku ugunskuram, bet atgriežoties redzēju, ka misters Svons, vecākais musu grupā, ar sitienu pa galvu ir nogalināts, bet pārējie sadala ķermeni, gatavojoties to ēst. Viņa nauda, divi tūkstoši dolāru, tika sadalīta starp palicējiem.

Šīs barības pietika tikai dažām dienām, un es ieteicu, ka par nākamo upuri vajadzētu izvēlēties Milleru, jo viņam uz kauliem ir daudz gaļas. Kad viņš pieliecās pēc malkas pagales, viņam ar cirvi pāršķēla galvaskausu. Nākamie upuri bija Hamfrijs un Nūns.

Mēs ar Bellu tad noslēdzām tādu kā svinīgu līgumu — tā kā esam vienīgie palikušie, tad stāvēsim un kritīsim viens par otru un labāk nomirsim badā nekā piedursim viens otram kaut pirkstu. Kādudien Bells teica: "Es to vairāk nevaru izturēt," — un metās man virsū kā izsalcis tīģeris, vienlaikus mēģinot trāpīt man no sava revolvera. Es atvairīju uzbrukumu un piebeidzu viņu ar cirvi. Tad sagriezu viņa gaļu strēmelēs, ko paņēmu līdzi turpmākajam ceļam. Kad jau iztālēm es pamanīju fortu un faktoriju, aizsviedu atlikušo gaļu projām, un man jāatzīstas, ka darīju to nelabprāt, jo cilvēka gaļa man bija iegaršojusies, it īpaši gabaliņi ap krūšu kaulu."

Pabeidzis šo asinis stindzinošo stāstu, Pekers bija ar mieru pavadīt meklētāju grupu H. Lautera vadībā uz vietu, kur atradās noslepkavoto atliekas. Viņš ieveda grupu kādā nepieejamā vietā augstu kalnos, un, tā kā viņš teica, ka ir apmaldījies, tika nolemts pārtraukt meklējumus un nākamajā dienā atgriezties fortā.

Tonakt Pekers un Lauters gulēja blakām, un nakts vidu Pekers uzbruka Lauteram, lai to nogalinātu un aizbēgtu.

bet tika pievārēts, sasiets un pēc atgriešanās fortā nodots šerifa rokās.

Tā paša gada jūnija sākumā kāds mākslinieks, vārdā Reinoldss, ieradies no Peorijas llinoisas pavalstī, devās gleznot etīdes uz Kristovala ezera krastiem, kur hemloku audzē atrada piecu vīru atliekas. Četri gulēja rindā, piektais bez galvas tika atrasts kādu gabalu nostāk. Bella, Svona, Hamfrija un Nuna līķu galvaskausu pakauša daļā bija revolvera šāvienu pēdas. Kad atrada Millera līķi, bija skaidrs, ka uzbrukts ar šauteni — tā mētājās tuvumā, laide bija atlauzta no stobra.

Mirušo izskats skaidri liecināja, ka Pekers vainojams gan kanibālismā, gan slepkavībās. Acīmredzot viņš runāja taisnību, sakot, ka priekšroku devis cilvēka krūšu gabalam, jo katrā apsekotajā gadījumā krūšu muskulatūra bija nogriezta līdz pat ribām.

Tika atrasta iemīta taka no līķiem iidz netālajai būdai, kurā atradās segas un citas noslepkavotajiem piederējušās mantas; visas pazīmes liecināja, ka Pekers tur dzīvojis ilgi pēc slepkavībām un bieži mērojis ceļu līdz līķiem, lai papildinātu cilvēka gaļas krājumus. Pēc šiem atklājumiem šerifs izvirzīja pret Pekeru apsūdzību piecās slepkavībās, bet viņa prombūtnes laika apcietinātais izbēga.

Nekas vairs par viņu nebija dzirdams, līdz 1883. gada 29. janvārī, tātad pēc deviņiem gadiem, ģenerālis Adamss saņēma vēstuli no Čeijenas Vaiomingas pavalsti, kurā kāds Soltleikas zelta meklētājs ziņoja, ka sastapies ar Pekeru vaigu vaigā. Vēstules rakstītājs minēja, ka bēglis tur uzdodas par Džonu Švarcu un tiek turēts aizdomās par sadarbību ar likumpārkāpēju bandu.

Detektīvi uzsāka izmeklēšanu, un 1883. gada 12. martā Laramijas grāfistes šerifs Šarpless Pekeru apcietināja, bet šerifa pailgs Smits (no Ilinsdeilas grāfistes) 17. martā nogādaja apcietināto atpakaļ uz Leiksitiju.

Lietas izskatīšana par Izraēla Svona noslepkavošanu 1874. gada 1. martā Hinsdeilas grāfistē sākās 1883. gada 3. aprīli. Tika pierādīts, ka ikvienam grupā, izņemot Pekeru, bijusi līdzi ievērojama naudas summa. Apsūdzētais atkārto

ja jau agrāk teikto, apgalvojot, ka nogalinājis tikai Bellu, turklāt darījis to aizstāvoties.

13. aprīlī tiesa atzina apsūdzēto par vainīgu un pasludināja nāves spriedumu. Pekeram tika garantēta sprieduma izpildes atlikšana, un viņš nekavējoties pārsūdzēja lietu Augstākajā tiesā. Starplaikā viņu pārvietoja uz Ganisona cietumu, lai paglābtu no linča tiesas.

1885. gadā oktobrī Augstākā tiesa ierosināja jaunu lietu, un tika nolemts izvirzīt pret viņu apsūdzību piecās slepkavībās. Visos gadījumos viņš tika atzīts pat vainīgu, un par katru lietu viņam piesprieda astoņus gadus cietumsoda, kopā tātad — četrdesmit gadus.

1901. gada 1. janvārī viņu amnestēja, un viņš mira kādā rančo netālu no Denveras 1907.gada 24. aprīlī.

"Kamēr Gilberts to visu lasīja, es sadabuju sev dzeramo. Dorotija pārtrauca deju, lai man pievienotos. "Vai jums viņš patīk?" viņa ievaicājās, ar galvu pamājot Kvinna virzienā.

"Viņš ir pa pirmo!"

"Var jau būt, bet viņš var būt arī neiedomājami muļķīgs. Jūs neesat man pajautājis, kur es pavadīju pagājušo nakti. Vai jūs tas neinteresē?"

"Tā nav mana darīšana."

"Bet es atradu kaut ko priekš jums."

"Ko?"

"Es biju pie Alises tantes. Viņai nav gluži visi mājās, bet viņa ir šausmīgi mīļa. Viņa teica, ka tikko esot saņēmusi vēstuli no mana tēva — viņš sakot, lai viņa piesargās no mammas."

"Brīdina? Kādos vārdos tas tieši pateikts?"

"Es to vēstuli neredzēju. Alises tante ar tēvu bija uz nažiem jau vairākus gadus, viņa to vēstuli uzreiz saplēsusi. Viņa saka, ka tēvs ir kļuvis komunists un ka viņa ir pārliecināta, ka komunisti ir nogalinājuši Džuliju Volfu un galu galā nogalinās arī tēvu pašu. Viņa domā, ka tas ir kādas sazvērestības dēļ, ko tie abi ir nodevuši."

Es teicu: "Ak Dievs!"

"Nu labi, nesmejieties par mani. Es jau tikai atstāstu to, ko viņa man teica. Es jau teicu, ka viņai nav viss kārtībā ar galvu."

"Vai viņa teica, ka tās blēņas bija vēstulē?"

Dorotija pakratīja galvu. "Nē. Viņa teica, ka tur bija tikai brīdinājums. Ja es daudzmaz atceros, viņa teica, ka tēvs rakstījis viņai, lai neuzticas mammai nekādā gadījumā un lai neuzticas nevienam, kurš ar mammu ir saistīts. Tas, šķiet, attiecas uz jebkuru no mums."

"Mēģini atcerēties vēl kaut ko."

"Bet vairāk nekā nebija. Tas ir viss, ko viņa man teica."

"No kurienes vēstule bija sūtīta?" es jautāju.

"To viņa nezināja, vienīgi, ka tā atnākusi pa gaisa pastu. Viņa teica, ka tas viņu neesot interesējis."

"Ko viņa par to domāja? Vai viņa šo brīdinājumu uztvēra nopietni?"

"Viņa teica, ka viņš esot bīstams radikālis — tie ir tieši viņas vārdi — un ka viņu neinteresē nekas, ko brālis varētu viņai pateikt."

"Un cik nopietni tev tas šķiet?"

Viņa labu brīdi klusējot vērās manī un, pirms atbildēt, aplaizīja lūpas. "Es domāju, ka viņam…"

Pie mums ar grāmatu rokās pienāca Gilberts. Likās, ka atgadījums, ko viņam biju ieteicis izlasīt, jaunajam cilvēkam ir sagādājis vilšanos. "Tas ir ļoti interesanti," viņš teica, "bet, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt, tas jau nav patoloģisks gadījums." Viņš apvija roku māsai ap vidu. "Tā jau drīzāk bija apstākļu sagadīšanās un bailes no bada nāves."

"Jā, ja tu notici viņa stāstītajai versijai."

Dorotija ievaicājās: "Par ko jūs runājat?"

"Par vienu vietu grāmatā," Gilberts atbildēja.

"Izstāsti viņam par vēstuli, ko saņēma jūsu krustmāte," es teicu Dorotijai.

Viņa tūdaļ pat izstāstīja.

Kad Dorotija bija beigusi, Gilberts nepacietīgi novaikstījās. "Tas ir stulbi. Mamma nevar būt bīstama. Viņa ir

Klasisks aizturētas attīstības gadījums. Vairākums no mums ir pāraudzis visas šīs ētikas, morāles un tamlīdzīgi. Mamma līdz tam vēl nav tikusi." Viņš sarauca uzacis un domīgi palaboja tikko teikto: "Viiļa varētu gan būt bistama — bet tikai kā bērns, kurš spēlējas ar sērkociņiem."

Mora dejoja ar Kvinnu.

"Un ko tu domā par tēvu?" es pajautāju.

Gilberts paraustīja plecus. "Neesmu redzējis viņu kopš bērnības. Man ir sava teorija par viņu, bet daudz kas tajā ir minējumu līmenī. Es vēlētos — galvenais, ko es vēlētos uzzināt — vai viņš ir vai nav impotents."

Es teicu: "Šodien viņš Elentaunā mēģināja izdarīt pašnāvību."

Dorotija iekliedzās: "Nē, to viņš nedarīja," — tik spēji, ka Kvinns un Nora pārstāja dejot; tad pagriežas pret brāli un pavēloši vaicāja: "Kur ir Kriss?"

Gilberts pārmaiņus raudzījās te viņā, te manī, te atkal viņā. "Netēlo muļķi," viņš teica ledainā balsī. "Viņš ir kopā ar to meiču, ar to Fentonu meiču."

Neizskatījās, ka Dorotija viņam noticētu.

"Viņa ir greizsirdīga," Gilberts man paskaidroja. "Lūk, kā izpaužas pārmērīga pieķeršanās mātei!"

Es pavaicāju: "Vai kāds nojums kādreiz ir redzējis to Viktoru Rouzvoteru, ar kuru jusu tēvam bija nepatikšanas tolaik, kad es ar jums iepazinos?"

Dorotija pakratīja galvu. Gilberts teica: "Nē. Kāpēc gan?"

"Nekas, tāpat vien ienāca prātā. Arī es viņu nekad neesmu redzējis, bet viņa apraksts ar dažām nenozīmīgām izmaiņām itin labi atbilst jusu Krišam Jorgensenam."

XIV

TOVAKAR mēs ar Noru aizgajam uz mūzikhola atklāšanu Radiositijā; pēc stundas nospriedām, ka priekšnesumu mums jau diezgan, un devāmies projām.

"Kur nu?" Nora jautāja.

"Man vienalga. Kā butu, ja pabāztu degunu tajā

Pigairona Klubā, par Ko stāstīja Morelli? Tev patiKs Stadsijs BērKs. Viņš savulaiK bijis seifu uzlauzējs. Stāsta, Ka viņš esot atmūķējis seifu Heigerstaunas cietumā, Kur bijis ieliKts uz trisdesmit dienām par sliKtu uzvedību."

"Ejam ar," viņa teica.

Devāmies uz Četrdesmit devīto ielu un pēc tam, Kad bijām izKlaušinājuši divus taKsīša šoferus, divus avīžpuiKas un policistu, beigu beigās to vietu atradām. Šveicars teica, Ka neKādu Stadsiju BērKu nepazīstot, bet iešot pajautāt. Stadsijs pienāca pie durvīm. "SveiKs, NiK! Kā iet?" viņš teica. "Māciet tiK ieKšā!"

Viņš bija vidēja auguma virs ar spēcigu miesas bUvi, varbūt drusciņ aptauKojies pēdējā laiKā, bet ne izplūdis. Viņam vajadzēja būt vismaz piecdesmit gadus vecam, bet izsKatījās, Ka ir par desmit mazāK. Viņam bija plata, pievilcigi neglīta, baKurētaina seja, pavisam nedaudz nenoteiKtas Krāsas matu, un pat pliKgalviba nespēja padarīt viņa pieri augstāKu. Viņa balss līdzinājās dobja basa rUKoņai.

Es saroKojos ar viņu un stādīju prieKšā Moru.

"Sieva," viņš teica. "Padomā tiK, pie joda, tagad tev būs jādzer šampanietis vai arī tu norausies."

Es teicu, Ka ar viņu Kauties negrasos, un mēs gājām ieKšā. Vietiņa izsKatijās omulīgi papluKusi. Bija tuKšā stunda — zālē redzēja tikai trīs apmeKlētājus. Apsēdāmies pie stūra galdiņa, un Stadsijs teica viesmīlim, tieši Kuru vīna pudeli lai atnes. Tagad viņš mani rūpīgi nopētīja un atzinīgi pamāja. "Apprecēšanās tev naKusi par labu." Viņš paKasīja zodu. "Ir Krietns laiciņš, Kopš neesmu tevi redzējis."

"Krietns laiciņš," es pieKritu.

"Viņš mani ietupināja ķurķī," Stadsijs pavēstīja Morai.

Viņa līdzjūtīgi pamāja ar galvu. "Vai viņš bija labs deteKtivs?"

Stadsijs savilKa grpmbās to, Kas nu viņam sKaitijās piere. "Tā jau runā, bet es nezinu. Tas, Ka viņš mani toreiz notvēra, bija laimīgs gadījums — istenibā jau es biju vadibā."

"Kā tev ienāca prātā uzgrust man to traKo Morelli?" es jautāju.

"Nu, tu jau zini, Kādi ir šie ārzemnieKi," viņš teica. “Viņi ir histērisKi. Man nebija ne prātā, Ka viņš varētu Ko tādu izstrādāt. VienvārdsaKot, viņš ir paniKā, Ka Kruķi mēģinās viņam pieKārt tās dāmites Volfas nomušīšanu, un tad mēs ieraugām avīzē, Ka tev tur ir Kaut Kāda darīšana, un es šim saKu: "Zini, NiKs jau nu tur nebūs iepinies tāpat vien, viņš nav no tiem, Kas par pieciem dolāriem gatavs savu māti pārdot, bet tev tiK un tā jāatrod Kāds, ar Ko parunāties." Nu, un viņš man pieKrita. Ko tu būtu darījis manā vietā — parādījis viņam mēli?"

"Bet viņš ļāvās izseKoties, Kad nāca pie manis, un vainu uzvēla man. Kā viņš vispār mani atrada?"

"Viņam netrūKst labu draugu, turKlāt tu taču neslēpies, vai ne tā?"

"Es biju ieradies NujorKā tikai pirms nedēļas, un avīzēs nebija ne vārda par to, Kur esmu apmeties."

"Patiešām?" Stadsija balsī bija interese. "Kur tad tu vispār dzīvo?"

"Es tagad dzīvoju SanfrancisKo. Nu, Kā viņš mani varēja atrast?"

"Tā ir viena forša pilsētiņa. Es tur neesmu bijis gadiem, bet tā nu reiz ir viena forša pilsētiņa. Par to — es tev to nevaru pateiKt. Prasi viņam pašam. Galu galā tā jau ir viņa darīšana."

"Ja nesKaita to, Ka tieši tu viņu atsūtīji pie manis."

"Jā, protams," viņš teica, "ja to nesKaita. Toties es tevi tā izlielīju." Viņš to teica visā nopietnībā.

Es teicu: "Tu nu gan man esi draudziņš."

"Kā es varēju iedomāties. Ka viņam uznāKs melnie? Bet galu galā viņš jau tevi pārāK neapskādēja, vai ne tā?"

"Var jau būt, Ka ne, bet labumā man tas arī negāja, un es…" ApKlusu, jo pienāca viesmīlis ar šampanieti. Mēs iemalKojām un teicām, Ka tas nu ir baigi labais. Īstenībā tas bija galīgs draņķis. "Kā tev šķiet, vai viņš piebeidza to meiču?" es ievaicājos.

Stadsijs nevilcinoties paKratīja galvu. "NeKādā gadījumā."

"Tam puisim daudz nevajag, lai sāKtu šaudīties," es teicu.

"Es zinu — visi tie ārzemnieki ir histēriķi —, bet viņš tai pēcpusdienā visu iaiku dirnēja šeit."

"Visu laiku?"

"Jā, visu, es varu zvērēt. Te viena kompānija otrajā stāvā rikoja kārtīgu dropi, un es pilnīgi droši zinu, ka viņš visu vakaru neatrāva pakaļu no krēsla, par iziešanu uz ielas nemaz nerunājot. Es neblefoju, viņš to var pierādīt."

"Kāpēc tad viņam bija jāuztraucas?"

"Kā lai es to zinu? It kā es pats ari nebutu viņam to jautājis. Bet tu jau zini, kādi ir tie ārzemnieki."

Es teicu: "Mm-m-jā. Viņi ir histēriķi. Bet vai nevar gadīties, ka viņš pie tās meitenes ir aizsūtījis kādu savu drauģeli?"

"Man liekas, ka tu par to čali galīgi nepareizi domā," teica Stadsijs. "Es pazinu dāmīti. Dažreiz viņa atnāca šim līdzi. Viņiem tā bija tikai tāda spēlēšanās. Viņš nebija tās dēļ tik ļoti izkūkojis prātu, lai būtu iemesls mušlt nost. Es tev to saku godīgi."

"Vai viņa ari dzīvoja uz zālītēm?"

"Nezinu. Pāris reižu esmu redzējis viņu lietojam, bet varbūt tas tā — kompānijas pēc, tikai tāpēc, ka viņš lieto."

"Ar ko vēl viņa salaida?"

"Vairāk neviena es nezinu," Stadsijs vienaldzīgi atbildēja. "Te nāca tāds tips, vārdā Nanheims, kas mēģināja viņai sist kanti, bet es nemanīju, ka viņam tur kas sanāktu."

"Tad re, kur Morelli dabūjis manu adresi."

"Nerunā niekus. Viss, ko Morelli varēja gribēt no viņa, bija varbūt kāda šķipsna kokaīna. Un es nesaprotu, kāda jēga viņam bija stāstīt policijai, ka Morelli pazina to dāmīti. Bet tas Nanheims — vai viņš tev kāds draugs, vai?"

Mirkli pārdomāju šo jautājumu un teicu: "Nē, es viņu vispār nepazīstu. Bet esmu dzirdējis, ka viņš šad un tad palīdzot policijai."

"Ā-ā-ā. Nu, paldies."

"Par ko tad paldies? Es neko neesmu teicis."

"Tu pateici pietiekami skaidri. Bet labāk pastāsti man,

luk, ko: kas tur īsti ir ar visu to jezgu? Meiču ir nogalinājis sitas Vainants, vai ne?"

"Tā domā daudzi," es teicu, "bet es varu saderēt, uz ko vien gribi, ka tas nav viņš."

Viņš pakratīja galvu. "Es nesākšu sacensties ar tevi tava laukumā, bet," viņa sejā atplauka smaids, "man ir padomā kas cits — mēs varētu pat noslēgt derības, ja vēlies. Atceries, toreiz, kad tu mani saņēmi ciet, es biju ārkārtīgi spēcīgs ar labo taisno un aizvien esmu domājis, vai tev maz vēlreiz izdotos. Kādu reizi, kad tu jutīsies labāk, mēs varētu…"

Es iesmējos un teicu: "Ko tu, esmu galīgi zaudējis formu."

"Nu, es jau arī esmu resns kā vepris," viņš nelikās mierā.

"Turklāt tā bija cucene. Tu biji zaudējis līdzsvaru, bet es stāvēju stingri."

"Tu tikai gribi tikt sveikā cauri," viņš teica un domīgi turpināja: "Kaut gan tā jau nebUs pirmā reize. Nu ko, ja jau ne…Labs ir, dodiet savas glāzes, es ieliešu vēl."

Nora bija sadomājusi tikt mājās agri un skaidrā, tā nu mēs atstājām Stadsiju un viņa Pigairona klubu drusku pēc vienpadsmitiem. Viņš pavadīja mus līdz taksītim un ar enerģiskiem rokasspiedieniem atvadījās.

"Cik liels prieks bija jus satikt," viņš teica.

Mēs atbildējām ar līdzīgām laipnībām un braucām prom.

Norai Stadsijs bija licies vienkārši brīnišķīgs. "Pusi no viņa runātā es vispār nemaz nesapratu."

"Viņš ir pa pirmo."

"Tu viņam tā arī nepateici, ka esi metis mieru detektīva darbam."

"Viņš tādā gadījumā nodomātu, ka man ir kaut kas padomā pret viņu," es paskaidroju. "Tādiem tipiem, ja reiz tu esi bijis slepenpolicists, tāds arī paliec uz visiem laikiem, un es viņam labāk esmu gatavs samelot nekā |aut iedomāties, ka es meloju. Viņš man patiešām uzticas, savā ziņā."

"Vai tu viņam teici patiesību, Kad stāstīji, Ka Vainants nav nogalinājis meiteni?"

"Nezinu. Bet domāju, Ka—jā."

riormandijā mani jau gaidīja telegramma no MaKoleja Elentaunā:

TAS VĪRIETIS ŠEIT NAV VAINANTS UN NAV MĒĢINĀJIS IZDARĪT PAŠNĀVĪBU.

XV

NAKAMAJA rīta es nolīgu stenogrāfisti un gandrīz tiKu galā ar visu pastu, Kas bija ieKrājies; pa tālruni sazinājos ar musu advoKātu SanfrancisKo — mēs mēģinājām paglābt dažus no mūsu uzņēmumu Klientiem no banKrota; Kādu stundu pavadīju, vēlreiz pārlUKojot plānu. Kā mums pazemināt pavalsts nodoK|u maksājumus, vārdu saKot, uzvedos Kā viens Kārtīgs darījumu cilvēKs un divos, Kad liKu dienas darbus pie malas, lai ar Noru dotos lenčā, jutos bezgala šķīsts.

Norai pēc lenča bija ielūgums uz bridža partiju. Es devos pie Gilda —jau ieprieKš bijām sazinājušies telefonisKi.

"Tātad tā bija viltus trauKsme?" es teicu, kad pēc sasveicināšanās iekārtojāmies klubkrēslos.

"Tā nu tas ir. Tas virs nelīdzinājās Vainantam ne tik, cik es. Jūs jau zināt, kā tas notiek: mēs Filadelfijas policijai paziņojām, ka viņš no turienes sūtījis telegrammu, un iedevām aprakstu, un, saprotams, nākamajā nedēļā vai puse Pensilvānijas pavalsts iedzīvotāju, ikviens kalsns vīrietis; un ja nu tam vēl ir vaigubārda — šķiet esam Vainants. Tas bija kāds puisis, vārdā Bārlovs — ciktāl mēs izdibinājām — galdnieks, kas šobrīd palicis bez darba, un kāds melnais viņu sašāvis, mēģinādams aptīrīt. Pagaidām Bārlovs neko daudz parunāt nevar."

"Vai nevar būt tā, ka viņu sašāvis kāds, kas pieļāvis to pašu kļūdu, ko Elentaunas policija?" es ievaicājos.

"noturēja viņu par Vainantu? Domāju, ka tā arī varēja gadīties, ja šādam pieņēmumam ir kāda nozīme. Bet vai ir nozīme?"

Teicu, ka to nu gan nezinu. "Vai Makolejs jums stāstīja par vēstuli, ko saņēmis no Vainanta?"

"Viņš neteica, kas tajā bija rakstīts."

Es pastāstīju. Pastāstīju arī, ko zināju par Rouzvoteru.

Viņš teica: "Tas kļūst interesanti."

Es pastāstīju viņam arī par vēstuli, ko Vainants sūtījis savai māsai.

Viņš teica: "Tas puisis raksta uz visām pusēm, ko?"

"Man arī tas ienāca prātā." Es pastāstīju viņam, ka Viktora Rouzvotera apraksts ar dažām nelielām izmaiņām atbilst Kristiānām Jorgensenam.

Viņš teica: "Jā, nav par sliktu paklausīties jūsos. Stāstiet vien tālāk."

Es teicu, ka tas šobrīd ir viss.

Viņš atgāzās krēslā un ar savām bāli pelēkajām acīm ieurbās griestos. "Kaut kas te butu jādara," viņš ierunājās.

"Vai tas puisis Elentaunā sašauts ar 32. kalibru?" es pavaicāju.

Gilds izbrīnā brīdi vērās manī, tad pakratīja galvu. "Ar 44. Kas jums ir prātā?"

"nekas. Es tāpat vien mēģinu sakārtot domas galvā."

Viņš teica: "Es zinu, ko jūs ar to gribat pateikt," — un atkal, brīdi klusējot, raudzījās griestos. Kad viņš no jauna ierunājās, izklausījās tā, it kā viņam domas atrastos pavisam citur: "Makoleja alibi, par ko jūs interesējāties, ir pilnīgā kārtībā. Viņš nokavēja tikšanos ar jums, un mums droši zināms, ka tai laikā — no trijiem un piecām minūtēm līdz trijiem divdesmit — viņš atradās kolēģa Hermaņa birojā Piecdesmit septītajā ielā."

"Ko nozīmē trīs un piecas minūtes?"

"Ak tā, par to jUs nezināt. Vārdu sakot, mēs atradām kādu Keresu, kuram Pirmajā avēnijā ir ķīmiskās tīrīšanas un krāsošanas uzņēmums. Viņš trijos un piecās ir zvanījis Volfai un apvaicājies, vai nebūs kāds darbiņš, bet viņa teikusi, ka ne un ka viņa tūlīt pat iet projām. Tas sašau

rina iespējamo laiku no trijiem piecām līdz trijiem divdesmit. Bet jus taču neturat aizdomās Makoleju?"

"Es turu aizdomās visus," atteicu. "Kur jus bijāt laikā starp trijiem piecām un trijiem divdesmit?"

Gilds iesmējās. "Taisnību sakot," viņš teica, "es esmu varbūt vienīgais no visiem, kuram nav alibi. Es biju uz kino."

"Pārējiem tātad ir?"

Viņš piekrītoši pamāja. "Jorgensens izgāja reizē ar misis Jorgensenu, apmēram bez piecām trijos, un tad aizlavījās uz Rietumu Septiņdesmit trešo ielu pie kādas meitenes, vārdā Olga Fentona, — mēs vienojāmies neteikt par to viņa sievai — un palika tur aptuveni līdz pieciem. Ko darīja misis Jorgensena, mēs jau zinām. Meita, kad viņi gāja ārā pa durvīm, ģērbās, pēc tam piecpadsmit pāri trijiem paņēma taksīti un taisnā ceļā devās uz BergdorfaGudmana veikalu. Dēls visu pēcpusdienu pavadīja publiskajā bibliotēkā — ak Dievs, viņš nu gan izvēlas lasāmvielu! Morelli bija projām kādā krogā četrdesmito ielu rajonā." Viņš atkal iesmējās. "Un kur bijāt jus?"

"Savu alibi es glabāšu, līdz man tas patiešām būs vajadzīgs, nevienam no šiem cilvēkiem alibi nav simtprocentīgi drošs, bet likumīgi alibi reti kad tādi ir. Un kā ir ar Nanheimu?"

Gilds šķita izbrīnījies. "Kas gan jums liek domāt par viņu?"

"Dzirdēju, ka viņš esot bijis ieķēries tajā meitenē."

"Kur tad jūs to dzirdējāt?"

"Dzirdēju, un viss."

Viņš īgni saviebās. "Un vai uz šīm ziņām var paļauties?"

"Jā."

"Mjā," viņš novilka, "to puisi mēs varam pārbaudīt. Bet paklausieties — kāpēc jūs tā interesējaties par viņiem visiem? Vai tad jūs nedomājat, ka slepkava ir Vainants?"

Piedāvāju viņam tādas pašas derības kā Stadsijam: "Divdesmit pieci pret jūsu piecdesmit, ka viņš to nav izdarījis."

Viņš ilgi vērās mani klusēdams, tad beidzot ierunājās: "Tā tik ir ideja! Un kurš tad, jūsuprāt, varētu but vainīgais?"

"Tiktāl jau es vēl neesmu ticis. Saprotiet, es neko nezinu. Es nesaku, ka Vainants nav to izdarijis. Es tikai saku, ka viss neliecina pret viņu."

"Un sakāt to attiecībā — divi pret vienu. Kas tad neliecina pret viņu?"

"Sauciet to par nojautu, ja gribat, bet…"

"Es negribu to saukt nekā," viņš iebilda. "Man šķiet, ka jūs esat ļoti izmanīgs detektīvs. Es vēlos dzirdēt to, kas jums ir sakāms."

"Visvairāk manā sakāmajā ir jautājumu. Piemēram, cik ilgs laiks pagāja no brīža, kad lifta zēns izlaida misis Jorgensenu Volfas stāvā, līdz brīdim, kad viņa atkal tam piezvanīja un sacīja, ka dzird vaidus."

Gilds domīgi savilka lupas, tad pavēra muti, lai ievaicātos: "Vai tiešām jūs domājat, ka viņa būtu varējusi…" — un ļāva jautājuma nepabeigtajai daļai sastingt klusumā.

"Jā, es domāju, ka viņa būtu varējusi. Un gribētu zināt, kur atradās Nanheims. Es gribētu zināt atbildes uz Vainanta vēstulē uzdotajiem jautājumiem. Es gribētu zināt, kur aizceļoja tā četrtūkstoš dolāru starpība starp summu, ko Makolejs iedeva Volfai un ko viņa, šķiet, tālāk nodevusi Vainantam. Es gribētu zināt, no kā viņai tas saderināšanās gredzens."

"Mēs darām visu, kas ir mūsu spēkos," Gilds sacīja. "Un es, es nu gan vislabāk vēlētos zināt, kāpēc Vainants, ja viņš nav neko nodarījis, neierodas un pats neatbild uz mūs interesējošiem jautājumiem."

"Viens iemesls varētu būt, ka misis Jorgensenai atkal gribētos iespundēt viņu trakomājā." Man kaut kas ienāca prātā. "Herberts Makolejs strādā Vainanta labā: jūs taču nenoticējāt viņam uz vārda, ka tas vīrs Elentaunā nav Vainants?"

"Nē. Bet tas cilvēks bija jaunāks par Vainantu, ar pavisam nedaudziem sirmiem matiem — tie nebija ari krāsoti, un viņš nemaz neizskatījās līdzīgs tam vīram, kas ir mūsu rīcībā esošajās fotogrāfijās." Viņā jaudās pašpārliecinātība. "Vai jums ir kas darāms tuvāko stundu laikā?"

"Nē."

"Tas ir labi." Viņš piecēlās. "Es sadabūšu Kādus no zēniem, Kas strādā pie tā, par Ko mēs te runājām, un tad varbūt mēs abi aiziesim šur tur ciemos."

"Kolosāli," es teicu un izgāju no biroja.

Papīrgrozā bija iemests Times numurs. Es to izvilKu un uzšĶīru privātsludinājumu seKciju. Tur bija MaKoleja sludinājums:

ABNER. JĀ. BANIJS.

Kad atgriezās Gilds, es jautāju: "Kā ir ar tiem cilvēKiem, Kas viņi arī nebutu, Kas palīdzēja Vainantam laboratorijā? Vai tie ir atrasti?"

"Jā, bet viņi neKo nezina. Tās nedēļas beigās, Kad viņš devās projām, abi šie palīgi saņēma aprēķinu un Kopš tā brīža Vainantu vairs nav redzējuši."

"Pie Kā viņi strādāja lidz laboratorijas slēgšanai?"

"Tam ir Kaut Kāds saKars ar Krāsvielām, noturīgs zaļais, vai. Vispār es nezinu. Bet es dabūšu zināt, ja jūs vēlaties."

"Es nedomāju, Ka tam ir Kāda nozīme. Vai tā ir Kārtīga laboratorija?"

"IzsKatās, Ka ieKārtota pa pirmo, ciK nu es varu spriest. Jūs domājat, Ka laboratorijai varētu būt Kāds saKars ar notiKušo?"

"Visam var but saKars."

"Nu labi, dodamies ceļā."

XVI

"VISPIRMS/' Gilds teica, Kad izgājām uz ielas, "aiziesim līdz misteram Nanheimam. Viņam jābūt mājās — es teicu viņam, lai sēž uz vietas un gaida manu zvanu."

Mistera Nanheima mājvieta atradās tumšas, mitras un smirdīgas ēKas ceturtajā stāvā, namu tricināja Sestās avēnijas satiKsmes dārdoņa. Gilds pieKlauvēja.

IeKšā varēja dzirdēt Kādu steidzīgi Kustamies, tad

atskanēja balss: "Kas tur ir?" Balss piederēja vīrietim, kas runāja caur degunu un šķita viegli uzbudināms.

Gilds uz jautājumu atbildēja: "Džons."

Durvis steidzīgi atvēra mazs, dzeltenīgs, gadus trīsdesmit piecus vai sešus vecs vīrelis, kura apģērbs sastāvēja no apakškrekla, zilām apakšbiksēm un melnām zīda zeķēm. "Es negaidiju jūs, leitnant," viņš žēli gaudās, "jūs taču teicāt, ka piezvanīsiet." Viņš izskatījās pārbijies. Tumšās, mazās ačeles bija tuvu novietotas, platā mute ar šaurajām lūpām bija ļengani nokārusies, bet deguns šķita īpaši miksts — garš, nošļucis, it kā bez kaula.

Gilds viegli pieskārās manam elkonim, un mēs gājām iekšā. Pa kreisi bija pavērtas durvis, pa tām rēgojās nesaklāta gulta. Telpa, kurā mēs iegājām, bija viesistaba: noplukusi, netīra, visur mētājās apģērba gabali, vecas avīzes, netīri trauki. Nišā pa labi bija izlietne un plīts. Pie tās stāvēja sieviete ar čurkstošu katliņu rokā. — sarkanmatainā sieviete ar platajiem kauliem un drukno augumu varēja būt gadus divdesmit astoņus veca. Ar visu tās nevīžīgo brutalitāti viņu varēja saukt par skaistu. Mugurā viņai bija saņurcīts rozā kimono, kājās — nodriskātas rozā čības. Sieviete saīgusi raudzījās mūsos.

Gilds nestādīja mani priekšā Nanheimam un nepievērsa nekādu uzmanību sievietei. "Sēdieties," viņš teica un pagrūda nostāk izmētātos apģērbus, lai izbrīvētu sev vietu uz dīvāna.

Es nošķūrēju vecas avīzes no šūpuļkrēsla un apsēdos tajā. Tā kā Gilds nenoņēma platmali, es rīkojos tāpat. Nanheims piegāja pie galda, uz kura stāvēja puslitra viskija pudele, kurā vēl bija pāris collu šķidruma, un divas glāzes, un teica: "Paņemsiet pa vienai?"

Gilds nošķobījās. "Ne jau nu šos vēmekļus. Kā tas gadījās, ka tu man teici, ka Volfu skuķeni tu pazīsti tikai pēc izskata?"

"'Tā jau arī ir, leitnant, tā ir." Viņš divreiz iesāņus pablenza mani un tūdaļ atrāvās atpakaļ. "Varbūt bušu viņai kādreiz pateicis "sveiki" vai "kā labi iet", kaut kur satiekoties, bet tas arī viss. Tā tas ir, kā es saku."

Sieviete pie plīts iesmējās, pavisam īsi, ironiski, bez kāda prieka.

Nanheims strauji pagriezās pret viņu. "Tu," viņa balss dusmās kļuva spalga, "tu tikai paver savas žaunas, un es tev zobus rīklē sadzīšu."

Viņa atvēzējās un laida ar katliņu Nanheimam pa galvu. Metiens bija neprecīzs, un katliņš atsitās pret sienu. Tauki un olu dzeltenumi izkārtojās jaunos traipos uz jau tā netīrajām sienām, grīdas un mēbelēm.

Viņš metās tai virsu. Man nemaz nebija jāpieceļas, lai pašautu priekšā kāju. Viņš nogāzās garšļaukus. Sieviete pa to laiku bija paķērusi virtuves nazi.

"Tulit izbeigt!" noaurojās Gilds. Arī viņš necēlās kājās. "Mēs te atnācām, lai parunātos, nevis lai noskatītos šajā sadzīves farsā. TUlīt celies augšā un uzvedies, kā nākas!"

Nanheims lēnām trausās kājās. "Kad viņa iedzer, tad var mani padarīt traku. Viņa visu dienu ņirgājas par mani." Viņš tirināja labās rokas plaukstu. "Laikam būšu izmežģījis locītavu."

Sieviete, nepaskatīdamās uz mums, pagāja garām, iegāja guļamistabā un aizvēra durvis. %

Gilds sacīja: "Varbūt, ja tu mazāk ložņātu pakaļ citām sievietēm, tev būtu mazāk raižu ar šo te."

"Ko jūs ar to gribat teikt, leitnant?" Nanheims šķita izbrīnīts, nevainības pilns un pat sāpināts.

"Es runāju par Džūliju Volfu."

Nu mazais vīrelis bija sašutis. "Tie ir meli, leitnant! Ikvienam, kurš saka, ka es jelkad…"

Gilds viņu pārtrauca un vērsās pie manis: "Ja vēlaties viņam iekraut, man nekas nav pretī pie visas viņa sasistās rokas. Turklāt viņš jau nav sasities nopietni."

