Meijere Stefānija

Ķīmiķe

Stefānija Meijere

Ķīmiķe

amerikāņu rakstniece un producente, pasaules slavu iekaroja ar sērijas “Krēsla" darbiem un romānu “Klejotāja”. “Ķīmiķe” ir viņas jaunākais veikums, kas nepārstāv fantāzijas literatūru, bet ierindojams trillera žanrā.

Stefānija Meiere ir radījusi spraiga sižeta trilleri un sīkstu, noslēpumiem apvītu galveno varoni. Lieliski!

Observer

“Ķīmiķe” ir aizraujošs un saistošs romāns. Tas piesātināts ar notikumiem, noslēpumiem un spēcīgu intrigu, kā jau tas raksturīgi S. Meieres darbiem. Ļoti lasāms trilleris.

Heat

Krēslas sērijas autore uzrakstījusi elpu aizraujošu drāmu ar trillera elementiem, kuras galvenie varoņi ir darbu zaudējusi zinātniece un bijušais valdības aģents. Spēcīgi!

Cosmopolitan

Tik patīkami pārmaiņas pēc trillerī sastapt galveno varoni sievieti, kuras lielākā vērtība ir... viņas prāta spējas. Teksts rauj uz priekšu un lappuses pāršķiras pašas!

Entertainment Weekly

Iespaidīgs spriedzes romāns, kas sarakstīts trilleru žanra labākajās tradīcijās.

Glasgow Herald

Romāns “Ķīmiķe” patiks tiem, kuri labprāt lasa Lī Čailda un Deivida Baldači darbus. Straujš, izturēts un lielisks trilleris.

USA Today

Šī grāmata ir veltīta Džeisonam Bornam un Aronam Krosam (un arī Asjai Macnikai un Meganai Hibetai, kuras tik labprāt atbalsta manu apsēstību).

1 . NODAĻA

Sievietei, kura pašlaik dēvējās par Krišu Teilori, šis bija gluži ierasts brauciens. Viņa bija piecēlusies daudz agrāk, nekā gribētos, tad izjaukusi un noglabājusi parasto nakts drošības sistēmu. Bija apnicīgi katru vakaru to uzstādīt, lai no paša rīta atkal vāktu nost, taču slinkuma dēļ nedrīkstēja pakļaut briesmām savu dzīvību.

Paveikusi šo ikdienas darbu, Kriša bija iekāpusi savā necilajā sedanā, kurš bija diezgan pavecs, taču bez īpašām ārējām pazīmēm, kas pievērstu uzmanību, un devusies stundām ilgā braucienā. Viņa bija šķērsojusi trīs svarīgas robežas un neskaitāmas sīkākas līnijas kartē un, pat aptuveni sasniegusi vēlamo attālumu, nebija apstājusies vairākās pilsētiņās, bet izbrauca tām cauri. Viena bija pārāk maza, nākamajā bija tikai viens ieejošais un viens izejošais ceļš, vēl kāda šķita tik noslēgta, it kā svešinieki tur ierastos pārāk reti, tāpēc vietējie ļaudis viņu noteikti ievērotu par spīti centieniem izskatīties neuzkrītoši. Garāmbraucot viņa pamanīja dažas vietas, kur būtu vērts iegriezties kādu citu dienu, - metināšanas piederumu veikalu, armijas preču pārpalikumu tirgotavu un laucinieku tirdziņu. Sāka nogatavoties persiki, un vajadzēja sagādāt to krājumus.

Visbeidzot vēlu pēcpusdienā Kriša ieradās kādā rosīgā pilsētā, kur vēl nekad nebija bijusi. Pat publiskā bibliotēka bija cilvēku pārpilna.

Viņai patika šim mērķim izmantot bibliotēkas, ja vien tas bija iespējams. Bezmaksas internēta apmeklējumus ir grūtāk izsekot.

Krisa novietoja auto ēkas rietumu pusē - ārpus vienīgās, pie ieejas esošās videokameras redzesloka. Ieejot iekšā, izrādījās, ka visi datori ir aizņemti un rindā gaida vairāki gribētāji, tāpēc viņa pievērsās grāmatplauktiem biogrāfiju nodaļā, meklējot kaut ko piemērotu. Taču viņa pārliecinājās, ka visu iespējami noderīgo jau izlasījusi. Pēc tam viņa atrada sava iecienītākā spiegu romānu autora, bijušā jūras kājnieka, jaunāko darbu un paņēma ari dažas līdzīga satura grāmatas. Dodoties meklēt ērtu sēdvietu gaidīšanai, sirdi iedzēla vainas apziņa - cik zemiski ir apzagt bibliotēku! Pierakstīties par lasītāju nedrīkstēja vairāku iemeslu dēļ, taču vienmēr pastāvēja kaut niecīga iespējamība, ka grāmatās izdosies atrast kādu ieteikumu, kas palīdzēs justies drošāk. Drošības apsvērumi parasti pārspēja vainas apziņu.

Viņa, protams, saprata, ka 99 procentos gadījumu tās ir veltas cerības, jo maz ticams, ka daiļliteratūra varētu sniegt reālus, viņas situācijai piemērotus padomus, tomēr visi citi, uz īstiem faktiem pamatotie informācijas avoti jau sen bija izpētīti. Un, ja vairs nebija A kategorijas avotu, bija jāsamierinās kaut vai ar Z kategoriju. Ja nebija itin nekā, ko lasīt, viņu pārņēma vēl lielāka panika nekā parasti. Turklāt iepriekšējā reizē viņa tiešām bija atradusi kādu noderīgu ieteikumu un jau bija sākusi iekļaut to savā ikdienas dzīvē.

Krisa iekārtojās noplukušā klubkrēslā nomaļā stūrī, no kura bija labi saredzamas datoru kabīnes, un izlikās, ka sāk lasīt pirmo grāmatu no savāktās kaudzītes. Pēc vairāku datorlietotāju ērti laiskajām pozām pie galdiem - viens bija pat novilcis apavus -varēja skaidri noprast, ka tie tur apmetušies uz ilgu laiku. Šķita, ka pirmais atbrīvosies dators, pie kura sēdēja kāda pusaudze ar raižpilnu sejas izteiksmi un priekšā uz galda sakrautu uzziņu literatūras kaudzi. Turklāt meitene laikam pat neizklaidējās sociālajos tiklos, bet gan kārtīgi pierakstīja meklēšanas programmas atrastos grāmatu nosaukumus un autorus. Krisa gaidīdama visu laiku turēja galvu noliektu pār kreisajā elkoni atbalstīto grāmatu. Ar labajā plaukstā paslēpto žileti viņa rūpīgi nogrieza pie

в

grāmatas muguriņas pielīmēto magnētisko sensoru un iespieda to spraugā starp krēsla polsterēto sēdekli un roku balstu. Pēc tam, it kā zaudējusi interesi, pievērsās nākamajai grāmatai.

Kad pusaudze atstāja datoru, lai dotos meklēt vēl kādu uzziņu avotu, Krisa jau bija sabāzusi mugursomā visus “atbruņotos" romānu sējumus. Viņa strauji nepielēca kājās un arī nekā citādi neizrādīja steigu, tomēr bija nonākusi krēslā pie atbrīvotā datora, pirms kāds cits no gaidītājiem bija pamanījis garām palaisto izdevību.

E-pasta pārbaude parasti ilga tikai aptuveni trīs minūtes.

Pēc tam apmēram četras stundas - braucot bez īpašiem izvairīšanās manevriem - bija jāpavada ceļā līdz pagaidu mājoklim. Tur, protams, vispirms bija jāuzstāda visi drošības līdzekļi un tikai tad beidzot varēja doties pie miera. E-pasta pārbaudes dienas vienmēr bija ilgas un nogurdinošas.

Lai gan viņas pašreizējā dzīve nekādi nebija saistīta ar šo e-pasta lietotājkontu - katru reizi jauna IP adrese, sarakstē netika pieminēti ne vārdi, ne vietas -, tikko bija izlasīti visi ziņojumi un pēc vajadzības uzrakstītas atbildes, viņa uzreiz metās ārā pa durvīm un lielā ātrumā traucās prom no pilsētas, lai pēc iespējas drīzāk atstātu tālu aiz muguras e-pasta pārbaudes vietu. Katram gadījumam.

Katram gadījumam - šie vārdi gluži neapzināti bija kļuvuši par viņas devīzi. Krisa pastāvīgi dzīvoja pārmērīgas gatavības režīmā, taču pati bieži sev atgādināja, ka citādi viņa sen vairs nebūtu starp dzīvajiem.

Būtu jau labi, ja nevajadzētu šādi riskēt, taču tad drīz vien aptrūktos nauda. Viņa parasti strādāja vienkāršus darbus mazos ģimenes uzņēmumos, vislabāk tādos, kur uzskaiti veic papīra dokumentos, taču tur varēja nopelnīt tikai pašiem pamatizde-vumiem - pārtikai un īres maksai. Ne tuvu nepietika tādām dzīves vajadzībām kā viltoti dokumenti, laboratorijas aprīkojums un dažādu ķīmisko komponentu krājumi. Tāpēc viņa neuzkrītoši reklamējās internētā un šad tad atrada kādu naudīgu klientu, visu laiku ļoti uzmanoties, lai šie darbi neuzvestu uz pēdām tos, kuri gribēja viņu iznicināt.

Divas iepriekšējās e-pasta pārbaudes dienas bija pagājušas bez rezultātiem, tāpēc Krisa nopriecājās, ieraugot jaunu ziņojumu, taču prieks ilga vien īsu mirkli, līdz viņa bija pamanījusi sūtītāja adresi.

l.karstons.463@dptl la.net

Tur nu tā bija - viņa īstā e-pasta adrese, kuru bijušie darba devēji varēja bez pūlēm izsekot. Kad mati pakausī sacēlās gaisā un uzbangoja adrenalīns, mudinot: bēdz, bēdz, bēdz! - viņa tomēr nespēja pārvarēt neticīgu izbrīnu par tādu nekaunību. Gluži neticami, cik pavirši viņi spēj būt.

Viņi vēl nevar būt klāt, Krisa mierināja sevi, lai neļautos panikai, bet ar skatienu jau sāka drudžaini meklēt bibliotēkā plecīgus vīrus tumšos uzvalkos, ar armijas stila matu griezumu vai kādu svešinieku tuvojamies viņas galdam. Pa lielo logu viņa varēja saredzēt savu auto, un izskatījās, ka neviens tam nav tuvojies, bet viņa taču to visu laiku nevēroja, vai ne?

Tātad tie atkal bija viņu atraduši. Taču tie nekādi nevarēja zināt, kur viņa pārbaudīs e-pastu. Viņa ar vislielāko rūpību vienmēr izvēlējās dažādas vietas.

Iespējams, tieši šajā mirklī kādā kārtīgā, pelēkā kabinetā - vai pat vairākos kabinetos - atskanēja trauksmes signāls un varbūt pat ar mirgojošām sarkanām gaismiņām. Protams, šis IP adreses izsekošanai būs uzstādīta augstākā prioritāte. Tiks mobilizēti lieli spēki. Taču, pat ja viņi lidos ar helikopteriem - un šāda iespēja bija viņu rīcībā -, vēl bija atlikušas dažas minūtes laika. Pietiekami daudz, lai palūkotos, ko tad Kārstons vēlas teikt.

Temata ailē bija rakstīts: Vai nav apnicis bēgt?

Nelietis!

Krisa atvēra ziņojumu. Tas nebija garš.

Politika mainījusies.Tu mums esi vajadzīga. Vai pietiks ar

neoficiālu atvainošanos? Vai varam satikties? Es to nelūgtu,

bet ir apdraudētas dzīvības. Daudzas, ļoti daudzas dzīvības.

Kārstons viņai vienmēr bija paticis, jo šķita cilvēciskāks nekā pārējie tumšajos uzvalkos ģērbtie departamenta darboņi. Daži no tiem - īpaši formās - bija tiešām biedējoši. Laikam diezgan liekulīga doma, ņemot vērā viņas kādreizējo darbības jomu.

Nav brīnums, ka tieši Kārstons bija izraudzīts, lai sazinātos ar viņu. Tie nojauta, ka viņa ir vientuļa un nobijusies, tāpēc sūtīja senu draugu sasildīt nabadzītes sirdi. Gluži saprātīga rīcība - viņa droši vien arī pati būtu atmaskojusi šo viltību, taču palīdzēja ari tas, ka kaut ko līdzīgu viņa bija lasījusi kādā nozagtā romānā.

Krisa dziļi ievilka elpu, lai trīsdesmit sekundes visu rūpīgi apdomātu. Tagad galvenais - koncentrēties. Pēc iespējas ātrāk jātiek ārā no šis bibliotēkas, no šīs pilsētiņas, šī štata - un diez vai ar to pietiks. Vai viņa ar pašreizējo identitāti joprojām ir drošībā vai ari atkal laiks pārvākties un pārtapt?

Taču domas par Kārstona dīvaino piedāvājumu neļāva koncentrēties.