Nanheims pagriezās uz manu pusi, pastiepis uz priekšu abas rokas. "Es ar to negribēju teikt, ka jūs būtu melis. Es gribēju teikt, ka varbūt kāds kaut kur ir kļūdījies, sakot, ka…"

Gilds viņu vēlreiz pārtrauca: "Vai tad tu viņu nebūtu ņēmis, ja būtu varējis dabūt?"

Nanheims aplaizīja apakšlūpu un zagšus palūkojās

guļamistabas durvju virzienā. "Nu," viņš teica piesardzīgi klusinātā balsī, "viņa, protams, bija gards kumosiņš. Domāju gan, ka nebūtu laidis garām izdevību."

"Bet mēģinājis tu neesi?"

Nanheims brīdi vilcinājās, tad paraustīja plecus un teica: "Jus taču zināt, kā tas ir. Cilvēks, kurš tāpat vien dauzās apkārt, mēģina tikt klāt visam, kas gadās ceļā."

Gilda sejā parādījās īgnums. "Būtu bijis labāk, ja tu man to būtu pastāstījis uzreiz. Kur tu biji tajā pēcpusdienā, kad viņu noknieba?"

Vīrelis palēcās tā, it kā viņam kāds būtu iedūris ar kniepadatu.

"Dieva dēļ, leitnant, jūs taču neiedomāsieties, ka man varētu but kāds sakars ar to lietu. Kāpēc gan man vajadzētu viņai nodarīt pāri?"

"Kur tu biji?"

Nanheima šļauganās lupas nervozi ietrīsējās. "Kurā dienā tad viņu…" Viņš aprāvās, jo atvērās guļamistabas durvis.

Lielā sieviete iznāca ar čemodānu rokā. Viņa bija ielas apģērbā.

"Miriam," Nanheims ierunājās.

Viņa vienaldzīgi pavērās Nanheimā un teica: "Man nepatīk krāpnieki, un, pat ja man tie patiktu, man nepatiktu krāpnieki, kas ir provokatori, un, pat ja man patiktu krāpnieki, kas ir provokatori, vienalga, man nepatiktu tu." Viņa pagriezās un gāja uz ārdurvīm.

Gilds, satvēris Nanheimu aiz rokām, lai tas nemestos pakaļ sievietei, vēlreiz atkārtoja: "Kur tu biji?"

Nanheims sauca: "Miriam! Neaizej, es uzvedīšos, kā nākas, es darīšu visu, ko tu vēlēsies. Neatstāj mani, Miriam!"

Viņa izgāja un aizcirta durvis.

"Laidiet mani!" viņš lūdzās Gildam. "Ļaujiet man atsaukt viņu atpakaļ. Es bez viņas nespēju dzivot. Es viņu piedabūšu nākt atpakaļ un pēc tam izstāstīšu jums visu, ko vien vēlaties. Laidiet mani! Man viņa jādabū atpakaļ."

Gilds teica: "Nieki. Sēdi nost!" Viņš iespieda vīreli krēs

lā. "Mēs šeit neatnācām tāpēc, lai noskatītos, kā tu ar šo bābu dejo savas mīlas dejas. Kur tu biji tai pēcpusdienā, kad tika nogalināta meitene?"

Manheims aizsedza seju ar elkoni un sāka šņukstēt.

"Nečinksti," Gilds teica, "ka vēl nedabū kāvienu."

Es ielēju glāzē viskiju un sniedzu Manheimam.

"Pateicos, ser, pateicos!" Viņš izdzēra, noklepojās, tad izvilka netīru kabatlakatu, ar ko noslaucīt ģīmi. "Es tā uzreiz nemaz nevaru atcerēties, leitnant," viņš gaudās. "Varbūt es biju pie Čārlija spēju zālē, varbūt šeit. Miriama gan atcerētos, ja jūs man )autu aiziet viņai pakaļ."

Gilds teica: "Velns ar visu tavu Miriamu! Kā tev patiktu, ja mēs tevi ietupinātu par neatcerēšanos?"

"Ļaujiet man mirkli apdomāties. Es tūlīt atcerēšos. Es neizlokos, leitnant! Jūs taču zināt, es jums nekad nemeloju. Es tikai patlaban esmu sanervozējies. Un paskatieties uz manu roku." Viņš to pacēla, lai mēs redzētu, ka locītava ir pietūkusi. "Ļaujiet man apdomāties." Viņš atkal aizsedza seju.

Gilds piemiedza man ar aci, un mēs abi gaidijām, kad sāks darboties mazā vīriņa atmiņa.

Pēkšņi viņš pacēla galvu un iesmējās. "Ak, tu debess! Es patiešām būtu pelnījis kāvienu. To pēcpusdienu taču es… Pagaidiet, es jums parādīšu." Viņš iegāja guļamistabā.

Pēc brīža Gilds uzsauca: "Hei, mēs te netaisāmies sēdēt visu nakti. Kasies ātrāk!"

Atbildes nebija.

Guļamistaba, kad mēs tajā iegājām, bija tukša, pavērām vannasistabas durvis, tur ari neviena nebija. Bija atvērts logs un aiz tā — ugunsdzēsības kāpnes.

Es klusēju un centos neskatīties uz Gildu.

Tas atgrūda cepuri pakausī un teica: "Nu kāpēc gan viņam tā vajadzēja darīt?" Tad piegāja pie tālruņa viesistabā.

Kamēr viņš zvanīja, es pavandījos pa atvilktnēm un skapjiem, bet neko neatradu. Pārāk rūpīgi es nemeklēju un likos mierā, tiklīdz viņš bija beidzis iedarbināt policijas mašinēriju.

"Es domāju, Ka mēs viņu ātri vien sadabūsim rokā," viņš teica. "Bet man ir jaunumi. Mēs esam uzzinājuši, Ka Jorgensens un Rouzvoters ir viena un tā pati persona."

"Kas to izdarīja?"

"Es aizsūtīju cilvēKu, lai aprunājas ar to meiču, Kas viņam sagādāja alibi, ar to Olgu Fentonu, un no viņas izdevās to izspiest. Attiecībā uz viņa alibi gan viss palieK, Kā bijis. Es iešu pie viņas pats un mēģināšu uzzināt Ko vairāK. Gribat nāKt līdzi?"

PasKatījos pulKsteni un teicu: "Gribētos jau, bet ir pārāK vēls. Vai viņš saņemts ciet?"

"Orderis viņa arestam jau izdots." Viņš domīgi raudzījās mani. "Nu, tā dāmiņa man ari vēl padziedās."

Es pavīpsnāju. "Kā jums šķiet, Kurš tad galu galā ir slepKava?"

"Es nesatraucos," viņš teica. "Lai tiK mani cilvēKi Krietni papurina viņus visus, un varu galvot, Ka īstais būs roKā viens un divi."

Uz ielas viņš man nosolījās, Ka ziņošot par visiem jaunumiem, un mēs atvadījāmies. Pēc pāris seKundēm viņš atsKrēja atpaKaļ, lai nodotu sveicienus Norai.

XVII

PĀRNĀCIS mājas, es nodevu Norai Gilda sveicienus un izstāstīju dienas jaunumus.

"Arī man ir jaunums prieKš tevis," viņa teica. "Bija ienācis Gilberts Vainants un liKās visai sarūgtināts. Ka tevis nebija. Viņš lūdza, lai tev pasaKu, Ka viņam esot stāstāms Kas ārKārtīgi svarīgs."

"Droši vien viņš būs atKlājis, Ka Jorgensens sirgst ar pārmērīgu pieķeršanos mātei."

"Kā tev šķiet, vai Jorgensens ir slepKava?" viņa vaicāja.

"Man šķita. Ka es zinu vainīgo," es teicu, "Bet nu viss ir atKal tā samaisījies, Ka atlieK vien minējumi."

"Un kāds ir tavs minējums?"

"Aizdomas krīt uz Mimi, Jorgensenu, Vainantu, Nanheimu, Gilbertu, Dorotiju, Alises tanti, Morelli, tevi, mani vai Giidu. Varbūt to galu galā izdarīja Stadsijs. Vai neiemaisīsim pa glāzei?"

Viņa sajauca kokteiļus. Biju ticis galā ar otro vai trešo, kad Nora pasauca mani pie tālruņa: "Tava draudzene Mimi vēlas ar tevi runāt."

Piegāju pie aparāta. "Sveika, Mimi!"

"Man tev šausmīgi jāatvainojas, Nik, ka vakarvakarā biju tik rupja, bet es biju tik pārnervozējusies, ka vienkārši zaudēju savaldīšanos un izgāzos. Lūdzu, piedod man!" Viņa to nobēra tādā ātrumā, it kā vēlētos pēc iespējas ātrāk tikt ar to galā.

"Labi jau, labi," es teicu.

Man knapi izdevās iestarpināt šos trīs vārdus, iekāms viņa atsāka runāšanu, nu jau lēnāk un dedzīgāk: "Vai mēs, Nik, nevarētu satikties? Ir noticis kaut kas drausmīgs, un es… es nezinu, ko lai iesāku, kurp lai eju."

"Kas par lietu?"

"Es to tev nevaru stāstīt pa tālruni, bet tev jāpasaka, ko man darit. Man vajadzīgs padoms. Vai tu nevari atnākt pie manis?"

"Tagad, tūlīt?"

"Jā. Ludzu!"

Es pateicu: "Labs ir," — un iegāju atpakaļ viesistabā. "Aiziešu lidz Mimi. Viņa teica, ka esot ķezā un viņai esot nepieciešama palīdzība."

Nora iesmējās. "Turies stingri. Vai viņa tev atvainojās? Man —jā."

"Jā, man ari, vienā elpas vilcienā. Vai Dorotija joprojām ir pie krustmātes Alises?"

"Jā, ja var ticēt Gilbertam. Cik ilgi tu būsi projām?"

"Ne ilgāk, kā vajadzēs. Var gadīties, ka Jorgensens ir apcietināts, un viņa grib zināt, vai es tur nevaru ko līdzēt."

"Vai viņam kas draud? Gadījumā ja viņš nav nogalinājis Volfu?"

"Es domāju, ka var tikt izvilktas vecās apsūdzības —

par draudu vēstulēm, izspiešanas mēģinājumiem." Atliku glāzi sāņus, lai uzdotu jautājumu pats sev un Morai: "Interesanti, vai viņš ir pazīstams ar Nanheimu?" Brīdi padomāju par to un nospriedu, ka šāda iespējamība pastāv. "Nu ko, es tad iešu."

XVIII

MIMI saņēma mani atplestam rokam. "Tas ir tik baigi, tik baigi labi, Nik, ka tu man esi piedevis, bet tu jau vienmēr esi bijis baigi foršais. Es patiešām nesaprotu, kas man bija iekodis pirmdienas vakarā."

Es teicu: "Nerunāsim vairs par to."

Viņas seja izskatījās sārtāka nekā parasti, un saspringums darīja to jaunāku. Zilās acis mirdzēja. Viņas plaukstas, kas uzgula manējām, bija aukstas. Viņa bija saspringta kā atspere, bet es nevarēju izprast šā satraukuma iemeslus.

Viņa teica: "Un tas bija tik baigi jauki, ka arī tava sieva…"

"Nerunāsim vairs par to!"

"Nik, kas draud cilvēkam, kurš slēpj pierādījumus, ka kāds cits ir vainīgs slepkavībā?"

"Pret viņu var izvirzīt apsūdzību līdzdalībā vai līdzzināšanā, tas ir tāds tehnisks termins."

"Pat tad, ja tas cilvēks labprātīgi pārdomā un pats sniedz liecību?"

"Arī tad var izvirzīt apsūdzību. Bet parasti to nedara."

Viņa pārlaida skatienu istabai, it kā lai pārliecinātos, ka vairāk neviena tur nav, un teica: "Klaids nogalināja Džuliju. Es atradu pierādījumu un to noslēpu. Kas man par to būs?"

"Droši vien nekas, tikai kārtīgi izlamās, ja tu tur ieķēpāsies. Viņš taču ir bijis tavs vīrs, jūsu attiecības ir tik ciešas, ka neviena zvērināto tiesa neiedomāsies tevi apsūdzēt par to, ka mēģināji viņu glābt, protams, ja vien

zvērinātajiem nebūs iemesla uzskatīt, ka tavai rīcībai ir kadi citi motīvi."

Viņa ierunājās apdomīgi un vēsi: "Un kā uzskati tu?"

"nezinu," es teicu. "Var gadīties, ka tu biji nolēmusi izmantot šo viņa vainas pierādījumu, lai pie pirmās izdevības izspiestu no viņa naudu, bet tagad atgadījies kas tāds, kas liek tev rīkoties citādāk."

Mimi labā roka pārvērtās ķetnā, kas ar asajiem nagiem kampa man seja; viņas zobi bija sakosti, lūpas sakniebtas šaurā svītriņā.

Es satvēru viņas roku. "Sievietes mūsdienās k|ust huligāniskas," es teicu, mēģinot izlikties nopietns. "Tikko biju pie vienas, kas čalim mauca ar katliņu."

Viņa iesmējās, bet acu izteiksme nemainījās. "Tu vienmēr par mani domā to sliktāko, vai ne?"

Es atlaidu viņas delnu, un viņa ņēmās berzēt nospiedumu, ko bija atstājis mans tvēriens.

"Kas tā bija par sievieti, kas meta katlu?" viņa jautāja. "Kāda, ko es pazīstu?"

"Ja tu domā par Noru, nē, tā nebija viņa. Vai ViktorsKristians Rouzvoters-Jorgensens jau saņemts ciet?

"Ko?"

Es noticēju apmulsumam viņas balsī, lai gan kā šis apmulsums, tā mana ticība mani pašu pārsteidza. "Jorgensens ir Rouzvoters," es teicu. "Tu taču viņu atceries. Es domāju, ka tu to zini."

"Tu domā to briesmīgo cilvēku, kurš…"

"Ja."

"Es tam neticu." Viņa piecēlās un krampjaini sažņaudza rokas. "Neticu! Neticu!" Seju paralizēja bailes, balss aizlūza, kļuva nedabiska kā vēderrunātājam. "Nē, nē, es tam neticu!"

"Tas daudz ko noskaidros," es teicu.

Viņa manī neklausījās. Pagriezusi man muguru, viņa piegāja pie loga, kur palika stāvam — ar muguru pret mani.

Es teicu: "Ārā mašīnā sēž pārītis vīru, kuri izskatās pēc kruķiem, un gaida, kad viņš atgriezīsies, lai…"

Viņa pagriezās pret mani un skarbā balsī jautāja: "Vai tu esi pārliecināts, ka viņš ir Rouzvoters?" Bailes jau bija tik

pat kā pārgājušas, un balss izklausījās daudzmaz cilvēciska.

"Policija ir pārliecināta par to."

Mēs raudzījāmies viens otrā, katrs domājot savu domu. Es domāju, ka viņas izbīli radīja ne tas, ka Jorgensens butu varējis nogalināt Džuliju Volfu vai ka viņš varētu tikt apcietināts; viņas baiļu vienīgais iemesls bija atskārta, ka laulības ar viņu Jorgensenam varēja būt tikai viens no gājieniem sazvērestībā pret Vainantu.

Kad es iesmējos — ne tāpēc, ka šī doma būtu smieklīga, bet tāpēc, ka tā bija ienākusi prātā tik pēkšņi, — Mimi attapās un nedroši pasmaidīja. "Nē, es tam neticēšu," viņa teica, un balsī ieskanējās maigums, "es tam neticēšu, iekams viņš pats man to neizstāstīs."

"Nu, ja izstāstīs, — ko tad?"

Viņa viegli paraustīja plecus, un apakšlūpa iedrebējās. "Viņš ir mans vīrs."

Var likties jocīgi, bet tas padarīja mani īgnu. Es teicu: "Mimi, klausies, tu runā ar Niku. Tu taču mani atceries — es esmu N-i-k-s."

"Es zinu, tu nekad neko labu par mani neesi domājis," viņa skumji novilka. "Tu domā, ka es esmu…"

"Labi, labi, lai nu paliek! Atgriezīsimies pie tā, kas tev ir pret Vainantu."

"Ak tas," viņa teica un atkal aizgriezās. Kad viņa pēc brīža pagriezās atpakaļ, lūpa atkal drebēja. "Tie bija meli, Nik, īstenibā man nekādu pierādījumu nav." Viņa pienāca man cieši klāt. "Klaidam nebija nekādu tiesību sūtīt tās vēstules Alisei un Makolejam, mēģinot aizdomas uzvelt man, un es iedomājos, ka viņš bus to pelnījis, ja es varēšu izdarīt kaut ko pret viņu, tāpēc ka patiesībā jau man likās, nē, liekas joprojām, ka viņš to ir nogalinājis, un tas bija tikai…"

"Nu, un ko tad tu izdarīji?" es apjautājos.

"Es — es, vēl jau neko. Vispirms es gribēju uzzināt, kas man draud, nu — tas ir tas, ko es tev jautāju sākuma. Un tad es butu samelojusi, ka tad, kad mēs brīdi tajā istabā bijām vienas pašas, kamēr citi zvanījās pa tālruni, viņa

īslaicīgi nāca pie samaņas un paguva man pateikt, kas ir vainīgais."

"Kad es atnācu, tu neteici, ka kaut ko dzirdēji un paturēji pie sevis, bet gan, ka kaut ko atradi un paslēpi."

"Bet tad es vēl īsti nebiju izdomājusi, ko lai…"

"Kad tu uzzināji par Vainanta vēstuli Makolejam?"

"Šodien. Te bija viens no policijas."

"Un vai viņš neko nejautāja par Rouzvoteru?"

"Viņš man prasīja, vai es to pazīstot un jelkad esot redzējusi, un man likās, ka saku taisnību, atbildot, ka nē."

"Varbūt tā arī bija taisnība," es teicu, "un tagad beidzot es ticu, ka tu teici taisnību ari, ka esi atradusi kaut ko, kas liecina pret Vainantu."

Viņa iepleta acis. "Es neko nesaprotu."

"Es arī ne, bet varētu but apmēram tā: tu tātad atradi kaut ko un nolēmi to noslēpt, acīmredzot lai izspiestu no Vainanta naudu; tad, kad viņa vēstuļu dēļ rodas interese par tevi, tu nolem atmest domas par naudu un izstāstīt visu policijai, tādējādi gan atriebjoties Vainantam, gan nodrošinoties pati; un beigās, kad tu dabu zināt, ka Jorgensens ir tas pats Rouzvoters, tu vēlreiz apmet kažoku uz otru pusi un atkal nolem visu noslēpt, šoreiz gan ne naudas dēļ, bet tāpēc, lai Jorgensenu iegrūstu ellē, sodot viņu par to, ka viņš tevi apprecējis nevis aiz mīlestības, bet gan — realizējot kārtējo gājienu spēle pret Vainantu."

Viņa, rāmi smaidot, ievaicājās: "Tu tik tiešām domā, ka es esmu spējīga uz visu, vai ne?"

"Kāda tam nozīme," es teicu. "Vienīgais, par ko tev gan būtu jāuztraucas, ir tas, ka agri vai vēlu tu acīmredzot beigsi savu dzīvi cietumā."

Viņas kliedziens nebija skaļš, bet visas viņas līdzšinējās izbailes bija sīkums salīdzinot ar tām, kas jaudās šajā kliedzienā. Viņa pieķērās manas žaketes atlokiem, iekrampējās tajos un lūdzoši murmināja: "Nerunā tā, es tevi ludzu, nerunā tā. Pasaki, ka īstenībā nemaz tā nedomā." Viņa tā drebēja, ka man vajadzēja aplikt viņai roku ap pleciem, lai noturētu kājās.

Mēs nedzirdējām ienākam Gilbertu, līdz viņš neieklepojās un nepajautāja: "Vai tev ir slikti, māmiņ?"

Viņa lēni atlaida rokas, pakāpās atpakaļ un teica: "Tava māte ir gatavā muļķe." Viņa joprojām trīcēja, bet pasmaidīja un mēģināja runāt rotaļīgā balsī: "Tu esi mežonis, ka vari mani tā biedēt."

Es teicu, ka atvainojos.

Gilberts nometa mēteli un cepuri uz krēsla un vēroja mus abus ar pieklājīgu interesi. Kad kļuva skaidrs, ka neviens no mums negrasās viņam neko stāstīt, viņš ieklepojās vēlreiz un teica: "Man ir milzīgs prieks jūs šeit sastapt," — un pienāca, lai sarokotos.

Es teicu, ka ari priecājos.

Mimi sacīja: "Tavas acis izskatās nogurušas. Varu derēt, ka tu atkal visu dienu esi lasījis bez brillēm." Viņa pakratīja galvu un vērsās pie manis: "Viņš ir tikpat nesaprātīgs kā viņa tēvs."

"Vai ir kādi jaunumi par tēvu," viņš ievaicājās.

"Nekādu, kopš tās viltus trauksmes par viņa pašnāvību," es teicu. "Ceru, ka tu jau zini, ka tā bija viltus trauksme."

"Jā." Viņš vilcinājās. "Es gribētu ar jums drusku parunāties, pirms jūs aizejat."

"Labi!"

"Bet tu taču jau runājies ar viņu, dārgais," teica Mimi. "Vai jusu starpā ir kādi noslēpumi, par kuriem man nekas nav jāzina?" viņas balss skanēja pietiekami bezrūpīgi. Viņa arī vairs netrīcēja.

"Tevi tas vienkārši garlaikotu." Viņš paņēma cepuri un mēteli, pamāja man un izgāja no istabas.

Mimi tikai nogrozīja galvu un teica: "Es pilnīgi nesaprotu šo bērnu. Sazin ko viņš nodomāja, ieraugot mūs tādā pozā." Neizskatījās gan, ka viņa par to pārāk uztrauktos. Tad jau nopietnāk viņa turpināja: "Kas tev, Nik, lika tā runāt?"

"Par to, ka tu agri vai vēlu…?"

"Nē, nevajag!" viņa noskurinājās. "Es negribu to vēlreiz dzirdēt. Vai nevēlies palikt uz pusdienām? Acīmredzot es būšu viena pati."

"Diemžēl es nevaru. Nu, kā tad ir ar to pierādījumu, kas ir tavā rīcībā?"

"Es taču neko neatradu. Tie bija meli." Viņa noskurinājās. "Neskaties manī tā. Tie patiešām bija meli."

"Tātad tu mani izsauci tikai tāpēc, lai man melotu?" es jautāju. "Kāpēc tad tu pārdomāji?"

Viņa iesmējās. "Es tev, Nik, laikam gan patiešām ļoti patiku. Kāpēc gan citādi tu vienmēr runātu man pretī?"

Šādai loģikai izsekot es nespēju un teicu: "Nu labi, ieiešu pie Gilberta un tad došos tālāk."

"Būtu jau nu labāk palicis!"

"Diemžēl šoreiz nesanāks," es atkārtoju. "Kur ir Gilberts?"

"Otrajās durvīs pa… Vai viņi patiešām arestēs Krišu?"

"Tas atkarīgs," es teicu, "no tā, ko viņš policistiem teiks. Lai izvairītos no aresta, viņam nāksies runāt ļoti atklātu valodu."

"Sasodīts!" viņa aprāvās, uzmeta man pētošu skatienu un pavaicāja: "Vai tik tu nemēģini apvest mani ap stūri? Viņš tik tiešām ir Rouzvoters?"

"Policija par to ir pārliecināta."

"Bet tas vīrs, kurš te bija šopēcpusdien, par Krišu vispār neko nejautāja," viņa ietiepās. "Viņš tikai gribēja zināt, vai es…"

"Tobrīd viņi par to vēl nebija pārliecināti," es skaidroju. "Ideja vēl tikai lidinājās gaisā."

"Bet vai tagad viņi ir pārliecināti?"

Es piekrītoši pamāju.

"Kā tad viņi to dabūja zināt?"

"No kādas viņam pazīstamas meitenes."

"No kā?" Viņas acis nedaudz satumsa, bet balsi izdevās savaldīt.

"Es neatceros, kā viņu sauc." Tad atgriezos pie patiesības. "Tā ir tā, kurai pateicoties viņam ir alibi tajā slepkavības pēcpusdienā."

"Alibi?" viņa neiecietīgi jautāja. "Vai tiešām tu doma man iestāstīt, ka policija noticēs tādām meitenēm kā tā?"

"Ko tu ar to gribi teikt?"

"Tu pats labi zini, ko es gribu teikt."

"Mē, es nezinu. Vai tu pazisti to meiteni?"

"Nē," viņa teica tā, it kā es viņu būtu apvainojis. Viņas acis kļuva šauras un balss pārgāja čukstā: "Nu, vai tev šķiet, ka viņš ir nogalinājis Džūliju?"

"Kāpēc gan viņam to vajadzētu darīt?"

"Pieņemsim, ka viņš apprecējās ar mani, lai atriebtos Klaidam," viņa teica, "un — tu jau zini — viņš mani mudināja sameklēt to un mēģināt dabūt kādu bišķi naudas. Var jau būt, ka es pati kaut kā pamudināju, bet Kriss tik un tā bija tas, kurš ieteica. Un tad iedomājies, ka Krišam gadījās saskrieties ar Džuliju. Viņa to, protams, pazina, jo abi vienā un tai pašā laikā strādāja pie Klaida. Un viņš zināja, ka es taisos doties pie Džulijas tai pašā pēcpusdienā, un baidījās, ka, ja es Džūliju kārtīgi sapurināšu, viņa var man atklāt, kas Kriss īstenībā ir un… Nu, vai tad tā nevar būt?"

"Ne pēc kā neizklausās. Turklāt jūs todien izgājāt no mājām abi reizē. Viņam nebūtu bijis laika, lai…"

"Bet mans taksītis vilkās šausmīgi lēni, un… es varēju pa ceļam vēl kaut kur apstāties, šķiet, ka es tā arī izdarīju. Liekas, ka es pieturēju pie aptiekas, lai nopirktu aspirīnu." Viņa enerģiski pamāja: "Jā, es atceros, ka tā bija."

"Un viņš zināja, ka tu pa ceļam apstāsies, jo tu pati viņam to iepriekš izstāstīji," es turpināju. "Tā nevar, Mimi! Slepkavība ir nopietna lieta. Tas nav paņēmiens, kā pārmācīt cilvēkus, kuri tevi ir iznesuši cauri."

"Iznesuši cauri?" viņa iekliedzās, raudzīdamās manī zvērojošām acīm. Viņa izgāza pār Jorgensena galvu visu parasto riebīgo, neķītro un visādi citādi rupjo lamuvārds repertuāru, balsij pamazām pāraugot spalgā kliedzienā, kas nu triecās man sejā.

Kad viņa apklusa, lai ievilktu elpu, es teicu: "Tā nekas lamāšanās, bet…"

"Viņam pat pietika nekaunības dot mājienu, ka Džuliju būtu varējusi nogalināt es," viņa sacīja. "Tik daudz drosmes jau viņam nebija, lai tieši uzprasītu, bet viņš tin

cināja un tincināja mani, līdz es biju spiesta atzīties, Ka… es to neesmu izdarījusi."

"TeiKuma beigas neatbilst sāKumam. Tu biji spiesta atzīties, Ka…"

Vina dusmās vai palēcās. "Beidz vienreiz mani pratināt!"

"Labi," es teicu, "un velns ar tevi! Ne jau es pats sadomāju nāKt šurp." Es gāju pēc sava mēteļa un cepures.

Vipa sKrēja paKaļ un ķērās pie roKām. "Ludzu, lūdzu, NiK, piedod man! Pie visa vainīgs tas mans sasodītais temperaments. Es nezinu, Ko…"

Ienāca Gilberts un teica: "Es Kādu brīdi paiešos, jūs pavadot."

Mimi drūmi pavērās dēlā. "Tu visu dzirdēji?"

"Kā es varēju nedzirdēt, ja tu tā bļāvi?" viņš teica. "Vai neiedosi man drusKu naudas?"

"TurKlāt mēs vēl neesam beiguši sarunu," turpināja Mimi.

Es pasKatījos pulKstenī. "Nu man gan jāsKrien. Es jau Kavēju."

"Vai tu pēc tam atnāKsi atpaKaļ?"

"Ja nebūs pārāK vēls. īpaši negaidi!"

"Es bušu mājās," viņa teica. "Tas neKas, ja būs vēls."

Teicu, Ka mēģināšu. Viņa iedeva Gilbertam naudu, un mēs devāmies projām.

XIX

"ES noKlausījos," teica Gilberts, Kad izgājām uz ielas. "Mans iesKats ir, Ka ir muļķīgi neizmantot izdevību un nenoKlausīties, ja tu interesējies par cilvēKu izpēti. Jo tiešā sasKarsmē cilvēKs neKad nav tieši tāds pats. Protams, Kad cilvēKi to uzzina, viņiem nepatIK, bet," viņš pasmaidīja, "man nešķiet, Ka putni un zvēri butu sajūsmā par dabas pētnieKiem, Kas viņus slepus novēro."

"Tu daudz no tā visa dzirdēji?" es apvaicājos.

"Pietiekami, lai saprastu, Ka neko svarīgu neesmu palaidis garām."

"Un ko tu par to visu domā?"

Viņš piepūta lūpas, savilka grumbās pieri un ierunājās tiesneša balsī: "Ir grūti kaut ko apgalvot. Mammai dažkārt labi izdodas kaut ko noslēpt, bet nekad viņa nespēj to nomaskēt. Tas ir patiešām interesanti — es pieļauju, ka arī jus to būsiet pamanījis, ka tie cilvēki, kuri visvairāk melo, šajā nodarbē ir visneveiklākie, turklāt viņus ir vieglāk apmuļķot nekā vairumu pārējo. Varētu iedomāties, ka meļi ir aizdomu pilni pret visu pasauli, bet šķiet, ka tieši viņi ir tie, kam var iestāstīt pilnīgi visu. Domāju, ka jūs arī to būsiet ievērojis, vai ne?"

"Jā."

Viņš teica: "Es jums gribēju pastāstīt, lūk, ko: pagājušo nakti Kriss vispār nepārnāca. Tāpēc mamma ir satrauktāka nekā parasti, un, kad šorit atnesa pastu, tur bija viņam adresēta vēstule; es nolēmu, ka tai varētu būt kāds sakars ar notiekošo, un tāpēc atvēru aploksni, paturot to karstā tvaikā."

Viņš izņēma vēstuli no kabatas un sniedza man. "Izlasiet to, pēc tam es aploksni aizlīmēšu un pievienošu rītdienas pastam, gadījumam, ja viņš atgriežas, kaut gan man nešķiet, ka viņš atgriezīsies."

"Kāpēc tu tā domā?" es jautāju un paņēmu vēstuli.

"Redziet, īstenībā jau viņš ir Rouzvoters…"

"Vai tu viņam to esi teicis?"

"nav bijusi tāda iespēja, neesmu viņu redzējis, kopš jūs man to pastāstījāt."

Paskatījos uz vēstuli. Zīmogs vēstīja, ka tā izsūtīta no Bostonas Masačūsetsas pavalstī 1932. gada 27. decembri; nedaudz bērnišķīgā sievietes rokrakstā bija rakstīta adrese: misteram Kristiānām Jorgensenam, Kortlenda dzīvokļu namā Ņujorkā.

"Kā tev ienāca prātā to atvērt?" es jautāju, izņemot vēstuli no aploksnes.

"Es neticu intuīcijai," viņš teica, "bet acīmredzot ir kaut kas — smaržas, skaņas, varbūt kaut kas, saistīts ar rokrak

stu, Kaut Kas tāds, Ko nav iespējams analizēt, Kas atrodas ārpus apziņas, — un tas dažreiz iedarbojas. Nezinu, Kas tas bija, es tiKai jutu. Ka šajā vēstulē jābūt Kaut Kam svarīgam."

"Vai tev bieži attiecībā uz ģimenei pienāKošo pastu ir šādas izjūtas?"

Viņš uzmeta man žiglu sKatienu, lai pārliecinātos, vai es nemāžojos, tad sacīja: "Ne pārāK bieži, bet viņu vēstules es esmu atvēris arī agrāK. Es jau jums teicu, Ka mani interesē cilvēKu izpete."

Es lasīju:

Dārgais Vih,

Olga atrakstīja man, ka Tu esot atgriezies Štatos, apprecējies ar kādu citu sievieti un dēvējoties par Kristiānu Jorgensenu. Tas nav godīgi, Vik, tāpat arī tas, ka Tu toreiz pazudi un visus šos gadus klusēji kā ūdeni mutē ieņēmis. Un atstāji mani bez naudas. Es jau zinu, toreiz tas viss bija sakarā ar tām nepatikšanām, kas Tev bija ar misteru Vainantu, bet esmu pārliecināta, ka viņš jau sen to visu ir aizmirsis, bet Tu nu gan būtu varējis man vismaz atrakstīt, jo Tu loti labi zini, ka es aizvien esmu bijusi Tavs labākais draugs — gatava tev palīdzēt, cik vien manos spēkos un jebkurā laikā, negribu Tev neko pārmest, Vik, bet man nepieciešams tevi satikt. Svētdien un pirmdien man būs brīvdienas sakarā ar Jaungadu, tad es aizbraukšu uz Ņujorku — jau sestdienas vakarā. Man ar Tevi jāaprunājas. Uzraksti, kur un cikos mēs varētu satikties, jo negribu radīt Tev nekādus sarežģījumus. Saņemies un atbildi man tūlīt, lai saņemu Tavu vēstuli laikā.

Tava īstā sieva Džordžija

Vēl seKoja adrese.

Es noteicu: "Tā, tā, tā," — un ieliKu vēstuli aploKsnē. "Un tu varēji atturēties no Kārdinājuma un neizstāstīji to

mātei?"

"Ha, es tāpat zinu. Ka viņa reaģētu. Jūs taču redzējāt, Kā viņa aizsvilās no tā, Ko jūs pateicāt. Kā jums šķiet. Kas man butu darāms?"

"Tev jāļauj man par to informēt policiju."

Viņš pieKrītoši pamāja. "Ja jums šķiet, Ka tā ir pareizi. Jūs varat viņiem šo vēstuli arī parādit, ja gribat."

Es teicu: "Paldies," — un iebāzu vēstuli Kabatā.

Viņš atKal ierunājās: "Bet ir vēl viena lieta. Man bija nedaudz morfija eKsperimentiem, Kādi divdesmit graudiņi, un Kāds to ir nozadzis."

"Kādiem eKsperimentiem?"

"Pamēģināt, Kā tas uz mani iedarbojas."

"Un Kā tad iedarbojas?"

"Nu, es negaidīju neKo patīKamu. VienKārši gribēju zināt, Kā tas ir. Man nepatīK vielas, Kas apdullina prātu. Es tiKpat Kā nedzeru un nesmēķēju. Bet es gribētu nomēģināt KoKalnu, jo uzsKata, Ka tas saasinot domāšanu. Vai tā ir?"

"Tāds uzsKats ir. Kā tev šķiet, Kas tās zālītes varēja nospert?"

"Es turu aizdomās Dorotiju, jo man attiecībā uz viņu ir sava teorija. Tieši tāpēc es ari dodos pie Alises tantes uz pusdienām: Dorija joprojām ir tur, un man jātieK sKaidribā. Es varu piespiest viņu izstāstīt vienalga Ko."

"Bet, ja viņa ir tur projām," es ievaicājos, "Kā tad viņa varēja…"

"VaKarnaKt viņa uz īsu bridi iegriezās mājās/' viņš teica, "turKlāt es jau sKaidri zinu. Kad tas ir nozagts. Šodien es pirmo reizi pēdējo tris vai četru dienu laiKā atvēru to Kastīti."

"Vai viņa zināja, Ka tev ir morfijs?"

"Jā. Tas ir viens no iemesliem, Kāpēc es turu aizdomās viņu. Nedomāju, Ka to zināja vēl Kāds. TurKlāt es eKsperimentēju ari ar Doriju."

"Un Kā viņai patiKa?"

"Nu, viņai patiKa, bet viņa jau tāpat bija nomēģinājusi. Bet es gribu jums pajautāt, vai viņa varēja pierast pie zālītēm tik īsā laiKā?"

"Cik īsā?"

"nedēļā, nē — desmit dienās."

"Šaubos, ja vien pati sev to neiestāsta. Vai tu viņai devi daudz?"

"Nē."

"Dari man zināmu, kā tev iet ar izmeklēšanu," teicu, "es palieku šeit, man jānoķer taksītis. Redzēsimies vēlāk."

"Jūs vēl šovakar atgriezīsieties, vai ne?"

"Ja sanāks. Varbūt tad mēs vēl tiksimies."

"Jā," viņš teica, "un milzīgs paldies!"

Pie pirmās bodītes es apstājos, lai piezvanitu Gildam, necerot, ka viņš vēl būs savā kantorī, bet gatavojoties lūgt viņa mājas tālruņa numuru. Tomēr Gilds vēl bija darbā.

"Esat aizsēdējies," es teicu.

Viņa "tā viņš ir" skanēja visai draudzīgi.

Nolasīju viņam Džordžijas vēstuli ar visu adresi.

"Labs ķēriens," viņš teica.

Pastāstīju viņam, ka Jorgensens jau diennakti nav bijis mājās.

"Vai domājat, ka noķersim viņu Bostonā?" Gilds jautāja.

"Vai nu tur," es minēju, "vai arī tik tālu uz dienvidiem, cik vien viņš būs paguvis tikt."

"Mēs meklēsim abos virzienos," viņš teica joprojām tikpat draudzīgi. "Bet man ir arī kas jauns priekš jums. Mūsu draudziņu Nanheimu atrada pilnu ar 32. kalibra lodēm kādu stundiņu pēc tam, kad viņš mums parādīja garu degunu — beigtāks par beigtu. Un tā vien šķiet, ka šauts no tā paša stroķa, no kura noguldīja to dāmīti Volfu. Eksperti šobrīd salīdzina. Varu iedomāties, ka vecais zēns Nanheims tagad nožēlo, ka nepalika un neaprunājās ar mums."

XX

KAD pārnācu, Nora vienā roka turēja aukstu pīles gabalu, no kura ik pa brīdim nokoda, ar otru bīdīja kopā saliekamās miklas gabaliņus.

"Es jau domāju, ka tu tā arī paliksi dzīvot pie viņas," Mora teica. "Tu taču esi bijis detektīvs. Atrodi man brūnganu gabaliņu, kas izskatās pēc gliemeža ar garu kaklu."