Bet ja nu...

Ja nu šī tiešām ir iespēja panākt, lai tie liek viņai mieru? Ja nu pārliecība, ka šis ir lamatas, radusies no paranojas un pārmērīgas spiegu romānu lasīšanas?

Ja šis uzdevums būs pietiekami svarīgs, varbūt viņa kā atlīdzību atgūs savu dzīvi.

Diez vai.

Tomēr nebija jēgas izlikties, ka viņa nav saņēmusi Kārstona ziņojumu.

Krisa atbildēja tādiem vārdiem, kādus, viņasprāt, tie cerēja sagaidīt, lai gan viņas plāns vēl bija tikai aptuvens.

Daudz kas ir apnicis, Kārston.Tur, kur mēs pirmoreiz tikāmies,

tieši pēc nedēļas pīkst. 12.00. Ja redzēšu kādu kopā ar tevi,

nerādīšos tuvumā un tā tālāk, tu jau pats saproti. Nedari

muļķības!

Tajā pašā mirkli viņa jau bija piecēlusies kājās un devās prom, soļojot rūpīgi izkoptā atsperīgā gaitā, kas, par spīti īsajām kājām, izskatījās daudz nesteidzīgāka, nekā bija īstenībā. Domās viņa skaitīja sekundes, rēķinot, cik ilgi būtu jālido ar helikopteru no Vašingtonas līdz šejienei. Protams, viņi varētu sazināties ar vietējām varas iestādēm, taču parasti viņi tā nemēdza rīkoties.

Parasti nemēdza, tomēr... bija radusies nepamatota, bet uzstājīgi netīkama nojauta, ka varbūt tiem ir apnicis rīkoties kā parasti. Viņi nebija guvuši vēlamos rezultātus, bet pacietība nav šo ļaužu stiprā puse. Tie bija pieraduši vienmēr iegūt visu, ko vēlas, un tieši tad, kad vēlas. Bet viņas nāvi tie kāroja jau trīs gadus.

Sī e-pasta vēstule pavisam noteikti vēstīja par politikas izmaiņām. Ja tās bija lamatas.

Jāpieņem, ka bija gan. Pateicoties tieši šādam viedoklim un šādai pasaules uztverei, viņa vēl joprojām staigāja un elpoja. Taču sirds dzijumos jau sāka atmosties kāda muļķīga cerība.

Viņa saprata, ka likme šajā spēlē nav augsta. Tikai viena dzīvība. Tikai viņas dzīvība.

Un šī dzīvība, ko viņa bija saglabājusi, viena turoties pretī tik milzīgam pārspēkam, nebija nekas vairāk kā dzīvība. Pats pamatu pamats. Viena pukstoša sirds, viens gaisu sūknējošu plaušu pāris.

Viņa bija dzīva, jā, un visiem spēkiem bija cīnījusies, lai dzīvotu, taču drūmākajās naktis dažreiz ienāca prātā jautājums: par ko īsti viņa cīnās? Vai šāda dzīves kvalitāte ir tik lielu pūliņu vērta? Vai nebūtu vieglāk aizvērt acis, lai nekad vairs nevajadzētu tās atvērt? Vai melna viņsaules aizmirstība nebūtu vieglāk izturama kā pastāvīgas bailes un nebeidzami pūliņi?

Tikai viens arguments neļāva atbildēt jā un izvēlēties kādu mierīgu un nesāpīgu, viņai tik viegli īstenojamu aiziešanas veidu - tas bija pārmērīgi spēcīgais sacensības gars. Tas bija ļoti palīdzējis studijās Medicīnas fakultātē un arī tagad neļāva padoties. Viņa nepieļaus, lai tie uzvar. Neparko nedāvinās tik vieglu problēmas risinājumu. Gan jau tie nolādētie nelieši galu galā tiks viņai klāt, taču tiem būs krietni jāpapūlas un arī jāzaudē asinis.

Tagad viņa jau sēdēja pie stūres, sešu kvartālu attālumā no tuvākās izbrauktuves uz maģistrāles. Viņas īsos matus sedza tumša beisbola cepure, seju aizklāja lielas vīriešu saulesbrilles ar bieziem rāmjiem, bet slaidais augums bija paslēpts maisveidīgā sporta džemperī. Paviršs vērotājs viņu noturētu par pusaugu zēnu.

Ļaudis, kuri vēlējās viņas nāvi, jau bija zaudējuši asinis, un, to atceroties, Krisas sejā nevilšus uzplauka smaids. Dīvaini gan, cik viegli viņa šajos laikos spēja nogalināt cilvēkus un kādu gandarījumu no tā guva. Viņu bija pārņēmusi asinskāre - tas tiešām bija ironiski, ņemot vērā apstākļus. Viņa bija pavadījusi sešus gadus savu darba devēju kalpībā, bet visā šajā laikā tiem nepavisam neizdevās viņu salauzt un panākt, lai darbs viņai patiktu. Taču trīs gadus ilgā bēguļošana daudz ko bija mainījusi.

Viņa zināja, ka nevainīga cilvēka nogalināšana nesagādātu prieku, un bija pārliecināta, ka šo robežu vēl nav pārkāpusi un arī nepārkāps. Daži kolēģi viņas profesijā - bijušajā profesijā -bija īsti psihopāti, taču viņa domāja, ka tieši tāpēc tie nebija tik prasmīgi kā viņa. Tiem bija nepareiza motivācija. Lielā nepatika pret veicamo darbu ļāva viņai paveikt to vislabāk.

Pašreizējā dzīvē nogalināšana bija nepieciešama, lai uzvarētu. Ne jau visu karu, tikai atsevišķas nelielas kaujas, tomēr katra uzvara bija svarīga. Kāda svešinieka sirds apstāsies, bet viņas pašas - turpinās pukstēt. Kāds gribēs viņu nogalināt, bet upura vietā atradīs plēsoņu. Brūnu, vientuļu zirneklieni, kas paslēpusies aiz smalki noausta tīkla.

Par tādu tie bija viņu padarījuši. Viņa minēja, vai tie kaut nedaudz lepojas ar viņas meistarību vai arī nožēlo, ka nav pietiekami ātri sabradājuši šo spītnieci.

Pabraukusi dažas jūdzes pa starpštatu šoseju, Krisa sāka justies mierīgāk. Viņas auto bija populārs modelis, un tagad tas atradās uz ceļa starp tūkstošiem precīzu līdzinieku, bet zagtās numurzīmes viņa nomainīs, tiklīdz atradīs kādu drošu apstāšanās vietu. Tagad nekas vairs nesaistīja viņu ar nupat kā atstāto mazpilsētu. Viņa bija pabraukusi garām diviem šosejas pievedceļiem un nogriezusies pa trešo. Ja tie gribēs bloķēt šoseju, tad nevarēs saprast, kur to darīt. Viņa joprojām bija paslēpusies. Joprojām drošībā, vismaz pagaidām.

Protams, šādā brīdī nebija ko domāt par braukšanu uzreiz mājās. Atpakaļceļā viņa pavadīja sešas stundas, līkumojot pa dažādām šosejām un parastiem lauku ceļiem, visu laiku modri raugoties, vai kāds neseko. Beidzot atgriezusies mazajā, īrētajā namiņā, līdzīgā sagrabējušam auto vrakam, viņa jau bija gandrīz aizmigusi. Viņa apsvēra iespēju pagatavot kafiju, bet, salīdzinājusi kafijas labvēlīgo iedarbību ar tās pagatavošanai veltītajām pūlēm, nolēma labāk iztikt tāpat.

Viņa vārgi uzkāpa pa diviem izļodzītajiem lieveņa pakāpieniem, automātiski izvairoties no izpuvušā dēļa pirmā pakāpiena kreisajā pusē, un atslēdza divas īpaši drošās slēdzenes smagajās metāla durvīs, ko bija uzstādījusi jau pirmajā nedēļā pēc apmešanās šeit. Tiesa gan, sienas - tikai koka tapas, sausais apmetums, saplāksnis un vinila apdare - nespēja nodrošināt tādu pašu aizsardzību, taču, spriežot pēc statistikas, iebrucēji vispirms ķeras pie durvīm. Arī restes logu priekšā nebija nepārvarams šķērslis, tomēr atbaidīs parastus zaglēnus. Pirms durvju roktura pagriešanas viņa nospieda zvana pogu. Trīs reizes īsi pēc kārtas, kas, skatoties no malas, šķistu kā viens nepārtraukts pieskāriens. Caur plānajām sienām bija skaidri sadzirdama zvana skaņa. Viņa aši iegāja pa durvīm, katram gadījumam aizturot elpu. Zem kājām nečirkstēja saplīsušu stiklu lauskas, tāpēc viņa atkal izpūta elpu un aizvēra aiz sevis durvis.

Mājas drošības sistēma bija pilnībā Krisas pašas izstrādāta. Profesionāļiem, kuru ieteikumus viņa bija izstudējusi vispirms, bija citādas metodes. Nevienam no tiem nebija tādu specializētu prasmju kā viņai. Tādu nebija arī autoriem, kuri bija sarakstījuši dažādos kriminālromānus, ko viņa tagad izmantoja kā maz ticamas rokasgrāmatas. Visas pārējās vajadzīgās pamācības viegli varēja sameklēt portālā YouTube. Pāris vecu veļasmašlnas detaļu, internētā pasūtīta mikrokontrollera pults, jauns durvju zvans, vēl daži sīkumi, un iznāca drošas lamatas nelūgtiem viesiem.

Aizslēgusi aiz sevis slēdzenes, viņa nospieda gaismas slēdzi tieši līdzās durvīm. Tas atradās panelī kopā ar diviem citiem slēdžiem. Vidējais bija tikai butaforija. Trešais, vistālākais, bija pievienots tam pašam zemsprieguma signāla vadam kā durvju zvans. Tāpat kā zvans un durvis, arī slēdžu panelis bija vairākus gadu desmitus jaunāks par pārējo, kas atradās mazajā priekšējā telpā - dzīvojamās istabas, ēdamtelpas un virtuves apvienojumā.

Viss izskatījās tāpat kā no rīta - dažas vienkāršas, lētas mēbeles, aiz kurām nevarētu paslēpties pieaudzis cilvēks, tukšas virtuves letes un galds, nekādu greznumlietu vai mākslas darbu. Sterili. Par spīti tumšzaļi un brūni raibajam vinila grīdas segumam un popkornam līdzīgajam griestu rakstam, šī telpa joprojām mazliet atgādināja laboratoriju.

Varbūt tas bija smakas dēļ. Tā kā telpa bija tik spodra, iebrucējs nodomātu, ka hlora smaka nāk no ķīmiskajiem tīrīšanas līdzekļiem. Bet tikai tad, ja viņš būtu spējis iekļūt iekšā, neiedar-binot drošības sistēmu. Ja tā iedarbotos, viņam neatliktu laika istabas izpētīšanai.

Pārējā mājas daļā bija tikai maza guļamistaba un vannas-istaba, kas atradās tieši pretī ārdurvīm, priekšistabas tālākajā galā, un nekas neaizšķērsoja ceļu uz tām. Viņa izslēdza gaismu, lai vēlāk nebūtu jāiet atpakaļ.

Smagiem soļiem, pusmiegā Krisa iegāja pa vienīgajām durvīm guļamistabā. Caur žalūzijām no benzīntanka ielas otrā pusē iespīdēja sarkana neona atblāzma, pietiekami apgaismojot istabu, tāpēc viņa neieslēdza lampu. Vispirms viņa uz divguļamā matrača, kas aizņēma istabas lielāko daļu, novietoja divus no garenajiem dūnu spilveniem aptuvenā cilvēka ķermeņa apveidā. Pēc tam iebāza spilvendrānās aizspiežamos maisiņus, pilnus ar Helovīna mākslīgajām asinīm. Tuvumā tās neizskatījās īpaši ticamas, taču maisiņi bija paredzēti gadījumam, ja uzbrucējs izsitīs logu, pagrūdis sāņus žalūzijas un šaus no šādas pozīcijas. Blāvajā neona apgaismojumā nevarēs pamanīt atšķirību. Pēc tam viņa izveidoja galvu - arī šī maska bija pirkta izpārdošanā pēc Helovina svētkiem. Tā bija kāda neveiksmīga politiķa karikatūra ar diezgan reālistisku sejas krāsu. Krisa bija piebāzusi masku ar vati, lai tā būtu aptuveni viņas galvas lielumā, un piešuvusi lētu brunetes parūku. Pats svarīgākais - starp neilona matu šķipsnām bija paslēpts tievs vadiņš, kas bija izvilkts starp matraci un atsperi. Tāds pats vadiņš bija izdurts caur spilvenu, uz kura atradās galva. Viņa pacēla palagu, pēc tam segu, pielīdzināja tos vajadzīgajā formā, tad savija kopā abu vadiņu galus bez izolācijas. Tas bija ļoti nedrošs savienojums. Ja kāds kaut vai pavisam viegli pieskartos galvai vai mazliet izkustinātu no spilveniem darināto ķermeni, vadiņi uzreiz atvienotos.

Krisa atkāpās un ar puspievērtām acīm pārlaida vērtējošu skatienu mānīgajam veidojumam. Tas nebija viņas izcilākais darbs, tomēr nenoliedzami izskatījās pēc aizmiguša cilvēka. Pat ja iebrucējs nenoticētu, ka tā ir viņa, tam vispirms būtu jātiek galā ar šo gulētāju, pirms dotos meklēt īsto mērķi.

Pārāk nogurusi, lai pārģērbtos pidžamā, viņa tikai izkāpa no platajām džinsa biksēm. Ar to pietiks. Tad paņēma ceturto spilvenu un izvilka no pagultes guļammaisu - šoreiz tie šķita lielāki un smagāki nekā parasti -, aizstiepa tos uz šauro vannasistabu, iesvieda vannā, pēc tam devās pie izlietnes. Šovakar nemazgās seju, tikai iztīrīs zobus.

Pistole un gāzmaska atradās zem izlietnes, paslēptas zem dvieļu kaudzītes. Krisa uzvilka gāzmasku galvā un nostiprināja siksniņas, pēc tam ar plaukstu aizspieda filtru un ieelpoja caur degunu, lai pārbaudītu blīvi. Maska lieliski piekļāvās sejai - kā parasti taču pieraduma vai pārguruma dēļ nedrīkstēja izlaist kādu drošības pārbaudi. Viņa novietoja pistoli pie sienas piestiprinātā ziepju trauciņā, kas atradās virs vannas, ērti pa rokai. Šis ierocis viņai nepatika - lai gan salīdzinājumā ar parastajiem iedzīvotājiem viņa gluži labi prata šaut, ar īstiem profesionāļiem sacensties nespēja. Taču rezerves ierocis bija vajadzigs, jo kādudien ienaidnieki būs izpratuši viņas sistēmu un ari uzbrucēji ieradīsies gāzmaskās.

Atklāti sakot, viņa brīnījās, ka šis viltības viņu pasargājušas jau tik ilgi.

Aizbāzusi aiz krūštura lencītes neatvērtu ķīmiskā absorbenta baloniņu, Krisa vārgiem soļiem atgriezās guļamistabā un notupās pie ventilācijas atveres grīdā, labajā pusē pie gultas, kurā nekad nebija gulējusi. Ventilācijas režģi nebija tik putekļaini, kā vajadzētu būt, to augšējās skrūves bija ieskrūvētas tikai līdz pusei, bet apakšējo nebija nemaz, taču viņa bija pārliecināta, ka neviens, raugoties pa logu, nepamanīs tādus sīkumus, bet, ja pamanīs, tad nesapratīs, ko tie nozīmē. Ja nu vienīgi Šerloks Holmss, bet no viņa kā no iespējama slepkavas nebija jābaidās.

Viņa atskrūvēja augšējās skrūves un noņēma režģi. Ja kāds ielūkotos ventilācijas atverē, tad uzreiz ieraudzītu kaut ko neparastu. Pirmkārt, tālākajā galā tā bija noslēgta, tātad vairs nedarbojās. Otrkārt, lielais, baltais spainis un masīvās baterijas tur izskatījās diezgan neiederīgi. Viņa noņēma cieši uzspiesto spaiņa vāku, un uzreiz uzvēdīja tā pati ķīmiskā smaka, kas pildīja priekšistabu, - tik pazīstama, ka viņa to gandrīz nejuta.

Krisa pasniedzās ar roku tumsā aiz spaiņa un vispirms izvilka nelielu, ķeburainu veidojumu ar spirāli, metāla stienīšiem un tieviem vadiņiem, pēc tam stikla ampulu apmēram pirksta garumā un visbeidzot - saimniecības gumijas cimdu. Tad novietoja solenoīdu, ko bija sameistarojusi no kādas izmestas veļasmašīnas, tā, lai stienīši, kas stiepās no ierīces, būtu līdz pusei iemērkti spainī esošajā bezkrāsainajā šķidrumā. Viņa divreiz stingri samirkšķināja acis, pūloties saņemties un koncentrēties, jo šis bija atbildīgākais brīdis. Tad uzvilka cimdu labajā rokā, paņēma aiz lencītes aizbāzto baloniņu un turēja to gatavībā kreisajā. Ar cimdoto roku viņa uzmanīgi ievietoja ampulu atverēs, ko īpaši šim mērķim bija izurbusi metāla stieņos. Ampula atradās tieši virs skābes virsmas, un baltais pulveris tajā bija inerts un nekaitīgs. Taču, ja tiktu pārtraukta strāvas plūsma pa vadiņiem, kas bija tik vāji sastiprināti virs gultas, pulss noslēgtu solenoīdu, un stikls saplīstu. Baltais pulveris pārvērstos par gāzi, kas nebūtu ne inerta, ne nekaitīga.

ŠI bija gandrīz tāda pati konstrukcija kā priekšistabā, tikai ar vienkāršāku elektrības sistēmu. Šīs lamatas viņa uzstādīja tikai pirms gulētiešanas.

Krisa nolika atpakaļ vietā cimdu un ventilācijas atveres vāku, tad ar sajūtu, kas nebija gluži tik pacilāta, lai to varētu saukt par atvieglojumu, steberēja atpakaļ uz vannasistabu. Tās durvis, tāpat kā ventilācijas atvere, varbūt šķistu aizdomīgas vienīgi tik uzmanīgam vērotājam kā Šerloks Holmss - mīkstās gumijas blīves gar visām malām noteikti nebija standarta aprīkojums. Tās nespētu pilnībā hermētiski noslēgt vannasistabu no guļamistabas, taču ļautu viņai iegūt vairāk laika.

Viņa nespēkā ieslīga vannā, gausi iegrimstot mīkstā guļammaisa apskāvienā. Agrāk bija grūti pierast pie gulēšanas ar gāzmasku galvā, bet tagad, atviegloti aizverot acis, viņa par to pat neiedomājās.

Krisa iegrozījās dziļāk dūnu un neilona migā, līdz sajuta iPad cietā taisnstūra pieskārienu muguras lejasdaļai. Tas ar pagarināmo vadu bija pievienots pie priekšistabas elektrības sistēmas. Ja tur rastos kādas strāvas svārstības, iPad sāktu vibrēt. Viņa no pieredzes zināja, ka tad uzreiz pamostos, pat ja būtu tik nogurusi kā šovakar. Viņa zināja arī to, ka nepilnu trīs sekunžu laikā varētu atvērt un pieskrūvēt pie gāzmaskas baloniņu, kas joprojām būs kreisajā rokā, piespiests pie krūtīm kā bērna rotaļu lācītis, - arī pusmiegā, tumsā un aizturot elpu. Viņa bija trenējusies daudz reižu, un viss bija veiksmīgi izdevies arī tajos trīs ārkārtas gadījumos, kas nebija treniņi. Viņa bija palikusi dzīva. Sistēma darbojās sekmīgi.

Par spīti pārgurumam, prāts pirms iegrimšanas nemaņā vēlreiz neatlaidīgi atsauca atmiņā šodien piedzīvoto ļaunumu. Tā bija briesmīga sajūta - kā amputētas ķermeņa daļas fantoma sāpes, kas nav saistītas ar miesu, tomēr ir mokošas, - apziņa, ka viņa atkal ir atrasta. Krisa nebija apmierināta ar savu atbildi uz e-pasta vēstuli. Viņa šo plānu bija izdomājusi pārāk impulsīvi, lai būtu pārliecināta par to. Un tāpēc nāksies rīkoties pārāk steidzīgi.

Krisa zināja šo teoriju: dažkārt, ja pilnā gaitā skrien pretī cilvēkam, kurš mērķē uz tevi ar ieroci, pretinieku var pārsteigt nesagatavotu. Viņas iecienītākā rīcība vienmēr bijusi bēgšana, taču šajā gadījumā viņa nevarēja iedomāties citu iespēju. Varbūt rīt, kad pārgurušās smadzenes būs atpūtušās.

Paslēpusies aizsardzības tīklā, viņa laidās miegā.

2.NODAĻA

Gaidot parādāmies Kārstonu, Krisa atcerējās iepriekšējās reizes, kad departaments mēģināja viņu nogalināt.

Bārnabijs - doktors Džozefs Bārnabijs, viņas mentors, pēdējais draugs pirms tagadējās vientulības - bija sagatavojis viņu pirmajam mēģinājumam. Un tomēr, pat ar visu viņa tālredzību, plānošanu un dziļi iesakņojušos paranoju, viņa izglābās, tikai pateicoties aklai veiksmei vēl vienas melnas kafijas tases veidolā.

Tolaik viņu mocija bezmiegs. Viņa bija nostrādājusi kopā ar Bārnabiju sešus gadus, un jau pēc pirmajiem trīsarpus gadiem kolēģis bija pavēstījis par savām aizdomām. Pirmajā brīdī viņa neticēja, ka tā var būt patiesība. Viņi tikai veica savu darbu, paklausot pavēlēm, turklāt - labi. Šādā darbā nevar noturēties ilgi, Bārnabijs apgalvoja, lai gan pats bija nostrādājis septiņpadsmit gadus vienā nodaļā. Tādi cilvēki kā mēs, cilvēki, kuri ir spiesti uzzināt daudz ko tādu, ko nedrīkstētu zināt, beigās kļūst neērti. Pat ja nekādi nenogrēkojas. Pat ja ir pilnīgi uzticami. Viņiem nevar uzticēties.

Te nu bija visa kalpošana labajiem spēkiem!

Kad Bārnabija aizdomas bija kļuvušas konkrētākas, tās pārauga plānošanā, kas savukārt pārtapa par praktisku gatavošanos. Viņš ļoti paļāvās uz rūpīgu sagatavošanos, taču pašam beigās tā neko nepalīdzēja.

Pēdējos mēnešos, kad bēgšanas datums tuvojās arvien straujāk, sāka pieaugt spriedze, un nebija brīnums, ka viņa naktīs

2D

nespēja aizmigt. Tajā zīmīgajā aprīļa rītā, lai atmodinātu smadzenes, viņa bija izdzērusi divas tases kafijas, nevis vienu kā parasti. Ņemot vērā, ka viņas urīnpūslis, tāpat kā viss augums, bija mazāks nekā vidēji citiem, šīs vēl vienas tases dēļ doktore drīz vien bija spiesta atstāt rakstāmgaldu un doties uz labierīcībām, neatslēgusi datoru no tīkla. Un tieši tur viņa atradās, kad no ventilācijas sistēmas laboratorijā sāka ieplūst nāvējošā gāze. Bārnabijs strādāja savā darbavietā.

Viņa pirmsnāves kliedzieni bija mentora pēdējā dāvana viņai, pēdējais brīdinājums.

Viņi abi bija nešaubīgi domājuši, ka liktenīgais uzbrukums nenotiks laboratorijā. Tas nebūtu ērti. Līķu uzrašanās darbavietā parasti izraisa pārmērīgu ziņkāri, un gudri slepkavas izvairās no šādiem pierādījumiem savā tuvumā. Slepkavas nemēdz uzbrukt upuriem, kad tie atrodas viņu pašu viesistabā.

Viņai gan vajadzēja saprast, ka nedrīkst pārāk zemu novērtēt savu ienaidnieku augstprātību. Tie neraizējās par likumiem. Tiem bija pārāk draudzīgas attiecības ar šo likumu noteicējiem.

Nākamie trīs uzbrukumi bija tiešāki. Profesionāli algoti slepkavas, viņa nosprieda, ņemot vērā, ka tie visi darbojās vienatnē. Līdz šim - tikai vīrieši, bet iespējams, reiz uzradīsies arī sieviete. Viens no vīriešiem bija mēģinājis viņu nošaut, otrs - nodurt, bet trešais - izšķaidīt smadzenes ar lauzni. Neviens no mēģinājumiem nebija sekmīgs, uzbrukumos cieta tikai spilveni, bet uzbrucēji gāja bojā.

Neredzamā, bet ļoti kodīgā gāze klusi ieplūda nelielajā istabā - tas notika jau apmēram divarpus sekundes pēc vadiņu savienojuma pārraušanas. Un tad slepkavam bija atlicis dzīvot ne ilgāk kā piecas sekundes, atkarībā no auguma garuma un svara. Tās droši vien bija ļoti nepatīkamas piecas sekundes.

Viņas maisījums nebija tāds pats, ar kādu tika noindēts Bārnabijs, taču diezgan līdzīgs. Tas bija vienkāršākais viņai zināmais veids, kā nogalināt cilvēku tik ātri un sāpīgi. Turklāt, atšķirībā no daudziem citiem ieročiem, šie resursi bija atjaunojami. Bija jāsagādā tikai bagātīgi persiku krājumi un jāapmeklē baseinu piederumu veikals. Nekā tāda, kam būtu ierobežota piekļuve vai vajadzīga piegādes adrese, nekā tāda, ko vajātāji varētu izsekot.

Krisa tiešām bija noskaitusies, ka ienaidnieki atkal pamanījušies sadzīt viņai pēdas.