"Pīles vai mīklas gabaliņu? Paklau, neiesim šovakar pie tiem Edžiem — viņi ir tik garlaicīgi."

"Labs ir, bet viņi dusmosies."

"Nu, mums diemžēl tāda laime nedraud." Es tēloju noskumušo. "Jā, viņidusmotos uz Kvinniem un…"

"Tu zini, zvanīja tavs Harisons. Teica, lai pasakot tev, ka nu esot īstais brīdis iepirkt drusciņ Makintaira dzeloņcuku — liekas, ka es pareizi saklausīju,— tas labi saderētu ar tavām Doma akcijām. Viņš teica, ka, tirgu slēdzot, bijis divi un viena ceturtdaļa." Nora iebakstīja ar pirkstu saliekamajā mīklā. "Tam gabalam, kuru es meklēju, vieta ir šeit."

Atradu meklēto gabalu un pēc tam gandrīz vārds vārdā izstāstīju visu, ko tiku darījis un runājis pie Mimi.

"Nespēju tam noticēt," viņa teica. "Tu to visu esi izdomājis. Tādu cilvēku nemaz nav. Kas ar viņiem notiek? Vai varbūt viņi ir kādas jaunas briesmoņu sugas pārstāvji?"

"Es tev tikai stāstu, kas notiek, es neko neizskaidroju."

"Bet kā tu to skaidrotu? Tā vien šķiet, ka šajā ģimenītē nav neviena paša, kam būtu kaut niecīgākās draudzības jūtas pret kādu citu, sevišķi tagad, kad Mimi novērsusies no sava Kriša, un tomēr viņos visos ir kaut kas ļoti līdzīgs."

"Varbūt tas arī visu izskaidro," es bildu.

"Es labprāt satiktu Alises tanti," viņa teica. "Vai tu domā to vēstuli nodot policijas rīcībā?"

"Jau piezvanīju Gildam," es atbildēju un pastāstīju par Nanheimu.

"Ko tas nozimē?" Nora vaicāja.

"Viens ir skaidrs! Ja Jorgensens ir aizbraucis, un es domāju, ka viņš ir aizbraucis, bet lodes izšautas no tās pašas pistoles, ar kuru tika nogalināta Džūlija Volfa, un tā tas droši vien arī ir, tad policijai vajadzēs krietni vien pasvīst, lai atrastu viņa līdzdalībnieku, ja viņi pret Jorgensenu gribēs ko uzsākt."

"Es esmu pārliecināta, Ka, ja tu butu labs detektīvs, tu visu to man varētu izstāstit daudz sKaidrāK." Viņa atKal pievērsās savas mīKlas risināšanai. "Vai iesi atpaKaļ pie Mimi?"

"Šaubos. Ka butu, ja tu atliKtu mala šo štruntu un mēs izietu pusdienās?"

Iezvanījās tālrunis, un es teicu, Ka pieiešu. Tā bija Dorotija Vainanta.

"Hallo, vai NiKs?"

"Es pats. Kā Klājas, Dorotij?"

"Šeit tiKKo ieradās Gils un prasīja man par to — nu, jus jau zināt —, un es gribēju jums pateiKt, Ka, jā, es to paņēmu, bet tiKai tādēļ, lai viņš neKļutu par narKomānu."

"Ko tu ar to izdarīji?" es vaicāju.

"Viņš piespieda mani atdot to atpaKaļ, un viņš man netic, bet, goda vārds, es to paņēmu tiKai tāpēc."

"Es tev ticu."

"Vai jus to pateiKsiet Gilam? Redziet, ja jus man ticat, tad noticēs arī viņš. Gils domā. Ka jus par visām tādām lietām zināt pilnīgi visu."

"Es viņam to pateiKšu, tiKlīdz sastapšu," es apsolīju.

Iestājās Klusums, tad seKoja jautājums: "Ka Klājas Norai?"

"Man šķiet, Ka tīri tā neKas. Gribi ar viņu parunāt?"

"Jā, labprāt, bet es gribu jums Ko pajautāt. Vai… vai mamma, Kad jus tur šodien bijāt, Kaut Ko teica par mani?" "Nē. CiK atceros, tad ne."

"Un Gils?"

"TiKai attiecībā uz morfiju."

"Vai jūs par to esat pārliecināts?"

"Pilnīgi," es teicu. "Kas par lietu?"

"NeKas, neKas patiešām, ja jau jus esat pārliecināts. NeKas, tas bija muļķīgs jautājums."

"Nu Ko, es pasauKšu Noru." Iegāju viesistabā. "Dorotija grib ar tevi parunāt. TiKai nelūdz viņu nāKt mums līdzi pusdienās."

Kad Nora atgriezās, viņā jautās tāds Kā domigums.

"Kas nu atKal?" es vaicāju.

"Nekas. Pārmijām tikai pieklājības frāzes: kā klājas un tamlīdzīgi."

Es teicu: "Ja tu melosi vecam vīram, Dievs tevi sodīs."

Mēs aizgājām uz kādu japāņu restorānu Piecdesmit astotajā ielā, un beigu beigās Nora, protams, pierunāja mani iet pie Edžiem.

Helsijs Edžs bija garš, kaulains vīrs, jau labi pāri piecdesmit, ar dzeltenu, izmocītu seju un pilnīgi bez matiem. Viņš mēdza sevi saukt par "vampīru pēc profesijas un aicinājuma" — tas bija viņa vienigais joks, ja, protams, tas vispār bija joks. Ar to viņš norādīja, ka ir arheologs un ir bezgala lepns par savu kaujas cirvju kolekciju. Viņu varēja tīri labi paciest, ja samierinājāties, ka esat ieradies uz kārtējo ieroču kataloģizēšanas nodarbību: akmens cirvji, vara cirvji, bronzas cirvji, divasmeņu cirvji, šķautņotie cirvji, daudzstūru cirvji, robotie cirvji, āmurcirvji, skaldāmie cirvji, Mezopotāmijas cirvji, Ungārijas cirvji, skandināvu cirvji, — un visi tie izskatījās krietni kožu saēsti. Ja kāds protestēja pret šādām nodarbībām, tad tā bija viņa sieva. Viņas vārds bija Leda, bet Edžs viņu sauca par Tipu. Viņa bija sīciņa, un viņas mati, acis un āda, lai arī, protams, dažādās nokrāsās, šķita blāvi un nespodri. Viņa reti apsēdās, tāpat piemetās, kur pagadās, un mēdza piešķiebt galvu uz vienu pusi. Norai bija sava teorija, ka reiz, kad Edžs atracis kārtējo senkapu, no tā izlēkusi Tipa, savukārt Margota Innesa mēdza dēvēt viņu par punduri, rūpīgi artikulējot katru šī vārda skaņu. Reiz Tipa man stāstīja, ka šaubās, vai jelkas no tās literatūras, kas sarakstīta pirms divdesmit gadiem, būs dzīvotspējīgs, jo nav saistības ar psihiatriju. Viņi dzīvoja jaukā, vecā trīsstāvu namā Griničvilidžas sākumā, un dzērieni pie viņiem bija lieliski.

Kad mēs ieradāmies, priekšā jau bija vismaz ducis cilvēku. Tipa sapazīstināja mus ar tiem, ko nepazinām, tad iestūma mani kaktā. "Ak kāpēc jūs man nestāstījāt, ka tie cilvēki, kurus es satiku pie jums Ziemassvētku ballītē, ir iejaukti slepkavības lietā?" viņa vaicāja, palēnām liecot galvu pa kreisi, līdz auss tikpat kā skāra plecu.

"Es neapgalvoju, Ka viņi ir iejaukti. Turklāt ko gan mūsdienās nozīmē viena slepkavības lieta?"

Tagad viņas galva liecās pa labi. "Un jūs pat nepateicāt man, ka esat uzņēmies šo lietu."

"Ko es esmu uzņēmies? Ak tā, saprotu, ko jūs gribat teikt. Nē, nē, es to nekādi nevarēju izdarīt. Tas, ka mani sašāva, pierāda, ka biju tikai nevainīgs garāmgājējs."

"Vai stipri sāp?"

"Niez. Es šopēcpusdien aizmirsu apmainīt apsēju."

"Vai Nora nebija šausmās?"

"Tāpat kā es un kā tas puisis, kurš šāva. Ā, re, kur Helsijs, neesmu ar viņu šovakar pārmijis ne vārda."

Kad jau glābjoties mazpamazām slīdēju projām, viņa vēl paguva pateikt:

"Harisons solīja, ka paņemšot līdzi meiteni."

Brīdi parunājos ar Edžu — galvenokārt par zemes gabalu Pensilvānijā, ko viņš taisījās pirkt, — tad sameklēju glāzi un piebiedrojos Larijam Kraulijam un Filam Temzam, kuri stāstīja neķītras anekdotes. Tad pienāca kāda sieviete un uzdeva Filam — viņš lasīja lekcijas Kolumbijas universitātē — vienu no tiem jautājumiem par tehnokrātiju, ko tonedēļ sabiedrībā mēdza pārrunāt. Mēs ar Lariju gājām tālāk.

Piegājām pie Noras. "Esi piesardzīgs," viņa teica. "Punduris ir kā velna apsēsts! Viņa par katru cenu grib, lai tu izstāsti visu par Džūlijas Volfas slepkavību."

"Lai viņa to izspiež no Dorotijas. Tā te ieradīsies kopā ar Kvinnu."

"Es zinu."

Larijs teica: "Viņš ir zaudējis prātu tās meitenes dēļ, vai ne? Viņš man teica, ka gribot šķirties no Alises un precēt

viņu."

Nora līdzjūtīgi noteica: "Nabaga Alise." Viņai gan šī Alise nepatika.

Larijs sacīja: "Viss atkarīgs, kā jūs uz to skatāties." Viņam Alise patika. "Vakar es redzēju to puisi, kurš ir apprecējis šīs meitenes māti. Zināt, to garo, ar kuru satikāmies toreiz piejums."

"Jorgensenu."

"Jā, jā. Viņš iznāca no lombarda Sestaja avēnijā netālu no Četrdesmit sestās ielas."

"Parunājies ari?"

"Es sēdēju taksitī. Turklāt man šķiet, ka pieklājigāk laikam gan ir izlikties, ka tu neredzi cilvēku bridi, kad viņš iznāk no lombarda."

Tipa nošņācās uz visām pusēm, un Levijs Oskants sāka spēlēt klavieres. Pa to laiku ieradās Kvinns un Dorotija. Kvinns bija pielējies līdz lūpai, Dorotijai arī acis nodevīgi zvīļoja.

Viņa pienāca pie manis un čukstēja: "Es gribu iet projām reizē ar jums."

Es teicu: "Ceru, ka tu nepaliksi te līdz brokastīm."

Tipa pagriezās pret mums un nošņācās.

Brīdi klausījāmies muziķu.

Dorotija kādu brīdi knosījās, tad atkal saka čukstēt: "Gils saka, ka jUs vēl aiziešot līdz mammai. Vai tā?

"Šaubos gan."

Kvinns grīļodamies pienāca pie mums. "Nu, vecīt, kā tad ir? Un kā tev, Nora? Nodevi viņam manu ziņu?" (Tipa viņu kušināja: "Ššššš," — bet viņš tam nepievērsa nekādu uzmanību. Apkārtējie jutās atviegloti un arī atsāka sarunas.) "Paklau, vecīt, tu izmanto Zelta Vārtu komercbanku Sanfrancisko, vai ne?"

"Jā, kaut kas man tur ir nolikts."

"Nem ārā, vecais, es tikko dabuju zināt, ka ar viņiem esot švaki."

"Labs ir! Man gan nekā daudz tur nav."

"Nav? Ko tad tu dari ar savu naudu?"

"Kā franči — pērku zeltu."

Viņš zīmīgi pašūpoja galvu. "Tādi kā tu šo valsti atsēdinās uz pakaļas."

"Bet tādi kā es toties paši nepaliek uz pakaļas. Kur tu tā pievilkies?"

"Pie visa vainīga Alise. Viņa mani zāģēja visu nedēļu. Ja es nedzertu, es paliktu traks."

"Par ko tad ši tā?"

"Par to pašu manu dzeršanu. Viņai liekas…" Viņš pieliecās uz priekšu un pārgāja uz sazvērnieciskiem čukstiem: "Klau, jus visi esat mani draugi, un es beidzot gribu jums pateikt, ko esmu nodomājis. Es taisos šķirties un precēt…"

Viņš mēģināja apkampt Dorotiju. Viņa to atgrūda un teica: "Tu esi muļķīgs un apnicīgs. Kaut tu vienreiz liktu mani mierā."

"Viņai liekas, ka es esmu muļķīgs un apnicīgs." Kvinns pievērsās man: “Tu zini, kāpēc viņa negrib ar mani precēties? Varu derēt, ka tu nezini. Viņa ir…"

"Aizveries! Turi muti, tu, piedzērušais stulbeni!" Dorotija metās viņam virsu ar dūrēm. Viņas seja bija gluži sarkana, balss spalgi vibrēja: "Pasaki tikai to, un es tevi nositīšu!"

Es aizvilku malā Dorotiju, Larijs saturēja Kvinnu, neļaujot tam krist. Kvinns čukstēja: "Viņa man iesita, Mik!" Asaras tecēja viņam pār vaigiem.

Dorotija bija piespiedusies man pie krūtīm un šķitās raudam.

Cik nu publikas bija, tā visa pievērsās mums. Tipa skrēja šurp palekdamās, no ziņkārības vai plīstot: "Kas te notiek, Mik?"

Es teicu: "Mekas, pārītis rotaļīgu dzērāju. Ar viņiem viss ir kārtībā. Es pasekošu, lai viņi sveiki un veseli nonāk mājās."

Tas Tipai nemaz nepatika; viņai gribējās, lai abi paliek vismaz tik ilgi, kamēr viņa izdibina, kas tad īsti ir noticis. Viņa mudināja Dorotiju uz brīdi atlaisties, piedāvāja sameklēt kaut ko — kas zina, ko viņa ar to domāja, — Kvinnam, kurš ar grūtībām turējās kājās.

Mēs ar Moru izvedām viņus ārā. Larijs piedāvājās palīdzēt, bet mēs nospriedām, ka iztiksim tāpat. Kvinns, kamēr braucām līdz viņa dzīvoklim, taksītī gulēja, Dorotija stīva un nerunīga sēdēja mašīnas pretējā malā, Mora abiem pa vidu. Es piemetos uz atlokāmā sēdekļa un pie sevis nodomāju, ka tomēr nevajadzēja ilgi ciemoties pie Edžiem.

Mora ar Dorotiju palika taksītī, kamēr es stiepu Kvinnu uz dzīvokli. Viņš bija galīgi slābans.

Kad es piezvanīju, durvis atvēra Alise. Viņa bija zaļā pidžamā un vienā rokā turēja suku. Viņa uzmeta Kvinnam nogurušu skatienu un tikpat nogurušā balsī teica: "Stiep tik iekšā!"

Ienesu ķermeni iekšā un izplāju uz gultas. Viņš kaut ko murmināja, saprast neko nevarēja, vārgi kustināja vienu roku, bet acis vaļā nevēra. "Es viņu apguldīšu," teicu, atsienot viņam kaklasaiti.

Alise stāvēja, atspiedusies pret gultas galu. "Kā vēlies! Es jau esmu atmetusi tam ar roku."

Movilku viņam žaketi, vesti un kreklu.

"Kur viņš šoreiz atslēdzās?" viņa apvaicājās bez sevišķas intereses. Viņa joprojām stāvēja turpat, sukājot matus.

"Pie Edžiem." Es pogāju vaļā viņa bikses.

"Ar to mazo Vainantu skuķēnu?" Jautājums izskanēja tā, starp citu.

"Tur jau bija vesels bars cilvēku."

"Jā," viņa teica, "viņš nav no tiem, kas meklēs klusu vietiņu." Viņa turpināja sukāt matus. "Ak tev šķiet, ka nebūs solīdi pret viņu, ja tu man visu izstāstīsi?"

Viņas virs noraustījās un izdvesa: "Dorij!"

novilku viņam kurpes.

Alise nopūtās. "Es vēl atceros, ka viņš reiz bija īsts vīrietis." Viņa raudzījās savā vīrā, kamēr es beidzu to izģērbt un ietinu segās. Tad viņa vēlreiz nopūtās un teica: "Sataisīšu tev dzeramo."

"Bet pavisam mazu, lejā nora gaida taksītī."

Viņa pavēra muti, it kā grasītos ko teikt, aizvēra, vēlreiz pavēra, lai izdvestu: "Labs ir!"

Iegāju viņai Ildzi virtuvē.

Pēc brīža viņa sacīja: "Protams, kāda man tur daļa, nik, bet tomēr — ko cilvēki par mani domā?"

"Ar tevi ir tāpat kā ar visiem pārējiem: ir tādi, kam tu patīc, un tādi, kam nepatīc, un dažiem nav nekāda viedokļa."

Viņa sarauca pieri. "Es nejautāju par to. Ko cilvēki domā, ka es joprojām palieku kopā ar Uarisonu, kurš skrien pakaļ ikvienam siltam caurumam?"

"Es nezinu, Alise."

"Bet ko tu domā?"

"Es domāju, Ka tu droši vien zini, ko dari, un vienalga, lai ko tu daritu, tas ir tikai pašas ziņā."

Viņa raudzījās manī vīlusies. "Tu aizvien māki izrunāties tā, lai tev nevarētu piesieties." Viņa rūgti pasmaidīja. "Tu taču zini, ka es viņu paciešu tikai viņa naudas dēļ. Tev tā nebūtu nekāda bagātība, bet man ir — es tā esmu audzināta."

"Bet pastāv taču šķiršanās un alimentu iespēja. Tev vajadzētu…"

"Labi, izdzer savu glāzi un tinies," viņa teica aizvien vēl nogurušā balsī.

XXI

NORA pavirzījas, lai es varētu iesesties starp viņu un Dorotiju. "Derētu iedzert kafiju," viņa teica. "Ieiesim pie Kubena?"

Es teicu: "Kāpēc gan ne?" — un parādīju šoferim, kur jābrauc.

Dorotija bikli ievaicājās: "Vai viņa sieva kaut ko teica?"

"Sūtīja tev visa laba vēlējumus."

Nora sacīja: "Neesi nu tik nejauks."

Dorotija atkal ierunājās: "Man viņš, Nik, patiešām nepatīk. Goda vārds, es netaisos ar viņu jelkad vairs satikties." Viņa izskatījās jau gluži atžilbusi. "Tas bija… nu, man bija vientuļi, un viņš šķita tāds, ar ko var padauzīties apkārt."

Gribēju ko teikt, bet aprāvos, kad Nora iedunkāja man sānos.

Nora teica: "Nesatraucies par to! Harisons aizvien ir bijis vientiesis."

"Es negribu maisīties pa vidu," iebildu, "bet man šķiet, ka viņš to meiteni patiešām mīl."

Nora vēlreiz iegrūda man dunku sānos.

Dorotija blāvajā apgaismojumā centās ieskatīties man sejā. "Jus taču nesmejaties par mani, Nik?"

"Drīzāk jau es būtu pelnījis, ka smejas par mani."

"Es šovakar dzirdēju jaunu stāstu par punduri," Mora teica tā, ka bija skaidrs — viņa neļaus sevi pārtraukt, un paskaidroja Dorotijai: "Runa ir par misis Edžu. Levijs, tātad, saka, ka…" Tiem, kas pazina Tipu, atgadījums varēja likties pietiekami saistošs. Mora runāja bez apstājas, līdz kamēr taksītis piestāja pie Rubeņa.

Restorānā sēdēja Herberts Makolejs ar kādu apaļīgu, sarkanā tērptu tumšmati. Pamāju viņam un pēc tam, kad bijām pasutījuši kaut ko ēdamu, piegāju parunāties.

"Iepazīstieties: Miks Čārlzs — Luīze Džeikobsa," viņš teica. "Sēdies tik nost! Kas jauns?"

"Jorgensens ir Rouzvoters," es teicu.

"Nu velns!"

Es pamāju."Un izskatās, ka Bostonā viņam ir sieva." "Gribētos uz viņu paskatīties," viņš lēni novilka. "Es Rouzvoteru pazinu. Gribētos pašam pārliecināties."

"Šķiet, ka policija jau ir pārliecinājusies. Es tikai nezinu, vai viņi to jau ir sadabujuši rokā. Kā tev šķiet, viņš varēja nogalināt Džuliju?"

Makolejs pārliecināti pakratīja galvu. "Nevaru iedomāties, ka Rouzvoters — tāds, kādu es viņu pazinu, — kādu spētu nogalināt, neraugoties uz visiem draudiem. Atceries, es to viņa draudēšanu neņēmu nopietni jau tolaik. Kas vēl noticis?"

Kad es saminstinājos, viņš teica: "Par Luizi vari but drošs. Runā mierīgi!"

"Ne jau par to ir runa. Man vajadzētu iet atpakaļ pie savējiem, ēdiens arī jau atnests. Es tikai pienācu, lai pajautātu, vai tu esi saņēmis atbildi uz savu sludinājumu šārīta Times."

"Vēl ne. Piesēdi, Nik! Ir tik daudz kas, ko es tev gribētu pajautāt. Vai tu izstāstīji policijai par Vainanta vēstuli?…"

"Paēdīsim rit kopā lenču, es tev visu izstāstīšu. Man tagad jāiet pie savējiem."

"Kas ir tā mazā blondīne?" ievaicājās Luīze Džeikobsa. "Esmu redzējusi viņu dauzāmies apkārt ar Harisonu Kvinnu."

"Dorotija Vainanta."

"Tu pazīsti Kvinnu?" iejautājās Makolejs.

"Pirms desmit minūtēm es viņu noliku gulēt."

Makolejs pavīpsnāja. "Cerams, ka jūsu pazīšanās ir tāda, nu, sadzīviska."

"Ko tu ar to gribi teikt?"

Makoleja sejā vīpsnu tagad nomainīja nožēla. "Viņš savulaik bija mans brokeris, un, pateicoties viņam, es gandrīz nonācu nabagmājā."

"Vienkārši burvīgi," es teicu. "Patlaban viņš ir mans brokeris, un es uzticīgi sekoju viņa padomiem."

Makolejs un viņa meitene smējās. Es arī izlikos, ka smejos, un atgriezos pie sava galdiņa.

Dorotija sacīja: "Vēl nemaz nav pusnakts, un mamma teica, ka gaidot jūs. Varbūt ejam visi pie viņas?"

Nora uzsvērti rūpīgi lēja kafiju Dorotijas tasē.

"Kāpēc?" es vaicāju. "Kas jums abām šobrīd padomā?"

Šķiet, būtu grūti atrast nevainīgākas sejas par viņējo.

"Nekas, Nik," teica Dorotija. "Mēs vienkārši domājam, ka tas būtu jauki. Vēl jau nav vēls un…"

"Un mēs visi tā mīlam Mimi."

"Nē, bet…"

"Ir pārāk agrs, lai ietu mājās," ierunājās Nora.

"Vēl jau ir visādas dzertuves," es ieteicu, "naktsklubi un Hārlema, beigu beigās."

Nora novaikstījās: "Tavi priekšlikumi ir vienveidīgi."

"Tad varbūt pie Barija — uzspēlēsim, varbūt laimējas…" Dorotija jau bija gatava piekrist, bet aprāvās, pamanījusi Noras grimasi.

"Tā nu ir ar to Mimi," es teicu, "man viņas šodienai ir bijis pietiekami."

Nora nopūtās, lai parādītu, ka ir pacietīga. "Nu ko, ja jau reiz dienu, kā parasti, vajadzēs beigt krogā, tad jau vislabāk pie tava drauga Stadsija, protams, ja tu viņam nejausi cienāt mūs ar to riebīgo šampanieti. Stadsijs ir foršs."

"Es pacentīšos," atteicu un pievērsos Dorotijai: "Vai Gilberts tev teica, Ka pārsteidza Mimi un mani Kompromitējošā situācijā?"

Viņa mēģināja sasKatīties ar Noru, bet tā bija pievērsusies šķīvim. "Viņš, nu, tieši tā viņš neteica."

"Vai viņš teica par vēstuli?"

"To, no Kriša sievas? Jā." Viņas zilās acis zibēja. "Tad nu gan mamma ārdīsies."

"Bet tev jau tas patīK, vai ne?"

"Kāpēc jūs tā domājat? Ko gan viņa tādu ir izdarījusi, lai es…?"

Nora teica: "Beidz taču terorizēt bērnu."

Es beidzu.

XXII

PIGAIRONA Klubā dzīve sita augstu vilni.

Zāli piepildija cilvēKi, troKsnis un dUmi. Stadsijs pienāca, lai sasveicinātos. "Es jau iedomājos — Kaut jus atnāKtu." Viņš saroKojās ar mums un veltīja platu smaidu Dorotijai. "Vai ir Kaut Kas ipašs?" es jautāju.

Viņš ceremoniāli paKlanījās. "Dāmām viss būs īpašs." Stādīju viņam prieKšā Dorotiju.

Viņš paKlanījās meitenei, puķaini izrunājās Kaut Ko par NiKa draugiem. Kas ir ari viņējie, un pasauca viesmīli. "Pit, uzKiāj šeit galdu misteram Čārlzam!" "Vienmēr tev te tiK piebāzts?" es vaicāju.

"Nevar sūdzēties," viņš teica. "Tie, Kas reiz atnāK, pēc tam nāK vēl. Varbūt man te nav melnu marmora spļaujamtrauKu, bet šeit pasūtītais ārā jāspļauj nav. PienāKsiet pie bāra, Kamēr viņš tur uzKlāj galdu?"

Teicām, Ka labprāt, un pasūtījām dzērienus.

"Par Nanheimu dzirdēji?" es paprasīju.

Viņš Kādu brīdi mani vēroja, ieKams sagatavojās atbildei. "M-m-m, jā, dzirdēju. Viņa meitietis ir, reKu, še." Viņš pavēcināja roKu uz zāles viņu galu. "LaiKam jau svin."

Paskatījos Stadsija norādītajā virzienā un pamanīju lielo, sarkanmataino Miriamu sēžam pie galda ar kādu pusduci vīriešu un sieviešu.

"Varbūt dzirdēji runājam, kas to būtu varējis izdarīt?" apvaicājos.

"Viņa saka, ka policija — šis esot pārāk daudz zinājis."

"Jāsmejas," es teicu.

"Tik tiešām jāsmejas," viņš piekrita.

"Luk, arī jūsu galdiņš. Sēdieties tik nost! Es tūliņ būšu atpakaļ."

Paņēmām savas glāzes un aizgājām pie galdiņa. Tas bija iespiests starp diviem citiem pleķītī, kur vispār vietas pietika tikai vienam galdiņam. Iekārtojāmies, cik nu ērti spējām.

Nora pagaršoja dzeramo un noskurinājās. "Diez vai tas nav taisīts no "rūgtajiem vīniem", kādus piemin krustvārdu mīklās?"

Dorotija ierunājās: "Ak kungs, skatieties!"

Paskatījāmies un ieraudzījām Šepu Morelli nākam šurp. Tā bija viņa seja, kas bija pievērsusi Dorotijas uzmanību. Vietās, kur nebija zilumu, tā bija pietūkusi un krāsu gamma variējās no tumša purpura ap vienu aci līdz pat uz zoda uzlīmētā plākstera bāli rozīgajam tonim.

Viņš pienāca pie mūsu galdiņa un paliecās uz priekšu, lai ar dūrēm atbalstītos pret galda virsmu. "Paklau," viņš teica, "Stadsijs saka, ka man vajadzētu atvainoties."

Nora pie sevis nomurmināja: "Klaču bāba Stadsijs," — bet es teicu: "Kas par lietu?"

Morelli pakratīja sadauzīto galvu. "Es nemēdzu atvainoties par to, ko daru — kādam tas var patikt, kādam — ne, bet to nu gan es varu pateikt, ka man ir žēl, ka uznāca melnie un es sāku tev bliezt virsū; es ceru, ka nav nekas traks, un, ja kas, es jau varu…"

"Neņem galvā. Piesēdi un iedzer labāk vienu. Iepazīstieties: misters Morelli, mis Vainanta."

Dorotijai iepletās acis, un tajās pazibēja ieinteresētība.

Morelli sadabūja krēslu un piesēdās pie mums. "Ceru, ka jūs arī neturēsiet uz mani ļaunu prātu," viņš teica Norai.

"Ko jūs, tas bija tik interesanti," viņa atbildēja.

Morelli palūkojās Norā ar aizdomām.

"Izlaida pret galvojumu?" es jautāju.

"Mjā, tikko, šovakar." Viņš uzmanīgi aptaustīja sasisto seju. "No turienes tie jaunie zilumi. Viņi gribēja piešūt man pretošanos varas pārstāvjiem vēl pirms pašas palaišanas brīvībā."

Nora ierunājās jau dusmīgi: "Tas ir šausmīgi. Jūs gribat teikt, ka viņi jūs…"

Es papliķēju viņai pa roku.

Morelli sacīja: "Ar to jārēķinās." Viņa pietūkusī apakšlūpa sakustējās, mēģinot savilkt seju nicīgā smīnā. "Pa diviem vai trim jau viņi ar mani galā tiek."

Nora pagriezās pret mani. "Vai tu arī savā laikā nodarbojies ar tādām lietām?"

"Ko? Es?"

Pienāca Stadsijs, nesdams krēslu. "Tā neko pastrādājuši pie viņa ģīmja, ko?" Viņš pamāja uz Morelli pusi. Sabīdījāmies ciešāk, lai viņam ir, kur piesēst. Viņš apmierināts nolūkojās uz Noras glāzi un uzsmaidīja pašai Norai. "Varu derēt, ka neko labāku jūs nedabūsiet pat tais savos giaunajos Piektās avēnijas krogos — turklāt pie manis tas maksā četrreiz lētāk."

Nora ar pūlēm izmocīja smaidiņu un zem galda piebakstīja man ar kāju.

Vaicāju Morelli: "Vai tu Klīvlendā pazini Džūliju Volfu?"

Viņš iesāņus paraudzījās Stadsijā, kurš tobrīd, krēslā atgāzies, pārlūkoja savu uzņēmumu, ļaužu burzmā saskatot ienākumu pieaugumu.

"Tad, kad viņa vēl bija Roda Stjuarte," es piebildu.

Viņš paskatījās uz Dorotiju.

Es teicu: "Tev nav jāraustās. Viņa ir Klaida Vainanta meita."

Stadsijs mitējās vērot publiku un atplauka pret Dorotiju. "Ak, tad tā esat jūs! Kā tad klājas tētiņam?"

"Pēdējoreiz es viņu redzēju, kad biju maza meitenīte," viņa atbildēja.

Morelli saritināja cigaretes galu un iesprauda to starp uztūkušajām lūpām.

"Es esmu no Kllvlendas." Viņš uzrāva sērkociņu. Viņa skatiens bija vienaldzīgi garlaikots — viņš centās, lai tas tāds būtu. "Viņa nebija Roda Stjuarte, ja neskaita vienu reizi, — viņu sauca Nensija Keina." Viņš vēlreiz uzmeta skatu Dorotijai. "Jūsu tēvs to zina."

"Vai tad jūs pazīstat manu tēvu?"

"Reiz pārmijām dažus vārdus."

"Par ko?" es iejaucos.

"Par viņu." Sērkociņš nu bija nodedzis tik tālu, ka svilināja viņam pirkstus. Viņš to nometa, aizdedzināja citu un piesmēķēja. Viņš sarauca uzacis un savilka pieri grumbās. "Vai var runāt?"

"Droši, droši. Te nav neviena, kura dēļ to nevarētu darīt."

"Nu labi. Viņš bija greizsirdīgs kā viens velns. Es gribēju viņam kārtīgi sadot pa rīkli, bet viņa ne)āva. Var jau saprast — viņš tai bija bankas vietā."

"Kad tas notika?"

"Pirms sešiem vai astoņiem mēnešiem."

"Vai esi redzējis Vainantu pēc tam, kad tika novākta Džūlija?"

Viņš pakratīja galvu. "Vispār esmu viņu redzējis pāris reižu, un tā, par kuru stāstīju, bija pēdējā."

"Vai viņa no tā izkrāpa naudu?"

"To viņa man neteica. Bet es domāju, ka jā."

"Kāpēc tu tā domā?"

"Viņai pauris šancēja pa pirmo. Un dažreiz viņa kaut kur dabūja piķi. Vienreiz man savajadzējās piecas tonnas." Viņš uzsita knipi. "Skaidrā naudā."

Nolēmu nejautāt Morelli, vai viņš šos piecus tūkstošus pēc tam atdeva.

"Varbūt Vainants viņai pats iedeva?"

"Nav izslēgts."

"Vai tu kaut ko no šitā stāstīji arī policijā?" es jautāju.

Viņš sarkastiski iesmējās. "Šie domāja, ka varēs no manis kaut ko izsist. Paprasi viņiem, ko viņi domā tagad. Tu esi īstais, un man šķiet, ka…" Viņš apklusa un izņēma no mutes cigareti. "Pievāc ausis," viņš teica un pastiepa roku, lai

sagrābtu kāda tipa ausi, kurš, pie blakusgalda sēdēdams, visu laiku liecās vairāk un vairāk atpakaļ — tuvāk mums.

Tips pielēca kājās un pāri plecam pagrieza pret Morelli bālu, tramīgu seju.

Morelli teica: "Ievelc savus lokatorus, citādi tie krīt mūsu glāzēs."

Svešais stostījās: "Es jau, es jau neko tādu, Šep…" — un saliecās deviņos līkumos šaurajā spraugā pie galdiņa, cenzdamies būt cik vien iespējams tālu no mums, bet tik un tā palika dzirdamības robežās.

Morelli sacīja: "Tu jau nevari neko tādu, bet tik un tā mēģini," — un atkal pievērsās man. "Es tev gribētu izstāstīt visu — mazā ir beigta, viņai tas vairs neskādēs, bet Malrūnijam gan nav tādas sitēju komandas, kas spētu no manis kaut ko izspiest."

"Forši," es teicu. "Pastāsti man par to meiteni, kur tu viņu pirmoreiz satiki, ko viņa darīja, pirms satikās ar Vainantu, kur Vainants viņu nomakšķerēja."

"Man vajadzētu dzeramo." Viņš pagriezās un uzsauca: "Ei, ober — tu ar to maisu uz muguras!"

Medaudz kuprainais viesmīlis, kuru Stadsijs bija uzrunājis par Pītu, izlauzās cauri pūlim līdz mūsu galdiņam un izplūda padevīgā smaidā pret Morelli. "Ko vēlēsieties?" viņš skaļi čāpstināja.

Pasūtījām, un viesmīlis aizgāja.

Morelli teica: "Mēs ar Nensiju dzīvojām vienā kvartālā. Vecajam Keinam tur uz stūra bija saldumu veikals. Viņa mēdza priekš manis čiept cigaretes." Viņš iesmējās. "Viņas vecais man gribēja ādu pār acīm novilkt par to, ka biju viņai ierādījis, kā ar drāts galu var no tālruņa automāta dabūt ārā monētas, nu, no tiem vecajiem automātiem. Mēs tolaik mācījāmies kādā trešajā klasē." Viņš vēlreiz iesmējās, smiekli noguldzēja dziļi kaklā. "Lai atriebtos vecajam, biju nodomājis nospert šādas tādas mantiņas no netālajām jaunceltnēm un paslēpt tās viņa pagrabā, un pēc tam uzsutīt viņam iecirkņa policistu Šulcu. Bet viņa man neļāva to darīt."

nora teica: "Jūs nu gan esat bijis viens jauks puisītis."

"Jā, patiešām es tāds biju," viņš atbildēja ar lepnumu. "Reiz, Kad man bija ne vairāk kā pieci gadi…"

Kāda sievietes balss teica: "Es jau domāju, ka tas esat jūs."

Paskatījos augšup — runātāja bija sarkanmatainā Miriama. Teicu: "Sveiki."

Viņa iespieda rokas sānos un drūmi pavērās manī. "Tātad, jūsuprāt, viņš zināja pārāk daudz."

"Var būt, bet viņš to zināšanu paķēra līdzi, aizlaižoties lapās pa ugunsdzēsēju kāpnēm, pirms vēl mēs paguvām pajautāt."

"Nepūtiet pīlītes!"

"Tieši tā! Kā jums šķiet, kas tas varēja būt, ko viņš zināja un nedrīkstēja atklāt?"

"To, kur atrodas Vainants," viņa sacīja.

"Tā. Un kur tad viņš ir?"

"Es nezinu. To zināja Arts."

"Butu varējis mums izstāstīt. Mēs…"

"Nepūtiet pīlītes!" viņa vēlreiz teica. "Jūs pats to ļoti labi zināt, un policija arī zina. Kam jūs te ko gribat iestāstīt?"

"Es negribu iestāstīt. Es patiešām nezinu, kur ir Vainants."

"Jūs strādājat viņa labā, un policija ir ar jums uz vienu roku. Nemēģiniet mani apvārdot. Arts domāja, ka tā zināšana atnesīs viņam kaudzi naudas, nabaga naivulis! Viņš neapjauta, ko tā viņam atnesīs."

"Vai viņš jums sacīja, ka zina?" es vaicāju.

"Es jau neesmu tik dumja, kā jums šķiet. Viņš man teica, ka zinot kaut ko, kas esot baigās naudas vērts, un es zinu, kā tādas lietiņas notiek. Man šķiet, ka es ļoti labi zinu, cik ir divi un divi."

"Dažreiz četri," es teicu, "bet dažreiz — divdesmit divi. Es nestrādāju Vainantam. Un nedomājiet man velreiz teikt: "Nepūt pīlītes!" Varbūt labāk jus varētu palīdzēt…"

"Nē. Viņš bija knīpstanga, un saviem upuriem sekoja līdz pēdējam. īstenībā jau viņš pats uzprasījās, tikai neceriet, ka es aizmirsīšu, ka atstāju viņu jūsu un Gilda

sabiedrībā, un nākamajā reizē, kad kāds viņu redzēja, viņš jau bija miris."

"Es nemaz nevēlos, lai jūs kaut ko aizmirstu. Es gribētu, lai jus atceraties, vai…"

"Man jāiet," viņa teica un devās prom. Viņas gaita bija graciozi līgana.

"Man nu gan negribētos nonākt kaut kādā sakarā ar šo dāmu," domīgi novilka Stadsijs. "Pārākā maita."