Viņa niknojās visu laiku kopš pamošanās vakar no rita, un, gatavojoties ceļam, dusmas pieņēmās spēkā ik stundu arvien vairāk.

Krisa bija piespiedusi sevi mazliet nosnausties, pēc tam devās ceļā un visu nākamo nakti brauca ar auto, kas bija nomāts, izmantojot ļoti apšaubāmu personas apliecību ar Teilores Gol-dingas vārdu un nesen iegādātu kredītkarti ar to pašu vārdu. Šorīt agri viņa bija ieradusies pilsētā, kuru nepavisam vairs negribēja redzēt, un tāpēc dusmas uzbangoja vēl stiprāk. Viņa atdeva auto Hertz nomā pie Ronalda Reigana Nacionālās lidostas, pēc tam iegāja citā firmā turpat pāri ielai un iznomāja auto ar Vašingtonas numurzīmēm.

Pirms sešiem mēnešiem viņa būtu rīkojusies citādi. Būtu savākusi visas mantas no mazā īrētā namiņa, pārdevusi savu auto portālā Craigslist, nopirkusi jaunu par skaidru naudu no kādas privātpersonas, kas neglabā šādu darījumu uzskaiti, pēc tam dažas dienas bezmērķīgi braukātu apkārt, līdz atrastu kādu piemērotu vidēji lielu pilsētu. Un tur sāktu izdzīvošanas spēli no jauna.

Taču nu bija uzradusies šī muļķīgā, nedabiskā cerība, ka Kār-stons nemelo. Ļoti niecīga cerība. Tā droši vien nebūtu pietiekami spēcīga motivācija. Bija vēl kaut kas - nelielas, bet kaitinošas raizes, ka viņa nav izpildījusi kādu pienākumu.

Bārnabijs bija izglābis viņas dzīvību. Vairākkārt. Pēc katra slepkavības mēģinājuma viņa bija palikusi dzīva tikai tāpēc, ka vecais mentors viņu bija brīdinājis, izglītojis un palīdzējis sagatavoties.

Ja Kārstons meloja - par to viņa bija pārliecināta par 97 procentiem - un gatavojās uzbrukt no slēpņa, tad viss e-pastā rakstītais bija meli. Ari tas, ka viņa esot vajadzīga. Bet, ja viņa nebija vajadzīga, tas nozīmēja, ka viņas agrāko darbu veic kāds cits - kāds tikpat prasmīgs kā savulaik viņa.

Varbūt tie jau sen bija atraduši viņai aizstājēju, ko var zināt -varbūt jau noslepkavojuši vairākus darbiniekus, tomēr Krisa šaubījās. Lai gan departamenta rīcībā bija gan nauda, gan plašas pilnvaras, vienīgais deficīts bija personāls. Bija vajadzīgs laiks, lai atrastu, pārliecinātu un apmācītu tādu speciālistu kā Bārnabijs vai viņa. Cilvēkus ar šādām spējām nevar izaudzēt mēģenēs.

Viņas glābējs bija Bārnabijs. Bet kas izglābs to nabaga jaunieti, kurš pieņemts darbā viņas vietā? Šis jaunpienācējs būs gudrs un talantīgs, taču nespēs saskatīt vissvarīgāko. Aizmirsti kalpošanu savai valstij, aizmirsti nevainīgu dzīvību glābšanu, aizmirsti visjaunāko aprīkojumu un revolucionārus zinātnes sasniegumus, un arī neierobežoto budžetu. Aizmirsti septiņu ciparu algu. Vai negribi paglābties no noslepkavošanas? Protams, cilvēks, kurš tagad strādā viņas bijušajā amatā, nemaz nenojauš, ka viņa dzīvība ir apdraudēta.

Krisa ilgojās, kaut varētu šo cilvēku brīdināt. Pat ja viņa nevarētu veltīt tam tik ilgu laiku, kādu Bārnabijs bija veltījis, palīdzot viņai. Pat ja tā būtu tikai viena saruna: šādu pateicību mēs saņemam no viņiem. Gatavojies!

Taču tādas iespējas nebija.

Viss rīta cēliens pagāja sagatavošanās darbos. Viņa apmetās mazā, elegantā viesnīcā ar nosaukumu Brayscott, uzdevusies par Keisiju Vilsoni. Uzrāditā personas apliecība nebija daudz pārliecinošāka par Teilorei Goldingai piederošo, taču reģistrācijas laikā zvanīja divas tālruņa līnijas un reģistratore bija pārāk aizņemta, lai pievērstu lielu uzmanību dokumentiem. Viņa paskaidroja, ka numuri jau ir pieejami, taču reģistrācija sāksies tikai pulksten trijos, tāpēc jāsamaksā par vienu papildu dienu. Keisija bez iebildumiem piekrita šim noteikumam. Reģistratore atviegloti nopūtās un uzsmaidīja, pirmoreiz īsti ieskatoties viņai sejā. Keisija savaldījās, lai nenodrebētu bailēs. Tas nekas, ja šī meitene atcerēsies Keisijas seju - nākamajā pusstundā viņa rīkosies pietiekami uzkrītoši.

Keisija tīši izvēlējās nenosakāma dzimuma vārdus. Šo stratēģiju viņa bija aizguvusi no Bārnabija iedotajiem lietu dokumentiem, un tas bija īstu spiegu paņēmiens, ko savos darbos izmantoja arī daiļliteratūras autori. Loģika bija tāda - ja kāds meklēs šajā viesnīcā paslēpušos sievieti, tad vispirms pievērsīs uzmanību viesu reģistrā esošajiem sievišķīgajiem vārdiem, tādiem kā Dže-nifera un Keitija, un tikai vēlāk pārbaudīs Keisijas, Terijas un Drū. Bet viņai noderēs katrs iegūtais mirklis. Tas var izglābt dzīvību.

Keisija papurināja galvu, kad izsūtāmais pakalpīgā steigā devās viņai pretī, piedāvājot palīdzību, un pati ievilka liftā savu vienīgo riteņoto ceļasomu. Lifta kabīnē viņa stāvēja, pagriezusi seju prom no videokameras, kas atradās virs vadības paneļa. Iegājusi numurā, viņa atvēra ceļasomu un izņēma lielu portfeli un melnu iepirkumu somu ar rāvējslēdzēju. Nekā cita ceļasomā nebija.

Keisija novilka un pakāra skapī žaketi, kas kopā ar plāno, melno svīteri un vienkāršajām, melnajām biksēm bija piešķīris profesionālu izskatu. Svīteris aizmugurē bija saņemts ar saspraužamām adatām, lai piekļautos pie auguma. Tagad viņa izņēma adatas, lai platais, brīvā krituma svīteris padarītu viņu vizuāli mazliet sīkāku, varbūt arī kādu gadu jaunāku. Tad noslaucīja lūpu krāsu, notīrīja gandrīz visu acu kosmētiku un ielūkojās lielajā spogulī virs kumodes. Jaunāka un neaizsargāta - platais svīteris radīja iespaidu, ka viņa cenšas tajā paslēpties. Viņa nosprieda, ka šāds izskats derēs.

Ja viesnīcas menedžere būtu sieviete, viņa rīkotos mazliet citādi, varbūt mēģinātu ar zilām un melnām acu ēnām uzkrāsot uz sejas dažus viltus zilumus, taču lejā reģistratūrā uz plāksnītes bija rakstīts vārds Viljams Grīns, tāpēc viņa nolēma lieki nepūlēties.

Šis plāns gan nebija perfekts, un par to viņa raizējās. Viņa labprāt būtu nogaidījusi vēl vienu nedēļu, lai varētu apsvērt visas iespējamās sekas. Taču šis bija labākais veids, kā uzsākt rlcibu, ja laika ir tik maz kā tagad. Plāns, iespējams, bija pārāk sarežģīts, taču nu jau bija par vēlu kaut ko mainīt.

Keisija piezvanīja uz reģistratūru un jautāja Grīna kungu. Savienojums nebija ilgi jāgaida.

- Viljams Grīns klausās. Kā varu jums palīdzēt?

Balss klausulē bija moža un pārāk sirsnīga. Viņa uzreiz iztēlojās lielu, dūšīgu vīru kā vali, ar kuplām ūsām.

- Nūjā, ceru, ka neiztraucēju jūs...

- Nē, protams, ne, Vilsones kundze. Mans pienākums ir palīdzēt, kā vien spēju.

- Man tiešām ir vajadzīga palīdzība, taču tas var izklausīties mazliet dīvaini... To ir grūti paskaidrot.

- Neraizējieties, jaunkundz, gan jau es varēšu jums palīdzēt. - Viesnīcas menedžeris izklausījās neparasti pārliecināts par sevi. Viņai ienāca prātā - kādus gan savādus lūgumus viņam ir gadījies uzklausīt?

- Ak vai, - viņa vilcinājās. - Varbūt vieglāk būtu par to runāt aci pret aci? - viņa jautājoši ieminējās.

- Nu protams, Vilsones kundze. Par laimi, es atbrīvošos jau pēc piecpadsmit minūtēm. Mans kabinets ir pirmajā stāvā, ap stūri aiz reģistratūras. Vai tas derēs?

Satrauktā atvieglojumā viņa nobēra: - Jā, paldies, liels paldies.

Keisija ielika somas sienas skapī un rūpīgi noskaitīja vajadzīgās naudaszīmes no lielajā portfelī paslēptā žūkšņa. Sabāza tās kabatās un nogaidīja trīspadsmit minūtes. Pēc tam devās lejā pa kāpnēm, lai izvairītos no liftu videokamerām.

Kad Grīna kungs ieaicināja viņu savā bezlogu kabinetā, viņa uzjautrināta atskārta, ka bija diezgan trāpīgi uzminējusi vīrieša izskatu. Ūsu gan nebija, arī matu ne, vien tik tikko saskatāmas sirmas uzacis, bet citādi tiešām līdzīgs valim.

Nebija grūti notēlot izbiedētu bēgli. Tikusi līdz pusei stāstā par vardarbīgo bijušo draugu, kurš nozadzis ģimenes mantojumu, viņa saprata, ka ir pārliecinājusi Grīna kungu. Viņš vīrišķīgi saslējās, it kā gatavotos skaļi paust sašutumu par neliešiem, kuri sit neaizsargātas sievietes, tomēr savaldījās un izteica tikai dažas mierinošas frāzes: Neraizējieties, mēs jūs pasargāsim, šeit jūs esat drošībā. Grīna kungs noteikti būtu palīdzējis arī bez dāsnās dzeramnaudas, taču tā nenāca par ļaunu. Viņš nozvērējās to atklāt tikai tiem viesnīcas darbiniekiem, kuri būs iesaistīti plānā, un viņa sirsnīgi pateicās. Grīna kungs novēlēja labu veiksmi un piedāvāja iesaistīt arī policiju. Keisija ar patiesām skumjām atzina, ka no policijas un tās aizliegumiem tuvoties nekad nav bijis nekāda labuma, un lika noprast, ka tagad, kad viņai palīdzēs tāds liels un spēcīgs vīrs kā Grīna kungs, viņa pati tiks ar visu galā. Vīrietis jutās glaimots, un viņa aizsteidzās gatavoties.

Šī nebija vienīgā reize, kad viņa izspēlēja šo kārti. To bija ieteicis Bārnabijs, apspriežot bēgšanas plāna sīkākās nianses. Pirmajā brīdī viņa sašutusi iebilda pret šādu metodi, jo tā likās apvainojoša, taču Bārnabijs bija ļoti praktisks cilvēks. Viņa bija maza auguma sieviete un tāpēc daudziem vienmēr šķitīs bikla un vārga. Kāpēc gan neizmantot to savā labā? Tēlo upuri, lai nekļūtu par tādu īstenībā.

Keisija atgriezās numurā, izņēma no portfeļa citas drēbēs un pārģērbās, nomainot svīteri pret cieši piegulošu, melnu T kreklu ar V veida kakla izgriezumu un apliekot platu, melnu jostu ar sarežģītiem ādas sloksnīšu pinumiem. Visām novilktajām drēbēm bija jāsatilpst portfelī, jo ceļasomu viņa atstās un šajā viesnīcā vairs neatgriezīsies.

Viņa jau bija bruņojusies, jo nekad nedevās ārpus mājām bez pienācīga ekipējuma, taču tagad pārgāja uz pašaizsardzības augstākās gatavības līmeni, nodrošinoties ar ieročiem burtiski līdz zobiem. Vai, pareizāk sakot, līdz zobam - viņa uzlika viltus kronīti, piepildītu ar kādu vielu, kas bija daudz nesāpīgāka par ciānkāliju, bet tikpat nāvējoša. Ne velti šis paņēmiens bija vecs kā pasaule, jo tas tiešām bija iedarbīgs. Un dažkārt var būt atlicis tikai viens pēdējais gājiens - uz visiem laikiem droši paglābties no ienaidnieku rokām.

Lielajai, melnajai iepirkumu somai plecu siksnas virspusē bija divi koka rotājumi. Somā mazās, polsterētās kārbiņās bija paslēptas īpašas rotaslietas.

Katra rotaslieta bija unikāla un neaizstājama. Šādi dekoratīvi nomaskēti ieroči vairs nekad nebūs pieejami, tāpēc viņa ar šiem dārgumiem rīkojās ļoti saudzīgi.

Trīs gredzeni - viens no rožaina zelta, viens no dzeltena zelta, viens no sudraba -, katrs no tiem aprīkots ar sīku dzeloni, paslēptu zem maza, pagriežama aizbīdņa. Pēc metāla krāsas varēja pateikt, ar kādu vielu dzelonis ir pārklāts. Vienkārši un skaidri, kā jau droši vien visi no viņas sagaidīja.

Auskari - ar tiem viņa vienmēr rīkojās ļoti piesardzīgi. Šobrīd viņa tos vēl neriskēs uzlikt, bet nogaidīs, līdz nonāks tuvāk mērķim. Kad auskari būs uzlikti, viņa drīkstēs kustināt galvu tikai lēni un uzmanīgi. Auskari izskatījās pēc vienkāršām stikla lodītēm, taču stikls bija tik plāns, ka varēja saplīst pat no skaļas, augstas skaņas, jo mazo bumbiņu iekšpusē bija spiediens. Ja kāds sagrābtu viņu aiz kakla vai galvas, stikls ar klusu paukšķi saplīstu. Viņa aizturētu elpu - viņa bez piepūles spēja izturēt minūti un piecpadsmit sekundes - un, ja iespējams, aizvērtu acis. Bet uzbrucējs nezinātu, ka tā jādara.

Kaklā viņa uzkāra palielu sudraba medaljonu. Tas bija ļoti uzkrītošs un noteikti piesaistītu to cilvēku uzmanību, kuri zina, kas viņa patiesībā ir. Taču tam nepiemita nekas nāvējošs - tas tikai novērstu uzmanību no īstajiem draudiem. Medaljonā bija kādas glītas, mazas, gaišmatainas meitenītes fotogrāfija, kuras otrā pusē bija uzrakstīts bērna pilns vārds un uzvārds, - šādu medaljonu varētu nēsāt māte vai krustmāte. Taču šī meitenīte bija Kārstona vienīgais mazbērns. Keisija cerēja: ja bēgšana beigsies neveiksmīgi, viņas līķi uzies policists, kurš, nespēdams citādi viņu identificēt, meklēs visu iespējamo informāciju saistībā ar šo lietisko pierādījumu un tādējādi nonāks uz pēdām viņas nāves patiesajiem vaininiekiem. Kārstonam tas diez vai sagādās lielas nepatikšanas, tomēr varbūt viņam būs jāpārcieš kāds neomulīgs

bridis, jūtoties apdraudētam vai raizējoties, ka viņa vēl kādam izpaudusi nevēlamu informāciju.

Viņa zināja pietiekami daudz par noklusētām traģēdijām un ļoti slepeniem briesmu darbiem, lai radītu Kārstonam vairāk nekā tikai sīkas neērtības. Taču pat tagad, trīs gadus pēc pirmā nāves sprieduma, viņa joprojām nejutās gatava kļūt par nodevēju vai izraisīt vispārēju paniku. Nebija iespējams paredzēt šādas rīcības postošās sekas un kaitējumu civiliedzīvotājiem. Tāpēc viņa bija nolēmusi tikai likt Kārstonam domāt, ka viņa ir atļāvusies rīkoties nesaprātīgi, - varbūt no raizēm viņam piemetīsies aneirisma. Mazs, jauks medaljons, pilns ar atriebības indi kaut nelielai zaudējuma rūgtuma mazināšanai.

Aukliņa, kurā karājās medaljons, gan bija nāvējoša. Pēc stiepes stiprības samērā ar garumu tā līdzinājās gaisa vagoniņa trosēm, un ar to viegli varētu nožņaugt cilvēku. Aizdares vietā tai bija magnēts, jo viņa negribēja iet bojā pati sava ieroča cilpā. Iepirkumu somas plecu siksnas koka rotājumos bija iegrieztas atveres, kurās jāiestiprina aukliņas gali. Apmetot aukliņu upurim ap kaklu, šie koka gabali kļuva par rokturiem. Fiziska spēka pielietošana nebija viņas iecienītākā taktika, tomēr šāda rīcība būtu negaidīta. Gatavība dažādiem gadījumiem bija priekšrocība.

Melnās ādas jostas sarežģītajos pinuma rakstos bija paslēptas vairākas ar atsperēm iedarbināmas šļirces. Viņa varēja tās izvilkt pa vienai vai aktivizēt mehānismu, kas izšautu uzreiz visas asās adatas, ja uzbrucējs piespiestu viņu cieši pie sava ķermeņa. Dažādo vielu maisījums nemaz nenāktu par labu viņa veselībai.

Kabatās bija paslēpti skalpeļi ar līmlentēm aptītiem asmeņiem.

Kurpēs - standarta slepenie naži, viens izšaujams uz priekšu, otrs uz aizmuguri.

Somā paslēpti divi piparu gāzes baloniņi - viens ar oriģinālo saturu, otrs ar kaut ko daudz indīgāku.

Glīta smaržu pudelīte, no kuras var izsmidzināt nesašķidri-nātu gāzi.

Kabatā - cilindrs, līdzīgs ēšanas irbulīšu iepakojumam.

2B

Un vēl citi jauki izvēles ieroči - katram gadījumam. Plus daži sīkumi, ko viņa bija paņēmusi līdzi un kas noderētu maz ticamajā sekmīga iznākuma gadījumā. Koši dzeltens saspiežams flakons citrona formā, sērkociņi, neliels ugunsdzēšamais aparāts. Un nauda, ievērojama skaidras naudas summa. Viņa ielika iepirkumu somā atslēgas karti - lai gan pati vairs neatgriezīsies šajā viesnīcā, gadījumā ja viss noritēs pēc plāna, atgriezīsies kāds cits.

Šādā pilnā bruņojumā bija jākustas piesardzīgi, taču viņa bija pietiekami vingrinājusies un soļoja droši un pārliecināti. Patīkami bija apzināties, ka tad, ja kāds patraucēs, tas dabūs ciest.

Viņa atstāja viesnīcu, ar galvas mājienu atsveicinoties no reģistratūras darbinieces, un izgāja ārā ar portfeli rokā un melno somu pār plecu. Tad iekāpa mašīnā un aizbrauca uz kādu ļaužu pārpilnu parku gandrīz pašā pilsētas centrā. Atstājusi auto tuvējā lielveikala stāvlaukumā uz ziemeļiem no parka, viņa iegāja parkā.

Keisija šo parku pazina labi un vispirms devās uz labierīcībām, kas atradās tā dienvidrietumu stūrī. Šādā vēlā rītā, kad skolās notika mācības, tur neviena nebija. Viņa izņēma no portfeļa vēl vienu apģērbu komplektu. Tajā bija paslēpta arī salocīta mugursoma un daži citi piederumi. Viņa pārģērbās, ielika drēbes portfelī, bet pēc tam paslēpa to kopā ar iepirkumu somu lielajā mugursomā.

Izejot no labierīcībām, Keisija bija zaudējusi sievišķīgo izskatu. Laiskā gaitā viņa aizslāja uz parka dienvidu gala pusi, cenšoties nodevigi nešūpot gurnus. Lai gan šķita, ka neviens uz viņu neskatās, gudrāk bija uzmanīties, lai “neizkristu” no lomas.

Tuvojoties pusdienlaikam, parkā saradās arvien vairāk ļaužu, kā jau viņa bija paredzējusi. Neviens nepievērsa uzmanību pusaudzei (vai pusaudzim?), kas sēdēja uz soliņa un drudžaini rakstīja īsziņas viedtālrunī. Neviens nepienāca pietiekami tuvu, lai pamanītu, ka tālrunis nemaz nav ieslēgts.

Otrā ielas pusē, pretī šim soliņam atradās Kārstona iecienītākā pusdienošanas vieta. Šeit nebija norunāts satikties. Turklāt viņa bija ieradusies piecas dienas agrāk par pašas noteikto laiku.

Caur lielajām vīriešu saulesbrillēm viņa modri vēroja ietves. Varbūt nekas neizdosies. Varbūt Kārstona paradumi mainījušies. Tas taču zināms, cik bīstami ir pārāk stabili paradumi. Tāpat kā cerības būt drošībā.

Viņa bija izpētījusi maskēšanās veidus gan dokumentālos materiālos, gan daiļliteratūrā un ņēmusi vērā saprātīgākos ieteikumus. Nevajag likt galvā platīnblondu parūku un vilkt kājās augstpapēžu kurpes tikai tāpēc vien, ka esi maza auguma brunete. Nevajag domāt par pretēju, bet gan par neuzkrītošu izskatu. Jānovērtē, kas piesaista uzmanību, piemēram, blondīnes un nag-liņpapēži, un jāatturas no tā. Jāizmanto savas stiprākās puses. Dažreiz kaut kas tāds, kas, tavuprāt, bojā izskatu, izglābs tev dzīvību.

Agrāk, normālās dzīves laikā, Keisija bēdājās par savu zēnisko figūru. Tagad tā bija priekšrocība. Ja viņa uzvilka platu džemperi un krietni nodriskātas, palielas džinsa bikses, katrs skatiens, kas meklēs sievieti, pārslīdēs pāri šim puikam. Mati viņai bija apgriezti īsi, viegli paslēpjami zem beisbola cepures, bet, uzvelkot vairākus zeķu pārus un liela izmēra Reebok sporta apavus, pēdas izskatījās lempīgas kā pusaugu puikam. Ja kāds rūpīgi nopētītu viņas seju, varbūt pamanītu dažas neatbilstības. Bet kāpēc lai kāds viņu pētītu? Parks strauji pildījās ar dažāda vecuma un dzimuma ļaudīm. Viņa ne ar ko neizcēlās, un vajātāji nedomās, ka viņa varētu pēkšņi uzrasties šeit. Kopš departamenta pirmā mēģinājuma viņu noslepkavot viņa ne reizi nebija atgriezusies Vašingtonā.

Šāda rīcība - atstāt slēptuvi un doties medībās - nebija viņas stiprā puse. Tomēr arī to viņa bija iepriekš apdomājusi. Ikdienas darbības lielākoties prasīja tikai nelielu daļu uzmanības un prāta spēju. Brīvās smadzeņu šūniņas nemitīgi apsvēra dažādas varbūtības un sacerēja rīcības scenārijus. Tāpēc tagad viņa jutās mazliet drošāk. Viņa rīkojās saskaņā ar prātā sastādītām vadlīnijām, kas bija tapušas mēnešiem ilgi.

Kārstona paradumi nebija mainījušies. Tieši pulksten 12.15 vīrietis apsēdās pie metāla galdiņa savas iecienītās kafejnīcas

за

priekšā. Kā jau viņa bija paredzējusi, Kārstons bija izvēlējies sēdvietu tā, lai varētu pilnībā paslēpties zem saulessarga. Viņš savulaik bija rudmatis. Tagad matu vairs daudz nebija atlicis, bet ādas krāsa joprojām bija nodevīgi bāla.

Viesmīle pamāja, norādīja uz mazo blociņu savā rokā, tad iegāja kafejnīcā. Tātad klients bija pasūtījis to pašu, ko parasti. Vēl viens paradums, kura dēļ var zaudēt dzīvību. Viņa varētu nogalināt Kārstonu, viņam nemaz nenojaušot par viņas klātbūtni, ja vien to vēlētos.

Keisija piecēlās, iebāza tālruni kabatā un uzmeta mugursomu uz viena pleca.

Ietve stiepās aiz pakalna un dažiem kokiem. Kārstons šeit nevarēja viņu saskatīt. Bija laiks vēlreiz mainīt apģērbu. Viņa izslējās taisnāk. Noņēma cepuri. Novilka plato džemperi, zem kura bija T krekls. Tad savilka stingrāk bikšu jostu un uzlocīja staru galus, lai izskatītos, ka aizņēmusies tās no sava puiša. Nomainīja smagnējos Reebok apavus pret vieglām baletkurpītēm, ko izņēma no mugursomas. To visu viņa paveica brīvi un bezrūpīgi, it kā būtu sakarsusi un tāpēc mazliet atģērbtos. Laikapstākļi bija pilnībā atbilstoši. Garāmgājēji varbūt nobrīnītos, atklājot, ka zem vīrišķīgajām drēbēm slēpusies meitene, taču viņa šaubījās, vai tāds sīkums kādam paliks atmiņā. Šodien parkā bija vērojami daudzi ekstrēmāki ģērbšanās stilu piemēri. Saulains laiks parasti izvilina ārā dažādus Vašingtonas ērmus.

Tad viņa atkal uzmeta plecā iepirkumu somu, bet mugursomu neuzkrītoši nolika zemē aiz nomaļa koka. Ja ari kāds to atradīs un pievāks, tajā nebija nekā tāda, bez kā nevarētu iztikt.