Morelli man pamirkšķināja.

Dorotija pieskārās manai rokai. "Es te kaut ko nesaprotu, Mik!"

Pateicu viņai, lai nesatraucas, un pievērsos Morelli: "Tu sāki stāstīt par Džūliju Volfu."

"Mjā. Mu labi, tātad vecais Keins izsvieda viņu pa durvīm, kad viņai bija kādi piecpadsmit vai sešpadsmit gadi — viņa bija ieķēpājusies ar savu vidusskolas skolotāju —, un viņa sametās kopā ar vienu čali, kuru sauca Feiss Peplers. Tas bija foršs puika, ja nevēra muti vajā. Atceros, reiz mēs ar Feisu…" viņš apklusa un norija siekalas. "Labi, tātad viņa dzīvoja ar to Feisu kādus piecus vai sešus gadus, ja neskaita to laiku, kamēr viņš bija armijā — tad viņa dzīvoja ar kādu puisi, kā nu viņu tur sauca, Dika O'Braiena brālēnu, viņš bija tāds melnīgsnējs un krietni meta. Bet, kad Feiss pārnāca no dienesta, viņi atkal sametās kopā un tā arī turējās, kamēr uzķērās, mēģinādami izpurināt vienu tipu no Toronto. Feiss uzņēmās visu uz sevi, viņa tika cauri ar sešiem mēnešiem, bet viņš dabūja krietni. Pēdējoreiz, kad par viņu dzirdēju, viņš vēl sēdēja. Skuķi es satiku, kad viņa iznāca brīvībā, — paprasīja man pāris simtus, lai aiztītos no pilsētas. Mākamreiz par viņu dzirdēju, kad viņa atsūtīja aizlienēto naudu; rakstīja, ka tagad saucoties Džūlija Volfa un lielpilsētā jūtoties pa pirmo, bet es zināju, ka viņa visu laiku raksta Feisam. Tā nu 1928. gadā, kad ierados šeit, es viņu sameklēju. Viņa…"

Atkal pienāca Miriama un, tāpat kā iepriekš, nostājās, rokas sānos iespiedusi. "Es pārdomāju visu, ko jūs teicāt. Droši vien jums tagad šķiet, ka esmu galigi stulba."

"nē," es atbildēju ne pārāk pārliecināti.

"Tur jau ir tas pods, ka es neesmu tik stulba, lai noticētu visam tam, ar ko jūs te piečivinājāt man ausis. Es ļoti labi saprotu, kas notiek man degunpriekšā."

"Ļoti labi."

"Nekā laba tur nav. Jūs nogalinājāt Artu un…"

"Metaisi trobeli, meitiņ!" Stadsijs piecēlās un saņēma viņu pie rokas. Viņa balsi skanēja mierinājums: "nāc man līdzi! Parunāsimies." Viņš aizveda Miriamu pie bāra.

Morelli vēlreiz pamirkšķināja. "Jā, viņam tādas lietiņas patīk. Nu labi, es jau teicu, ka sameklēju viņu, kad ierados šeit. Viņa tad man pastāstīja, ka strādājot pie Vainanta, tas viņas dēļ esot bez prāta, bet pati esot pavisam rātna. Liekas, ka Ohaio, kur viņa atsēdēja savus sešus mēnešus, tie tur iemācījuši viņai stenogrāfiju — tā nu viņa nosprieda, ka tas var noderēt: kas zina, dabūs vēl darbu vietā, kur šamējie iet uzpīpēt un atstāj seifa durtiņas vaļā. Darbā iekārtošanas birojs nosūtīja viņu pie Vainanta — tur bija darbs pāris dienām —, un viņa izštukoja, ka tas vecis tā vietā, lai no viņa kaut ko pakamptu un laistos, ir ilgāku puļu vērts. Vārdu sakot, viņa padarīja prasīto un panāca, ka,tiek pieņemta pastāvīgā darbā. Viņa bija pietiekami saprātīga un izstāstīja, ka ir sodīta un tagad nostājusies uz godīgas dzīves ceļa; tas tā, gadījumam, lai neiznāktu, ka visas pūles vējā, Vainantam par to nejauši uzzinot. Jo, viņa teica, šā advokāts arī esot metis uz viņu acis, un tam varētu ienākt prātā paurķēties viņas pagātnē. Es īsti nezinu, kā viņa tur šiverēja, saproti, tā galu galā bija viņas darīšana, un viņai mana palīdzība nebija vajadzīga; vienalga, lai arī mēs savā ziņā bijām draugi, kāda viņai butu jēga stāstīt man par lietām, kuras es pēc tam varētu atstāstīt viņas šefam. Saproties, ne viņa bija mans skuķis, nē kā — mēs bijām tikai vecumveci čomi, kas kādreiz kopā spēlējušies. Tā nu mēs satikāmies no reizes uz reizi — bieži mēs mēdzām nākt uz šejieni-, līdz kamēr viņš sacēla pārāk lielu brēku, un viņa teica, ka mūsu tikšanās jāpārtrauc, ka neies jau pāris kokteiļu dēļ, ko viņa te ar mani iedzer, zaudēt siltu vietiņu. Tā, luk. Tas

bija oktobri, šķiet, un viņa, kā teica, tā ari rīkojās. Kopš tā laika es neesmu viņu redzējis."

"Ar ko vēl viņa satikās?" es jautāju.

Morelli pakratīja galvu, "nezinu. Viņa neko daudz par citiem nerunāja."

"Viņai pirkstā bija dimanta saderināšanās gredzens. Tu kaut ko par to zini?"

"Neko, ja neskaita to, ka šis gredzens nav no manis. Kad es viņu redzēju, gredzena viņai nebija."

"Kā tev liekas, vai viņa grasījās atkal mesties kopā ar Pepleru, tam iznākot brīvībā?"

"Varbūt arī. Viņa pārāk nesatraucās, ka šis sēž, bet viņai patika ar viņu kopā strādāt, un varu pieņemt, ka viņi būtu atkal metušies kopā."

"Un tas Dika O'Braiena brālēns, tas kārnais tumšmatis? Kas ar viņu?"

Morelli pārsteigts vērās manī. "Kā lai es to zinu?"

Stadsijs atgriezās viens pats. "Var jau būt, ka es kļūdos," viņš teica apsēžoties, "bet man liekas, ka no tās zoss, ja viņai pareizā vietā pieķertos, kaut ko varētu arī iztaisīt."

Morelli teica: "Ja pieķertos pie rīkles."

Stadsijs labdabīgi pasmaidīja. "Nē. Viņa kaut kā grib izsisties. Viņa stingri vien piestrādā pie savām dziedāšanas stundām un…"

Morelli ieskatījās savā tukšajā glāzē un sacīja: "Šitais tavs bifeļgāzējs viņas balss saitēm noteikti nāk par labu." Viņš pagriezās, lai uzsauktu Pītam: "Ei tu, ar to mugursomu plecos, atnes mums vēl tādu pašu! Mums rīt jāuzstājas korī."

Pits atteica: "Nāku jau, nāku, Šepij!" Kad Morelli ar viņu runāja, Pīta grumbu izvagotā, pelēkā seja uz brīdi zaudēja savu truli apātisko izteiksmi. Neiedomājami resns, blonds vīrs — tik blonds, ka varētu būt arī albīns, — kurš līdz šim bija sēdējis pie Miriamas galdiņa, tagad nu pienāca pie mums un smalkā, trīcošā, sievišķīgā balsī teica man tā: "Ak tad jus esat tā banda, kas nomušīja mazo Artu Nanhei…"

Morelli ieblieza resnajam pa viņa resno vēderu tik stipri, cik varēja, nepieceļoties no galda. Stadsijs, pēkšņi jau kājās, zibenīgi pārliecās pāri Morelli galvai un iemauca ar savu lielo dūri resnulim pa seju. Pilnīgi nevietā es pie sevis nodomāju, ka viņam vadošā joprojām ir labā roka. Kuprītis Pīts nostājās resnajam aiz muguras un ar visu spēku trieca tam pa galvu ar tukšu paplāti. Resnais gāzās atmuguriski, notriecot no kājām trīs cilvēkus un apgāžot galdiņu. Tai brīdī piesteidzās arī abi bārmeņi. Viens no tiem ar steku uzšāva resnim pa pauri, kad tas mēģinaja trausties kājās, un viņam nekas cits neatlika, kā gāzties uz priekšu četrrāpus. Otrs bārmenis savāca krītošo no aizmugures aiz krekla apkakles un to cieši sažņaudza, aizspiežot resnajam rīkli. Morelli piepalīdzot, viņi uzstutēja viru kājās un izvilka ārā pa durvīm.

Pīts noskatījās nopakaļ aizejošajiem un norija siekalas. "Ak, šis sasodītais Sperovs," viņš vērsās pie manis, "kad viņš dzer, nekad nedrīkst izlaist viņu no acīm."

Stadsijs rosījās blakus pie apgāztā galdiņa, palīdzot cilvēkiem piecelties pašiem un savākt to, kas bijis uz galda. "Nav labi," viņš teica, "tas nav labi manam biznesam. Bet ej nu tu, cilvēk, novelc robežu! Jā, protams, mans klubs nav nekāda padibeņu dzertuve, bet te nav arī dižciltīgo jaunavu pansija."

Dorotija bija bāla un pārbijusies, Nora — acis plati iepletusi un izbrīnījusies. "Trakomāja," viņa teica. "Kas te īsti notiek?"

"Tu par to zini tikpat daudz, cik es," es atbildēju.

Morelli ar bārmeņiem atgriezās un likās ļoti apmierināts ar sevi. Morelli un Stadsijs atkal apsēdās savās vietās pie mūsu galdiņa.

"Jūs, zēni, esat diezgan impulsīvi," es teicu.

Stadsijs atkārtoja: "Impulsīvi," — un iesmējās. "Ha-haha!"

Morelli bija nopietns. "Katrreiz, kad tas čalis kaut ko uzsāk, tev jābūt pirmajam. Ja atļauj gājienu viņam, tad ir par vēlu. Nav jau pirmā reize ar viņu, vai ne, Stadsij?"

"Kāda reize?" es pavaicāju. "Viņš taču neko nedarīja."

"Jā, patiešām, " Morelli lēni noteica, "bet dažreiz kaut kas tāds ir sajūtams ap viņu, vai ne, Stadsij?"

Stadsijs teica: "Mjā, jā, viņš ir histērisks."

Stadsija un Morelli un devāmies prom no Pigairona kluba. Dorotija čurnēja taksiša stūri un teica: "Man tūlīt paliks slikti, es zinu." Izklausījās, ka viņa runā taisnību.

Nora sacīja: "Tas no tā dzeramā." Viņa atbalstīja galvu uz mana pleca. "Tava sieva, Nikij, ir galīgi pillā. Paklau, tev tagad man jāizstāsta, kas notika, visu pēc kārtas. Nē, ne tagad, rīt. Es nesapratu ne vārda no tā, kas tur tika runāts, un arī to, kas tur notika. Viņi ir apbrīnojami."

Dorotija teica: "Paklausieties, šitādā paskatā nemaz nevaru iet pie Alises tantes. Viņa dabūs trieku."

Nora teica: "Viņiem nu gan nevajadzēja tā sist to resno vīru, lai ari tajā nežēlība bija kaut kas amizants."

Dorotija teica: "Man laikam labāk butu braukt pie mammas." Nora teica: "Es neko nesapratu. Kas bija domāts ar tiem lokatoriem?"

"Nu, ausis!"

Dorotija teica: "Alises tantei gribot negribot vajadzēs mani sastapt, jo es esmu aizmirsusi atslēgu un man nāksies viņu uzmodināt." Nora teica: "Es tevi mīlu, Nikij, tāpēc, ka tu tik labi smaržo un pazīsti tik apburošus cilvēkus."

Dorotija teica: "Nebūs taču liels līkums, ja jūs aizvedīsiet mani līdz mammai?"

Es teicu: "Nē," — un nosaucu šoferim Mimi adresi.

Nora teica: "Paliec labāk pie mums."

Dorotija teica: "Nē-ē-ē, labāk jau ne!"

Nora jautāja: "Kālab ne?" — un Dorotija teica: "Nu, man nešķiet, ka tā vajadzētu," — un tā tas turpinājās, līdz beidzot taksītis apstājās pie Kortlenda nama.

XXIII

Bija jau kādi divi naktī, kad atvadījāmies noStadsija un Morelli un devāmies prom no Pigairona kluba. Dorotija čurnēja taksiša stūri un teica: "Man tūlīt paliks slikti, es zinu." Izklausījās, ka viņa runā taisnību.

Nora sacīja: "Tas no tā dzeramā." Viņa atbalstīja galvu uz mana pleca. "Tava sieva, Nikij, ir galīgi pillā. Paklau, tev tagad man jāizstāsta, kas notika, visu pēc kārtas. Nē, ne tagad, rīt. Es nesapratu ne vārda no tā, kas tur tika runāts, un arī to, kas tur notika. Viņi ir apbrīnojami."

Dorotija teica: "Paklausieties, šitādā paskatā nemaz nevaru iet pie Alises tantes. Viņa dabūs trieku."

Nora teica: "Viņiem nu gan nevajadzēja tā sist to resno vīru, lai ari tajā nežēlība bija kaut kas amizants."

Dorotija teica: "Man laikam labāk butu braukt pie mammas." Nora teica: "Es neko nesapratu. Kas bija domāts ar tiem lokatoriem?"

"Nu, ausis!"

Dorotija teica: "Alises tantei gribot negribot vajadzēs mani sastapt, jo es esmu aizmirsusi atslēgu un man nāksies viņu uzmodināt." Nora teica: "Es tevi mīlu, Nikij, tāpēc, ka tu tik labi smaržo un pazīsti tik apburošus cilvēkus."

Dorotija teica: "Nebūs taču liels līkums, ja jūs aizvedīsiet mani līdz mammai?"

Es teicu: "Nē," — un nosaucu šoferim Mimi adresi.

Nora teica: "Paliec labāk pie mums."

Dorotija teica: "Nē-ē-ē, labāk jau ne!"

Nora jautāja: "Kālab ne?" — un Dorotija teica: "Nu, man nešķiet, ka tā vajadzētu," — un tā tas turpinājās, līdz beidzot taksītis apstājās pie Kortlenda nama.

Es izkāpu un palīdzēju izkāpt Dorotijai. Viņa ļengani atbalstījās uz manas rokas. "Lūdzu, uznāciet jus ari — tikai uz brītiņu!"

Nora teica: "Tikai uz brītiņu," — un izkāpa no mašīnas.

Es pateicu šoferim, lai gaida. Kāpām augšā. Dorotija piezvanīja pie durvīm, atvēra Gilberts pidžamā un rītasvārkos. Viņš brīdinoši pacēla roku un teica klusā balsī: "Pie mums ir policija."

No viesistabas atskanēja Mimi balss: "Kas tur ir, Gil?"

"Misters un misis Čārlzi un Dorotija." Mimi iznāca, lai mūs sagaidītu. "Nekad vēl neesmu ne par vienu tā priecājusies. īstenībā es nezināju, pie kā lai vispār vēršos." Viņa bija pār rozīgu naktskreklu pārvilkusi tikpat rozīgu peņuāru, ari seja bija rozīga un nepavisam ne nelaimīga. Viņa pat nepaskatījās uz Dorotiju, paspieda roku Norai un man. "Tagad nu es varēšu neuztraukties un pa|auties uz tevi, Nik. Tev bus jāizstāsta man, mazajai muļķa sievietei, kas būtu darāms."

Dorotija man aiz muguras teica: "Nepūt pilītes!" — klusiņām pie sevis, bet ar izjutu.

Mimi neizrādīja, ka butu dzirdējusi meitas teikto. Joprojām turot musu rokas savās, viņa stūma mus uz viesistabas pusi, runājot bez apstājas: "Jūs taču pazīstat leitnantu Gildu! Viņš patiešām ir ļoti jauks, bet man bail, ka būšu pamatīgi pārbaudījusi viņa pacietību. Es biju tik — nu — es gribēju teikt, tik samulsināta. Bet nu jūs esat šeit un…"

Mēs iegājām viesistabā.

Gilds sacīja: "Sveicināti!" — man un: "Labvakar, kundze!" — Norai. Viņa kompanjons, tas, kuru Gilds sauca par Endiju un kurš bija palīdzējis vandīties pa musu istabām Morelli vizītes laikā, pamāja ar galvu un kaut ko norūca.

"Kas te notiek?" es jautāju.

Gilds paslepus pameta acis uz Mimi, tad paskatījās uz mani un teica: "Bostonas policija sameklēja Jorgensenu vai Rouzvoteru, vai kā nu viņu arī sauc, pie viņa pirmās sievas un mūsu uzdevumā viņam šo to pajautāja. Galvenā atbilde, šķiet, ir tā, ka viņam nav nekā kopīga nedz ar

Džūlijas Volfas nogalināšanu, nedz ar nenogalināšanu, un misis Jorgensena var to apliecināt, jo viņa, šķiet, varētu zināt kaut ko, kas liecina pret Vainantu." Viņš vēlreiz iesāņus uzmeta skatu Mimi. "Bet kundze nevēlas teikt ne jā, ne nē. Patiesību sakot, mister Čārlz, man pietrūkst padoma, kā lai tiek ar viņu galā."

Es to varēju saprast itin labi. Es teicu: "Acīmredzot viņa ir pārbijusies," — un Mimi tūdaļ mēģināja izskatīties pārbijusies.

"Vai viņš ir šķiries no pirmās sievas?"

"Ja ticam pirmajai sievai, tad nav gan."

Mimi teica: "Varu derēt, ka viņa melo."

Es teicu: "Kuš-kuš-kuš! Vai viņš taisās atgriezties Ņujorkā?"

"Izskatās, ka mums nāksies pieprasīt viņa izdošanu, ja mums viņu vajadzēs. Bostonieši saka, ka viņš, cik spēdams, pieprasot advokāta klātbūtni."

"Vai viņš jums ir tik traki nepieciešams?"

Gilds paraustīja plecus. "Vienīgi tad, ja viņa nogādāšana šeit palīdzēs slepkavības izmeklēšanai. Man neko nerūp visi tie likumi pret divsievlbu. Man nav ne prātā vajāt kādu par lietām, par kurām man nav nekādas daļas."

Es vērsos pie Mimi: "Nu?"

"Vai es varu ar tevi aprunāties divatā?"

Pametu acis uz Gildu, kurš sacīja: "Ja vien no tā būs kāds labums."

Dorotija pieskārās manai rokai: "Nik, uzklausiet vispirms mani. Es…"

Viņa aprāvās. Visi tagad raudzījās viņā.

"Kas par lietu?"

"Es — es ar jums gribu aprunāties vispirms."

"Nu tad runā!"

"Es domāju — divatā," viņa teica.

Es noglāstīju viņas roku. "Pēc tam."

Mimi ieveda mani savā guļamistabā un rūpīgi aizvēra durvis. Apsēdos uz gultas un aizdedzu cigareti. Mimi atspieda muguru pret durvīm un maigi un uzticīgi uzsmaidīja. Tā pagāja kāda pusminūte.

Tad viņa ierunājās: "Es taču tev patīku, Nik," — un, kad es neko neteicu, pārjautāja: "Vai ne?"

"Nē."

Viņa iesmējās un nāca tuvāk. "Jā, tu manu rīcību neatzīsti par labu." Viņa piesēdās uz gultas man blakus. "Bet es tev patīku pietiekami, lai tu man palīdzētu?"

"Tas atkarīgs…"

"No kā atka…"

Atvērās durvis un ienāca Dorotija. "Nik, man ar jums jā…" Mimi pielēca kājās un metās pretī meitai. "Vācies ārā," viņa šņāca caur zobiem.

Dorotija sarāvās, bet teica: "Es nekur neiešu. Tu taču neiedrošināsies…"

Mimi iešāva Dorotijai ar plaukstu pa muti. "Vācies ārā!"

Dorotija iekliedzās ar pirkstiem pieskardamās mutei. Plati ieplestām acīm veroties Mimi, viņa kāpās atpakaļ uz durvīm.

Mimi atkal aizvēra durvis. Viņas skatiens bija kļuvis smags, domās iegrimis, lupas savilkušās tādā kā pussmaidā, un, kad viņa ierunājās, balss šķita smagnējāka, dobjāka nekā parasti: "Mana meita tevi mīl."

"Muļķības!"

"Jā, viņa mīl un ir greizsirdīga uz mani. Viņa ir krampjos, tiklīdz es pieeju tev tuvāk par desmit pēdām," viņa runāja tā, it kā domātu pavisam par ko citu.

"Muļķības! Varbūt viņai ir drusku paģiras pēc tās aizraušanās ar mani, kas viņai bija divpadsmit gadu vecumā, bet tas arī viss."

Mimi pakratīja galvu: "Tu maldies. Bet lai nu paliek." Viņa atkal apsēdās man blakus uz gultas. "Tev man jāpalīdz izķepuroties. Es …"

"Patiešām," es teicu, "tu esi tik delikāts un smalks ziediņš, ka tev vajadzīgs kāds vīrietis, kas aizstāv."

"Ko tu!" Viņa pamāja uz durvīm, pa kurām bija izgājusi Dorotija. "Tu taču ne… Nūjā, vispār jau tas nav nekas tāds, par ko tu nebūtu dzirdējis vai ko tu nebutu redzējis vai darījis. Tev nav jāuztraucas." Viņa atkal smaidīja, skatiens bija tikpat smagnēji nopietns, lūpas nedaudz

pastieptas uz priekšu. "Ja jau tu gribi Doriju, ņem viņu, bet nekļūsti sentimentāls. Labi, nerunāsim vairāk par to. Protams, es neesmu nekāds smalks ziediņš. Un nekad tu neesi domājis, ka es tāds esmu."

"Tur nu tev taisnība," es piekritu.

"Nu tad," viņa teica apņēmības pilnā balsī.

"Kas nu tad?"

"Beidz vienreiz šo savu koķetēriju," viņa teica. "Tu ļoti labi zini, ko es domāju. Tu mani saproti tikpat labi kā es tevi."

"Jā, varbūt, bet tā, kas koķetē, esi tu, visu laiku, kopš…"

"Jā, es zinu. Tā bija tikai spēle. Bet tagad es netēloju. Tas puisis ir pataisījis mani par muļķi, par galīgu un absolūtu muļķi, nu viņš ir ķezā un gaida, ka es viņu izpestīšu. Un es to izdarišu." Viņa uzlika plaukstu man uz ceļgala, smailie nagi ieķērās miesā. "Policija man netic. Kā gan lai es lieku tai noticēt, ka viņš melo, ja es par to slepkavību zinu tikai tik daudz, cik es viņiem izstāstīju?"

"Jā, tiešām, to tu nevari," es lēnām teicu, "jo sevišķi tāpēc, ka Jorgensens tikai atkārto to, ko tu man teici pirms dažām stundām."

"Vai tu viņiem to pateici?"

Viņa aizturēja elpu, nagi vēlreiz iecirtās man kājā.

"Vēl ne!" Es nostūmu viņas roku no sava ceļgala.

Viņa atviegloti nopūtās. "Protams, tu viņiem to arī neteiksi, vai ne?"

"Kāpēc ne?"

"Tāpēc, ka tie ir meli. Viņš meloja, un es meloju. Īstenībā man nav nekādu pierādījumu, es neko neesmu atradusi."

Es teicu: "Tā nu mēs esam nonākuši turpat, kur jau bijām, un es tev neticu ne par mata tiesu vairāk, kā tas bija iepriekš. Kas tad notika ar to mūsu jauno vienošanos? Ka tu saproti mani, es — tevi, nekādas koķetērijas, nekādas uzspēles un tēlošanas?"

Viņa viegli papliķēja man pa roku. "Labi jau, labi. Kaut ko jau es atradu — tas nav nekas sevišķs, bet kaut kas

jau ir, un es netaisos to atklāt, lai kādam palīdzētu. Tu taču vari saprast, ka es jūtos. Tu, Nik, justos tieši tāpat…"

"Varbūt," es teicu, "bet man nav ne mazākā iemesla sazvērēties kopā ar tevi. Tavs Kriss nav man nekāds ienaidnieks. Man nebūs nekāda labuma, ja palīdzēšu tev piešūt viņam lietu."

Viņa nopūtās. "Es par to ļoti daudz domāju. Neliekas, ka tā nauda, ko es tev varētu maksāt, tev tagad kaut ko nozīmētu," viņa blēdīgi pasmaidīja, "tāpat arī mans brīnišķīgais, baltais ķermenis. Bet vai tavās interesēs nav izglābt Klaidu?"

"Tas nepavisam nav obligāti."

Par to viņa pasmējās. "Nesaprotu, ko tu ar to domā."

"Ar to es domāju, ka man nešķiet, ka Klaids butu no kaut kā jāglābj. Policijai nekādu īpašu pierādījumu pret viņu nav. Viņš ir psihs, viņš bija pilsētā tajā dienā, kad tika nogalināta Džūlija, un tā viņam izspieda naudu. Ar to ir par maz arestam."

Viņa atkal iesmējās. "Bet ja pieliek manus pierādījumus?"

"Nezinu. Kas tad tev ir?" es pavaicāju un turpināju, negaidot atbildi, kuru saņemt netnaz necerēju."Vienalga, lai kas tev arī nebūtu, tu, Mimi, esi muļķe! Kriss ir tevi pamatīgi sašāvis ar savu divsievību. Un tagad tu viņam atspēlējies. Bet nav…"

Viņa saldi pasmaidīja un teica: "Bet es paturu to rezervē gadījumam, ja…"

"Gadījumam, ja viņš izgrozās no apvainojuma slepkavībā? Zini, tas nekas nebūs, dārgā. Tu vari panākt, ka viņu iesēdina uz trim dienām. Apgabala prokurors jau būs noskaidrojis, ka viņš nav nogalinājis Džuliju Volfu un arī to, ka tu viņu muļķo. Un, kad tu nāksi ar savu divsievības lietu, viņs tev drīzāk ieteiks iet slīcināties nekā uzsāks izmeklēšanu."

"Bet viņš taču tā nevar rīkoties, Nik."

"Var un tā arī darīs," es teicu, "un, ja viņš uzodīs, ka tu slēp lietiskos pierādījumus, viņš tev liks pamatīgi trūkties."

Viņa iekoda lupā. "Vai tu pret mani esi godīgs?"

"Es tev pilnīgi atklāti izstāstu, kas notiks, protams, ja vien kopš maniem laikiem apgabala prokurori nav mainījušies."

Viņa vēlreiz iekoda lūpā. "Es negribu, lai viņš tiek sveikā cauri," viņa teica, "bet negribu arī pati iekļūt ķezā." Viņa pavērās manī. "Bet, ja tu man tagad melo, Nik…"

"Tev neatliek nekas cits kā vien noticēt vai nenoticēt man." Viņa pasmaidīja, noglāstīja man vaigu, uzspieda uz lupām skUpstu un piecēlās. "Labi, būs jau jātic." Viņa pagājās šurpu turpu pa istabu. Acis mirdzēja, seju rotāja patīkams satraukums.

"Pasaukšu Gildu," es teicu.

"Nē, pagaidi! Vispirms es gribu redzēt, ko tu par to teiksi."

"Labi, bet tikai bez jokiem."

"Tu jau baidies pats no savas ēnas," viņa teica, "bet nesatraucies, netaisos tevi te āzēt."

Teicu, ka tas nu gan bus kolosāli un ka varbūt tomēr viņa varētu parādīt man to, kas ir rādāms, jo pārējie blakusistabā jau droši vien kļūst nemierīgi.

Viņa piegāja pie skapja, atvēra tā durvis, pastūma malā kādas drēbes un pavandījās dziļumā. "Savādi," viņa teica.

"Savādi?" Es pietrausos kājās. "Tās ir tīrās šausmas. Gilds būs ārprātā." Es gāju uz durvim.

"Nu nevajag uzreiz tā satraukties," viņa teica. "Lūk, te tas ir!" Viņa pagriezās pret mani, turot rokā svītrotu kabatlakatu. Kad pienācu klāt, viņa atlocīja kabatlakatu, lai parādītu man apmēram trīs collas garu pulksteņķēdes gabalu, kam viens gals bija norauts, bet otrā iestiprināts mazs zelta nazītis. Tas bija sievietes kabatlakats, vietām izraibināts ar brūniem traipiem.

"Nu?" es vaicāju.

"Tas viņai bija rokā, es to pamaniju, kad paliku istabā divatā ar viņu; tā kā es zināju, ka tas pieder Klaidam, es to paņēmu."

"Tu esi pārliecināta, ka tā ir Klaida mantiņa?"

"Jā," viņas balsī ieskanējās nepacietība. "Skaties — posmiņi ir no zelta, sudraba un vara. Viņš lika to izgatavot no pirmajiem paraugiem, ko ieguva ar paša izgudrotajām kausēšanas metodēm. Ikviens, kurš viņu kaut vai nedaudz pazīst, tūdaļ pat identificēs šo ķēdīti — otras tādas nav."

Viņa pagrieza nazīti tā, lai es varētu redzēt uz tā iegravētos burtus KMV. "Lūk, viņa iniciāļi. Nekad agrāk šo nazīti neesmu redzējusi, bet ķēdīti es uzreiz pazinu. Klaids valkāja to ilgus gadus."

"Vai tu atceries to tik labi, ka spētu aprakstīt arī neredzot?"

"Protams."

"Vai tas ir tavs kabatlakats?"

"Jā."

"Un tie traipi — tās ir asinis?"

"Jā. Ķēdīte bija viņai rokā — es jau tev teicu —, un tur bija asinis." Viņa pašķielēja uz mani. "Bet vai tikai tu…tu uzvedies tā, it kā man neticētu."

"Ne gluži," es teicu, "bet man šķiet, ka tev vajadzētu būt drošai, ka šoreiz tu runā patiesību."

Viņa dusmās piespēra ar kāju: "Tu esi…" Tad viņa iesmējās, un dusmu izteiksme pagaisa. "Tu gan spēj but visapnicīgākais tips. Es taču šoreiz tev stāstu patiesību, Nik. Es tev izstāstīju visu, kas notika, tieši tā, kā tas notika."

"Es ceru. Bija jau arī laiks. Vai tu esi pārliecināta, ka DžUlija, kamēr tu paliki divatā ar viņu, neatguva samaņu tiktāl, lai spētu kaut ko pateikt?"

"Tu mani gribi pataisīt traku! Protams, ka esmu par to pārliecināta."

"Labs ir," es teicu, "gaidi šeit. Es pasaukšu Gildu. Bet, ja tu viņam stāstīsi, ka ķēdīte bija Džūlijai rokā un viņa vēl nebija mirusi, Gildam var ienākt prātā pajautāt, vai tik tev nevajadzēja nedaudz pacīnīties, lai to ķēdīti viņai atņemtu."

Viņai iepletās acis. "Ko tad lai es viņam saku?" Es izgāju un aizcirtu durvis.

NORA izskatījās nedaudz miegaina un mēģināja viesistabā kaut kā izklaidēt Gildu un Endiju. Vainanta atvase nebija manāma. "Uz priekšu," es teicu Gildam. "Pirmās durvis pa kreisi. Man šķiet, ka nu viņa ir sagatavota sarunai ar jums."

"Pārkodāt viņu?" Gilds vaicāja.

Es pamāju.

"Un ko uzzinājāt?"

"Paskatīsimies, kā veiksies jums, un tad saliksim mūsu abu ieguvumu kopā un saskaitīsim, kas tur iznāk," es liku priekšā.

"Labi. Māc, Endij, ejam!" Viņi izgāja.

"Kur ir Dorotija?" es jautāju.

nora nožāvājās. "Man likās, ka viņa ir kopā ar tevi un savu māti. Gilberts ari ir kaut kur tepat. Es viņu redzēju pirms dažām minūtēm. Vai mums vajadzēs te vēl ilgi kūkot?"

"Vairs ne!" Es atgriezos gaiteni, pagāju garām Mimi istabas durvīm un ieskatījos nākamajā guļamistabā — durvis bija vaļā un iekšā neviena nebija. Pretējās durvis bija ciet. Es pieklauvēju.

Dorotijas balss: "Kas tur ir?"

"niks," es teicu un gāju iekšā.

Viņa gulēja gultā uz sāniem, pilnigi apģērbusies, tikai nometusi čības. Gilberts sēdēja uz gultas malas. Viņas mute izskatījās nedaudz uztūkusi, bet tas varēja būt no raudāšanas, acis bija sasārtušas. Viņa pacēla galvu, lai drūmi paraudzītos manī.

"Vai tu joprojām vēlies runāt ar mani?" es vaicāju.

Gilberts piecēlās. "Kur ir mamma?"

"Runā ar policistiem."

Viņš nomurmināja kaut ko nesaklausāmu un izgāja no istabas.

Dorotija nodrebēja. "Viņš man uzdzen zosādu," viņa teica, bet tad atcerējās, ka vēlreiz drūmi jāpablenž uz mani.

"Vai tu joprojām vēlies runāt ar mani?"

"Kāpēc jums vajadzēja tā pret mani izturēties?"

"Tu esi mu|ķe." Es apsēdos vietā, kur tikko bija sēdējis Gilberts. "Vai tu kaut ko zini par to nazi un ķēdīti, ko tava māte it kā ir atradusi?"

"Nē. Kur viņa tos atradusi?"

"Ko tu man gribēji stāstīt?"

"Tagad vairāk neko," viņa iecirtīgi bilda, "ja nu vienīgi to, ka jūs varētu noslaucīt viņas lūpukrāsu no savas mutes."

Noslaucīju arī. Viņa izķēra kabatlakatu man no rokas un pārvēlās uz gultas otru malu, lai paņemtu no naktsgaldiņa sērkociņus. Viņa uzrāva sērkociņu.

"Baigi smirdēs," es teicu.

Viņa teica: "Nu un tad?",— tomēr nopūta sērkociņu. Es paņēmu kabatlakatu, piegāju pie loga, atvēru to, izsviedu kabatlakatu laukā, logu aizvēru, atnācu atpakaļ un atkal apsēdos uz gultas. "Ja no tā tev kļūst vieglāk."

"Ko mamma teica… par mani?"

"Viņa teica, ka tu mani mīlot."

Viņa pielēca sēdus. "Un ko jūs teicāt?"

"Es teicu, ka vienkārši patīku tev vēl no tiem laikiem, kad tu biji bērns."

Viņai iedrebējās lūpa. "Un vai jums…vai jums patiešām šķiet, ka tas ir tā?"

"Kā gan vēl varētu but?"

"Nezinu." Viņa izplūda asarās. "Viņi visi par to tikai uzjautrinājās — mamma un Gilberts, un Harisons… es…"

Es pievilku viņu sev klāt. "Velns lai parauj viņus visus!"

Pēc brīža viņa vaicāja: "Vai mamma jūs mīl?"

"Dieviņ Tētiņ, nē! Viņa nīst mani vairāk nekā jebkura cita sieviete."

"Bet viņai allaž ir kaut kā…"

"Tā ir viņas miesa. Neļaujies maldināties! Mimi ienīst vīriešus — visus vīriešus — no visas sirds."

Viņa mitējās raudāt. Savilka pieri grumbās un sacīja: "Neko nesaprotu. Vai jūs viņu ienīstat?"

"Tas nav obligāti."

"Un tagad?"

"Nedomāju vis. Protams, viņa rīkojas muļķīgi un iedomājas, ka rīkojas ļoti gudri, un tas var kaitināt, bet man nešķiet gan, ka es viņu ienistu."

"Es gan," Dorotija sacīja.

"To tu man teici jau viņnedēļ. Bet ir kaut kas, ko es vēlētos tev pajautāt: vai tu pazīsti, vai esi jelkad redzējusi Arturu Nanheimu, par kuru mēs šovakar krogā runājām?"

Viņa uzmeta man asu skatienu. "Jūs tikai vēlaties mainīt sarunas tēmu."

"Es gribu zināt. Pazīsti?"

"Nē."

"Viņa vārds bija minēts avīzēs," es atgādināju. "Viņš bija tas, kurš policijai ziņoja, ka Morelli pazinis Džūliju Volfu."

"Es neatcerējos šo vārdu," viņa teica. "Neatceros, ka būtu to jelkad dzirdējusi līdz šovakaram."

Es aprakstīju viņa izskatu. "Varbūt esi viņu redzējusi?"

"Nē."

"Viņš var figurēt arī ar vārdu Alberts Normans dažreiz. Vai tas izklausās pazīstami?"

"Nē."

"Varbūt tu pazīsti kādu no tiem, kurus mēs šovakar redzējām pie Stadsija? Vai kaut ko zini par kādu no viņiem?"

"Nē. Tik tiešām, Nik, es jums izstāstītu, ja vien ko zinātu: tas taču varētu jums noderēt."

"Neraugoties uz to, ka tas kādam varētu kaitēt?"

"Jā," viņa nekavējoties atbildēja, tad piebilda: "Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Tu ļoti labi zini, ko es ar to gribu teikt."

Viņa paslēpa seju plaukstās, vārdi tagad bija tik tikko saklausāmi: "Es baidos, Nik. Es…" Viņa atrāva rokas no sejas, kad pie durvīm pieklauvēja.

"Jā, jā," es atsaucos. Endijs pavēra durvis tik daudz, lai pa šķirbu varētu iebāzt galvu. Viņš mēģināja noslēpt ziņkārību, kas tā vien lauzās sejā, un teica: "Leitnants vēlas ar jums runāt."

"Tūliņ bušu," es nosolījos. Viņš pavēra durvis plašāk. "Viņš gaida." Endijs mēģināja zīmīgi pamirkšķināt, bet mutes kaktiņš noraustījās vairāk nekā acs, un viņa puliņu rezultāts bija tāda kā iztrūcināta izteiksme.

"Es vēl atgriezīšos," teicu Dorotijai un izgāju līdz ar Endiju. Viņš aizvēra aiz mums durvis un čukstēja, pieliecies man pie auss: "Tas sīkais bija pie atslēgas cauruma."

"Gilberts?"

"Jā gan. Kad zēns dzirdēja mani nākam, viņš paguva atlēkt no durvīm, bet tepat vien bija."

"Tie vēl ir tikai ziediņi," es teicu. "Kā jums tur gāja ar misis J.?"

Viņš savilka ga|īgās lūpas taurītē un skaļi izpūta gaisu.