Pārliecinājusies, ka neviens neskatās, viņa uzlika galvā parūku un visbeidzot uzmanīgi ieāķēja ausīs auskarus.

Viņa būtu varējusi uzrunāt Kārstonu tajā pašā puiciskajā apģērbā, bet kāpēc gan atklāt savus noslēpumus? Kāpēc saistīt tikšanās izskatu ar novērošanas izskatu? Protams, ja vien viņš bija pamanījis uz soliņa sēdošo puisi. Varbūt drīz atkal būs jāpārtop par zēnu, tāpēc viņa negribēja zaudēt šo lomu. Viņa būtu varējusi ietaupīt laiku, pārģērbjoties vajadzīgajā apģērbā jau viesnīcā, taču tad viņas attēlu viesnīcas novērošanas kameru ierakstā viegli varētu sasaistīt ar kādu publisku vai privātu kameru ierakstiem, kuras varbūt tieši pašlaik filmēja viņu. Pietiekami bieži mainot izskatu, bija sarautas tik daudzas saiknes, cik vien iespējams: ja kāds mēģinātu sameklēt pusaugu puiku, lietišķi ģērbto sievieti vai ikdienišķo parka apmeklētāju, par ko viņa bija pārtapusi tagad, būtu ļoti jānopūlas.

Sievišķīgajā apģērbā bija vēsāk. Viņa nogaidīja, lai vieglais vējiņš nožāvē zem neilona jakas sakrājušos sviedrus, un izgāja uz ielas.

Viņa tuvojās Kārstonam no mugurpuses pa to pašu ceļu, pa kuru tikai pirms dažām minūtēm bija ieradies viņš pats. Ēdiens jau bija pasniegts - cāļa sviestmaize -, un vīrietis šķita pilnībā iegrimis tā tiesāšanā. Taču viņa zināja, ka Kārstons lieliski prot izlikties - vēl labāk nekā viņa.

Nesakot ne vārda, viņa apsēdās pretējā krēslā. Kārstons pacēla galvu ar sviestmaizes pilnu muti.

Viņa zināja, ka Kārstons ir labs aktieris, un pieļāva, ka viņš noslēps īsto reakciju, pirms viņa pagūs to pamanīt, un izrādīs kādu paša izvēlētu emociju. Tā kā Kārstons itin nemaz nešķita izbrīnīts, viņa nosprieda, ka pārsteigusi bijušo darba devēju pilnīgi nesagatavotu. Ja Kārstons būtu viņu gaidījis, tad izliktos bezgala šokēts par viņas pēkšņo parādīšanos. Taču - mierīgais, neizbrīnītais skatiens pāri galdiņam, rūpīgā košļāšana - šādi tika slēpts pārsteigums. Viņa bija gandrīz pārliecināta.

Viņa joprojām klusēja. Tikai raudzījās Kārstona vienaldzīgajās acis, kamēr viņš beidza košļāt kumosu.

- Laikam jau būtu pārāk vienkārši satikties, kā bija plānots, -Kārstons noteica.

- Protams, pārāk vienkārši jūsu snaiperim. - Šos vārdus viņa izteica bezrūpīgi, tikpat klusi kā viņš. Ja kāds noklausītos, tad padomātu, ka tas ir joks. Taču pie abiem tuvākajiem galdiņiem sēdošie apmeklētāji skaļi sarunājās un smējās, bet garāmgājēji uz ietves klausījās mūziku telefonos iespraustās austiņās. Viņas teiktajam nepievērsa uzmanību neviens cits, tikai Kārstons.

- Džuliana, es ar to nebiju saistīts. Tev tas jāzina.

Tagad bija viņas kārta slēpt pārsteigumu. Viņu jau sen neviens nebija uzrunājis īstajā vārdā, tāpēc tas izklausījās svešādi. Pēc sākotnējā šoka pārņēma tāds kā viegls gandarījums. Labi, ka īstais vārds izklausījās svešs. Tas nozīmēja, ka viņa rīkojas pareizi.

Kārstona skatiens pievērsās uzkrītošajai parūkai - tā bija diezgan līdzīga viņas īstajai matu krāsai, taču tagad viņam radīsies aizdomas, ka viņa slēpj kādas radikālas izskata pārmaiņas.

Kārstons ar piepūli ieskatījās viņai acīs. Vēl brīdi nogaidīja atbildi, bet, tā kā viņa joprojām klusēja, ierunājās, rūpīgi izvēloties vārdus.

- Tās, nu... personas, kuras toreiz nolēma, hmm... atvaļināt tevi, tagad ir kritušas nežēlastībā. Šis lēmums jau pašā sākumā daudziem nepatika, bet es un pārējie, kuri nekad to nebija atbalstījuši, vairs neesam pakļauti tām personām.

Tā varētu būt patiesība. Bet droši vien nebija.

Pamanot viņas skeptisko skatienu, Kārstons apjautājās: - Vai pēdējo deviņu mēnešu laikā esi pieredzējusi kādus... nepatīkamus traucējumus?

- Es jau cerēju, ka esmu iemācījusies spēlēt paslēpes labāk nekā jūsējie.

- Tas viss ir beidzies, Džūla. Taisnīgums un veselais saprāts uzvarējis.

- Kā man patīk laimīgas beigas! - viņa noteica drūmā sarkasmā.

Kārstons sarāvās, šī sarkasma sāpināts. Vai izliekoties.

- Vispār jau ne tik laimīgas, - viņš gausi ieminējās. - Ja tās būtu laimīgas, es ar tevi nebūtu sazinājies. Mēs tev liktu mieru līdz pat mūža beigām. Un tas būtu ilgs mūžs, vismaz tik, cik būtu atkarīgs no mums.

Viņa pamāja ar galvu, it kā piekristu, it kā ticētu. Agrāk viņa Kārstonu bija uzskatījusi par patiesu un neviltotu. Viņš ilgi bija kalpojis par labo spēku pārstāvi. Tagad šķita gandrīz vai savādi uzjautrinoši mēģināt atšifrēt katra viņa teiktā vārda īsto nozīmi -gluži kā spēlē.

Taču kāda klusa iekšējā balss jautāja: Bet ja nu tā nav spēle? Ja nu tas viss ir patiesība... ja nu es varētu atgūt brīvību?

- Džuliana, tu biji vislabākā.

- Vislabākais bija doktors Bārnabijs.

- Es zinu, ka tu negribi to dzirdēt, taču viņš nebija tik talantīgs kā tu.

- Paldies!

Kārstona uzacis izbrīnā pacēlās.

- Ne jau par komplimentu. Paldies, ka nemēģini iestāstīt, ka viņa nāve bija negadījums. - Tas viss joprojām skanēja bezrūpīgi vieglā tonī.

- Tas bija nepareizs lēmums, ko diktēja paranoja un lojalitātes trūkums. Cilvēks, kurš ir gatavs nodot kolēģus, šādus nelietīgus nodomus parasti saskata arī citos. Negodīgi ļaudis netic, ka citi var būt godīgi.

Viņa to uzklausīja ar nocietinātu seju.

Trijos nemitīgās bēguļošanas gados viņa nebija izpļāpājusi nevienu noslēpumu, ko zināja. Ne reizi nebija devusi iemeslu vajātājiem uzskatīt sevi par nodevēju. Lai gan tie bija mēģinājuši viņu nogalināt, viņa nebija zaudējusi uzticamību. Taču departamentam tas bija vienalga, pilnīgi vienalga.

Tiem daudz kas bija vienaldzīgs. Uz mirkli viņa aizdomājās, atceroties, cik tuvu bija piekļuvusi kārotajam mērķim, panākumiem, ko tagad jau būtu guvusi vissvarīgākajā pētījumu un izstrādes jomā, ja šis darbs nebūtu pārtraukts. Laikam arī iesāktais projekts tiem nebija svarīgs.

- Tagad tas atspēlējas, - Kārstons turpināja. - Mēs tā arī neesam atraduši tavā vietā nevienu tikpat prasmīgu darbinieku. Pie velna, mēs pat neesam atraduši nevienu puslīdz tik derīgu kā Bārnabijs. Nesaprotu, kā cilvēki nespēj novērtēt tādu retumu kā patiess talants.

Kārstons apklusa, cerot, ka viņa ierunāsies, kaut ko jautās, izrādīs interesi. Bet viņa tikai raudzījās pretī pieklājīgā vienaldzībā kā lielveikala kasiere uz pircēju.

Kārstons nopūtās, paliecās uz priekšu un pēkšņi sacīja satrauktā balsī: - Mums radusies kāda problēma. Mums jāuzzina tādas atbildes, ko tikai tu spēj iegūt. Nav neviena cita, kam uzticēt šo darbu. Un mēs nevaram atļauties neveiksmi.

- Jūs, nevis mēs, - viņa vienkārši atteica.

- Džuliana, es tevi pazīstu pietiekami labi. Tev rūp nevainīgu cilvēku liktenis.

- Kādreiz rūpēja. Varētu teikt, ka šī mana īpašība tika noslepkavota.

Kārstons atkal sarāvās.

- Džuliana, lūdzu, piedod. Es vienmēr esmu to nožēlojis. Es centos viņus apturēt. Es tā priecājos, kad tu izspruki no viņu nagiem. Ikreiz, kad izspruki no viņu nagiem.

Viņa bija spiesta atzinīgi novērtēt to, cik godīgi Kārstons atzīst departamenta vainu. Neko nenoliedzot, netaisnojoties. Bez tādām muļķībām kā: tas bija tikai traģisks negadījums laboratorijā. Vai arī: tas nebija mūsu roku darbs, to pastrādāja valsts ienaidnieki. Nekādu pasaciņu, ko viņa bija gaidījusi, tikai vainas atzīšana.

- Bet tagad visi to nožēlo, - Kārstons turpināja klusākā balsī, un viņai bija jāieklausās, lai sadzirdētu. - Jo tu vairs neesi pie mums, un daudziem cilvēkiem būs jāmirst, Džuliana. Tūkstošiem cilvēku. Simtiem tūkstošu.

Šoreiz Kārstons nogaidīja, kamēr viņa sacīto apdomā. Pagāja dažas minūtes, apsverot jautājumu no visiem iespējamiem viedokļiem.

Tagad arī viņa ierunājās pieklusinātā balsī, taču cenšoties neizrādīt ne interesi, ne emocijas. Tikai konstatēja acīmredzamus faktus, lai virzītu sarunu uz priekšu. - Jums ir zināms, kāds cilvēks, kura rīcībā ir vitāli svarīga informācija.

Kārstons pamāja ar galvu.

- Jūs nevarat viņu novākt, jo tad pārējie uzzinās, ka jūs par tiem zināt. Tas pasteidzinātu viņu rīcību.

Viņš atkal pamāja ar galvu.

- Runa ir par ļaundarībām, vai ne?

Kārstons nopūtās.

Terorisms departamentu biedēja visvairāk. Viņa tika savervēta darbā, kad valdīja lielais satraukums pēc uzbrukuma Dvīņu torņiem. Terorisma novēršana vienmēr bija viņas darba galvenais uzdevums un arī vislabākais attaisnojums tam. Taču terorisma draudi tika izmantoti manipulācijām, kā arī sagrozīti un viltoti, un viņa gandrīz jau bija zaudējusi ticību, ka savā darbā rīkojas patriotisma vārdā.

- Un par kādu lielu ierīci, - viņa piebilda nejautājot. Tieši tas bija visbriesmīgākais bieds - ja kāda Amerikas Savienoto Valstu ienaidnieka rokās nonāktu atomierocis. Tā bija kā tumša ēna, kas slēpa viņas profesiju no pasaules acīm un padarīja viņu tik nepieciešamu, lai kā arī civiliedzīvotāji gribētu noliegt viņas esamību.

Un tā tiešām bija noticis - vairāk nekā vienu reizi. Tādi cilvēki kā viņa neļāva bīstamām situācijām izvērsties par masveida traģēdijām. Tas bija kompromisa risinājums. Neliela mēroga šausmas pret masu slaktiņiem.

Kārstons nogrozīja galvu, un pēkšņi viņa bālajās acīs parādījās sāpju izteiksme. Viņa neviļus iekšēji nodrebēja, apjaušot, ka šoreiz runa ir par otro variantu. Tik lieli biedi ir tikai divi.

Tas ir kaut kas bioloģisks. Viņa neizteica šos vārdus skaļi, tikai nočukstēja.

Kārstona drūmā sejas izteiksme pauda skaidru atbildi.

Viņa uz brīdi nodūra skatienu, lai sīki izvērtētu Kārstona izturēšanos un domās sagrupētu visus secinājumus divos stabiņos, divos iespējamību variantos. Pirmais: Kārstons ir talantigs melis, kurš cenšas iestāstīt kaut ko tādu, kas motivētu atgriezties darbā, kur kolēģi uz visiem laikiem apklusinātu Džulianu Fortisu. Viņš domāja ātri, sarunas gaitā improvizēja, spiežot uz vajadzīgo emociju pogām.

Otrs: kādas personas rīcibā ir bioloģisks masveida iznīcināšanas ierocis, bet varasvīri nezina, kur tas atrodas un kad notiks uzbrukums. Taču tiem ir zināms kāds, kurš to zina.

Svaru kausus mazliet ietekmēja arī godkāre. Viņa apzinājās savas lieliskās darba prasmes. Nebūtu nekāds brīnums, ja tie nebūtu atraduši nevienu labāku.

Tomēr viņa drīzāk ticētu pirmajam variantam.

- Džuliana, es negribu tavu nāvi, - Kārstons klusi noteica, uzminējis viņas domu gaitu. - Citādi nebūtu tev rakstījis. Nebūtu vēlējies tikties ar tevi. Nemaz nešaubos, ka tev pašlaik līdzi ir vismaz seši ieroči, ar ko mani nogalināt, un tev ir visas tiesības to darīt.

- Tu tiešām domā, ka es samierinātos tikai ar sešiem ieročiem? - viņa noprasīja.

Kārstons uz mirkli nervozi sarauca pieri, tad nolēma pārvērst to jokā. - Tev taisnība, Džuliana. Man vēl nav apnicis dzīvot. Es domāju ar skaidru galvu.

Kārstons nopētīja medaljonu kaklā, un viņa, apslēpusi smaidu, ieteicās bezrūpīgā balsī: - Man labāk patiktu, ja tu mani uzrunātu par doktori Fortisu. Manuprāt, familiāru iesauku laiks jau ir garām.

Vīrietis savilka seju aizvainotā izteiksmē. - Es nelūdzu, lai tu man piedod. Man vajadzēja vairāk pacensties tavā labā.

Viņa pamāja ar galvu, taču atkal nevis piekrītoši, bet vienkārši uzturot sarunu.

- Es lūdzu tavu palīdzību. Ne jau tikai man. Lūdzu palīdzēt visiem nevainīgajiem cilvēkiem, kuri ies bojā, ja tu tos neizglābsi.

- Ja viņi ies bojā, tā nebūs mana vaina.

- Es zinu, Džu... doktore. Zinu. Tā būs manējā. Taču pašiem upuriem būs vienalga. Viņi būs miruši.

Sieviete cieši raudzījās Kārstonam acīs. Viņa nepamirkšķinās pirmā.

Sarunbiedra sejas izteiksme sadrūma vēl vairāk. - Vai gribi dzirdēt, ko tas ierocis viņiem nodarīs?

- Nē.

- Tas varētu būt par traku pat taviem nerviem.

- Šaubos gan. Bet nav svarīgi. Tam, kas varētu notikt, ir sekundāra nozīme.

- Es gan gribētu zināt, kas ir vēl svarīgāks par simtiem tūkstošu amerikāņu dzīvībām.

- Izklausīsies briesmīgi egoistiski, tomēr spēja elpot man kaut kā aizēno visu pārējo.

- Tu nevarēsi mums palīdzēt, ja būsi mirusi, - Kārstons strupi atcirta. - Mēs esam guvuši mācību. Šī nebūs pēdējā reize, kad tu būsi mums vajadzīga. Mēs vairs nepieļausim tādu pašu kļūdu.

Lai kā viņa negribēja, svaru kausi arvien vairāk nosvērās uz pretējo pusi. Kārstona teiktais šķita ticams. Viņa jau agrāk bija pieredzējusi dažādas politikas izmaiņas. Ja nu tā tiešām bija patiesība? Viņa varēja izlikties vienaldzīga, taču Kārstons viņu pazina labi. Viņai būtu grūti sadzīvot ar tāda mēroga katastrofu, zinot, ka varbūt būtu varējusi to novērst. Tieši ar šādiem apsvērumiem departaments bija viņu savervējis darbā šajā, iespējams, visļaunākajā profesijā pasaulē.

- Tev jau laikam nav līdzi lietas dokumentu, - viņa ieminējās.

3.NODAĻA

Šovakar viņas vārds bija Aleksa.

Bija jātiek prom no Vašingtonas, un viņa izraudzījās kādu nelielu moteli mazliet uz ziemeļiem no Filadelfijas. Tas bija viens no sešiem līdzīgiem moteļiem pie starpštatu šosejas virzienā no pilsētas. Paietu ilgs laiks, kamēr izsekotāji pārmeklētu tos visus, pat ja būtu spējuši noteikt, ka viņa atrodas tieši šajā pilsētas daļā. Aleksa nebija atstājusi nekādas pēdas, kas atvestu vajātājus uz Pensilvāniju. Tomēr ari šonakt viņa, kā vienmēr, gulēs vannā.

Mazajā istabiņā nebija galda, tāpēc lietas dokumentus viņa bija izklājusi gultā. Jau paskatoties uz tiem, pārņēma nogurums. Viņa nebija uzdrošinājusies palūgt, lai Kārstons nosūta tos ar FedEx uz kādu adresi.

Kārstons sacīja, ka informācija jau esot sagatavota, jo viņš cerējis, ka viņa piekritis satikties, un būtu paņēmis dokumentus līdzi uz kafejnīcu, ja būtu zinājis par viņas ierašanos. Aleksa pieprasīja papīra izdrukas, un Kārstons piekrita. Viņa noteica piegādes rīkojumus.

Grūtākais uzdevums bija saraut saistību abos virzienos. Piemēram, nevarēja vienkārši likt Kārstonam iemest dokumentus atkritumu tvertnē un nolīgt kādu, kas tos paņemtu, jo miskasti varētu pārāk viegli novērot. Vērotāji sekotu cilvēkam, kurš paņemtu dokumentus. Šis starpnieks varētu pārvietot dokumentus uz citu slēptuvi, kur viņa varētu tos paņemt, tomēr ari tā nebūtu pasargāta no svešām acīm. Kaut kur šajā ceļā paciņai bija

jāpazūd no vērotāju skatiena pietiekami ilgi, lai viņa varētu veikt kādu nelielu, bet sarežģītu māņu manevru.

Tāpēc Kārstons saskaņā ar norādijumiem bija atstājis kasti ar dokumentiem viesnīcas Brayscott reģistratūrā. Grīna kungs jau bija gatavībā. Viņš domāja, ka Kārstons ir kāds paziņa, kas atguvis ģimenes mantojumu no Keisijas vardarbīgā bijušā drauga, kurš noteikti viņu izsekoja. Grīna kungs bija pateicis kodu, lai viņa varētu skatīties viesnīcas videonovērošanas tiešraidi internēta kafejnīcā vairāku jūdžu attālumā. Viņa neredzēja nevienu sekojam Kārstonam - izskatījās, ka viņš vienkārši atnes kasti un dodas projām, - taču nedrīkstēja domāt, ka sekotāju nav. Menedžeris rūpīgi izpildīja visus norādījumus, droši vien tāpēc, ka zināja: viņa novēro katru tā soli. Kaste ar kalpotāju liftu nonāca pagrabā, veļas mazgātavā, pēc tam ar istabenes ratiņiem - viņas istabā, kur velokurjers, kuram viņa bija iedevusi atslēgas karti un piecsimt dolārus, ielika kasti viņas neuzkrītošajā, melnajā ceļasomā. Tad velokurjers, paklausot norādījumiem, ko viņa bija sniegusi no tagad jau izmesta lēta priekšapmaksas tālruņa, pa aplinku ceļiem bija devies uz kādu kopētavu tieši pretī kafejnīcai un atstājis kasti apjukušai pārdevējai.

Cerams, ka vērotāji joprojām atradās viesnīcā, gaidot, kad pa ārdurvīm ienāks viņa. Varbūt vajātāji bija gudrāki, tomēr, pat ja novērotāju būtu desmit, ar tiem nepietiktu, lai sekotu katram svešiniekam, kurš iziet no viesnīcas. Ja kāds mēģinātu sekot nolīgtajam velokurjeram, tam būtu grūti tikt viņam līdzi. Atlika vien cerēt, ka pašlaik viņa netiek nenovērota.

Bija jārīkojas ātri. Nākamā stunda bija visbīstamākais posms plānā.

Protams, lietas materiālos varēja būt paslēpta kāda izsekošanas ierīce. Viņa gan brīdināja, ka pārbaudīs šādas viltības, taču Kārstons, iespējams, nojauta, ka viņas rīcībā nav tehnisku līdzekļu, lai to paveiktu. Cik vien ātri spēdama, Aleksa nokopēja dokumentus krāsu kopijās. Tas aizņēma piecpadsmit minūtes, pārāk ilgi. Kopijas nonāca ceļasomā, bet oriģināli - pārdevējas iedotajā papīra maisiņā. Kasti viņa atstāja turpat papīrgrozā.

Tagad bija svarīga katra sekunde. Aleksa iekāpa taksometrā un lika šoferim braukt uz kādu drūmu Vašingtonas rajonu, kur viņa, raugoties pa logu, steidzīgi sāka meklēt piemērotu nomaļu vietu. Tā kā viņa nevarēja atļauties būt izvēlīga, nācās lūgt, lai šoferis pagaida kādas netīras šķērsieliņas sākumā. Šādu neparastu rīcību viņš noteikti atcerēsies, taču tur neko nevarēja darīt. Varbūt vajātāji jau viņu novēroja. Aleksa aizskrēja līdz strupceļa galam -cik briesmīga vieta notveršanai! - paslēpās aiz atkritumu konteinera un ar kurpi paspēra prom gružus no saplaisājušā asfalta.

Izdzirdot kustības troksni aiz muguras, Aleksa bailēs sarāvās, apcirtās apkārt un pieķērās pie platās, melnās jostas, ar pirkstiem jau automātiski meklējot vistālāk kreisajā pusē paslēpto tievo šļirci.

Pretējā šķērsieliņas pusē kāds samiegojies virs, izstiepies no kartona loksnēm un lupatām veidotā guļvietā, uzlūkoja viņu ar ciešu, hipnotizējošu skatienu, taču neko neteica un nemēģināja nedz celties, nedz tuvoties. Nebija laika raizēties, ka šis virs kļūs par liecinieku. Ar acs kaktiņu vērojot bezpajumtnieku, viņa pievērsa uzmanību maisam ar dokumentu oriģināliem. Izvilka no rokassomas citrona formas saspiežamo flakonu un iešļāca no tās papīra maisiņā šķidrumu. Gaisu uzreiz piepildīja benzīna smaka. Svešā vira sejas izteiksme nemainījās. Viņa aizdedzināja sērkociņu.

Aleksa uzmanīgi vēroja degšanu, turot gatavībā ugunsdzēšamo aparātu, lai neļautu liesmām izplatīties tālāk. Bezpajumtniekam šis skats likās garlaicīgs. Vīrietis nicīgi pagrieza muguru.

Aleksa nogaidīja, līdz pēdējā papīra kripatiņa pārvēršas pelnos, un nodzēsa liesmas. Viņa vēl nezināja, kas ir šajos dokumentos, taču noteikti kaut kas ļoti slepens. Tāpat kā visi projekti, ar kuriem bija nācies strādāt. Viņa ar kurpes purngalu saberzēja melni pelēko pulveri, iespiežot to asfaltā. Tagad bija skaidrs, ka vairs nav palikusi ne mazākā papīra driskā. Pasviedusi piecu dolāru banknoti uz kartona loksnēm gulošajam vīram, viņa metās atpakaļ uz taksometru.

Pēc tam sekoja braucieni vairākos taksometros, divu dažādu līniju metro vagonos, tad dažu kvartālu gājiens kājām. Viņa nevarēja droši zināt, ka ir atbrīvojusies no vajātājiem. Atlika vienīgi censties nojaukt pēdas un visu laiku būt gatavībā. Ar vēl vienu taksometru viņa nokļuva Aleksandrijā un tur ar pilnīgi jaunu kredītkarti iznomāja auto.

Un nu viņa atradās Filadelfijas pievārtē, lētajā moteļa istabā, kur pārlieku uzbāzīgs gaisa atsvaidzinātāja aromāts cīnījās ar sastāvējušos cigarešu dūmu smaku, bet viņas uzmanība bija pievērsta gultā kārtīgi sarindotajām papīra lapu kaudzītēm.

Subjekta vārds bija Daniels Nebekers Bīčs.