"Nu, tā nu ir viena madāma!"

XXV

IEGĀJĀM Mimi guļamistaba. Viņa bija dziļi iegrimusi klubkrēslā pie loga un izskatījās visai apmierināta ar sevi. Līksmi uzsmaidīja man un teica: "Tagad nu mana dvēsele ir skaidra kā stikliņš. Es izstāstīju visu."

Gilds stāvēja pie galda un slaucīja sviedrus. Pie deniņiem vēl vīdēja pa pilei, viņa seja bija veca un nogurusi. Uz galda gulēja ķēdīte, nazis un kabatlakats, kurā tie bija ietīti.

"Beidzāt?" es vaicāju.

"Tiešām nezinu, un tā ir taisnība," viņš sacīja. Viņš pievērsās Mimi: "Vai jūs nepateiktu, vai esam beiguši?"

Mimi iesmējās: "Nevaru iedomāties, kas te vēl būtu sakāms."

"Labi," Gilds teica lēni, it kā negribīgi, "tādā gadījumā man vajadzētu brīdi aprunāties ar misteru Čārlzu, ja jums nekas nav pretī." Viņš rūpīgi salocīja savu kabatlakatu un noglabāja to kabatā.

"Jūs varat runāt tepat." Viņa piecēlās no krēsla. "Iešu pa to laiku papļāpāt ar misis Čārlzu." Viņa rotaļīgi novilka

ar rādītājpirkstu man pa vaigu. "Neļauj, Nik, viņiem stāstīt par mani pārāk briesmīgas lietas."

Endijs atvēra viņas priekšā durvis, pēc tam atkal tās aizdarīja, tad vēlreiz savilka lūpas trubiņā un izpūta gaisu.

Es atlaidos uz gultas. "Nu," es teicu, "kas tad galu galā ir kas?"

Gilds nokrekšķinājās. "Viņa mums pastāstīja, ka atradusi šito te ķēdīti un nazi uz grīdas, kur tie acīmredzot nokrituši, Volfai cīnoties ar Vainantu, un izstāstīja iemeslus, kāpēc līdz šim to noklusējusi. Starp mums runājot, ja uz to visu raugās no veselā saprāta pozīcijām, tur nav lielas jēgas, bet varbūt šajā gadījumā veselais saprāts nav tā labākā pieeja. Ja pavisam atklāti, man ļoti daudz kas viņā ir galīgi nesaprotams, tā nu tas ir."

"Pats galvenais," es ieteicu, "ir neļaut, lai viņa jūs nogurdina. Kad jus pieķerat viņu melos, viņa tam piekrīt un pasniedz jums jaunus melus; ja pieķerat viņu vēlreiz, viņa atkal to akceptē un stāsta vēl citu ko un tā tālāk. Vairums cilvēku — pat sievietes — zaudē dušu pēc tam, kad trešo vai ceturto reizi pieķerti skaidros melos, un vai nu sāk runāt patiesību, vai apklust. Taču tas neattiecas uz Mimi. Viņa turpina tādā pašā garā, un ir ārkārtīgi jāpiesargājas, — var gadīties, ka sākat viņai ticēt — un ne jau tāpēc, ka beidzot jums šķiet, — nu viņa runā taisnību, bet gan tāpēc, ka būsiet noguris no neticēšanas."

Gilds sacīja; "M-m-m-m! Var jau būt." Viņš saraustīja krekla apkaklīti. Likās, ka viņš jūtas ļoti neērti. "Paklausieties, vai jus domājat, ka viņa ir nogalinājusi to sievišķi?"

Atklāju, ka Endijs tik cieši veras manī, ka viņam izspiežas acis. Es piecēlos sēdus un nolaidu kājas uz grīdas. "Kaut es to zinātu. Darīšana ar to ķēdīti izskatās tīri tā nekas, bet… Mēs varam uzzināt, vai viņam tāda ir bijusi, varbūt joprojām vēl ir. Ja viņa atceras to ķēdīti tik labi, kā viņa apgalvo, tad nav nekāda māksla pasūtit juvelierim tādu pašu un nopirkt nazi, un likt iegravēt, vienalga, kādus iniciāļus, — to arī var jebkurš. Var gan atrast pietiekami daudz iebildumu pret to, ka viņa būtu varējusi

aiziet tik tālu. Ja ķēdīte ir viltus pierādijums, tad drīzāk ticams, ka viņai, iespējams, jau gadiem ilgi piederēja īstā ķēdīte. Bet tās visas ir tādas lietas, ko jums, puiši, nāksies pārbaudīt."

"Mēs darām visu, kas ir musu spēkos," Gilds pacietīgi sacīja. "Tātad jums šķiet, ka viņa ir vainīgā?"

"Slepkavībā?" Es pakratīju galvu. "Tik tālu es vēl neesmu ticis. Kas ir ar Nanheimu? Vai lodes sakrita?"

"Sakrita. No tā paša šaujamā, ar ko piebeigta tā dāmīte — visas piecas."

"Viņš nogalināts ar pieciem šāvieniem?"

"Jā, turklāt šauts no neliela attāluma, uz viņa drēbēm bija apsviluma pēdas."

"Es tikko šonakt krogā satiku viņa meiču, to lielo sarkanmati," es pastāstīju. "Viņa runā, ka mēs ar jums esot nogalinājuši Nanheimu, jo viņš pārāk daudz zinājis."

Gilds teica: "Mm-m-m! Kurā krogā tas bija? Man var iegribēties ar viņu parunāties."

"Stadsija Bērka Pigairona klubā," es teicu un nosaucu adresi. "Turpat grozās arī Morelli. Viņš man stāstīja, ka Džūlijas Volfas īstais vārds esot Nensija Keina, ka viņai esot draugs un tas šobrīd sēžot cietumā Ohaio. Viņa vārds esot Feiss Peplers."

Gilds teica: "Ak tā?" — un viņa balss tonis lika domāt, ka viņš pats jau zina par Pepleru un par Džūlijas pagātni, "llņ ko vēl esat atklājis savās gaitās?"

"Kāds no maniem draugiem — preses aģents Larijs Kraulijs — vakar pēcpusdienā redzējis Jorgensenu iznākam no lombarda Sestajā avēnijā, netālu no Četrdesmit sestās ielas."

"Ak tā?"

"Neliekas, ka jūs būtu ipašā sajūsmā par manām ziņām. Es…"

Mimi atvēra durvis un ienāca ar paplāti, uz kuras bija viskija pudele, minerālūdens un glāzes. "Man ienāca prātā, ka jums varbūt gribēsies iedzert," viņa dzīvespriecīgi sacīja.

Mēs pateicāmies.

Viņa nolika paplāti uz galda un teica: "Es jau jus netraucēšu," — tad pasmaidīja ar to uzspēlēto iecietību, ar kādu sievietes mēdz izturēties pret vīriešu saietiem, tad izgāja laukā.

"Jūs sākāt kaut ko teikt," Gilds atgādināja.

"Tikai to, ja jums, puiši, šķiet, ka es kaut ko slēpju, tad tā arī vajag teikt. Pagaidām mēs esam itin labi saspēlējušies, un es negribētu…"

"Nē, nē," Gilds runāja steidzīgi, "nekas tamlīdzīgs, mister Čārlz." Viņa seja nedaudz piesarka. "Es jau… Patiesība ir tāda, ka komisārs spiež mūs uz aktīvāku rīcību, un man šķita, ka pamazām uz to arī iet. Bet šī otrā slepkavība lietu sarežģī." Viņš pievērsās paplātei. "Kā jums sataisīt?"

"Paldies, man tīru. Pierādījumu nekādu?"

"Nu, tā pati pistole un piecas lodes, tādas pašas kā Džūlijas gadījumā, bet tas tad arī apmēram viss. Tas noticis kādā mēbelēto istabu namā. Visi tur vienā mutē apgalvo, ka nepazīst ne tādu Nanheimu, ne Vainantu, ne kādu, kas ar viņiem sakarā. Ārdurvis tur neslēdz, ienākt var jebkurš, bet tas, ja tā padomā, neko nedod izmeklēšanai."

"Neviens neko nav ne redzējis, ne dzirdējis?"

"Protams, ir dzirdējuši šaušanu, bet nav redzējuši, kas to dara." Viņš pasniedza man viskija glāzi.

"Vai atradāt kādu tukšu čaulīti?" es pavaicāju.

Viņš pakratīja galvu. "Ne toreiz, ne tagad. Laikam jau šauts nevis no pistoles, bet no revolvera."

"Iznāk, ka abas reizes viņš izšāvis visu aptveri — ieskaitot šāvienu, kas sadragāja Volfas tālruņa aparātu, — ja, kā to dara daudzi, sestās patronas vietu viņš atstāja tukšu, lai izvairītos no nejaušībām."

Gilds nolaida glāzi, ko taisījās celt pie lūpām. "Jūs taču neteiksiet, ka vainīgie ir ķīnieši, tikai tāpēc vien, ka viņi lieto ieroci tādā veidā?"

"Nē, bet jelkāds pieņēmums var palīdzēt kaut ko izdomāt. Vai uzzinājāt, kur Nanheims bija tai vakarā, kad nogalināja meiteni?"

"Mjā! Slaistījās ap to māju, kur viņa dzīvoja. Vismaz kādu laiku. Viņš redzēts kā mājas priekšā, tā aiz tās, ja

var ticēt cilvēkiem, kuri tobrīd tam nepievērsa īpašu uzmanību un kuriem nav nekādas vajadzības melot. Un dienu pirms slepkavības viņš, kā stāsta lifta zēns, ir uzbraucis līdz viņas dzīvoklim. Zēns saka, ka tūdaļ pat braucis lejā, tāpēc nevar pateikt, vai viņš iegājis dzīvoklī vai ne."

Es teicu: "Tā. Varbūt Miriamai tomēr ir taisnība, varbūt viņš zināja pārāk daudz. Vai esat uzzinājuši kaut ko par četrtūkstoš dolāru starpību starp to, ko Makolejs nodeva Volfai, un to, ko Klaids Vainants sakās no viņas saņēmis?"

"Nē."

"Morelli saka, ka viņai aizvien esot bijis daudz naudas. Viņš saka, ka reiz tā viņam aizdevusi piecus tūkstošus skaidrā naudā."

Gilds sarauca uzacis. "Ak tā?"

"Jā. Un vēl viņš saka, ka Vainants ir zinājis par viņas sodāmību."

"Tā vien šķiet," Gilds lēni izrunāja vārdus, "ka Morelli ir krietni parunājies ar jums."

"Viņam patīk runāt. Vai esat uzzinājuši kaut ko vairāk par projektiem, pie kuriem Vainants strādāja tai laikā, kad devās projām, vai varbūt taisījās strādāt jaunajā vietā?"

"Nē. Izskatās, ka jūs ieinteresējusi tā viņa laboratorija."

"Bet kāpēc gan ne? Viņš ir izgudrotājs, laboratorija viņam ir īstā vieta. Kādreiz gribētos paskatīties, kā tur izskatās."

"Droši uz priekšu! Bet pastāstiet man ko vairāk par Morelli. Kā jums izdevās panākt, ka viņš sāk runāt?"

"Viņam patīk runāt. Vai pazīstat puisi, vārdā Sperovs? Tādu lielu, resnu, bālu zēnu ar smalku balstiņu?"

Gilds sarauca pieri. "Nē. Kāpēc gan man tāds būtu jā pa zīst?"

"Viņš bija tur — kopā ar Miriamu — un gribēja man sadot, bet šie viņu atturēja."

"Par ko tad viņš jums tā?"

"Nezinu. Varbūt tāpēc, ka viņa tam bija izstāstījusi, ka es jums esmu palīdzējis nolaist Nanheimu no kājas."

Gilds teica: "Ak tā!" Viņš ar īkšķa nagu pakasīja zodu un paskatījās pulkstenī. "Vispār ir jau samērā vēls.

Sarunājam, ka jūs kādā brīdī rit, tas ir — šodien, ieskriesiet pie manis!"

Es tā vietā, lai pateiktu, ko domāju, teicu: "Labs ir," — pamāju viņam un Endijam un izgāju viesistabā.

Nora bija aizmigusi uz tahtas. Mimī nolika sāņus grāmatu, ko bija lasījusi, un apvaicājās: "Nu, vai slepenā sanāksme beigusies?"

"Jā." Es virzījos uz tahtas pusi.

Mimi sacīja: "Ļauj, Nik, viņai kādu bridi pagulēt. Tu taču paliksi, līdz aizies tie tavi draugi no policijas, vai ne?"

"Labi. Man vēlreiz jāsatiek Dorotija."

"Bet viņa taču guļ."

"Nekas, nekas, es viņu uzmodināšu."

"Bet…"

Iznāca Gilds un Endijs, novēlēja mums labu nakti, Gilds ar žēlumu paraudzījās uz guļošo Noru, tad abi aizgāja.

Mimi nopūtās: "Šie policisti mani ir nogurdinājuši. Vai atceries to stāstu?"

"Jā."

Ienāca Gilberts. "Vai viņi patiešām domā, ka to ir izdarījis Kriss?"

"Nē," es teicu.

"Kuru tad viņi tur aizdomās?"

"Vakar es tev to būtu varējis pateikt, šodien vairs ne."

"Smieklīgi," Mimi protestēja. "Viņi ļoti labi zina, un tu ari zini, ka to izdarīja Klaids." Kad es nekādi nereaģēju, viņa atkārtoja, šoreiz jau asāk: "Tu ļoti labi zini, ka to izdarīja Klaids."

"Viņš nav slepkava," es teicu.

Mimi seja izgaismojās uzvaras priekā. "Tātad tu strādā viņa labā, vai ne?"

Mans "nē" atlēca no viņas pilnīgi bez jebkāda efekta.

Gilberts ievaicājās, ne lai strīdētos, bet tā, it kā patiešām vēlētos zināt: "Kāpēc tad viņš to nevarēja izdarīt?"

"Viņš varēja, bet nedarīja. Vai gan viņš būtu rakstījis tās vēstules, kas met aizdomas uz Mimi, zinot, ka viņa tam palīdz, slēpjot pierādījumus pret viņu?"

"Bet varbūt viņš to nezināja. Varbūt viņš domāja, Ka policija vienKārši neatKlāj visu, Ko tā uzzinājusi. Policija taču tā rīKojas bieži, vai tad ne? Vai varbūt viņš domāja, Ka spēs viņu disKreditēt, un tad policija viņai nenoticēs, ja…"

"LūK," teica Mimi, “tas ir tieši tas, Ko viņš izdarīja, NiK."

"Es teicu Gilbertam: "Bet tu taču nedomā, Ka Vainants būtu nogalinājis."

"Es patiešām tā nedomāju, bet man gribētos uzzināt, Kāpēc jūs domājat, Ka viņš nav vainīgs — saprotiet, es gribu uzzināt Kaut Ko par jūsu spriešanas metodi."

"Un es — par tavējo."

Viņš nedaudz piesarKa, un smaidiņš nodeva vieglu mulsumu. "AK tā, jā, bet es… nu, tas ir savādāK!"

"Viņš zina, Kas ir slepKava," teica Dorotija, parādoties durvīs. Viņa joprojām bija apģērbusies. Kā pieKalta viņa vērās manī, it Kā baidītos paraudzīties Kādā citā. Viņa bija ļoti bāla un turējās stīvi un neveiKli.

Nora atvēra acis, nedaudz pacēlās, balstīdamās uz elKoņa, un nomiegojusies apvaicājās: "Ko?" Neviens viņai neatbildēja.

Mimi sacīja: "Labi, Dorij, nesāc nu atKal savu Kārtējo idiotisKo prieKšnesumu."

Dorotija teica: "Tu jau vari mani pieKaut pēc tam, Kad viņi būs aizgājuši. Tu to izdarīsi tiK un tā." To viņa pateica, joprojām raugoties man cieši acis.

Mimi mēģināja izsKatīties tā, it Kā viņai nebūtu ne jausmas, par Ko viņas meita runā.

“Tātad viņš zina, Kas ir slepKava. Kurš tas ir?" es jautāju.

Gilberts teica: "Neiztaisi no sevis tādu zosi, Dorij, tu esi…"

Es viņu pārtraucu: "Ļauj viņai runāt! Ļauj viņai pateiKt to, Kas viņai saKāms. Kas ir slepKava, Dorotij?"

Viņa paraudzījās brālī un nolaida acis, stāja zaudēja ietiepīgo stīvumu. Veroties grīdā, viņa nesKaidri nomurmināja: "Es nezinu. Viņš zina." Tad viņa atKal pacēla acis, lai palūKotos mani, un sāKa trīcēt. "Vai tad jūs neredzat, Ka man ir bail?" viņa sacīja caur asarām. "Man ir bail no

viņiem visiem. Paņemiet mani līdzi, un es visu izstāstīšu, bet šeit man ir bail no viņiem."

Mimi smējās man sejā. "Tu pats uzprasījies! Dabūji, Ko gribēji."

Gilberts Kļuva sarKans. "Tas viss ir tiK muļKīgi," viņš murmināja.

Es teicu: "Esi droša, es paņemšu tevi līdzi, bet man gribētos, lai tu to pasaKi šeit, Kamēr esam visi Kopā."

Dorotija paKratīja galvu: "Man ir bail."

Mimi teica: "AK, Kaut tu ar viņu tā neauKlētos, NiK. Tas tiKai padara viņu sliKtāKu. Viņa…"

Es pavaicāju Norai: "Ko tu domā?"

Viņa piecēlās un izstaipījas. Seja viņai bija jauKi sasārtusi, Kā allaž pēc pamošanās. Viņa man vāri uzsmaidīja un sacīja: "Ejam uz mājām. Man nepatīK šie ļaudis. Ejam, paņem, Dorotij, savu cepuri un mēteli!"

Mimi teica Dorotijai: "Ej gulēt!"

Dorotija, Kreisās roKas pirKstgalus piespiedusi mutei, iešņuKstējās: "Es jūs lūdzu, NiK, neļaujiet viņai mani sist."

Es uzmanīju Mimi, Kuras sejā joprojām rotājās rāms smaidiņš, bet nāsis trīsēja aizvien spēcīgāK pie Katras ieelpas; varēju jau saKlausīt viņas elpu.

Nora piegāja pie Dorotijas. "Nāc šurp, nomazgāsim tavu seju un…"

Mimi dziļi rīKlē izgrūda tādu Kā dzīvniecisKu rēcienu, viņas KaKla musKuļi aizmugurē pie paKauša saspringa, un viņa pārnesa līdzsvaru uz prieKšu.

Nora metās starp Mimi un Dorotiju. Brīdī, Kad Mimi metās uz prieKšu, es satvēru viņu aiz pleca, ar otru roKu apķēru no aizmugures ap vidu un pacēlu. Viņa Kliedza pilnā balsī, mēģināja man iebelzt ar dūrēm, un viņas Kurpju asie papēži iespieda bedres manu Kāju lielos.

Nora izgrūda Dorotiju no istabas un iestājās durvīs, vērojot mūs. Viņas seja bija neparasti dzivīga. To es varēju sasKatīt pavisam sKaidri un asi, viss pārējais bija izplūdis. Kad neveiKli un nespēcīgi sitieni pa muguru un plecu liKa man pagriezties, ieraudzīju Gilbertu, Kurš zvetēja mani ar dūrēm: ari viņu es redzēju pavisam nesKaidri un tiK tiKKo

sajutu pieskārienu, kad aizgrūdu viņu malā. "Tūlīt pat izbeidz, Gilbert, es negribu tev nodarīt pāri." Aizstiepu Mimi līdz dīvānam, noguldīju viņu tur uz muguras, uzsēdos uz ceļgaliem un cieši satvēru viņas plaukstas.

Gilberts jau atkal metās man virsū. Mēģināju iespert viņam pa ceļgalu, bet trāpīju pārāk zemu, un viņš sapinās pats savās kājās, un nogāzās gar zemi. Spēru vēlreiz, šoreiz nemaz netrāpīju un sacīju: "Tikpat labi mēs varam Kauties pēc tam. Atnes labāk ūdeni!"

Mimi seja kļuva purpursarkana. Acis izspiedās, tās kļuva bezjēdzīgas un stiklainas. Siekalas šķīda caur sakostajiem zobiem, un piesārtušais kakls — nē, viss viņas ķermenis — bija galēji sasprindzināts dzīslu un muskuļu kamols, kas šķita teju, teju gatavs eksplodēt. Viņas plaukstas, ko es cieši turēju savējās, bija karstas un svīda tā, ka vajadzēja papūlēties, lai tās vispār noturētu.

Nora parādījās man blakus ar ūdens glāzi, tas bija patiesi iepriecinošs skats. "Iegāz to viņai ģīmī," es teicu.

Nora tā ari izdarīja. Mimi atslābināja žokli, lai norīstītos, un aizvēra acis. Viņa joprojām mežonīgi svaidīja galvu, bet ķermeņa saspringums mazinājās.

"Vēlreiz," es teicu.

Otra ūdens glāze izraisīja Mimi burbuļojošu protestu, un cīņa bija galā. Nu viņa gulēja pavisam ļengana, smagi elsojot.

Atlaidu viņas rokas un piecēlos. Gilberts, stāvot uz vienas kājas, atspiedies pret galdu, auklēja otru — to, pa kuru es biju iespēris. Dorotija, plati iepletusi acis, pavisam bala stāvēja durvīs, nespēdama izšķirties: nākt iekšā vai labāk bēgt prom un paslēpties. Nora man blakus, joprojām ar tukšu glāzi rokā, ievaicājās: "Domā, ar viņu tagad viss ir kārtībā?"

"Pilnīgi droši."

Mimi atvēra acis un mirkšķināja, ļaujot ūdens pilēm noritēt pār vaigiem. Ieliku viņai rokā kabatlakatu. Viņa noslaucīja seju, izdvesa ilgu, drebelīgu nopūtu un piecēlās sēdus. Paskatījās visapkārt, joprojām mirkšķinot. Ieraugot mani, viņa bikli uzsmaidīja. Šajā smaidā varēja

saskatīt vainas apziņu, bet ne nožēlu. Ar nedrošu žestu viņa pieskārās matiem un teica: "Es nu gan šoreiz pamatīgi atslēdzos."

Es teicu: "Vienreiz tev tas uznāks tā, ka tu vairs neizķepurosies."

Viņa palūkojās uz dēlu. "Gil, kas tad ar tevi noticis?" viņa vaicāja.

Gilberts steigšus atrāva roku no sāpošās kājas un nostājās uz abām. "M-m nekas," viņš stostījās, "viss kārtībā!" Viņš izbrauca ar pirkstiem cauri matiem, iztaisnoja kaklasaiti.

Viņa sāka smieties. "Ak, Gil, vai patiešām tu mēģināji mani aizstāvēt? Un vēl no Mika?" Smiekli kļuva spēcīgāki. "Tas nu gan bija šausmīgi mīļi no tavas puses, bet arī šausmīgi dumji. Viņš taču ir gatavais briesmonis, Gil. Neviens nespēj viņam…" Viņa aizklāja muti ar manu kabatlakatu un raustījās smieklos.

Iesāņus pametu acis uz Noru. Viņa bija cieši sakniebusi lupas, acis tumsnija naidā. Pieskāros viņas rokai. "Pucējam prom! Iedod, Gilbert, savai mātei kaut ko iedzert. Pēc pāris minūtēm viņa būs uz kājām."

Dorotija ar cepuri un mēteli rokās uz pirkstgaliem virzījās uz ārdurvju pusi. Mēs ar Noru sameklējām savas cepures un mēteļus un sekojām viņai, atstājot Mimi uz dīvāna smejamies manā kabatlakatā.

Taksītī, braucot uz Normandijas viesnīcu, nevienam no mums prāts nenesās uz runāšanu. Nora snauduļoja; Dorotija, šķiet, joprojām bija izbaiļu pārņemta, bet es biju noguris — galu galā tā bija bijusi diezgan pilna diena. Bija jau gandrīz pieci no rīta, kad pārradāmies mājās. Asta mūs sagaidīja ar neviltotu prieku. Noguļos uz grīdas, lai parotaļātos ar suni, kamēr Nora gatavoja kafiju. Dorotija vēlējās man izstāstīt kaut ko, kas ar viņu bija atgadījies agrā bērnībā.

Es teicu: "Nē. Tu to mēģināji jau pirmdien. Kas par lietu? Kaut kāds joks? Ir taču tik vēls. Kas bija tas, ko tev bija bail man teikt, kamēr vēl bijām pie Mimi?"

"Jūs to saprastu labāk, ja ļautu man…" "To tu teici jau pirmdien. Es neesmu psihoanalītiķis. Es neko nesaprotu

no agrās bērnības ietekmēm. Es par tām nedodu ne plika graša. Turklāt es esmu noguris — ir taču dragāts visu dienu."

Dorotija sabozās: "Tā vien liekas, ka jūs mani gribat nostādīt pēc iespējas sarežģītākā stāvoklī."

"Paklausies, Dorotij," es teicu, "vai nu tu zini kaut ko, ko tev bija bail pateikt Mimi un Gilberta klātbūtnē, vai arī nezini. Ja zini, tad pūcē vaļā. Ja es kaut ko nesapratīšu, pats pajautāšu."

Viņa burzīja svārku malu un saīgusi skatījās uz to, bet, kad paraudzījās manī, skatiens bija spožs un dzīvīgs. Viņa runāja čukstus, bet tā, ka viņas sacīto varēja dzirdēt pa visu istabu: "Gils tiekas ar tēvu, viņi tikās arī šodien, un tēvs viņam pateica, kurš nogalinājis mis Volfu."

"Kurš tas ir?"

Viņa pakratīja galvu. "Gils to man nepateica. Viņš tikai teica, ka zinot."

"Un to tu man negribēji teikt Gila un Mimi klātbūtnē?"

"Jā. Un jūs to saprastu, ja ļautu man…"

"Izstāstīt kaut ko, kas ar tevi notika bērnībā? Nē, es to neļaušu. Nemaz neceri. Ko vēl viņš tev teica?"

"Neko."

"Neko par Nanheimu?"

"Nē, neko."

"Kur ir tavs tēvs?"

"Gils to man neteica."

"Kad viņi satikās?"

"Nezinu. Neuzbruciet man tā, Nik! Es pateicu visu, ko viņš man izstāstīja."

"Nevarētu teikt, ka tas bija pārāk daudz," es noburkšķēju. "Kad tad viņš tev to stāstīja?"

"Šovakar. Viņš man to stāstīja brīdī, kad jus ienācāt istabā, goda vārds, vairāk neko viņš man nepateica."

Es teicu: "Būtu fantastiski, ja vienreiz kāds nojums varētu kaut ko izstāstīt skaidri un sakarīgi, vienalga, par ko."

Ienāca Nora ar kafiju. "Par ko tad mans nabadziņš atkal ir tik norūpējies?" viņa vaicāja.

"Ē," es teicu, "visas tās mīklas un meli, es laikam esmu

jau pārāk vecs un noguris, lai visā tajā rastu kādu kaifu. Braucam atpakaļ uz Sanfrancisko."

"Vēl pirms Jaungada?"

"Rīt, kaut vai šodien."

"Es jau labprāt." Viņa pasniedza man kafijas tasīti. "Ja gribi, mēs varam lidot, pagūsim vēl uz Vecgada vakaru."

Dorotija ierunājās drebošā balsī: "Es jums, Nik, nemeloju. Es izstāstīju visu, ko es… Ludzu, lūdzu, neniknojieties uz mani! Es esmu tik…" Balss pārgāja šņukstos.

Es pakasīju Astai galvu un ievaidējos.

Nora sacīja: "Mēs visi esam pārguruši un lecīgi. Sūtīsim suni uz vietiņu un liksimies arī paši uz auss, parunāsimies, kad būsim atpūtušies. Nāc, Dorotij, iedošu tev tavu kafijas tasi guļamistabā, jāsameklē tev ari kāds naktskrekls."

Dorotija piecēlās, pateica man: "Ar labu nakti, atvainojiet, ka uzvedos tik muļķīgi," — un sekoja Norai.

Kad Nora atgriezās, viņa apsēdās man līdzās uz grīdas. "Mūsu Dorija tagad nu varēs krietni izņerkstēties un izraudāties. Lai arī dzīve viņai šobrīd nav nekāds rožu dārziņš, tomēr…" Viņa nožāvājās. "Kas tad bija tas baigais noslēpums?"

Es izstāstīju to, ko Dorotija bija stāstījusi man. "Izklausās pēc tīrajām blēņām."

"Kāpēc?"

"Kāpēc ne? Viss, ko viņi ir teikuši, ir bijis vieni vienīgi meli un mānīšanās."

Nora nožāvājās vēlreiz. "Varbūt detektīvam ar to ir diezgan, bet mani nepārliecina. Klau, kāpēc gan neuztaisīt sarakstu, kurā butu visi aizdomās turamie, visi motīvi un visi pavedieni? Tad varētu salīdzināt un…"

"Tu vari nodarboties ar to, es labāk iešu gulēt. Kādus pavedienus tad tu esi uzgājusi, māmiņ?"

"Piemēram, šādu: šonakt pie Mimi, kad gulēju viesistabā, tur ienāca Gilberts un, domādams, ka esmu aizmigusi, piezagās pie tālruņa un, pacēlis klausuli, pateica telefonistei, lai līdz pat rītam ne ar vienu nesavieno."

"Nu, nu!"

"Vai arī: Dorotija pēkšņi atklāj, ka Alises tantes dzīvokļa atslēga nekur nav pazudusi."

"Nu, nu!"

"Un vēl: Stadsijs zem galda sāk bakstīt Morelli, kad tas grib stāstīt par to piedzērušo Dika O' Braiena brālēnu, kuru pazinusi Džūlija Volfa."

Es piecēlos un noliku kafijas tasītes uz galda. "Patiešām nevaru iedomāties, kā gan varētu strādāt detektīvs, kurš nebūtu precējies ar tevi. Bet tomēr tu pārspīlē. Stadsija un Morelli darbošanās nebūtu tas, par ko vajadzētu lauzīt galvu. Drīzāk būtu vērts padomāt, kāpēc tik ātri tika galā ar to brašo puisi Sperovu — vai lai pasargātu mani no nepatikšanām vai lai neļautu viņam izrunāties. Bet vispār man nāk miegs."

XXVI

NORA uzpurināja mani augšā ceturksni pāri desmitiem. "Tevi grib pie tālruņa," viņa teica. "Herberts Makolejs. Saka, ka esot ļoti svarīgi."

Iegāju guļamistabā, kur atradās tālrunis — biju gulējis viesistabā; Dorotija gulēja dziļā miegā. Es pusčukstus ierunāju klausulē: "Hallo!"

Makolejs teica: "Protams, lenčam varētu but par agru, bet tik un tā — man nepieciešams satikties ar tevi tūlīt. Vai varu aiziet?"

"Pilnīgi noteikti. Nāc uz brokastīm!"

"Es jau paēdu. Paēd tagad pats, es būšu klāt pēc minūtēm piecpadsmit."

"Labs ir!"

Dorotija, mazliet pavērusi acis, pa miegam noteica: "Droši vien ir jau krietni vēls," — pagriezās uz otriem sāniem un atkal iekrita miegā.

Es nomazgājos ar aukstu ūdeni, izskaloju zobus, sasukāju matus un atgriezos viesistabā. "Viņš nāk šurpu," es teicu Norai. "Brokastis jau esot paēdis, bet, vienalga, pasūti viņam kafiju. Es savukārt labprāt uzēstu vistu akniņas."

"Un es? Vai varu piedalīties, vai…?"

"Pats par sevi saprotams. Tu taču vēl nekad neesi tikusies ar Makoleju. Viņš ir puisis uz goda. Mēs kādu brīdi Francijā trāpījāmies vienā daļā un pēc kara sameklējām viens otru rokā. Viņš man piespēlēja vairākus darbiņus, arī Vainanta lietu. Kā butu ar vienu lāsīti mutes izskalošanai?"

"Kāpēc tu šodien negribētu palikt skaidrā?"

"Mēs taču neatbraucām uz Ņujorku, lai paliktu skaidrā. Vai neaiziesim šovakar uz hokeja spēli?"

"Man jau patiktos." Viņa ielēja man dzeramo un izgāja, lai pasūtītu brokastis.

Izšķirstīju rīta avīzes. Tika ziņots, ka Bostonā notverts Jorgensens, minēta Nanheima slepkavība, tomēr vairāk vietas bija atvēlēts tam, ko bulvārlapas dēvēja par Elles ķēķa bandu karu, tāpat ari "Princīša" Maika Fergjusona arestam un intervijai ar Dzefsiju sakarā ar izpirkšanas maksu par nolaupīto bērnu.

Makolejs ieradās reizē ar izsūtāmo zēnu, kurš bija izvedis pastaigā Astu. Šorīt Makolejam mutes kaktiņos iezīmējās dziļas rievas, vaigos nemanīja ierasto sārtumu. "Kā policija nonākusi pie šis jaunās versijas?" viņš vaicāja. "Vai patiešām viņi iedomājas, ka…" Viņš aprāvās, ienākot Norai. Viņa jau bija saģērbusies.

"Iepazīsties, Nora, — šis ir Herberts Makolejs," es teicu. "Mana sieva."

Viņi sarokojās, un Nora sacīja: "Niks man lūdza jums pasūtīt tikai kafiju. Varbūt jus tomēr…"

"Nē, nē, paldies, es tikko pabrokastoju."

Es teicu: "Tātad tu sāki kaut ko runāt par policiju."

Viņš vilcinājās.

"Nora zina par šo lietu tikpat daudz, cik es," man vajadzēja paskaidrot, "tā ka, ja vien tas nav kaut kas tāds, ko tu…"

"Nē, nē, nekas tamlīdzīgs," viņš teica, "es tikai nevēlētos sagādāt misis Čārlzai liekus satraukumus."

"Tad tik runā droši. Viņu satrauc tikai tas, ko viņa nezina. Kāda tad ir tā jaunā policijas versija?"

"Šorīt pie manis bija leitnants Gilds," Makolejs sacīja. "Vispirms viņš man parādīja pulksteņķēdes gabaliņus, kam galā piestiprināts nazis, un prasīja, vai es tādu esmu kaut kad redzējis. Teicu: šķiet, ka esmu gan redzējis — tas varētu piederēt Vainatam. Tad viņš man prasīja, vai varu iedomāties, kā tas būtu varējis nonākt pie kāda cita; un no viņa izvairīgās runāšanas es nopratu, ka ar šo "kādu citu" viņš domā tevi vai Mimi. Es viņam teicu, ka Vainants varēja to itin mierīgi iedot vienam nojums pats, bet tikpat labi jus varējāt to viņam nozagt vai atrast uz ielas, vai dabūt no kāda, kas pats to nozadzis vai atradis uz ielas, vai kam Vainants to iedevis. Tā es teicu, bet viņam šķita, ka es viņu vazāju aiz deguna, tā ka viņš neko daudz manī neklausījās."

Norai vaigos iekrāsojās tumšsarkani plankumi, acis satumsa. "Ak šis idiots!"

"Nomierinies," es teicu. "Droši vien man vajadzēja tevi brīdināt — tādā virzienā viņš pagājušonakt rakās. Visdrīzāk ticams, ka mana vecā draudzene Mimi viņam būs tādu ideju piespēlējusi. Ko vēl viņš teica?"

"Viņš gribēja zināt, nu — viņš man pajautāja tā: "Kā jums šķiet, vai Čārlzs joprojām salaida ar to Volfu dāmīti, vai viņiem viss bija cauri?""

"Tas nu tiešām izklausās pēc Mimi," es teicu. "Ko tu viņam atbildēji?"

"Es viņam sacīju, ka nezinu, vai tu joprojām salaid ar to sievieti, jo pirmoreiz dzirdu, ka tu vispār to jelkad būtu darījis, un atgādināju viņam, ka tu jau sen kopš vairs nedzīvo Ņujorkā."

Nora apvaicājās man: "Kā tad ir ar tevi?"

Es sacīju: "Nemēģini no Maka iztaisīt meli. Ko viņš uz to atbildēja?"

"Neko. Pavaicāja, kā es domājot — vai Jorgensens zina par tevi un Mimi, un, kad es pārjautāju, kas viņam būtu jāzina, viņš man sacīja, lai es netēlojot nezinīti — tie bija viņa vārdi —, tā ka neko lāgā mums tā saruna nerisinājās. Vēl viņš interesējās par mūsu tikšanās reizēm — kur, cikos, līdz pēdējam sīkumam."

"Tas ir labi," es teicu. "Ar alibi man ir tā pašvakāk."

Viesmilis ienesa brokastis. Kamēr viņš klāja galdu, nācās kādu bridi pakult tukšus salmus.

Kad viņš izgāja, Makolejs teica: "Tev nav ko satraukties. Es taisos nodot Vainantu policijas rokās." Viņa balsī jautās nedrošība, tā bija nedaudz piesmakusi.

"Vai tu esi pārliecināts, ka viņš ir vainīgais?" es jautāju. "Es par to neesmu pārliecināts."

Viņš vienkārši pateica: "Es zinu." Tad noklepojās. "Pat ja es kļūdītos par vienu tukstošdaļu, bet tas tā nav, vienalga, viņš ir ārprātīgs, Čārlz. Viņam nevajadzētu ļaut staigāt uz brīvām kājām."

"Iespējams, ka tev ir taisnība," es teicu, "un ja vēl tu sakies zinām…"

"Es zinu," viņš atkārtoja. "Es viņu redzēju to pēcpusdien, kad viņš nogalināja to sievieti, kopš tā brīža nebija pagājusi ne pusstunda; bet es jau tad to nezināju, nezināju pat, ka viņa ir nogalināta. Tagad —jā, nu tagad es to zinu."

"Vai tu satikies ar viņu Hermaņa birojā?"

"Kur, kur?"

"Šķiet, ka tu tajā laikā — no kādiem trijiem līdz četriem pēcpusdienā — atradies Piecdesmit septītajā ielā kāda Hermaņa birojā. Vismaz tā man teica policija."

"Jā, tā ir," viņš teica, "vismaz tas ir tas, ko es viņiem stāstīju. īstenībā bija tā: Plazā man neizdevās Vainantu atrast, nesaņēmu arī nekādas ziņas no viņa; nevarēju sazvanīt ne Džūliju, ne arī kādu savā birojā, tāpēc atmetu visam ar roku un devos pie Hermaņa. Viņš ir kalnrūpniecības inženieris un mans klients; tikko kā biju beidzis sastādīt viņam dažus kopdarbības līgumus un šo to vēl vajadzēja precizēt. Kad nonācu Piecdesmit septītajā ielā, pēkšņi mani šķita, ka tieku izsekots — nu man jau tev nav jāstāsta, kas tās ir par izjūtām. Nevarēju iedomāties, kāpēc gan mani būtu jāizseko, bet es galu galā esmu jurists, tāpēc kādam tas var ienākt prātā. Šā vai tā, gribējās tikt skaidrībā, tāpēc pa Piecdesmit septīto pagriezos austrumu virzienā un nosoļoju līdz Medisona avēnijai, tomēr pārliecināts vēl nebiju. Redzēju kādu sīku,

dzeltenīgu vīreli, kurš, man šķita, bija trinies arī pa Plazu, bet… Ātrākais veids, kā pārliecināties par izsekošanu, ir paņemt taksīti. Tā arī izdarīju un teicu šoferim, lai brauc austrumu virzienā. Bija pārāk liela kustība, lai es varētu pamanīt, vai tas vīriņš vai kāds cits paņem taksi un seko, tā ka man vajadzēja savam šoferim teikt, lai pa Trešo avēniju pagriež uz dienvidiem, tad vēlreiz uz austrumiem pa Piecdesmit sesto, tad vēlreiz uz dienvidiem pa Otro avēniju, un tad jau biju tikpat kā pārliecināts, ka man seko dzeltens taksis. Protams, tas bija pārāk tālu, lai es varētu saskatit, vai iekšā sēž dzeltenīgais vīrs. Tad uz nākamā stUra, apstājoties pie sarkanās gaismas, es ieraudzīju Vainantu. Viņš sēdēja taksī, kas brauca uz rietumiem pa Piecdesmit piekto. Protams, tas mani pārāk nepārsteidza: bijām tikai divus kvartālus no Džūlijas mājas, un es nospriedu, ka viņa acīmredzot, kad piezvanīju, nevēlējās atklāt, ka Vainants ir pie viņas, un nu viņš devās uz Plazu, lai tiktos ar mani. Viņš nekad nav izcēlies ar precizitāti. Pateicu, lai mans šoferis pagriežas rietumu virzienā, bet pie Leksingtona avēnijas — tagad mēs bijām puskvartālu aiz Vainanta — viņš devās lejup uz dienvidiem. Tas nu nekādi nebija ceļš uz Plazu un pat ne uz manu biroju, tāpēc nolēmu, lai viņš iet ratā, un pievērsos tam taksim, kas mani izsekoja, — tas bija pazudis. Visu ceļu lidz Hermaņa birojam es uzmanīgi vēroju — nebija ne mazāko izsekošanas pazīmju."

"Cik bija pulkstenis, kad tu redzēji Vainantu?" es vaicāju.

"Piecpadsmit vai divdesmit minūtes pāri trijiem. Bija bez kādām divdesmit četri, kad nonācu pie Hermaņa — tas varēja tātad būt divdesmit vai divdesmit piecas minūtes pēc Vainanta pamanīšanas. Tātad Hermaņa sekretāre Luīze Džeikobsa — tā meitene, ar kuru kopā tu mani redzēji vakar vakarā, — teica, ka Hermans visu dienu sēžot konferencē, bet tā pēc dažām minūtēm beigšoties. Tā ari bija, mēs tikām galā ar viņa papīriem kādās desmit vai piecpadsmit minūtēs, un es devos atpakaļ uz savu biroju."

"Droši vien tu Vainantam nebiji tik tuvu, lai redzētu, vai viņš ir satraukts vai valkā pulksteņķēdi, vai ož pēc pulvera, vai citas tādas lietas?"

"Protams. Viss, ko es redzēju, bija viņa profils garāmbraucošā mašīnā. Bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas bija viņš."

"Ticu. Stāsti tālāk."

"Viņš man nepiezvanīja. Pēc kādas stundas piezvanīja no policijas un teica, ka Džūlija ir pagalam. Tev jāsaprot, ka tobrīd man ne mirkli neienāca prātā doma, ka viņš būtu varējis nogalināt. Tu to vari saprast, jo pats joprojām domā, ka viņš nav vainīgs. Tā nu, kad aizgāju uz turieni un policija sāka mani iztaujāt, un es redzēju, ka aizdomas krīt uz Vainantu, es izdarīju to, ko manā vietā būtu darījuši deviņdesmit deviņi procenti advokātu savu klientu labā — noklusēju, ka esmu redzējis viņu tuvumā tieši ap to laiku, kad izdarīta slepkavība. Pastāstīju viņiem to pašu ko tev — par norunāto tikšanos un to, ka viņš uz to neieradās, — un liku saprast, ka no Plazas pa taisno esmu devies pie Hermaņa."

"Tas ir saprotami," es teicu. "Kāda jēga tev bija runāt, pirms tu nebiji uzklausījis viņa paša viedokli."

"Tur jau ir tas āķis, ka viņa viedokli man nav izdevies dzirdēt. Cerēju, ka viņš parādīsies, piezvanīs, kaut kā citādi liks sevi manīt, nekā — līdz pat otrdienai, kad saņēmu to vēstuli no Filadelfijas, taču tajā nebija ne vārda par to nenotikušo tikšanos piektdien, nekas par… bet ko es stāstu, to vēstuli jau tu pats lasīji. Ko tu par to domā?"

"Tu domā, vai tajā vēstulē ir jūtama vainas apziņa?"

"Jā."

"Ne sevišķi," es teicu. "Vēstule bija apmēram tāda, kādu no viņa varēja sagaidīt gadījumā, ja viņš nav nogalinājis. Tur nebija pārmērīgas bažas par to, ka policija varētu turēt viņu aizdomās; vienīgi vēlme, lai šī jezga netraucē viņa darbu. Tur bija vēlēšanās visu to nokārtot tā, lai tas nebutu apgrūtinājums viņam. Protams, tā nebija tā sirsnīgākā no vēstulēm, bet gluži viņa garā. Es itin labi varu viņu iedomāties nosutām šo vēstuli, ne mirkli

neiedomājoties, ka labākais, ko vajadzētu darīt, būtu precīzi atminēties katru paša soli slepkavības dienā.

Vai esi pavisam pārliecināts, ka tai brīdī, kad tu viņu redzēji, viņš brauca prom no Džūlijas?"

"Tagad es par to esmu pārliecināts. Sākumā man likās, ka tas tā varētu būt. Pēc tam iedomājos, ka viņš varbūt ir bijis savā laboratorijā. Tā ir Pirmajā avēnijā, tikai pāris kvartālu no vietas, kur viņu pamanīju, un, kaut arī tā bija slēgta kopš briža, kad viņš atstāja pilsētu, pagājušomēnes mēs atjaunojām īres līgumu, un tur viss ir sagatavots uz viņa atgriešanos, tā ka viņš itin labi būtu varējis todien iegriezties laboratorijā. Policija tur neatrada neko, kas liecinātu, vai viņš tur ir bijis vai ne."

"Gribēju tev pavaicāt: dzirdēju runājam, ka viņš esot uzaudzējis vaigubārdu. Vai…"

"Mē, tā pati garā, kaulainā seja ar izspurušām, gandrīz pilnīgi baltajām ūsām."

"Vēl kas, vakar nogalināts kāds puisis, vārdā Nanheims, tāds sīks…"

"Par to es vēl runāšu," viņš sacīja.

"Es domāju to mazo vīreli, kas, kā tev šķita, todien mēģināja tevi izsekot."

Makolejs izbrīnīts raudzījās manī. "Tu domā, ka tas varēja būt Nanheims?"

"Nezinu. Es tikai minu."

"Es arī nezinu," viņš teica. "Nanheimu es nekad neesmu redzējis, cik nu varu…"

"Viņš bija maza auguma, ne garāks par piecām pēdām un trim collām, svēra varbūt simt divdesmit mārciņu. Viņam varēja būt gadi trīsdesmit pieci vai seši. Viņš bija tāds zaglīgi manīgs, ar dzeltenīgu sejas krāsu, tumšmatains, tumšām, ļoti tuvu kopā novietotām acīm, lielu muti, gaļīgu, garu degunu un sikspārņa ausīm."

"Itin labi tas varēja būt viņš," teica Makolejs, "lai gan pārāk tuvu to visu aplūkot man nebija izdevības. Pieļauju, ka policija ļaus man uz viņu palūkoties." Viņš noskurinājās. "Lai gan tagad jau tam nav nozīmes. Kur tad es paliku? Ak jā, tātad es nekādi nespēju kontaktēties ar

Vainantu. Tas mani nostādīja neērtā situācijā, jo policija acīmredzot bija pārliecināta, Ka es ar viņu tieKos un to noKlusēju. Un ari tu tā domāji, vai ne?"

"Jā," es pieKritu.

"Un arī tu, tāpat Kā policija, acīmredzot turēji mani aizdomās, Ka slepKavības dienā es esmu viņu saticis vai nu Plazā, vai Kur citur."

"Tas tā varētu būt."

"Patiešām. Un daļēji jau taisnība tev bija. Es taču viņu biju redzējis, turKIāt tādā vietā un laiKā, Kas policijai būtu nozīmējis "Vainīgs" ar lielo "V". Tā nu pēc tam, Kad biju instinKtīvi samelojis, es jau sāKu melot tieši un apzināti. Hermans visu to pēcpusdienu sēdēja savā Konferencē, un man nebija ne jausmas, ciK ilgi esmu viņu gaidījis. Luīze DžeiKobsa ir mana laba draudzene. Neiedziļinoties sīKumos, es viņai pateicu, Ka viņa palīdzēs man Kāda Klienta interesēs, ja sacīs, Ka pie Hermaņa esmu ieradies minūti vai divas pēc trijiem. Viņa labprāt man pieKrita. Lai pasargātu viņu no nepatiKšanām, es viņai teicu —ja nu Kaut Kas atgadās, viņa vienmēr varēs pateiKt, Ka īstenībā nemaz neatceras, ciKos es ierados, bet Ka nāKamajā dienā es, starp citu, esot minējis savas ierašanās laiKu, un viņai nav neKāda iemesla to apšaubīt — tā Ka vaina Kritīs tiKai uz mani." MaKoIejs dziļi ievilKa elpu. "Protams, šobrīd tam visam vairs nav nozīmes. Nozīme ir tam, Ka šorīt saņēmu ziņu no Vainanta."

"Vai vēl vienu plānprātīgu vēstuli?" es jautāju.

"Nē, viņš piezvanīja. Es norunāju, Ka mēs ar viņu šovaKar tiKsimies. Teicu viņam, Ka tu neKo viņa labā nesāKsi, ieKāms nebūsi viņu saticis; tā nu viņš apsolīja tiKšanos. Protams, es ziņošu arī policijai — es taču nevaru turpināt glābt viņu šādā veidā. Varu vienīgi panāKt viņa attaisnošanu saKarā ar psihisKu slimību un ievietošanu KlīniKā. Tas ir vienīgais. Ko varu, un to arī gribu izdarīt."

"Vai tu policiju jau informēji?"

"Nē. Viņš piezvanīja, tiKKo šie bija prom. TurKIāt es gribēju vispirms aprunāties ar tevi. Gribēju vēlreiz

apliecināt, cik daudz esmu tev pateicības parādā, ka neesmu to aizmirsis un…"

"Nieki," es teicu.

"Nav vis," viņš pagriezās pret Noru. "Šaubos, vai viņš ir jums stāstījis, kā reiz izglāba man dzīvību šāviņa izrautā bedrē…"

"Pupu mizas," es teicu Norai. "Viņš šāva uz vienu pusi un nopudelēja, tad es šāvu un trāpīju, tas arī viss." Tad atkal pievērsos Makolejam: "Varbūt labāk lai policija kādu laiciņu pagaida? Iedomājies — mēs ar viņu satiekamies un noklausāmies, kas viņam sakāms. Mums jau vienmēr, jūtot, ka viņš patiešām ir slepkava, pietiks laika, lai saceltu troksni un nodotu viņu policijas nagos."

Makolejs vāri pasmaidīja. "Tu joprojām šaubies, vai ne? Labi, darīsim pēc tava prāta, kaut gan man liekas, ka… Bet droši vien tu domāsi citādi, kad būšu tev izstāstījis par to telefonsarunu."

Ienāca Dorotija Noras naktskreklā un rītasvārkos, kā viens, tā otrs viņai bija krietni par garu. Viņa nožāvājās. "O!" viņa izsaucās, pamanījusi istabā Makoleju, tad, pazinusi viņu, teica: "Sveicināts, mister Makolej! Nezināju, ka jus esat šeit. Vai ir kas jauns zināms par manu tēvu?"

Makolejs pavērās manī. Es pakratīju galvu. Makolejs teica: "Pagaidām jaunumu nav, bet iespējams, ka šodien būs."

Es teicu: "Dorotijai gan kaut kas ir, gan pastarpināti. Izstāsti Makolejam par Gilbertu."

"Jūs domājat… par manu tēvu?" viņa vaicāja vilcinoties, vērdamās grīdā.

"Tad nē jau," es teicu.

Viņa nosarka un pārmetumu pilnu skatienu paraudzījās manī, tad steigšus nobēra Makolejam: "Gils vakar ir saticis tēvu, un tas ir pateicis viņam, kas ir mis Volfas slepkava."

"Ko?"

Viņa četras vai piecas reizes dedzīgi pamāja ar galvu.

Makolejs izbrīnā paskatījās manī.

"Tas neko nenozīmē," es bildu, "tā tikai Gils saka."

"Ak tā! Tad tu pieļauj, ka viņš varētu?"

"Kopš tā brīža, kad elle nāca vaļā, tev laikam nav neko daudz iznācis runāties ar šo ģimenīti?" es jautāju.

"Jā, tev taisnība."

"Bet man ir pieredze. Viņi visi ir seksuāli neapmierināti, un tas atstāj iespaidu uz saprātu. Viņi, tiklīdz…"

Dorotija dusmīgi ierunājās: "Jus esat vienkārši šausmīgs. Es taču darīju visu, lai…"

"Ko tu tirinies," es teicu, "tev šoreiz ir lieliska izdevība — es labprāt noticētu, ka Qils tev patiešām teica to, ko tu apgalvo. Bet neceri, ka es te ar tevi auklēšos."

Makolejs ierunājās: "Un kas tad ir slepkava?"

"nezinu. Gils to man neteica."

"Vai tavs brālis bieži tikās ar tēvu?"

"Nezinu. Viņš tikai teica, ka ir ticies."

"Un vai viņš runāja kaut ko par… nu., par kādu cilvēku, vārdā Nanheims?"

"Nē, Niks man arī par to vaicāja. Gils man vispār neko vairāk neteica."

Saskatījos ar Noru un devu viņai zīmi. Viņa piecēlās un teica: "Iziesim blakusistabā, Dorotij, dosim čaļiem iespēju darīt to, ko viņi ir iedomājušies darām."

Dorotija, lai arī negribīgi, tomēr sekoja Norai.

Makolejs sacīja: "Viņa ir izaugusi par vienu kārdinošu kumosiņu." Viņš nokrekšķinājās. "Ceru, ka tava sieva ne…"

"Beidz taču. Uz Noru var paļauties. Bet tu sāki man stāstīt par telefonsarunu ar Vainantu."

"Vārdu sakot, viņš man piezvanīja drīz pēc policijas aiziešanas un teica, ka redzējis sludinājumu avīzē un vēlētos uzzināt, ko es gribu. Sacīju viņam, ka tev nav lielas vēlēšanās tikt iejauktam visās viņa ķibelēs, ka tu vispār nekustināsi ne pirksta, pirms nebūsi ticies ar viņu, tā nu norunājām tikšanos uz šovakaru. Tad viņš pavaicāja, vai esmu redzējis Mimi, es atbildēju, ka vairākas reizes, kopš viņa atgriezusies no Eiropas, un ka esmu saticis arī viņa meitu. Un tad viņš teica: "Ja mana sieva

ludz naudu, dod viņai jebkuru summu, kas ir saprāta robežās.""

"Sasodīts," es teicu.

Makolejs piekrītoši pamāja. "Tieši manas domas. Es pavaicāju viņam, kāpēc tā būtu jārīkojas, un viņš teica, ka tas, ko izlasījis rīta avīzēs, pārliecinājis viņu, ka Mimi nonākusi krāpnieka Rouzvotera nagos, bet nav tā sabiedrotā, un ka viņš, Vainants, nelolo ilūzijas, ka sieva varētu pret viņu but draudzīgi noskaņota. Sāku saprast, uz ko viņš velk. Tad es viņam pavēstīju, ka Mimi jau atdevusi policijai ķēdīti un nazi. Un mēģini uzminēt, kā viņš uz to reaģēja."

"Nevaru."

"Viņš pastomījās mazliet — tikai pavisam nedaudz — un tad vismierīgākajā balsi, kādu vien var iedomāties, pavaicāja: "Vai tu domā to pulksteņķēdi un nazi, ko es atstāju Džūlijai, lai iedod salabot?""

Es iesmējos. "Un ko tu teici?"

"Tas mani samulsināja. Pirms sameklēju vārdus atbildei, viņš bilda: "Sā vai tā, par to varam parunāt vakarā, kad tiksimies." Jautāju viņam, kur tad mēs tiksimies, un viņš atbildēja, ka vēl piezvanīšot, jo šobrīd vēl nezinot, kur būšot. Viņš taisās zvanīt man uz mājām desmitos. Viņš bija ļoti steidzīgs, lai arī pirms tam likās visai dīks; viņam nebija vaļas atbildēt ne uz vienu jautājumu, kas mani interesēja, un viņš nolika klausuli. Nu, ko tu tagad teiksi par viņa nevainību?"

"Tik ļoti pārliecināts es vairs neesmu," es lēni atbildēju. "Cik droši tu vari apgalvot, ka viņš tev šovakar desmitos zvanīs?"

Makolejs paraustīja plecus. "Tu to zini tikpat labi kā es."

"Tādā gadījumā, ja es būtu tavā vietā, es jau nu netraucētu policiju, iekams neesam paši notvēruši veco; jā, tad gan jau mēs paši varam viņu tiem piegādāt. Šis tavs stāstiņš nepavisam nav tāds, lai policija iedegtos pret tevi mīlā, un, pat ja viņi tevi uz karstām pēdām neietupinās, tev nāksies trūkties, ja gadījumā Vainants mums vakarā parāda garu degunu."

"Es to zinu, bet gribas dabūt to nastu nost no pleciem."

"Dažas stundas neko daudz nenozīmē," es teicu. "Vai jūs pārmijāt kādu vārdu par viņa neierašanos Plazā?"

"Nē. Man nebija iespējas viņam to pajautāt. Labs ir, ja jau tu saki, ka jānogaida, es gaidīšu, bet…"

"Tik un tā pagaidīsim līdz vakaram, kad viņš tev zvanīs — ja, protams, viņš to darīs; pēc tam varam likt galvas kopā un izdomāt, ko un kā teikt policijai."

"Vai tev šķiet, ka viņš varētu nepiezvanīt?"

"Diez ko pārliecināts neesmu vis. Pēdējoreiz uz tikšanos ar tevi viņš neieradās. Turklāt tiklīdz viņš uzzināja par to, ka Mimi uzrādījusi ķēdīti un nazi, viņš noslēdzās pret tevi. Es neko daudz vis neceru. Bet tad jau redzēs. Kā būtu, ja es pie tevis ierastos ap deviņiem?"

"Nāc uz pusdienām."

"Tas nav iespējams, bet es būšu, cik vien ātri varēšu, ja nu gadījumā viņš zvana ātrāk. Kur tu dzīvo?"

Makolejs nosauca man savu adresi Skārsdeilā un piecēlās. "Pasveicini no manis vēlreiz misis Čārlzu un pal.., ak tā, es ļoti ceru, ka tu nepārprati to, ko es tev vakar vakarā teicu par Harisonu Kvinnu. Gribēju teikt tikai to, ka man, pateicoties viņa ieteikumiem, neveicās biržā. Bet ar to es nepavisam negribēju teikt, ka viņš… nu, tu jau zini… vai arī, ka viņš butu iegāzis citus klientus."

"Saprotu," es teicu un pasaucu Noru.

Viņa parunājās ar Makoleju, abi apmainījās pieklājīgām runām, viņš vēl paglāstīja Astu, pateica man: "Mēģini tikt, cik vien ātri vari," — un prom bija.

"Pagalam ir tava hokeja spēle," es teicu, "ja vien tu neatradīsi kādu citu līdzgājēju."

"Vai es kaut ko palaidu garām?" vaicāja Nora.

"Neko daudz." Es izstāstīju viņai to, ko bija teicis Makolejs. "Tikai nejautā man, ko es par to visu domāju. Es patiešām nezinu. Zinu gan, ka Vainantam nav visi mājās, bet viņš neuzvedas ne kā trakais, ne kā slepkava. Viņš darbojas kā tāds, kas spēlē kādu spēli. Un Dievs vien zina, kas tā ir par spēli."

"Es domāju," teica Nora, "ka viņš mēģina piesegt kādu citu."

"Kāpēc tu domā, ka viņš pats nav vainīgs?"

Viņa izbrīnā pavērās mani. "Tāpēc, ka tu pats tā domā."

Teicu, ka tas ir satriecošs arguments. "Un kurš tad ir tas "kāds cits"?"

"Pagaidām vēl nezinu. Bet nesmejies par mani — es par šo lietu esmu )oti daudz domājusi. Tas nevarētu but Makolejs, jo viņu Vainants izmanto, lai palīdzētu piesegt šo "kādu citu", un…"

"Un tas nevarētu būt arī es, jo ari mani viņš vēlas izmantot."

"Tā ir," Nora sacija, "un tu jutīsies kā pēdējais muļķis, ja smiesies par mani, bet es uzminēšu vainigo ātrāk nekā tu. Un vainīgie nevar būt ne Mimi, ne Jorgensens, jo viņš mēģināja mest aizdomas uz viņiem. Un tas nevar but Nanheims, jo to visticamāk nogalināja tas pats slepkava, turklāt viņam vairs nav vajadzīga nekāda aizstāvība. Un tas nevar būt Morelli, jo Vainants uz viņu bija greizsirdīgs, un viņiem bija ķilda." Viņa dusmīgi pazibsnīja man ar acīm. "Es vēlētos, kaut būtu uzzinājusi ko vairāk par to lielo, resno vīru, ko viņi dēvē par Sperovu, un par to lielo, sarkanmataino sievieti."

"Bet kā ar Dorotiju un Gilbertu?"

"Es tieši gribēju tev vaicāt par viņiem. Kā tev šķiet, vai viņam ir īpašas tēva jūtas pret viņiem?"

"Nē."

"Tu laikam gan mēģini man nosist dūšu," viņa sacīja. "Nu jā, zinot viņus, ir diezgan grūti iedomāties, ka viens vai otrs no viņiem varētu būt vainīgais, bet es mēģināju atmest personiskās tieksmes un turēties pie loģikas. Pirms doties pie miera pagājušonakt, es sastādīju sarakstu, kurā ir visi…"

"Nav labāka līdzekļa pret bezmiegu par mazu loģikas nodarbību. Tas ir tāpat kā ar…"

"Neesi nu tik augstprātīgs. Tavs sniegums līdz šim ne tuvu nav žilbinošs."

"Es jau negribēju neko sliktu," teicu un noskūpstīju Noru. "Vai šī gadījumā nav jauna kleita?"

"Ahā! Pārsviedies uz ko citu, tu, gļēvuli!"

Pecpusdiena devos pie Gilda un, tiklīdz

bijām sarokojušies, metos uzbrukumā. "Savu advokātu es līdzi neņēmu. Domāju, ka labāku iespaidu atstās tas, ka ierodos pats."

Viņš savilka pieri grumbās un papurināja galvu tā, it kā es viņam būtu iesitis. "Tas jau nemaz nav tā," viņš rāmi ierunājās.

"Tas ir pat pārāk "tā"."

Viņš nopūtās. "Nebiju gan iedomājies, ka jūs, mister Čārlz, pieļausiet kļūdu, kas raksturīga tik daudziem: iedomāsieties nez ko tikai tāpēc, ka mēs… Saprotiet, mums jāpatur prātā jebkura versija."

"Liekas, ka to jau esmu dzirdējis. Labi, ko jūs gribat zināt?"

"Tikai to, kas nogalinājis Volfu un to… Nanheimu."

"Mēģiniet pajautāt Gilbertam," es ieteicos.

Gilds savilka lūpas taurītē. "Kāpēc tieši viņam?"

"Viņš teicis māsai, ka zinot slepkavu, Vainants viņam to esot atklājis."

"Jūs gribat teikt, ka viņš ir ticies ar savu veco?"

"Tā viņa saka. Man nav bijusi iespēja pajautāt to Gilbertam pašam."

Gilds pavērsa savas ūdeņainās acis pret mani. "Ko tas viss nozīmē, mister Čārlz?"

"Jūs domājat Jorgensenu ģimeni? Jūs droši vien par to visu zināt tikpat daudz, cik es."

"Es neko daudz nezinu," viņš teica. "Tā nu tas ir. Es pilnīgi netieku gudrs par viņiem. Šī misis Jorgensena — kas viņa īsti ir?"

"Blondīne."

Viņš nicīgi pamāja ar galvu. "Mjā, un tas arī ir viss, ko es par viņu zinu. Bet jūs, lūk, pazīstat viņu jau sen, turklāt no tā, ko viņa saka, izriet, ka jums ar viņu…"

"Tāpat kā man ar viņas meitu," es teicu, "vai man ar Džūliju Volfu vai misis Astoru. Es esmu pilnīgi traks uz sievietēm."

Viņš pacēla roku. "Es jau negribu teikt, ka ticu katram viņas vārdam, tāpēc jau nevajag uzreiz apvainoties. Jūsu nostāja nav pareiza, ja es drīkstu tā sacīt. Jūs uzvedaties tā, it kā domātu, ka mēs dzenam pēdas jums, bet tā nav taisnība, es atkārtoju, tā nav taisnība."

"Iespējams, bet jūs ar mani spēlējat dubultspēli visu laiku, kopš…"

Viņa pelēko acu skatiens bija nekustīgs, un viņš teica it kā mierinot: “Es esmu policists, un man savs darbs ir jādara."

"Izklausās prātīgi. Jūs teicāt, lai šodien ierodos. Ko jūs vēlaties?"

"Es neteicu, es lūdzu."

"Lai tā būtu. Ko jūs vēlaties?"

"Es nevēlos neko tādā garā," viņš teica. "Līdz šim mēs esam sarunājušies kā virs ar viru, un man gribētos, lai arī turpmāk tā būtu."

"Jūsu dēļ jau man viss mainījās."

"Nedomāju vis. Paklausieties taču, mister Čārlz, vai jūs būtu gatavs zvērēt vai man pavisam atklāti pateikt, ka patiešām neko neesat no manis noslēpis?"

Nebija jēgas teikt "jā", tik un tā viņš man neticētu, tāpēc teicu: "Būtībā jā."

"Būtībā jā," viņš kurnēja. "Visi jau man būtībā stāsta patiesību. Bet vienīgais, ko es vēlētos, būtu, lai atrastos kāds zibeņzellis, kas saspertu visas šis patiesības kopā."

Varēju just viņam līdzi, jo zināju, kā viņš jūtas. Es teicu: "Var taču būt, ka neviens no tiem, ar kuriem esat ticies, nezina visu patiesību."

Viņa seja kļuva nelaipna. "Izklausās ticami, vai ne? Paklausieties, mister Čārlz, esmu izrunājies ar visiem, kurus vien spēju atrast. Ja atradīsiet vēl kādu, runāšu arī ar viņu. Vai jūs mērķējāt uz Vainantu? Vai tiešām iedomājaties, ka neesam sacēluši kājās visu departamentu, un cilvēki viņam dzen pēdas dienu un nakti?"

"Bet vēl jau ir viņa dēls," es ieteicu.

"Jā, vēl ir viņa dēls," Gilds piekrita. Viņš pasauca Endiju un melnīgsnēju līkkāji vārdā Klains. "Dabūniet šurp

to Vainantu atvasi — to ērmu —, es vēlos ar viņu aprunāties." Tie abi izgāja. Viņš atkal ierunājās: "Nu, redziet, man vajadzīgs kāds, ar ko parunāt."

Es teicu: "Liekas, ka šodien jus esat pārnervozējies. Vai taisāties vest šurpu no Bostonas Jorgensenu?"

Viņš paraustīja platos plecus. "Viņa liecība man šķiet ticama. Nezinu. Vai gribat pastāstīt man, ko par to domājat?"

"Labprāt."

"Tik tiešām, šodien es esmu tāds uzskruvēts," viņš piebilda. "Visu nakti neaizvēru ne acu. Elle, ne dzīve. Pats nesaprotu, kas mani te tur. Kas nekaitētu nopirkt zemes gabaliņu, apvilkt žogu un turēt sudrablapsas… Labi, lai kā arī būtu, kad jus tur sākāt Jorgensenam pārāk mīt uz papēžiem 1925. gadā, viņš aizlaidās uz Vāciju, atstājot sievu pilnīgā neziņā — par to gan viņš neko daudz neizteicās — un nomainot uzvārdu, lai jums butu grūtāk viņu atrast. Tā paša iemesla dēļ baidoties strādāt savā profesijā, viņš pārdēvējās par tehniķi vai kaut ko tamlīdzīgu — nu, tas ir apmēram viss. Viņš saka, ka strādājis te šur, te tur, kur vien kaut ko varējis sameklēt, bet man gan drīzāk gribas domāt, ka galvenokārt viņš darbojies kā žigolo, ja saprotat, ko es ar to domāju, bet aptrūcies naudīgo dāmu. Tā nu 1927. vai 1928. gadā viņš ir Milānā — tā ir tāda pilsēta Itālijā — un Parīzes avīzē Herald izlasa, ka šī Mimi, nesen šķirtā Klaida Millera Vainanta sieva, ieradusies Parīzē. Viņš to personiski nepazīst, viņa Jorgensenu arī ne, bet viņš zina, ka tā ir satriecoša blondīne, kurai patīk vīrieši un līksma dzīve, bet nav daudz saprašanas. Viņš nu izprāto, ka līdz ar laulības šķiršanu viņas rokās bus nonākusi krietna daļa Vainanta naudas, un nolemj, ka jebkura summa, ko viņam izdosies izvilināt no Mimi, nebūs nekas cits kā kompensācija par to samaksu, ko Vainants viņam nokrāpis. Vārdu sakot, aptīrot Mimi, viņš paņems tikai to, kas viņam pienākas. Tā nu viņš sagrābsta naudu biļetei uz Parīzi un dodas turp. Tiktāl viss ir sakarīgi?"

"Izklausās, ka jā."

"Man arī tā šķiet. Tā nu Parīzē viņam nav daudz jānopūlas, lai atrastu Mimi — viss viens, kā tas notika: vai

pats sameklēja, vai sadabūja kādu, kas iepazīstina, — un turpmākais ir tikpat vienkārši. Viņa iekrīt uzreiz, pēc viņa teiktā, tieši viņam klēpī, turklāt spēlē jau vienu gājienu tālāk nekā viņš — uzreiz jau domā par laulībām. Saprotams, viņš nemēģina atrunāt. Viņa ir tikusi pie apaļas summiņas — veseliem divsimt tūkstošiem, Die's sargi! — tā nauda ir alimentu vietā, līdz ar to jaunas laulības neapturēs naudas straumi, un viņš apprecoties nonāks tieši naudas lādes tuvumā. Tā nu viņš arī apprecas. Pēc viņa liecības, tās esot bijušas tādas fiktīvas laulibas kaut kur kalnos starp Spāniju un Franciju: laulājis spāņu priesteris, bet ceremonija it kā notikusi Francijas teritorijā, līdz ar to laulībām neesot juridiska spēka, bet man gan šķiet, ka viņš to saka, lai izvairītos no apsūdzības divsievībā. Personiski man ir vienalga — šā vai tā. Galvenais ir tas, ka viņš varēja uzlikt ķepu naudiņai un turēja to tur tik ilgi, līdz tā nauda bija. Un visu šo laiku, pēc viņa vārdiem, Mimi bijusi pārliecināta, ka viņš ir Kristiāns Jorgensens, puisis, kuru viņa nejauši sastapusi Parīzē, un vēl tad, kad mēs notvērām viņu Bostonā, viņam joprojām likās, ka Mimi tā domā. Vai joprojām viss ir sakarīgi?"

"Joprojām izklausās, ka jā," es teicu, "ja neskaita, kā jau jūs teicāt, to laulību epizodi, bet pat tur var but viss kārtībā."

"Jā, jā, turklāt tā neko nemaina. Vārdu sakot, pienāk ziema, bankas rēķins kļūst pavisam plāns, viņš jau gatavojas ar atlikušo naudu laisties lapās, bet tad pēkšņi viņa ieminas, ka varbūt būtu vērts atgriezties Amerikā un izspiest no Vainanta vēl kaut ko. Viņam liekas, ka tas būtu tikai taisnīgi, ja ta varētu izdarīt, viņai liekas, ka to var izdarīt, abi sēžas uz kuģa un…"

"Te tas stāstiņš sāk plaisāt," es teicu.

"Kas liek jums tā domāt? Viņš ir iecerējis nebraukt uz Bostonu, kur, kā viņš zina, dzīvo viņa pirmā sieva, tāpat viņš ir iecerējis izvairīties no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kas viņu pazinuši, jo sevišķi no Vainanta, turklāt kāds viņam ir pastāstījis, ka eksistē tāda lieta kā noilgu

ma termiņš; šie septiņi prombūtnes gadi ir taisni tas, kas vajadzīgs. Viņam nešķiet, ka viņš pārmērīgi riskē. Un viņi jau netaisās šeit palikt pārāk ilgi."

"Man šī stāsta daļa joprojām nepatīk," es teicu, "bet turpiniet vien."

"Labi. Tātad nākamajā dienā pēc ierašanās — Vainants vēl tikai tiek meklēts — viņam ļoti nepaveicas. Viņš uz ielas pavisam nejauši uzskrien virsū pirmās sievas draudzenei Olgai Fentonei, un tā viņu pazīst. Viņš mēģina pierunāt Olgu, lai tā neko nestāsta pirmajai sievai, un vairākas dienas ar gluži vai kinofilmas sižeta cienīgiem stāstiem — ir nu gan tam puisim fantāzija — viņam tas arī izdodas, bet ilgi sevi muļķot viņa neļauj, viņa aiziet pie sava biktstēva un izstāsta tam visu, un lūdz padomu, kā rīkoties; tas saka, ka viņai jādodas pie pirmās sievas un tai viss jāizstāsta; tā viņa arī izdara un, nākošreiz sastopot Jorgensenu, pasaka tam, ko ir izdarījusi; viņš nu metas uz Bostonu, lai atturētu sievu no skandāla sarīkošanas, un tur mēs viņu notveram."

"Un kā ar viņa vizīti lombardā?" es ievaicājos.

"Tā te labi iederas. Viņš teica, ka līdz Bostonas vilciena atiešanai bija atlicis pavisam maz laika, skaidras naudas nav bijis līdzi, nebija laika arī iet uz mājām tai pakaļ, turklāt negribējās satikties ar otro sievu, pirms nav nomierināta pirmā, bankas arī ciet, tā nu vajadzējis ieķīlāt pulksteni. To var pārbaudīt."

"Vai jus redzējāt to pulksteni?"

"Tas viegli izdarāms. Bet kāpēc?"

"Es tāpat vien prātoju. Vai jums neienāk prātā, ka šis pulkstenis reiz varēja but piestiprināts pie ķēdītes, kuru jums uzrādīja Mimi?"

Viņš spēji saslējās krēslā. "Ak Dievs!" Tad aizdomīgi pašķielēja uz manu pusi un jautāja: "Vai jums par to ir kas zināms vai arī jūs tikai…"

"Nē, nē. Es tikai mēģinu minēt. Un ko viņš saka par slepkavībām? Kas, pēc viņa domām, tās pastrādājis?"

"Vainants. Viņš atzīst, ka vienu bridi domājis, ka vainīgā varētu būt Mimi, bet tad, pēc viņa vārdiem, Mimi

esot viņu pārliecinājusi. Viņš domā, ka Mimi nebūtu viņam atklājusi, ka viņai ir pierādījumi pret Vainantu. Protams, var but, ka tā viņš mēģina piesegt pats sevi. Man nav ne mazāko šaubu, ka šīs slepkavības viņi taisās likt lietā, lai izspiestu no Vainanta kāroto naudu."

"Tātad jūs nedomājat, ka Mimi speciāli piespēlēja mums šo ķēdīti un nazi?"

Gilda lūpu kaktiņi nolaidās. "Viņa itin mierīgi varēja to izdarīt, lai ieriebtu Vainantam. Kas tad ir?"

"Drusciņ tā kā par sarežģītu tādam puisim kā man," es teicu. "Vai painteresējāties, vai Feiss Peplers joprojām sēž Ohaio ķurķī?"

"Mm… jā. Viņam jānāk laukā nākamnedēļ. Tas izskaidro dimanta saderināšanās gredzenu. Viņš bija licis, lai viens čoms, kas ir ārpusē, viņai to nogādā. Izskatās, ka pēc viņa iznākšanas brīvībā abi taisījās precēties un mesties kopā. Katrā ziņā sargi apgalvo, ka viņu sarakstē tas bijis skaidri nomanāms. Šis Peplers nav apsardzei stāstījis neko tādu, kas mums varētu noderēt, tāpat sargs nevar atcerēties, ka tajās vēstulēs būtu bijis kaut kas mums derīgs. Protams, pat šis nekas palīdz tikt tuvāk motīviem. Piemēram, Vainants ir greizsirdīgs, bet šī valkā cita čaļa dāvātu saderināšanās gredzenu un taisās laisties kopā ar to. Tādā veidā…" viņš apklusa, lai atbildētu uz tālruņa zvanu. "Jā," viņš teica klausulē, "Jā, ko?… Patiešām… patiešām… bet lai kāds tur paliek… labs ir." Viņš atgrūda tālruņa aparātu tālāk. "Vēl vienu plukatu notvēruši sakarā ar to Rietumu Divdesmit devītās ielas vakardienas slepkavību."

"Ak tā," es teicu. "Man gan likās, ka dzirdu pieminam Vainanta vārdu. Zināt, dažkārt tās telefonsarunas ir tik skaļas."

Viņš nosarka un nokrekšķinājās. "Varbūt jums izklausījās kaut kas līdzīgs — tā taču var būt. Patiešām, tas cilvēks varbūt teica vārdu "vainot". Ak tā, gandrīz aizmirsu pateikt: mēs jums sameklējām to puisi, kuru sauc par Sperovu."

"Nu un kā?"

"Šķiet, ka tai virzienā nav ko meklēt. Viņa īstais vārds ir Džims Brofijs. Laikam gan viņš būs sitis kanti tai Nanheima meičai, bet viņai bija aizvainojums pret jums, savukārt viņš dzērumā nospriedis, ka savaldzinās meiču, metoties jums virsū."

"Laba doma," es teicu. "Ceru, ka jūs tur nenodarījāt pāri Stadsijam."

"Ak tam jūsu draugam? Bet vai jūs zināt, ka viņš ir izsēdējies pa cietumiem, viņa sodāmību saraksts ir jūsu rokas garumā?"

"Kā nu nezināšu. Reiz es viņu pats ietupināju." Es piecēlos un lūkojos pēc cepures un mēteļa. "Nu labi. Jums tāpat darba līdz kaklam. Iešu tagad tālāk un…"

"Nē, nē," viņš sacīja, "ja jums ir laiks, palieciet vēl kādu brītiņu. Man te tūlīt parādīsies šis tas, kas varētu jūs interesēt, un var būt, ka jūs varētu man palīdzēt sarunā ar jauno Vainantu."

Tā nu es atkal apsēdos. "Varbūt kaut ko iedzersiet?" viņš piedāvāja, paverot skapi, bet, tā kā man bija diezgan rūgta pieredze ar policistu dzērienu izvēli, atbildēju viņam: "Nē, paldies." Atkal iezvanījās tālrunis, un viņš klausulē teica: "Jā… Jā… Viss ir pareizi. Tik uz priekšu." Šoreiz man neko no otra runātāja sacītā neizdevās saklausīt. Viņš atgāzās krēslā un uzlika kājas uz galda. "Zināt, nu beidzot es esmu novests līdz patiešām nopietnām pārdomām par sudrablapsu audzēšanu. Varbūt jūs varat man pastāstīt, kā no šā viedokļa izskatās Kalifornijā."

Mēģināju izšķirties, vai lai stāstu viņam par jaguāru un strausu fermām pavalsts dienviddaļā, kad atvērās durvis un resns rudmatis ieveda Gilbertu Vainantu. Viena acs viņam bija pilnīgi aizpampusi pamatīgā zilumā, caur saplēsto bikšu staru vīdēja kreisās kājas ceļgals.

XXVIII

ES vērsos pie Gilda: "Kad jus sakat viņiem, lai dabu kādu rokā, tad viņi to dabu tādā veidā, vai ne?"

"Pagaidiet," viņš teica," viss nav gluži tā, kā jūs to iedomājaties." Viņš uzrunāja resno rudmati: "Nu, Plint, stāsti, kā tad tur bija!"

Flints ar delnas virspusi noslaucīja lupas. "Sasodīts, šis jaunais puisis ir tik tiešām viens īsts mežonis. Neizskatās, ka viņā kas sevišķs būtu, bet es jums saku, viņš negribēja nākt man līdzi neparko. Un kas viņš ir par skrējēju!"

Gilds ieaurojās: "Tu esi īsts varonis un tādēļ es tūdaļ pat uz karstām pēdām lūgšu komisāru, lai apbalvo tevi ar medaļu, bet ne jau tas ir galvenais. Runā skaidru valodu!"

"Es jau neteicu, ka būtu paveicis ko īpašu," Flints iebilda, "es tikai…"

"Mani neinteresē, ko tu tikai vai ne tikai," Gilds sacīja. "Es gribu zināt, ko viņš darīja."

"Klausos, ser, es tieši par to gribēju runāt. Šorīt astoņos no rīta es nomainīju Morganu, un viss bija mierīgi un klusi, kā allaž, nemanīja ne dzīvas dvēseles, līdz beidzot, kad pulkstenis varēja būt kādas desmit minūtes pāri diviem, pēkšņi dzirdu, ka slēdzenē kāds pagriež atslēgu." Viņš aplaizīja lupas un deva mums iespēju izteikt savu izbrīnu.

"Tas notika Volfas dzīvoklī," Gilds man paskaidroja, "man bija kaut kāda nojauta."

"Un turklāt kas par nojautu!" izsaucās Flints, apbrīnā vai paceldamies gaisā. "Johaidī, kas par nojautu!" Gilds uzmeta viņam zvērojošu skatienu, un Flints steigšus turpināja stāstīt: "Vārdu sakot, ser, es dzirdu atslēgu pagriežamies, durvis atveras, un ienāk šitas jaunais cilvēks." Viņš lepni un tēvišķīgi uzsmaidīja Gilbertam. "Viņš izskatījās pārbijies gluži stīvs, un, kad es tuvojos, viņš izlocījās kā zutis un metās laukā, un es viņu notvēru tikai pirmajā stāvā, un šis, ko domājies, sāka spirināties pretī, un man vajadzēja uzšaut viņam pa aci, lai nomierinās. No skata jau nekāds spēcīgais viņš neizliekas, bet…"

"Ko viņš darīja tajā dzīvoklī?" jautāja Gilds.

"Viņam jau nebija iespējas kaut ko tur darīt. Es…"

"Tu gribi teikt, ka meties viņam virsū, nemaz nenogaidot, lai redzētu, ko viņš tur grasās darīt?" Gilda

Kakls pietūka pāri apKaKlītei, seja Kļuva tiKpat sarKana Kā Flinta mati.

“Man likās, ka būs labāK, ja neļaušu viņam izvērsties."

Gilds pavērsa pret mani niKnu, neuzticības pilnu sKatienu. Es darīju, Ko varēju, lai saglabātu vienaldzīgu sejas izteiKsmi. Viņš atKal ierunājās, balsij aizlūstot: "To tu man vēl pieminēsi, Flint. Gaidi aiz durvīm."

Rudmatis šķitās Krietni pārsteigts. Viņš teica: "Klausos, ser," — un pavisam lēnām: "Te būs tā atslēga." Viņš noliKa to uz Gilda galda un Kāpās atpaKaļ uz durvīm. Tur viņš vēlreiz pagriezās pret mums, lai pateiKtu: "Viņš apgalvo, Ka esot Klaida Vainanta dēls," — un priecīgi iesmējās.

Gilds, joprojām vēl tā īsti neatguvis balsi, teica: "AK tā, aK tā gan. Ko?"

"Jā. Eiet es viņu Kaut Kur esmu redzējis jau agrāK. Tā vien lieKas, Ka viņam bija Kāds saKars ar Lielā Šortija Dolana bandu. Šķiet, Ka esmu viņu redzējis dauzāmies riņķi ar…"

"Ārā!" Gilds atņirdza zobus, un Flints izgāja. Gilds smagi novaidējās — līdz pašiem sirds dziļumiem. "Šis mūlāps mani vienreiz izvedīs… Lielā Šortija Dolana banda!" Viņš bezcerīgi paKratīja galvu un vērsās pie Gilberta: "Nu, dēls?"

Gilberts sacīja: "Es zinu, Ka man tā nevajadzēja rīKoties."

"Labi sāKts," Gilda balss sKanēja sirsnīgi. Viņa sejā atgriezās normāla izteiKsme. "Kurš no mums gan neKļūdās. Apsēdies un pagudrosim, Kā tev labāK izKļūt no tās ķezas. Vai nevajag Kādu Kompresi acij?"

"Nē, paldies, ir jau labāK." Gilberts pastūma Krēslu pāris collu tuvāK Gildam un apsēdās.

"Vai tas āmurgalva iebelza tev tāpat vien — aiz gara laiKa?"

"Nē, nē, tā bija mana vaina. Es — es pretojos."

"Nu jā," sacīja Gilds, "Kuram gan patīK, Ka viņu arestē. Kas tad ir par lietu?"

Gilberts palūrēja uz mani ar veselo aci.

"Tavs stāvoKlis ir tiK sliKts, ciK to vēlas leitnants Gilds," es teicu. "Tev būs labāK, ja viņam būs labāK."

Gilds piekrītoši pamāja. "Tas nu ir fakts." Viņš ērtāk iegrozījās savā krēslā un draudzīgā tonī jautāja: "Kur tad tu dabūji to atslēgu?"

"Tēvs man to atsūtīja kopā ar vēstuli." Viņš izņēma no kabatas baltu aploksni un pasniedza to Gildam.

Es aizgāju līdz Gildam un paskatījos uz aploksni viņam pār plecu. Adrese bija mašīnrakstā: Misteram Gilbertam Vainantam, Kortlenda namā. Uz aploksnes nebija pastmarkas.

"Kad tu to dabūji?" es vaicāju.

"Tā bija pie dežuranta, kad pārnācu vakar vakarā ap desmitiem. Es nepajautāju dežurantam, cik ilgi tā tur gulējusi, taču nedomāju, ka tā butu bijusi jau tad, kad izgāju kopā ar jums, — viņi taču būtu man to iedevuši."

Aploksnē bija divas papīra lapiņas, kuras klāja pazīstamais neprasmīgais mašīnraksts. Mēs ar Gildu lasījām reizē:

Dārgais Gilbert,

Ja visi šie gadi ir pagājuši, mums nesatiekoties, tas ir tikai tāpēc, ka Tava māte tā vēlējās, un, ja tagad es pārtraucu klusēšanu un lūdzu Tavu palīdzību, tas nozīmē, ka patiešām nopietni iemesli liek man nepildīt šo Tavas mātes vēlēšanos. Turklāt Tu jau esi pieaudzis vīrietis, un man ir tāda sajūta, ka tikai Tev pašam ir jāizlemj — vai arī turpmāk mēs būsim svešinieki vai dzīvosim saskaņā ar asinssaitēm, kas mūs sien. To, ka esmu visai kļūmīgā situācijā sakarā ar Džūlijas Volfas slepkavību, Tu, domājams, jau zini; un es ceru, ka Tevī vēl ir tik daudz dēla pieķeršanās jūtu, lai Tu vismaz cerētu, ka man ar šo lietu nav nekāda sakara, kā tas īstenībā arī ir. Es nu vēršos pie Tevis pēc palīdzības, lai reizi par visām reizēm parādītu policijai un visai sabiedrībai, ka esmu nevainīgs. Pat, ja es nevarētu rēķināties ar Tavu pieķeršanos tēvam, es ceru uz Tavu dabisko vēlmi darīt visu, kas Tavos spēkos, lai saglabātu neaptraipītu Tavu un Tavas māsas, tāpat ari Tava tēva vārdu. Es vēršos pie Tevis arī tāpēc, ka, lai gan man ir spējīgs advokāts, kurš tic manai nevainībai un akmeni uz akmens neatstās, lai šo nevainību pierādītu, un

es arī ceru nolīgt misteru riiku Čārlzu viņam palīgā, tomēr es nevaru lūgt nevienam no viņiem veikt to, kas faktiski ir pretlikumīgi, bet bez Tevis man vairs neviena nav, kam varētu uzticēties. Lūk, ko Tev vajadzētu izdarīt. Rīt pat aizej uz Džūlijas Volfas dzīvokli Austrumu Piecdesmit ceturtās ielas 411. numurā, atslēdz to ar šeit klāt pielikto atslēgu, tad sameklē grāmatu "Lielais stils", kurā starp lappusēm Tu atradīsi kādu dokumentu vai vēstuli. Tev tā jāizlasa un nekavējoties jāiznīcina. Tev jāpārliecinās, ka tā iznīcināta pilnīgi, pārvērsta pelnos; kad būsi izlasījis, Tu sapratīsi, kāpēc tā jādara un kāpēc šo uzdevumu esmu uzticējis Tev. Gadījumā, ja notiek kaut kas tāds, kas liek mums mainīt šo plānu, es Tev vēlāk vakarā piezvanīšu. Ja šovakar es nepiezvanu, zvanišu rītvakar, lai uzzinātu, vai Tu esi izdarījis visu, kā norādīts, un lai norunātu tikšanos. Es pilnīgi paļaujos uz to, ka Tu apzinies to milzīgo atbildību, ko es uzveļu uz Taviem pleciem, un ceru, ka šī uzticēšanās attaisnosies.

Sirsnībā — Tavs tēvs

Vainanta ķeburainais paraksts bija uzkricelēts ar tinti zem vārdiem "Tavs tēvs".

Gilds gaidīja, lai es kaut ko saku. Es to pašu gaidīju no viņa. Pēc kāda brīža Gilds vaicāja Gilbertam: "Vai viņš piezvanīja?"

"Nē, ser!"

"Kā tu zini?" es prasīju. "Vai tad tu pats nelūdzi telefonistei, lai ne ar vienu nesavieno?"

"E-ē, jā, to es lūdzu gan. Es baidījos, ka jūs uzzināsiet, kas zvana, ja viņš piezvanīs, kamēr jūs vēl .esat pie mums, bet es domāju, ka viņš būtu devis kādu zīmi telefonistei, bet tas tā nebija."

"Tātad tu neesi viņu redzējis?"

"Nē."

"Un viņš tev nav teicis, kas nogalināja Džuliju Volfu?"

"Nē."

"Tātad tu meloji Dorotijai?"

Viņš nodūra galvu un, vērdamies gridā, pamāja. "Es

jau… tas īstenībā… droši vien tas ir aiz greizsirdības." Viņš pacēla acis pret mani un nosarka. "Saprotiet, Dorotija allaž skatījās uz mani no apakšas uz augšu, viņai šķita, ka es zinu visu par jebko, viņa aizvien nāca pie manis pēc padoma un rīkojās tā, kā es ieteicu, bet tad, tad viņa satika jūs, un viss mainījās. Tagad viņa meklē padomu pie jums. Protams, viņai ir taisniba, viņa butu gatavā muļķe, ja tā nedarītu, jo mūs taču nevar salīdzināt, bet… es domāju, ka kļuvu greizsirdīgs, un man tas nepatika, nē, nevis nepatika, jo es pats arī jūsos redzēju autoritāti, drīzāk es gribēju izdarīt kaut ko tādu, lai no jauna atstātu uz viņu iespaidu, jūs droši vien teiktu, ka es vēlējos "pazīmēties". Nu, un, kad es dabuju to vēstuli, es izlikos, ka esmu saticis tēvu un viņš man ir pateicis, kas pastrādājis tās slepkavības, tā, lai viņa nodomātu, ka es zinu daudz ko, ko pat jus nezināt."

Viņš aizelsies apklusa un ar kabatlakatu notrausa sviedrus no pieres.

Es atkal klusēju un gaidīju uz Gildu, kurš beigu beigās teica: "Labi, šķiet, nekāds lielais ļaunums nav nodarīts, ja vien tu, puis, esi pārliecināts, ka pats kaut ko mums vajadzīgu nenoklusē, tādējādi kaitējot izmeklēšanai."

Jaunais cilvēks pakratīja galvu. "Nē, nē, ser, es neko nenoklusēju."

"Un tu neko nezini par to nazi un ķēdīti, ko tava māte mums iedeva?"

"Nē, ser, es par to neko nezināju līdz pat brīdim, kad viņa to jums nodeva."

"Kā klājas mātei?" es ievaicājos.

"Ak, man jau šķiet, ka ar viņu viss ir kārtībā, lai gan viņa teica, ka šodienu pavadīšot gultā."

Gilds samiedza acis. "Kas tad ar viņu ir noticis?"

"Mistērija," es teicu. "Viņai pagājušonakt bija ķilda ar meitu, nu, un viņa izgāja no rāmjiem."

"Par ko viņas ķildojās?"

"Dievs vien zina — tāda sieviešu villošanās."

Gilds noburkšķēja: "Hm-m-m," — un pakasīja zodu.

"Vai Flintam bija taisnība, sakot, ka tev nebija iespē

jams tikt pie tā grāmatā paslēptā dokumenta?" es pavaicāju puisim.

"Taisnība gan, viņš gāzās man virsū, pirms es vēl biju paguvis aizvērt durvis, ienākot dzīvoklī."

"Manā labā taču strādā vienreizēji slepenpolicisti," ieņurdējās Gilds. "Vai viņi, metoties tev virsū, gadījumā neieaurojās: "0—ū-ū?" Neņem to galvā! Labi, dēls, es tagad varu rīkoties divējādi. Kā — tas būs atkarīgs tieši no tevis. Varu tevi uz kādu laiku aizturēt, bet varu arī palaist pret solījumu, ka, tiklīdz tu saņemsi kādu vēsti no tēva, tu tūdaļ pat informēsi par to mani — pastāstīsi, ko viņš tev teicis un kur grasās ar tevi satikties."

Es ierunājos, pirms Gilberts paguva atvērt muti: "Jūs, Gild, nedrīkstat to no viņa prasīt. Tas taču galu galā ir viņa tēvs."

"Es nedrīkstu, ko?" Viņš nīgri pablenza uz manu pusi. "Vai gan šim tēvam nenāks par labu tas, ka viņš izrādīsies nevainīgs?"

Es neko neatbildēju.

Gilds atkal nomierinājās. "Labi, dēls, tādā gadū'umā varbūt es tevi varu atlaist uz godavārda. Tev jāapsola, ka gadījumā, ja tavs tēvs vai kāds cits lūgs tev kaut ko darīt, tu viņiem pateiksi, ka to nevari, jo esi devis man godavārdu."

Es teicu: "A, tas jau izklausās jēdzīgāk!"

Gilberts teica: "Jā, ser, es dodu jums savu godavārdu."

Gilds teatrāli pamāja ar roku: "Labs ir! Tu esi brīvs."

Zēns piecēlās un sacīja: "Es jums ļoti pateicos, ser," — tad pagriezās pret mani: "Vai jus vēl…?"

"Pagaidi mani ārpusē," es teicu, "protams, ja tu pārāk nesteidzies."

"Labi. Uz redzēšanos, leitnant Gild, un vēlreiz paldies!" Viņš izgāja.

Gilds sagrāba tālruni un nokomandēja, lai grāmata "Lielais stils" ar visu tās saturu nekavējoties tiktu atgādāta šurp. To paveicis, viņš salika rokas aiz pakauša un atgāzās krēslā. "Kur nu mēs esam?"

"To es arī gribētu zināt."

"Klausieties, jūs joprojām nedomājat, ka vainīgais varētu būt Vainants?"

"Kāda nozīme tam, ko es domāju? Pēc tā, ko Mimi jums iedeva, jums pierādījumu ir diezgan."

"Ir gan nozīme tam, ko jūs domājat," viņš apgalvoja. "Es tik labprāt uzzinātu, ko jūs īsti domājat un kāpēc."

"Mana sieva domā, ka viņš, metot ēnu uz sevi, mēģina piesegt kādu citu."

"Ak tā? M-m-m. Es nekad neesmu par zemu vērtējis sievietes intuīciju, un turklāt, ja es drīkstu tā izteikties, misis Čārlza ir neparasti apķērīga sieviete. Un kurš tad, viņasprāt, ir īstais?"

"Pēdējoreiz, kad runājāmies, viņa vēl nebija izlēmusi." Gilds nopūtās. "Mjā, varbūt tas papīrs, kuram pakaļ viņš sūtīja dēlu, ieviesīs kaut kādu skaidrību."

Bet papīrs neieviesa neko: Gilda vīri to nevarēja atrast, mirušās sievietes istabā grāmata "Lielais stils" nebija atrodama.

XXIX

GILDS atkal iesauca kabineta rudo Flintu un presēja viņu, cik nu varēja. Rudais svīda baiļu sviedrus, tomēr spītīgi palika pie iepriekš teiktā, ka Gilbertam nav bijis ne mazākās iespējas kaut ko paņemt no dzīvokļa un Flinta dežūras laikā neviens nekam nav pieskāries. Viņš neatcerējās redzējis grāmatu "Lielais stils", bet viņš jau arī nebija vīrs, no kura varētu sagaidīt, ka viņš ievēros grāmatu nosaukumus. Viņš mēģināja būt noderīgs, izteikdams dažādus idiotiskus pieņēmumus, līdz beidzot Gilds viņu patrieca ratā.

"Puika droši vien vēl joprojām gaida mani," es teicu, "ja jums šķiet, ka būtu kāda jēga vēl ar viņu parunāties."

"Bet kā jums šķiet — vai būtu jēga?"

"Nē."

"Tad lai paliek. Bet, Dieva dē), kāds taču ir paņēmis to grāmatu un es nu gan…"

"Kāpēc?"

"Kas kāpēc?"

"Kāpēc gan tai grāmatai tur vajadzēja but un gaidīt, līdz kāds to paņems?"

Gilds atkal kasīja zodu. "Ko tieši jūs gribat ar to pateikt?"

"Slepkavības dienā viņš neieradās uz tikšanos ar Makoleju Plazā. Elentaunā viņš neizdarīja pašnāvību, viņš saka, ka no Džūlijas saņēmis tikai tūkstoti, bet mēs domājām, ka viņš saņēmis piecus; viņš saka, ka viņi bijuši tikai draugi, savukārt mums likās, ka mīlnieki, — viņš mums ir sagādājis pārāk daudz vilšanos, lai es vēl ticētu katram viņa vārdam."

"Tas nu ir fakts," teica Gilds, "ka man daudz saprotamāk būtu, ja viņš vai nu pats pieteiktos, vai vispār satītu makšķeres. Bet tas, ka viņš visu laiku tepat apkārt grozās un tik visu putro, man nu nekā nepielec."

"Vai jūs uzmanāt arī viņa laboratoriju?"

"Acīs paturam. Bet kāpēc?"

"nezinu," es teicu pavisam atklāti. "Varbūt vienīgi tāpēc, ka viņš mums ir tīši norādījis tik daudzus ceļus, kas neved ne uz kurieni. Varbūt tieši tāpēc mums vajadzētu pievērst uzmanību virzieniem, kurus viņš nav norādījis. Laboratorija ir viens no tādiem virzieniem."

Gilds teica: "Hm-m-m!"

Es teicu: "Atstāšu jūs pārdomājam šo spožo ideju," — un paņēmu cepuri un mēteli. "Ja gadījumā man sagribētos ar jums papļāpāt vēlu vakarā, kur es jūs varu dabūt rokā?"

Viņš iedeva man savu tālruņa numuru, mēs sarokojāmies, un es devos prom.

Gilberts Vainants sēdēja gaitenī un gaidīja, neviens no mums nerunāja, līdz neiesēdāmies taksītī. Tad viņš ievaicājās: "Viņš domā, ka es runāju patiesību, vai ne?"

"Jā. Bet vai tad tā nebija?"

"Bija gan, bet cilvēki man ne vienmēr notic. Jūs taču neko par notikušo nestāstīsiet mammai, vai ne?"

"Nē, ja tu negribi."

"Es jums pateicos," viņš teica. "Kā jums šķiet, vai tur — Rietumkrastā — jaunam cilvēkam nav vairāk iespēju izsisties, nekā tas ir Austrumos?"

Iedomājos viņu strādājam Gilda lapsu fermā un atbildēju: "Šobrīd tā vis nav. Tu domā par došanos uz Rietumiem?"

"Es vēl nezinu. Bet gribas kaut ko uzsākt." Viņš burzīja kaklasaiti.

Kādus pāris kvartālus klusējām. Tad viņš atkal ierunājās: "Ir vēl viens jocīgs jautājums, ko es gribētu jums uzdot: ko jūs īsti domājat par mani?" Viņam tas rūpēja vēl vairāk nekā Alisei Kvinnai, kad viņa tonakt man jautāja līdzīgi.

"Ar tevi viss ir kārtībā," es teicu, "un ar tevi viss ir galīgi šķērsām."

Viņš aizgriezies raudzījās pa taksiša logu. "Es vēl esmu tik šausmīgi jauns."

Atkal brīdi paklusējām. Tad viņš ieklepojās un mutes kaktiņā parādījās šaura asins strūkliņa.

"Tas puisis tev nodarījis pāri," es teicu.

Viņš kaunīgi pamāja un pielika pie lūpām kabatlakatu. "Es neesmu pārāk spēcīgs."

Pie Kortlenda nama viņš negribēja man jaut palīdzēt izkāpt no taksīša, uzstāja, ka tikšot galā pats, bet es tomēr uzgāju viņam līdzi augšā, jo baidījos, ka citādāk viņš mēģinās noslēpt savu stāvokli.

Es piezvanīju, pirms viņš bija paguvis sameklēt atslēgu; durvis atvēra Mimi. Viņa izbrīnā blenza uz uzsisto zilo aci.

Es teicu: "Viņš ir savainots. Ieliec viņu gultā un izsauc ārstu."

"Kas noticis?"

"Vainants iegrūda viņu ķezā."

"Kur iegrūda?"

"Nav svarīgi, tiksim galā ar zēnu."

"Bet Klaids bija šeit," viņa teica. "Tāpēc jau es tev zvanīju."

"Ko?"

"Patiešām," viņa enerģiski pamāja. "Un viņš vaicāja pēc

Gila. Viņš te bija kādu stundu, ja ne ilgāk, nebūs ne desmit minūtes, kopš viņš aizgāja."

"Labi, noliksim zēnu gultā."

Gilberts ietiepās, ka nekāda palīdzība viņam neesot vajadzīga, tā nu es viņu atstāju guļamistabā kopā ar māti un pats izgāju viesistabā pie tālruņa.

"Vai kāds ir zvanījis?" pavaicāju Norai, tiklīdz dabūju savienojumu.

"Tieši tā, ser. Viņu godības Makoleja un Gilda kungi vēlas, lai jūs viņiem nekavējoties piezvanāt, visu cienītās Jorgensena un Kvinna kundzes vēlas to pašu. Bērni nav zvanījuši."

"Kad zvanīja Gilds?"

"Pirms kādām piecām minūtēm. Tev nebūs iebildumu, ja šovakar tev nāksies pusdienot vienam? Larijs aicināja mani sev līdzi noskatīties jauno Osguda Pērkinsa rēviju."

"Droši uz priekšu. Satiksimies pēc tam."

Es piezvanīju Herbertam Makolejam.

"Tikšanās atcelta," viņš teica. "Es saņēmu vēsti no mūsu drauga. Dievs vien zina, ko viņš atkal ir ieņēmis galvā. Klausies, Čārlz, man tas viss ir līdz kaklam, es iešu uz policiju."

"Liekas gan, ka nekas cits neatliek," es teicu. "Man arī bija tāda pati doma —piezvanīt kādam policistam. Esmu pie Mimi. Vainants te bijis burtiski pirms dažām minūtēm. Es nokavēju pavisam nedaudz."

"Ko viņš tur darīja?"

"Tieši to es mēģināšu uzzināt."

"Vai tu pavisam nopietni par to policiju?"

"Jā."

"Tad varbūt tu viņiem piezvani, un es aizbraukšu līdz jums."

"Labs ir! Tad jau redzēsimies."

Piezvanīju Gildam.

"Uzzinājām ko jaunu, tiklīdz jūs aizgājāt," viņš teica. "Vai esat tādā vietā, kur es jus ar šiem jaunumiem varu iepazīstināt?"

"Esmu pie misis Jorgensenas. Vajadzēja atvest mājās

to zēnu. Tas jūsu sarkanmatis sasitis viņu tā, ka viņam ir iekšēja asiņošana."

"Es nositīšu to mūlāpu," Gilds ierēcās. "Varbūt man labāk jūs netraucēt?" "Man ari ir jaunumi. Šeit šodien kādu stundu ir uzturējies Vainants, ja var ticēt misis Jorgensenai; viņš aizgājis dažas minūtes pirms manas ierašanās."

Klausulē kādu brīdi bija klusums, tad viņš atkal ierunājās: "Gaidiet! Es tūlīt būšu klāt."

Kamēr es meklēju Kvinna tālruņa numuru, viesistabā ienāca Mimi. "Kā tev šķiet, vai viņa sasitumi ir nopietni?" viņa jautāja.

"Nezinu," es atbildēju, "bet šā vai tā tev vajadzētu izsaukt ārstu." Pabīdīju tālruņa aparātu uz viņas pusi. Kad viņa bija beigusi sarunu ar ārstu, es teicu: "Izstāstīju policijai, ka Vainants ir bijis šeit."

Viņa pamāja. "To es biju gribējusi uzprasīt tev, kad mēģināju tevi sazvanīt: vai gadījumā nevajadzētu informēt policiju."

"Es piezvanīju arī Makolejam. Viņš jau ir ceļā uz šejieni."

"Viņš tur neko nevar izdarīt," Mimi balsī ieskanējās sašutums. "Klaids tās iedeva man pats pēc savas brīvas gribas, tās tagad ir manas."

"Kas tagad ir tavas?"

"Nu, tās obligācijas, tā nauda."

"Kādas obligācijas? Kas par naudu?" Viņa piegāja pie galda un izvilka atvilktni. "Re, skaties."

Atvilktnē bija trīs obligāciju paciņas, apņemtas ar platu gumijas lenti. Uz tām bija uzlikts rozigs Parka avēnijas kredītkompānijas čeks uz Mimi Jorgensenas vārda par desmit tūkstošiem dolāru. Uz čeka bija Klaida Millera Vainanta paraksts un datums — 1933. gada 3. janvāris.

"Datēts piecas dienas uz priekšu," es teicu. "Kas tās ir par blēņām?"

"Viņš man sacīja, ka viņa bankas rēķinā tik daudz neesot un īsākā laikā viņam neesot iespējams veikt depozitoperācijas."

"Šai sakara ies vaļa īsta ellīte," es brīdināju. "Ceru, ka esi tam gatava."

"Bet kāpēc gan," viņa protestēja. "Es neredzu iemesla, kāpēc gan mans vīrs — mans bijušais vīrs nedrīkstētu gādāt par mani un saviem bērniem, ja viņš to vēlas."

"Neput pīlītes. Ko tu viņam pārdevi?"

"Pārdevu?"

"Jā, jā. Ko tu viņam apsolīji izdarīt turpmākajās pāris dienās, bet neizdarīšanas gadījumā viņš čeku denonsētu kā nederīgu?"

Viņa nemierīgi sarosījās. "Klausies, Nik, dažbrīd man patiešām šķiet, ka tu ar savām mūžīgajām aizdomām neesi īsti normāls."

"Es vēl tikai mācos. Vēl kādas trīs nodarbības, un man varēs izsniegt trakā apliecību. Bet atceries, es jau vakar tevi brīdināju, ka visvairāk ticams, ka tu savas dienas beigsi…"

"Izbeidz," viņa iekliedzās un ar plaukstu aizklāja man muti. "Vai tiešām tev tas visu laiku jāatkārto? Tu taču zini, ka tas mani šausmina un…" Viņas balss kļuva pieglaimīgi salda: "Tev, nik, taču vajadzētu zināt, kas man šajās dienās bijis jāpārdzīvo. Vai tiešām tu nevari būt sirsnīgāks?"

"Neuztraucies par mani," es teicu. "Uztraucies labāk par policiju." Es atgriezos pie tālruņa un piezvanīju Alisei Kvinnai. "Šeit Niks. Nora man teica, ka…"

"Jā. Vai esi saticis Harisonu?"

"Nē, kopš tās reizes, kad pārvedu viņu mājās."

"Zini, gadījumā, ja tu viņu satiec, nestāsti viņam neko par to, ko es sarunāju pagājušonakt. Labi? Īstenībā es jau nemaz tā nedomāju, nepavisam es tā nedomāju."

"Es jau nemaz nedomāju, ka tas, ko tu saki, ir pa īstam," drošināju Alisi. "Es jau tāpat viņam neko nebūtu stāstījis. Kā viņš šodien jūtas?"

"Viņš ir aizgājis," Alise teica.

"Ko?"

"Aizgājis. Viņš ir mani atstājis."

"Nav jau pirmā reize. Būs atpakaļ."

"Zinu, bet šoreiz man ir bail. Viņš neaizgāja uz savu biroju. Cerams, ka viņš vienkārši kaut kur žūpo un …bet man ir bail, nik. Kā tev šķiet, vai viņš patiešām ir samīlējies tajā meitenē?"

"Šķiet, viņš domā, ka ir."

"Vai viņš tev to teica?"

"Tam jau nebūtu nozīmes."

"Kā tev šķiet, vai būtu jēga runāt ar to meiteni?"

"nē."

"Kāpēc? Vai tev liekas, ka viņa ir iemīlējusies?"

"nē."

"Kas ar tevi ir?" balsī ieskanējās īgnums.

"nekas. Es neesmu mājās."

"Ko? Ak tā, tu gribi teikt, ka esi kādā vietā, kur tu nevari brīvi runāt?"

"Tieši tā."

"Vai tu… vai tu esi viņas mājās?"

"Jā." "Vai viņa arī ir tur?"

"nē."

"Kā tev šķiet, vai viņa ir kopā ar Harisonu?"

"nezinu. Domāju, ka ne."

"Vai tu nevarētu man piezvanīt vēlreiz, kad varēsi brīvi runāt, vai varbūt atbraukt pie manis?"

"noteikti," es apsolīju un noliku klausuli.

Mimi raudzījās manī, un viņas zilajās acīs dzirkstīja uzjautrinājums. "Kāds atkal ņem nopietni manas mazulītes izlēcienus?" Kad es neko neatbildēju, viņa iesmējās un vaicāja: "Vai Dorija joprojām ir posts un bēdas?"

"Liekas gan."

"Un būs arī. Būs tik ilgi, kamēr vien atradīsies kāds, kas viņai ticēs. Un pirmām kārtām jau tu tiec muļķots, tu, kas baidās noticēt, ka es, piemēram, jelkad esmu spējīga runāt patiesību."

"Tas ir ko vērts," es teicu, bet, pirms paguvu vēl ko pateikt, atskanēja durvju zvans.

Mimi ielaida ārstu — tas bija apaļīgs, pavecs vīrs ar kumpu muguru un gāzelīgu gaitu — un ieveda viņu pie Gilberta.

Es vēlreiz atvēru atvilktni un apskatīju obligācijas. Tur bija pasta, telegrāfa un telefona piecprocentigās, Sanpaulu pilsētas sešarpusprocentigas, ATF sešprocentīgās, garantētās produkcijas piecarpusprocentigās, Augšaustrijas sešarpusprocentigas, Medikamentu karteļa piecprocentigās, Filipīnu dzelzceļa četrprocentigās un Tokijas elektrotīkla sešprocentīgās — kādi sešdesmit tūkstoši dolāru, ja skaita nominālvērtību, tirgus cena, es spriedu, varēja būt ceturtdaļa vai trešdaļa no šīs summas.

Kad atkal ieskanējās durvju zvans, es aizgrūdu atvilktni un ielaidu Makoleju. Viņš izskatījās noguris. Apsēdās, nenovelkot mēteli, un sacīja: "Nu, stāsti to ļaunāko. Ko viņš te darīja?"

"Nezinu. Zinu tikai to, ka viņš ir iedevis Mimi čeku un obligācijas."

"To es arī zinu." Viņš parakājās kabatā un sniedza man vēstuli.

"Dārgais Herbert,

Šodien es nodošu misis Mimi Jorgensenai tālāk uzskaitītos vērtspapīrus un Parka avēnijas kredītkompānijas čeku par desmit tūkstoš dolāriem, kas datēts ar trešo janvāri. Lūdzu, parūpējies, lai minētajā datumā rēķinā ir pietiekami daudz naudas šā čeka segšanai. Es ieteiktu pārdot kādu daļu aktīvo obligāciju, bet izlem labāk pats. Izrādās, ka man nav iespējams vairs ilgāk uzturēties Ņujorkā, un acīmredzot man neizdosies šeit atkal ierasties ātrāk nekā pēc pāris mēnešiem, bet laiku pa laikam es došu kādu ziņu. Man ļoti žēl, ka nevaru uzkavēties ilgāk un tikties šovakar ar tevi un Čārlzu.

Patiesi tavs Klaids Millers Vainants

Zem ķeburainā paraksta sekoja obligāciju saraksts.

"Kā šī zīmīte nonāca pie tevis?" es jautāju.

"Ar kurjeru. Kā tev šķiet, kāpēc viņš maksā Mimi šo naudu?"

Es papurināju galvu. "Mēģināju to uzzināt. Viņa teica, ka viņš gādājot par viņu un saviem bērniem."

"Tā varētu būt, un vispār iespējams, Ka viņa runā patiesību."

"Bet par šīm obligācijām," es ievaicājos, "man taču šķita, Ka viss viņa īpašums ir tavās roKās."

"Arī man tā liKās, bet par šīm obligācijām gan man neKas nebija zināms." Viņš saKņupa, saņēmis galvu roKās. "AK, ja tas viss, Ko es nezinu, varētu tiKt saKārtots Kaut Kādā Kārtībā…"

XXX

MIMI ienaca Kopa ar ārstu, nedaudz uzspēlēti sasveicinājās ar MaKoleju un teica: "Lūdzu, iepazīstieties: doKtors Grants, misters MaKolejs, misters Čārlzs."

"Kā Klājas mūsu slimnieKam?" es pavaicāju.

DoKtors Grants noKreKšKinājās un teica, Ka neKādu īpašu draudu Gilberta veselībai neesot; pieKaušanas seKas, nelielas galvassāpes, vajadzīgs miers un tādā garā. Viņš vēlreiz noKreKšķinājās un teica, Ka ļoti priecājoties par iespēju mūs satiKt. Pēc tam Mimi pavadīja ārstu līdz durvīm.

"Kas noticis ar zēnu?" ievaicājās MaKolejs.

"Vainants nosūtīja viņu uz dullo Kaut Ko sameKlēt Džūlijas dzīvoKlī, un viņš uzsKrēja virsū vienam Krietnam policistam."

Atgriezās Mimi. "Vai misters Čārlzs jums jau pastāstīja par obligācijām un čeKu?" viņa jautāja.

"Es saņēmu zīmīti no mistera Vainanta, tajā viņš raKsta, Ka nodevis tos jums," teica MaKolejs.

"Tad jau nebūs neKādu…"

"Grūtību? Jā, tiešām, es domāju, Ka ne."

Viņa nedaudz atslābinājās, un liKās, Ka acīs drusciņ paKūst tur esošais ledus.

"Jā, es jau arī domāju tāpat, bet viņam," viņa pamāja manā virzienā, "patīK mani baidīt."

MaKolejs pieKlājīgi pasmaidīja. "Vai es drīKstētu pajautāt, vai misters Vainants Kaut Ko teica par saviem turpmāKajiem nodomiem?"

"Viņš sacīja kaut ko par došanos projām, bet pārāk uzmanīgi es neklausījos. Neatceros, vai viņš teica, kad un kur taisās doties."

Es kaut ko norūcu, lai izrādītu neticību, Makolejs izlikās, ka notic viņai. "Vai viņš teica kaut ko tādu, ko jūs varētu mums atstāstīt, par Džuliju Volfu, par saviem sarežģījumiem, varbūt kaut ko, kas būtu attiecināms uz slepkavību?" viņš jautāja.

Mimi izteiksmīgi pakratīja galvu. "Nekā tāda, ko es varētu atstāstīt. Es viņam par to jautāju, bet jūs taču zināt, cik šausmīgs viņš var būt, ja to vēlas. Neko vairāk par šņāku|ošanu no viņa izdabūt nespēju."

Es pajautāju to, ko, šķiet, Makolejs takta pēc nespēja pajautāt: "Par ko tad viņš runāja?"

"Īstenībā jau ne par ko, vienīgi par mums un bērniem, it īpaši Gilu. Viņš |oti vēlējās Gilu satikt un tāpēc vien gaidīja gandrīz stundu. Viņš apjautājās arī par Doriju, bet nelikās, ka viņš īpaši par to interesētos."

"Vai viņš teica kaut ko par to, ka ir rakstījis Gilbertam?"

"Ne vārda. Es varu vārdu pa vārdam atkārtot visu mūsu sarunu, ja vēlaties. Man nebija ne jausmas, ka viņš ieradīsies, viņš pat nepiezvanīja no lejas. Vienkārši atskanēja durvju zvans, un, kad es piegāju pie durvīm, tur nu viņš stāvēja, izskatījās krietni vecāks nekā toreiz, kad viņu pēdējoreiz redzēju, un vēl kalsnāks, un es sacīju: "Ko tu neteiksi, Klaids," — vai kaut ko tamlīdzīgu, un viņš teica: "Vai tu esi mājās viena pati?" Es teicu, ka esmu, un viņš nāca iekšā. Tad viņš…"

Pie durvīm zvanīja, un viņa aizgāja atvērt.

"Ko tu par to visu domā?" Makolejs klusītēm pajautāja.

"Tiklīdz sāku ticēt Mimi," es atbildēju, "sāku arī cerēt, ka man ir pietiekami daudz saprāta, lai atzītu, ka es nedrīkstu to darīt."

Mimi atgriezās kopā ar Gildu un Endiju. Gilds man pamāja un sarokojās ar Makoleju, tad vērsās pie Mimi un teica: "Nu, kundze, es vēlētos, lai jūs pastāstāt par…"

Iejaucās Makolejs: "Es gribētu, lai jūs vispirms (aujat

izstāstīt man to, kas ir man stāstāms. Es, leitnant, domāju, ka tas nāk pirms misis Jorgensenas stāstītā un…"

Gilds pavēcināja savu lielo plaukstu Makoleja virzienā. "Labs ir." Viņš apsēdās uz dīvāna malas.

Makolejs izstāstīja viņam to, ko bija jau stāstījis man no rīta. Bridi, kad viņš minēja, ka stāstījis to man jau no rita, Gilds nīgri pablenza manī, bet pēc tam izlikās, ka manis vispār te nav. Viņš nepārtrauca Makoleju, kurš stāstīja skaidri un secīgi. Divreiz Mimi mēģināja iejaukties, bet abas reizes apklusa un turpināja klausīties. Kad Makolejs beidza, viņš pasniedza Gildam zīmīti par obligācijām un čeku. "Šo te šodien man piegādāja kurjers."

Gilds ļoti rūpīgi izlasīja zīmīti un vērsās pie Mimi: "Nu, misis Jorgensena?"

Viņa pastāstīja tam to, ko jau bija stāstījusi mums par Vainanta ciemošanos, izplūstot detaļās. Gilds viņu pacietīgi izklaušināja, sekojot viņas stāstījumam, ka Vainants atteicies runāt par jelko, kam būtu sakars ar Džuliju Volfu un tās noslepkavošanu; ka, dodot viņai čeku un obligācijas, viņš vienkārši sacījis, ka vēloties gādāt par viņu un bērniem; ka, lai gan viņš sacījis, ka aizceļošot, viņa nezinot, ne uz kurieni, ne — uz cik ilgu laiku. Mimi nepavisam nelikās samulsusi, jūtot, ka visi mēs viņai acīm redzami neticam. Viņa pabeidza savu stāstu, burvīgi pasmaidot: "Daudzējādā ziņā viņš ir tik jauks, bet traks gan."

"Jūs gribat teikt, ka viņš ir patiešām nenormāls, vai ne?" Gilds jautāja. "Nevis tikai tāds jocīgs?"

"Jā."

"Kas jūs mudina tā domāt?"

"Ak, to, cik viņš ir traks, var saprast tikai cilvēks, kurš ar viņu ir dzivojis kopā," viņa atbildēja gaisīgi bezbēdīgi.

Gildu atbilde, šķiet, neapmierināja. "Kā viņš bija ģērbies?"

"Brūns uzvalks, brūns mētelis un cepure, šķiet, ari brūnas kurpes, balts krekls un pelēcīga kaklasaite ar sarkaniem vai sarkanbrūniem rakstiem."

Gilds strauji pagriezās pret Endiju. "Pastāsti viņiem to."

Endijs izgāja.

Gilds kasīja zodu un domīgi rauca pieri. Mēs pārējie viņu vērojām. Beidzis kasīties, viņš pavērās Mimi un Makolejā, bet ne mani, un vaicāja: "Vai kāds no jums pazīst kādu, kura iniciāļi butu D. V. K.?"

Makolejs lēni pakratīja galvu.

Mimi teica: "nē. Kas tad ir?"

Tagad Gilds pavērās manī. "nu?"

"nezinu tādu."

Mimi atkārtoja: "Kas tad ir?"

Gilds teica: "Mēģiniet atcerēties. Šis cilvēks, visticamāk, ir bijis darījumu attiecībās ar Vainantu."

"Cik sen tas varēja but?" jautāja Makolejs.

"Grūti tā tieši pateikt. Varbūt pirms pāris mēnešiem, varbūt — gadiem. Krietni liela auguma vīrs, platiem kauliem, pamatīgu vēderu, varbūt klibs."

Makolejs vēlreiz pakratīja galvu, "neatceros nevienu tāda izskata cilvēku."

"Es arī ne," teica Mimi, "bet es vai plīstu no ziņkārības. Gaidu, kad jūs mums pastāstīsiet ko vairāk."

"Esiet droša, pastāstīšu." Gilds izņēma no vestes kabatas cigāru, paskatījās uz to un iebāza atpakaļ kabatā. "Tāda izskata vīrs tika atrasts beigts Vainanta laboratorijā zem grīdas."

Es teicu: "Ak tā!"

Mimi pašāva plaukstas priekšā mutei un neteica nekā. Viņas acis bija apaļas un stiklainas.

Makolejs, pieri raucot, vaicāja: "Patiešām, jus esat pārliecināts?"

Gilds nopūtās. "Šādās reizēs jau šaubām nav vietas."

Makolejs piesarka un muļķīgi pasmaidīja. "Atvainojiet, mans jautājums bija muļķīgs. Kā jūs nonācāt līdz šim atradumam?"

"Vārdu sakot, misters Čārlzs man visu laiku skandināja, ka būtu jāpievērš vairāk uzmanības tai laboratorijai. Tā nu es, saprazdams, ka misters Čārlzs ir vīrs, kurš te zina krietni vairāk nekā vēlas kādam stāstīt, nosūtīju šorīt pāris vīru uz turieni, lai paskatās, vai nav kas interesants.

Reiz jau bijām tur visu izārdījuši bez kādiem rezultātiem, bet šoreiz es viņiem teicu, lai aizvāc gružus un atkritumus, jo misters Čārlzs man bija licis noprast, ka tiem vajadzētu pievērst uzmanību. Un misteram Čārlzam bija taisnība." Viņš raudzījās manī vēsi un nedraudzīgi. "Vārdu sakot, viņi zem gružiem pamanīja, ka cementa grīda vienā stūrī izskatās it kā jaunāka nekā pārējā telpā, uzlauza to un atrada mistera D. V. K. mirstīgās atliekas, nu, ko teiksiet?"

Makolejs ierunājās: "Man šķiet, ka Čārlzam sasodīti veicies ar uzminēšanu." Viņš pagriezās pret mani. "Kā tu varēji…"

Gilds viņu pārtrauca: "Diez vai to vajadzētu formulēt tādā veidā. Saucot to par uzminēšanu, jūs neparādāt pienācīgo godu mistera Čārlza izmaņai."

Makoleju samulsināja Gilda tonis. Viņš vaicājoši pavērās manī.

"Man tagad tiek atmaksāts par to, ka neizstāstīju leitnantam Gildam par mūsu šārīta sarunu," es paskaidroju Makolejam.

"Jā," mierigi piekrita Gilds, "cita starpā arī tas."

Mimi iesmējās un kā atvainodamās paskatījās Gildā.

"Kā tad ir nogalināts misters D.V.K.?" es jautāju.

Gilds vilcinājās, it kā pārdomādams, vai atbildēt, tad nedaudz paraustīja platos plecus un sacīja: "īsti pagaidām vēl nezinu; arī laiku, kad tas izdarīts, vēl ne. neesmu vēl līķi redzējis, cik nu no tā ir atlicies, jo medicīniskā ekspertīze vēl nav beigusies."

"Kas tad tur ir ar to līķi?" Makolejs vaicāja.

"M-m-m! Viņš ir sazāģēts gabalos un ievietots kaļķos vai tamlīdzīgi, tā ka saskaņā ar ziņojumu, ko jau esmu saņēmis, neko daudz miesas uz kauliem nav palicis, bet viņa apģērbs, sarullēts murskulī, bija iebāzts turpat, un no murskuļa vidus ir saglabājies diezgan, lai vismaz kaut ko uzzinātu. Tur bija ari gabals no spieķa ar gumijas uzgali. Tāpēc arī mēs nodomājām, ka viņš varētu but bijis klibs, un…" Viņš apklusa, istabā ienākot Endijam.

"Kādi jaunumi?"

Endijs nīgri pašūpoja galvu. "Neviens nav redzējis viņu ne nākam, ne ejam. Kā tur bija tai jokā par to puisi, kurš bija tik kalsns, ka viņam, lai no viņa kristu ēna, vajadzēja vienā vietā nostāties divreiz?"

Es iesmējos — gan ne par joku — un teicu: "Vainants nav tik kalsns, bet plāns gan viņš ir, teiksim, tik plāns kā šī čeka papīrs vai tās vēstules, kas no viņa ir saņemtas."

"Kas tad nu?" pavēloši vaicāja Gilds. Viņa seja sārtojās, acīs vīdēja dusmas un aizdomas.

"Viņš ir miris. Viņš ir beigts jau labu laiku un eksistē tikai uz papīra. Saderam, uz ko gribat, ka tie tur ir viņa kauli, kas tur gulēja bedrē kopā ar resnā, klibā vīra drēbēm."

Makolejs pieliecās man tuvāk. "Tu par to esi pārliecināts, Čārlz?"

Gilds ieņurdējās: "Uz ko jūs velkat?"

"Saderam, ja gribat. Kurš gari pēc visas tās ķēpāšanās ar līķi atstātu drēbes — tieši to, ko visvieglāk iznīcināt, — neskartas, kamēr tās tiek…"

"Bet tās nebija neskartas. Tās…"

"Protams. Tas neizskatītos ticami. Tām jābut daļēji iznīcinātām; jāsaglabā vienīgi tik daudz, lai būtu iespējams uzzināt to, ko kāds grib, lai uzzina. Varu derēt, ka iniciāļi bija diezgan aizdomigi."

"Nezinu," Gilds teica jau mierīgāk. "Tie bija uz jostas sprādzes."

Es iesmējos.

Mimi dusmīgi ierunājās: "Ko tu āksties, Nik?! Kā gan tas varēja būt Klaids? Tu taču zini, ka vēl šopēcpusdien viņš bija te pie manis. Tu taču zini, ka…"

"Kuš, kuš!" Es teicu. "No tavas puses tā ir pēdējā muļķība darboties ar viņu uz vienu roku. Vainants ir miris, tavi bērni droši vien ir viņa mantinieki, un tā ir krietni lielāka nauda nekā te atvilktnē. Tu gribi pievākt daļu no laupījuma, bet vari dabūt visu."

"Nesaprotu, par ko tu runā," viņa teica. Viņa bija ļoti bāla.

Makolejs ierunājās: "Čārlzs domā, ka šopēcpusdien Vainants nav šeit bijis un nav devis jums šos vērtspapīrus, tos jums ir iedevis kāds cits vai arī pati esat tos nozagusi. Vai tā?" viņš pajautāja man.

"Apmēram tā."

"Bet tas taču ir smieklīgi," viņa spītējās.

"Esi prātīga, Mimi," es teicu. "Pieņemsim, ka Vainants nogalināts pirms trim mēnešiem un līķis nomaskēts kā kāds cits cilvēks. Tiek uzskatīts, ka viņš ir aizceļojis, atstājot visas pilnvaras Makolejam. Labi, tatad kapitāls ir pilnīgi Makoleja rokās uz mūžīgiem laikiem, vismaz tik ilgi, līdz viņš pabeidz tā izlaupīšanu, jo tu nevari pat…"

Makolejs pietrūkās kājās un teica: "nesaprotu, uz ko tu velc, Čālz, bet es…"

"Esiet rāms," teica Gilds. "Ļaujiet viņam pabeigt."

"Viņš nogalināja Vainantu, viņš nogalināja Džuliju un arī nanheimu," es teicu Mimi. "Ko tu gribi panākt? Gribi būt nākamā šqjā sarakstā? Tev taču vajadzētu apjēgt, ka, tiklīdz tu paziņo, ka esi redzējusi Vainantu dzīvu un kļūsti par Makoleja līdzdalībnieci — tieši te jau ir viņa vājais punkts: viņš apgalvo, ka kopš oktobra ir vienīgais, kurš redzējis Vainantu —, viņš darīs visu, lai tu nesadomātu pēkšņi mainīt savu liecību, un daudz jau viņam nebūs jādara, tikai jānokniebj tevi ar to pašu šaujamo un vaina jāuzveļ Vainantam. Un kāda velna pēc tev tas viss ir vajadzīgs? Šīs dažas utainās obligācijas ir tikai nieks no tā visa, ko tu dabūsi caur bērniem, ja mēs pierādīsim, ka Vainants ir miris."

Mimi pagriezās pret Makoleju un teica: "Tu — žurka?"

Gilds blenza viņā, vairāk pārsteigts par šo pēdējo vārdu nekā par visu iepriekš dzirdēto.

Makolejs sakustējās. Es negaidīju, lai paskatītos, ko viņš grasās darīt, bet gāzu ar kreiso viņam pa žokli. Sitiens bija, kā nākas, tas sasniedza mērķi un nogāza Makoleju garšļaukus, bet es sajutu dedzinošas sāpes kreisajā sānā — šāviena brūce bija atnākusi vaļā.

"Ko man vēl vajadzētu darīt?" es uzbrēcu Gildam. "Iepakot viņu celofānā un apsiet ar lenti?"

XXXI

BIJA jau gandrīz trīs no rīta, kad atgriezos mūsu dzīvoklī Hormandijas viesnīcā. Viesistabā sēdēja Nora, Dorotija un Larijs Kraulijs. Nora un Larijs spēlēja "sešdesmit seši", Dorotija lasīja avīzi.

"Vai Makolejs patiešām nogalinājis viņu?" Nora tūdaļ vaicāja.

"Jā. Vai rīta avīzēs ir kaut kas par Vainantu?"

Dorotija teica: "Nē, tikai par to, ka Makolejs arestēts. Kāpēc tā?"

"Makolejs ir nogalinājis arī Vainantu."

Nora teica: "Kā tad tā?" Larijs teica: "Ka tevi jupis!" Dorotija sāka raudāt. Nora palūkojās Dorotijā ar izbrīnu. Dorotija šņukstēja: "Es gribu mājās pie mammas."

Larijs ne pārāk dedzīgi teica: "Būšu priecīgs jus pavadīt līdz mājām, ja …"

Dorotija sacīja, ka vēloties doties prom. Nora viņu mierināja, bet nemēģināja atrunāt no šā nodoma. Larijs, mēģinot apslēpt nevēlēšanos, paņēma cepuri un mēteli. Abi aizgāja.

Nora aizvēra aiz viņiem durvis un atspiedās pret tām. "Paskaidro beidzot man visu, mister Caralambides!"

Es pamāju.

Viņa apsēdās man blakus uz divana. "Nu, klāj taču vaļā. Un, ja tu noklusēsi kaut vienu vārdu, es tev…"

"Man vajag kaut ko iedzert, pirms es runāju."

Viņa nolamāja mani un atnesa dzeramo. "Vai viņš atzinās?"

"Kāpēc gan? Viņš taču nevar izmantot atzīšanos kā vainu mīkstinošu apstākli pirmās pakāpes slepkavības gadījumā. Slepkavību bijis pārāk daudz — turklāt ir pārāk skaidri redzams, ka vismaz divas no tām ir izdarītas vēsā mierā ar iepriekšēju nodomu —, lai apgabala prokurors ļautu viņam nožēlot grēkus kā pie otrās pakāpes slepkavības. Viņam nav citas iespējas, kā vien cīnīties līdz pēdējam."

"Bet vai viņš ir pastrādājis šīs slepkavības?"

"Pilnīgi noteikti."

Viņa atstūma glāzi no manas mutes. "Beidz izlocīties un stāsti visu pēc kārtas."

"Nu labi. Tā vien šķiet, ka viņš un Džūlija pa abiem kādu laiku ir izspieduši no Vainanta naudiņu. Makolejs bija krietni paspēlējis biržā un uzzinājis par Džūlijas pagātni, tā nu abi sametušies kopā pret veco. Patlaban tiek pārbaudīta Makoleja un Vainanta grāmatvedības dokumentācija, nebūs grūti atrast, kā nauda pārceļojusi no viena pie otra."

"Bet to, ka Makolejs aplaupīja Vainantu, skaidri un gaiši tu nezini?"

"Zinu. Citādi nekas nesaskan. Visticamāk, ka Vainants devās ceļojumā 3. oktobrī, jo tad viņš bankā izņēma piecus tūkstošus skaidrā naudā, bet viņš neslēdza laboratoriju un neuzteica dzīvokli. To izdarīja Makolejs pēc dažām dienām. Vainants ir nogalināts pie Makoleja Skārsdeilā 3. oktobra naktī. Mēs to zinām tāpēc, ka 4. datumā no rīta, kad darbā ieradās Makoleja virēja (viņa dzīvo savā dzīvoklī), Makolejs sagaidīja viņu pie ārdurvīm, uzbruka ar sadomātiem pārmetumiem, izmaksāja algu divas nedēļas uz priekšu un uz vietas atlaida, neļaujot ieiet mājā, kur varēja būt kāds līķis vai asiņu plankumi."

"Kā tu to uzzināji? neizlaid detaļas."

"Vienkārši pieredze. Saprotams, tiklidz mēs viņu saņēmām ciet, tūdaļ pat metāmies uz viņa biroju un mājām — paskatīties, vai kaut kas neatklājas: visa tā "kur jus bijāt 1894. gada 6. jūnija naktī" būšana un tamlīdzīgi —, un tagadējā virēja teica, ka strādājot tur tikai kopš 8. oktobra, tā ka ķēdīte risinājās. Atradām arī galdu, uz kura, kā mēs domājam, ir nepilnīgi nokasītu cilvēka asiņu pēdas. Puiši no zinātniskās nodaļas tagad ņemas, lai mēģinātu kaut ko tur noskrāpēt." (Izrādījās gan, ka tās ir vērša asinis.)

"Tātad jums pārliecinošu pierādījumu nemaz…"

"Tā vis nerunā. Protams, ir. Citādi taču galus dabūt kopā nav iespējams. Vainants atklāja, ka Džūlija un Mako-

lejs izspiež no viņa naudu. Viņš domāja arī (taisnīgi vai netaisnīgi, bet mēs zinām, ka viņš bija greizsirdīgs), ka abi liek viņam ragus, un devās pie Makoleja, lai izskaidrotos. Tas, juzdams cietuma elpu pakausī, nogalināja veco. Tikai nesaki, ka mēs par to nevaram but pārliecināti. Jebkurā citā variantā zūd jēga. Labi, tātad viņš nu ir viens pret vienu ar līķi — vienu no lietām, no kurām visgrūtāk tikt vaļā. Vai es drīkstu pārtraukt, lai iedzertu malku viskija?"

"Tikai vienu," teica Mora. "Bet tā visa ir tikai teorija, vai ne?"

"Sauc to, kā vēlies. Man tā ir pietiekami laba."

"Man gan šķiet, ka ikviens cilvēks tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr nav pierādīts pretējais, un ja vien ir kaut mazākās šaubas, viņam…"

"Tā tas ir tiesai, bet ne detektīviem. Detektīvs atrod puisi, kurš, viņaprāt, ir izdarījis slepkavību, iebāž viņu ķurķī, izstāsta visiem, ka puisis ir vainīgs, publicē viņa bildi visās avīzēs, apgabala prokurors uzbūvē vislabāko apsūdzību, kādu vien spēj izveidot no saņemtās informācijas, detektīvs pa to laiku vāc papildu informāciju, bet cilvēki, kuri redzējuši fotogrāfiju avīzē — arī tie, kuri, ja viņš nebutu arestēts, domātu, ka viņš ir nevainīgs, — nāk ar savu informāciju, un galu galā puisis sēž uz elektriskā krēsla." (Pēc divām dienām kāda sieviete no Bruklinas atpazina Makolejā Džordžu Foliju, kurš pēdējos trīs mēnešus īrējis no viņas dzīvokli.)

"Tas viss izklausās tik aptuveni."

"Kad slepkavības pastrādā matemātiķi," es teicu, "tās var arī atklāt ar matemātikas palīdzību. Vairumā gadījumu, arī šajā, vainīgais nav matemātiķis. Es nevēlos tev iebilst jautājumā par to, kas ir labi un kas ir slikti, bet, kad es saku, ka viņš acīmredzot sadalīja līķi gabalos, lai varētu to izvest no mājas, sapakotu somās, es saku tikai to, kas ir visticamākais. Tas varēja būt 6. oktobrī vai vēlāk, jo tikai šajā datumā viņš atlaida abus Vainanta mehāniķus, kuri strādāja laboratorijā — Prentisu un Maknoutonu —, un laboratoriju slēdza. Tad viņš apraka Vainanta līķi zem grīdas kopā ar resna vīra drēbēm, kliba

vira spieķi un jostu, kuras sprādzē bija iniciāļi D. V. K.; viss tika darīts ar aprēķinu, lai izmeklēšana nekur tālu šā vīra meklējumos netiktu, no jauna aizcementēja grīdu. Tagad ar policijas centibu un sabiedrības atbalstu vēl tikai jāatrod, no kurienes šīs drēbes, spieķis un cements.'' (Par cementu vēlāk izdevās noskaidrot — to viņš bija pircis pie ogļu un malkas tirgotāja, par pārējo tā arī neko neuzzinājām.)

"Cerams, ka tā arī būs," viņa teica bez lielām cerībām.

"Nu, par to tagad tiek gādāts. Atjaunojot laboratorijas ires līgumu un turot to tukšu — it kā gaidot Vainanta atgriešanos —, viņš var justies drošs, pavisam drošs, ka neviens neatradīs līķi, bet, ja arī nejauši atradīs, tad secinās, ka resno vīru, misteru D. V. K. (līdz tam laikam Vainanta skelets būs tikpat kā bez miesas un pēc kauliem būs diezgan grūti pateikt, vai cilvēks bijis resns vai tievs) nogalinājis Vainants, kurš tāpēc arī slapstās. Parūpējies par visu to, Makolejs kļūst par viltus pilnvarnieku un ar Džūlijas palīdzību ķeras pie darba, lai mazpamazām Klaida naudu pārsūknētu savā. kabatā. Tagad atkal bus teorija. Džulijai nepatīk slepkavība, viņa ir pārbijusies, un Makolejs nav pārliecināts, ka viņa mainīs savus uzskatus. Tāpēc viņš liek tai pārtraukt sakarus ar Morelli, kā ieganstu izmantojot Vainanta greizsirdību. Viņš baidās, ka viņa vājuma brīdī var atzīties Morelli, bet, tā kā aizvien tuvāk nāk brīdis, kad no cietuma jāiznāk vēl tuvākam Džūlijas draugam — Feisam Pepleram —, viņa satraukums vēl vairāk pieaug. Šai ziņā viņš jūtas drošs tikmēr, kamēr Feiss sēž, jo Džūlija diez vai riskēs pieminēt tik bīstamas lietas vēstulēs, kas tiek caurskatītas, bet, tiklīdz viņš iznāks… Tā nu Makolejs sāk gudrot, kā ar to visu tikt gala. Bet tad sākas gatavā ellīte: ierodas Mimi un viņas bērni, kas sāk medīt rokā Vainantu, tad Ņujorkā parādos es un ar viņiem satiekos; Makolejam nu šķiet, ka es esmu viņu pusē. Viņš nolemj apklusināt Džuliju, novācot viņu. Nu, ka tev tas patīk?"

"Tā nekas, bet…"

"Tālāk kļūst sliktāk," es teicu. "Pa ceļam, kad viņš to

dien nāca pie mums uz lenču, viņš apstājas, lai piezvanītu pats uz savu biroju, uzdodamies par Vainantu, un norunā to tikšanos Plazā, lai pierādītu, ka Vainants ir pilsētā. Pēc lenča no mums viņš dodas uz Plazu; tur apjautājas, vai nav redzēts Vainants, lai viss būtu vēl ticamāk, tā paša iemesla dēļ piezvana uz savu biroju un pajautā, vai Vainants nav vēlreiz zvanījis, un tad zvana DžUlijai. Tā pastāsta, ka šai brīdī gaida ierodamies Mimi un arī to, ka Mimi uzskatot, ka Džūlija melo, sacīdama, ka nezina Vainanta atrašanās vietu, un Džūlijas balsī jaušams izbīlis. Tā nu Makolejs nolemj, ka viņam jāaizsteidzas Mimi priekšā, viņš to arī izdara un nogalina Džūliju. Viņš ir nekam nederīgs šāvējs. Redzēju viņu šaujam kara laikā. Visdrīzāk ticams, ka pirmoreiz viņš aizšāvis garām un trāpījis telefona aparātā un nenogalināja upuri arī ar pārējiem četriem šāvieniem, lai gan nosprieda, ka viņa ir mirusi. Šā vai tā, viņam vajadzēja tikt projām, pirms ierodas Mimi — tā nu viņš nomet Vainanta ķēdītes gabalu, ko speciāli paņēmis līdzi (fakts, ka viņš to saglabājis visus trīs mēnešus, var liecināt, ka nodoms nogalināt Džuliju viņam bijis jau kopš paša sākuma), un metas projām uz Hermaņa kantori, kur, izmantojot kavēšanos un gaidīšanu, nodrošina sev alibi. Divas lietas viņš nevar paredzēt — pirmkārt, ka Nanheims, kurš tur dauzās apkārt cerībā iegūt meiču sev, pamanīs viņu izejam no dzīvokļa un, iespējams, būs dzirdējis šāvienu troksni; otrkārt, ka Mimi, zemapziņā nojauzdama iespēju šantažēt bijušo vīru, paslēps ķēdīti. Tāpēc viņam vajadzēja doties uz Filadelfiju, sūtīt man to telegrammu, kā arī vēstules sev pašam un Alises tantei — jo, ja Mimi domās, ka Vainants met aizdomas uz viņu, viņa līdīs vai no ādas laukā, lai sniegtu policijai pierādījumus pret Vainantu. Viņas vēlme ieriebt Jorgensenam šo nodomu gandrīz izgāza. Starp citu, Makolejs zināja, ka Jorgensens ir Rouzvoters. Tūlīt pēc Vainanta noslepkavošanas viņš nolīga detektīvus, kam vajadzēja izsekot Mimi un viņas ģimenes gaitām Eiropā — viņu pašsaprotamā interese par mantojumu padarīja viņus potenciāli bīstamus —, un

detektīvi atklāja, kas īsti ir Jorgensens. Mēs atradām viņu ziņojumus Makoleja papīros. Protams, viņš izlikās, ka vāc šo informāciju Vainanta vajadzībām. Pēc tam viņš sāka uztraukties par manu darbību, par to, ka es neuzskatu Vainantu par vainīgo un…"

"Un kāpēc tad tu neuzskatīji?"

"Kāpēc gan Vainantam būtu vajadzējis rakstīt pret Mimi vērstas vēstules, ja viņa tam palīdzēja, slēpjot lietiskos pierādījumus? Tāpēc, kad viņa uzrādīja to ķēdīti, es iedomājos, ka tas ir viltus pierādījums, tikai man ļoti gribējās ticēt, ka viņa pati ir šīs viltības autore. Makoleju uztrauca arī Morelli — viņš nevēlējās, lai aizdomas kristu uz kādu citu, kurš, lai pats attaisnotos, tās novirzītu nevēlamā virzienā. Mimi bija derīga, jo viņa liecinātu pret Vainantu, bet vairāk neviens te nevarēja būt. Aizdomas par Vainanta vainīgumu bija vienīgais, kas garantēja, ka neradīsies aizdomas, ka Vainants pats ir miris, un, ja jau Makolejs nav noslepkavojis Vainantu, tad nav nekādu iemeslu, lai viņš noslepkavotu abus pārējos. Visredzamākais visā šajā lietā, tās atrisinājuma atslēga, bija fakts, ka Vainantam vajadzēja būt mirušam."

"Un tu gribi teikt, ka tā domāji jau no paša sākuma?" Nora urbās manī ar pētošu skatu.

"Nē, dārgumiņ, lai arī man nāktos kaunēties par to, ka man tas neienāca prātā. Taču, tiklidz es uzzināju par līķi zem grīdas, es vairs nedotu ne plika graša pat ārstam, kurš apzvērētu, ka tas ir sievietes līķis, es uzstātu, ka tas ir Vainanta. Tam tā bija jābūt. Tikai tā bija pareizi."

"Tu laikam gan esi šausmīgi noguris. Tāpēc tu tā runā."

"Tad vēl viņam raizes sagādāja Nanheims. Pēc tam kad bija norādījis uz Morelli, vienkārši lai parādītu policijai, ka ir noderīgs, viņš devās pie Makoleja. Tālāk, mīļā sirds, bus minējumi. Man piezvanīja kāds vīrs, kurš uzdevās par Albertu Normanu, saruna izbeidzās ar troksni līnijas viņā galā. Mana versija ir tāda, ka Nanheims ieradās pie Makoleja, lai izspiestu kādu žūksniti par mutes turēšanu, un pēc tam, kad Makolejs mēģināja viņu iebiedēt, metās pie tālruņa, teikdams, ka vēl parādīs Makolejam, un piezvanija man, lai mēģinātu informāciju pārdot man; Makolejs acīmredzot atņēma viņam klausuli un kaut ko iedeva, varbūt tikai apsolīja. Kad mums ar Gildu iznāca tā parunāšana ar Manheimu, viņš atzinās un tūdaļ piezvanīja Makolejam un pieprasīja aktīvāku rīcību, droši vien pamatīgu summu, par ko apsolījās pazust no pilsētas un no mums — uzmācīgajiem pēddziņiem. Mums ir zināms, ka viņš topēcpusdien zvanīja — Makoleja telefoniste atceras, ka zvanījis kāds misters Alberts Normans, viņa atceras arī, ka Makolejs tūlīt pēc sarunas kaut kur devies, — tā ka vari nemaz neraukt degunu par šo manu rekonstrukciju. Makolejs nebija tāds muļķis, lai domātu, ka uz Nanheimu varēs paļauties pat, ja tam tiks krietni samaksāts, tāpēc viņš to ievilināja vietā, kuru acīmredzot bija jau iepriekš izvēlējies, un samaksāja pa savai modei. Tādas tās lietiņas."

"Tā varētu but," teica Mora.

"Šis "varētu būt" ir teiciens, ko mūsu lietā nākas lietot bieži. Vēstule Gilbertam tika rakstīta tikai tādēļ, lai norādītu, ka Vainantam ir bijusi Džūlijas dzīvokļa atslēga, un Gilberts tika aizsūtīts uz turieni tikai tāpēc, lai viņš pilnīgi noteikti nonāktu policijas nagos un tā viņu izpurinātu un neļautu paturēt informāciju par vēstuli un atslēgu pie sevis. Fēc tam galu galā Mimi nāk klajā ar pulksteņķēdi, bet pa to laiku sākas jaunas rūpes. Viņa ir apvārdojusi Gildu tiktāl, ka tas nedaudz sāk turēt aizdomās mani. Tā vien šķiet, ka viņrīt, kad Makolejs ieradās te ar savām tukšajām runām, viņš īstenībā bija iecerējis aizvilināt mani uz Skārsdeilu un tur novākt — tādējādi es kļutu par trešo numuru Vainanta upuru sarakstā. Varbūt viņš vienkārši pārdomaja, bet varbūt viņam likās pārāk aizdomīgi, ka es tik labprāt, turklāt bez policistu pavadības, esmu ar mieru doties viņam līdzi. Lai vai kā — Gilberta meli par to, ka viņš ticies ar Vainantu, ļāva Makolejam izdomāt ko jaunu — piedabūt kādu pateikt, ka tas redzējis Vainantu, un palikt pie saviem vārdiem… Bet šo stāsta daļu mēs zinām pilnīgi noteikti."

"Paldies Dievam!"

"Topēcpusdien viņš devās pie Mimi, uzbrauca divus stāvus augstāk un nokāpa lejā kājām, lai lifta zēns nevarētu liecināt, ka vedis viņu uz īsto stāvu, un izteica Mimi priekšlikumu. Viņš pateica Mimi, ka nav šaubu par Vainanta vainu, bet jāšaubās, vai policijai jelkad izdosies viņu notvert. Bet viņa, Makoleja, rokās, lūk, ir viss Vainanta īpašums. Viņam nav iespēju iegūt sev kaut daļu no tā, bet viņš var izdarīt tā, lai kaut ko dabu viņa — ja viņa piekritis viņa noteikumiem. Viņš izsniegs Mimi šīs obligācijas un čeku, bet viņai par to ir jāliecina, ka vērtspapīrus devis tieši Vainants, turklāt viņai jānosūta šī zīmīte, kas viņam ir līdzi, it kā no Vainanta uz Makoleja adresi. Viņš iegalvoja, ka Vainants bēguļodams neiedrošināsies parādīties atklātībā, lai noliegtu dāvinājumu. Turklāt bez viņas un bērniem nav neviena, kam varētu but tiesības uz īpašumu, tā ka darijumu likumība netiks apšaubīta. Mimi nav pārāk jūtīga tur, kur ir darīšana ar naudu, tā ka ar viņu nekādas grūtības neradās, un nu Makolejam bija tas, ko viņam vajadzēja — cilvēks, kurš redzējis Vainantu dzīvu. Viņš brīdināja, ka visi nu domās, ka Vainants viņai samaksājis par kādu pakalpojumu, taču viņai atliek to tikai noliegt, un neviens neko nevarēs pierādit."

"Tad jau iznāk, ka tas, ko viņš tev stāstīja vakarrit — ka Vainants devis viņam rīkojumu izmaksāt Mimi jebkuru summu, kādu viņa prasītu —, bija tāds kā izmēģinājums?"

"Var būt, var būt, ka šī ideja bija radusies jau agrāk. Mu kā, vai esi apmierināta ar pierādījumiem pret viņu?"

"Savā ziņā, jā. Liekas, ka visa kā ir daudz, bet ne pārāk pārliecinoši."

"Pietiekami pārliecinoši, lai apsēdinātu viņu uz elektriskā krēsla," es teicu, "un tas ir galvenais. Te ir aplūkoti visi varianti, un es nevaru iedomāties nevienu citu shēmu, kurā tas būtu iespējams. Protams, nebūtu par ļaunu atrast šaujamo un to rakstāmmašīnu, uz kuras viņš rakstīja "Vainanta vēstules", — tiem kaut kur jābūt pieejamiem, tiklīdz rodas vajadzība." (Mēs tos atradām tajā Bruklinas dzīvokli, kuru viņš bija noīrējis kā Džordžs Folejs.)

"Lai jau ir pa tavam prātam," viņa teica, "bet man gan aizvien ir licies, Ka detektīvi tomēr nogaida, līdz savu vietu atrod Katra vismazāKā detaļa, un tiKai tad…"

"Un tiKai tad sāK brīnīties, Kā gan aizdomās turētajam izdevies aizlaisties uz visattālāKo pasaules nostūri, Kurš turKlāt nav paraKstījis līgumu par meKlējamo personu izdošanu."

Viņa iesmējās. "Labi jau, labi. Kā ir ar tevi —joprojām vēl gribi mesties prom uz SanfrancisKo jau rīt?"

"Nē, ja vien tu nesteidzies. Padzīvosimies te vēl Kādu laiciņu. Visa šī jezga mūs ir pamatīgi atturējusi no iedzeršanas."

"Es arī labprāt palieKu. Kā tu domā, Kas notiKs ar Mimi, Dorotiju un Gilbertu?"

"NeKas sevišķs. Viņi paliKs tādi paši Mimi, Dorotija un Gilberts, tāpat Kā mēs paliKsim tādi paši. Kvinni būs tie paši vecie Kvinni. SlepKavība jau neKādi nepārveido cilvēKa dzīvi, ja nesKaita noslepKavoto un dažreiz pašu slepKavu."

"Tā tas varētu būt," teica Nora, "bet mani šāds sKaidrojums neapmierina."

Izdevējs — apgads "Jumava", a.k. 39, Balasta dambī 3, Rīgā LV 1081. Reģistrācijas apliecība № 2-1012.

Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā.

Balasta dambī 3, Rīgā LV 1081. Pasūt. № 1427.

Content

Hemets Dešels Kalsnais