Divdesmit deviņus gadus vecs. Ar gaišu ādas krāsu, gara auguma, vidējas miesasbūves, ar neuzkrītoši pelēkbrūniem matiem pagarās cirtās - šis garums viņai nezin kāpēc šķita pārsteidzošs, varbūt tāpēc, ka tik bieži bija saskārusies ar armijniekiem. Brūnas acis. Dzimis Aleksandrijā. Vecāki - Alans Džefrijs Bīčs un Tīna Anna Bīča, dzimusi Nebekera. Brālis - Kevins, pusotru gadu vecāks. Bērnības laikā ģimene dzīvojusi galvenokārt Mērilendā un neilgu laiku Ričmondā Virdžīnijas štatā, kur viņš divus gadus mācījies vidusskolā. Daniels bija studējis Tausona Universitātē un saņēmis diplomu pedagoģijā ar papildu specializāciju angļu valodā. Nākamajā gadā pēc universitātes absolvēšanas zaudējis abus vecākus autokatastrofā. Vaditājs, kurš bija ietriecies viņu mašīnā, arī gāja bojā, un viņa asinīs tika atklāts augsts alkohola saturs. Piecus mēnešus pēc vecāku bērēm policija aizturēja Daniela brāli par narkotiku izplatīšanu - metam-fetamīna izgatavošanu un tirgošanu nepilngadīgajiem -, un viņš nonāca apcietinājumā uz deviņiem gadiem Viskonsinas labošanas darbu iestādē. Pēc gada Daniels apprecējās, bet vēl pēc diviem gadiem izšķīrās, un bijusī sieva gandrīz nākamajā dienā pēc steidzīgi panāktās šķiršanās apprecējās otrreiz ar kādu juristu un jau sešus mēnešus vēlāk laida pasaulē bērnu. Šādā dzīvesstāstā nebija grūti lasīt starp rindiņām. Tajā pašā gadā Daniela brālis gāja bojā cietumnieku kautiņā. Tiešām ieildzis nelaimju periods.

Pašlaik Daniels pasniedza vēsturi un angļu valodu kādā vidusskolā, kas atradās daudzu nicinātā Vašingtonas trūcīgo ļaužu rajonā. Viņš arī trenēja meiteņu volejbola komandu un pārraudzīja skolēnu padomi. Divreiz pēc kārtas viņš bija saņēmis Gada labākā skolotāja goda titulu, kas tiek piešķirts pēc pašu skolēnu balsojuma. Pēdējos trīs gadus kopš šķiršanās Daniels bija pavadījis vasaras, strādājot organizācijā “Humānie mājokļi” - vispirms Idalgo Meksikā, pēc tam Minjā Ēģiptē. Trešajā vasarā - kādu laiku abās šajās vietās.

Nebija nevienas mirušo vecāku vai brāļa fotogrāfijas. Bijusī sieva bija redzama vienā attēlā - jaunā pāra svinīgā kāzu portretā. Krāšņa tumšmate, kas uzreiz piesaistīja skatienu. Jaunais vīrs līdzās šķita pelēks un necils, taču platais smaids viņa sejā bija daudz patiesāks nekā sievas samāksloti lepnā sejas izteiksme.

Aleksa būtu vēlējusies bagātīgāku informāciju, taču saprata, ka ar savu pedantisko raksturu viņa dažkārt gaida pārāk daudz no ne tik centīgiem analītiķiem.

Pavirši raugoties, Daniels bija pilnīgi godīgs pilsonis. Nācis no pieklājīgas ģimenes (drūmo dzīves periodu, kas beidzās ar brāļa nāvi, varēja gluži labi saprast, zinot par vecāku traģisko bojāeju). Šķiršanās upuris (nebija jau pirmā reize, kad nesavtīga skolotāja dzīvesbiedre drīz vien apjauš, ka ar tādu algu nav ko sapņot par greznu dzīvi). Trūcīgo bērnu aizstāvis. Brīvajā laikā nodarbojas ar labdarību.

Lietā nebija norādīts, kas sākotnēji bija piesaistījis valsts iestāžu uzmanību, bet, tikko aģenti sāka pētīt dziļāk, parādījās tumši, noziedzīgi noslēpņmi.

Šķita, ka viss aizsācies Meksikā. Tolaik Dānieļu neviens vēl nenovēroja, tāpēc informācija bija iegūta tikai no skaitļiem bankas kontā. Tiesu grāmatvedības speciālisti bija sagatavojuši labi dokumentētu vēstījumu. Vispirms viņa kontā, kur pēc šķiršanās bija atlikuši tikai daži simti dolāru, pēkšņi parādījās desmit tūkstoši. Pēc dažām nedēļām - vēl desmit. Līdz vasaras beigām jau bija uzkrājušies sešdesmit tūkstoši. Tad Daniels atgriezās mājās

ASV un sešdesmit tūkstoši pazuda no konta. Varbūt veikta pirmā iemaksa par māju vai lepnu jaunu auto? Nē, nekādi īpašumi uz viņa vārda netika reģistrēti. Nākamajā gadā, kamēr viņš bija Ēģiptē, pēkšņs naudas līdzekļu pieaugums vairs nebija vērojams. Varbūt tas bija laimests azartspēlēs? Vai mantojums?

Ar to vien nepietiktu, lai piesaistītu varas iestāžu uzmanību, taču lietas materiālos nevarēja atrast nekādu norādi. Turklāt kāds grāmatvedības departamentā laikam gribējis nopelnīt par virsstundām vai arī ļoti, ļoti garlaikojies, jo, par spīti uzkrītošu aizdomu trūkumam, šis finanšu analītiķis bija sadzinis pēdas pazudušajiem sešdesmit tūkstošiem dolāru gluži kā dzinējsuns, neatraujot degunu no zemes. Viņš tos bija atradis jaunā bankas kontā Kaimanu salās. Kopā ar vēl simt tūkstošiem.

Šajā bridi Daniela vārds nokļuva melnajā sarakstā. Ne jau CIP, FIB vai NDA - tikai Valsts ieņēmumu dienesta sarakstā. Un pat ne augstas prioritātes statusā. Viņa vārds bija tikai ierindots starp personām, kas jāpārbauda.

Aleksa uz brīdi aizdomājās, kā Dānieļu ietekmēja brāļa nāve. Spriežot pēc liecībām, viņš savu vienīgo atlikušo ģimenes locekli bija diezgan bieži apciemojis cietumā. Sieva aizmūk pie cita, brālis iet bojā. Diezgan tipisks gadījums, kad cilvēks var nonākt neceļos.

Nauda uzradās arvien vairāk, taču summas neatgādināja nar-kokurjera vai pat dīlera ienākumus. Nevienā no šīm nodarbēm nevar nopelnīt tik daudz.

Tad šī nauda sāka pārvietoties un to bija grūtāk izsekot, taču uz Daniela Bīča vārda bija aptuveni desmit miljoni dolāru, kas nemitīgi ceļoja no Kārību jūras reģiona uz Šveici un Ķīnu un atpakaļ. Varbūt viņš kalpoja par aizsegu un kāds izmantoja viņa vārdu savu līdzekļu slēpšanai, taču noziedznieki parasti nemēdz riskēt ar milzu summām, nododot tās neko nezinošu skolotāju rokās.

Ko Daniels tādu darīja, lai tik daudz nopelnītu?

Protams, tajā laikā aģenti jau novēroja visus viņa kontaktus, un drīz vien kaut kas atklājās. Kāds vīrs, vārdā Enrike de la Fuentess, parādījās miglainā melnbaltā novērošanas videokameras uzņemtā fotogrāfijā Daniela Biča moteļa stāvlaukumā Mehiko.

Tā kā Aleksa dažus gadus nebija strādājusi, šis vārds neko neizteica. Un, pat ja viņa šobrīd darbotos departamentā, tas, visticamāk, nebūtu saistīts ar viņas ikdienas pienākumiem. Aleksa dažkārt bija piedalījusies karteļu problēmas risināšanā, taču narkotiku dēļ parasti netiek celta tik liela trauksme kā potenciālu kara un terorisma draudu gadījumā.

De la Fuentess bija narkobarons, bet narkobaroni - arī agresīvie un godkārīgie - reti piesaistīja īpašu viņas departamenta uzmanību. ASV valdība daudz neuztraucās, ja narkobaroni apšāva cits citu, un šie narkotiku bandu kari visai maz ietekmēja vienkāršo Amerikas pilsoņu dzīvi. Narkotiku dīleri negrib nogalināt savus klientus. Tas nenāk par labu biznesam.

Visos darba gados un pat ar pienākumu veikšanai nepieciešamo pielaidi visstingrākās slepenības materiāliem Aleksa vēl nekad nebija dzirdējusi par narkobaronu, kurš interesētos par masu iznīcināšanas ieročiem. Tomēr, ja ar tiem var labi nopelnīt, šādu iespēju nevar izslēgt.

Taču peļņas gūšana no pārdošanas ir pavisam kas cits nekā uzbrukums.

De la Fuentess pagājušā gadsimta 90. gadu vidū naidīgā varas pārdalē (saudzīgi izsakoties) bija pārņēmis savās rokās kādu vidēji lielu Kolumbijas grupējumu un pēc tam vairākkārt mēģinājis izvērst darbību netālu uz dienvidiem no Arizonas robežas. Ikreiz viņu padzina kāds tuvējais kartelis, kas kontrolēja Teksasas un Meksikas robežu. De la Fuentess jau sāka zaudēt pacietību un meklēja arvien jaunus un neparastākus veidus, kā izrēķināties ar ienaidniekiem. Un tad viņš atrada sabiedroto.

Aleksa asi ievilka elpu caur sakostiem zobiem.

Šo vārdu gan viņa zināja - zināja un dziļi ienīda. Uzbrukumi no ārpuses jau ir pietiekami briesmīgi. Bet visdziļāko riebumu viņa izjuta pret cilvēkiem, kuri bija dzimuši demokrātiskas valsts brīvības un bagātīgo iespēju apstākļos un pēc tam uzdrīkstējās izmantot šīs pašas iespējas un brīvības, lai uzbruktu to avotam.

Šai iekšzemes teroristu organizācijai bija vairāki nosaukumi. Departamentā visi to dēvēja par "Čūsku” saistībā ar kāda nelaiķa vadoņa tetovējumu un atsauci uz lugu “Karalis Līrs”. Viņa bija aktīvi piedalījusies dažu šī grupējuma svarīgāko plānu apturēšanā, taču, atceroties to vienu, ko organizācijai bija izdevies īstenot, viņai naktīs joprojām rādījās murgi. Lietas dokumentos nebija teikts, kurš bijis iniciators, tikai fakts, ka bija panākta vienošanās. Ja de la Fuentess izpildīs savu uzdevumu, viņš saņems pietiekami daudz naudas, cilvēku un ieroču, lai iznīcinātu lielāko karteli. Bet teroristi iegūs to, ko vienmēr kārojuši, - amerikāņu dzīves destabilizāciju, šausmas, postažu un lielu ievērību presē.

Tas bija briesmīgi.

Kas gan vēl vairāk var destabilizēt situāciju valstī kā nāvējošs, laboratorijā izveidots gripas vīruss? Jo īpaši tāds, ko paši teroristi spēj kontrolēt.

Viņa uzreiz varēja noteikt, kad analītiķu stāstījumu turpināja spiegi. Tas radīja daudz skaidrāku priekšstatu.

Spiegi vīrusu sauca par ТСХ1 (dokumentos nekur nebija paskaidrots, ko nozīmē šis saīsinājums, un arī viņa ar savu diezgan specializēto medicīnas izglītību nespēja to uzminēt). Valdības iestādēm bija zināms par ТСХ1 supergripas esamību, taču tās domāja, ka vīruss ir likvidēts slepeno operāciju reidā Ziemeļāfrikā. Laboratorija bija iznīcināta, vainīgie notverti (un gandrīz visi sodīti ar nāvi). Pēc tam nekas vairs nebija dzirdēts par ТСХ1.

Līdz vīruss pirms dažiem mēnešiem atkal parādījās Meksikā kādā dzīvību glābjošā vakcīnas partijā iekļauts jaunā dizaineru narkotikā.

Aleksai uznāca galvassāpes, tādas nejauki lokalizētas. It kā nokaitēta adata urbtos smadzenēs tieši aiz kreisās acs. Pēc apmešanās motelī viņa pirms dokumentu lasīšanas bija dažas stundas pagulējusi, taču ar to nepietika. Viņa aizgāja līdz izlietnei, kur bija nolikta tualetes piederumu somiņa, paņēma četras Motrin tabletes un norija, neuzdzerot ūdeni. Jau pēc dažām sekundēm viņa attapās, ka kuņģis ir pilnīgi tukšs un Motrin uz to iedarbosies postoši. Aleksa vienmēr glabāja somā proteīna batoniņus un, pirms atgriezās pie dokumentu lasīšanas, ātri vienu apēda.

Teroristi zināja, ka tiek novēroti, tāpēc sniedza de la Fuen-tesam tikai informāciju. De la Fuentesam būs jāatrod izpildītājs -vislabāk kāds šķietami nekaitīgs, neuzkrītošs cilvēks.

Stāstā parādījās skolotājs.

Spriežot pēc labāko analītisko prātu secinājumiem, Daniels Bīčs, godīgs un cienījams pilsonis, bija devies uz Ēģipti un tur iegādājies TCX1 kāda varaskāra, nelīdzsvarota narkobarona uzdevumā. Turklāt viņš acīm redzami joprojām bija iesaistīts šajā sazvērestībā. Saskaņā ar izmeklētāju rīcībā esošajiem pierādījumiem, šķita, ka tieši viņš arī izplatīs TCX1 Amerikas teritorijā.

Ieelpojamā dizaineru narkotika, kas satur vakcīnu, jau bija nonākusi tirgū - tātad vērtīgie klienti nebūs apdraudēti, un varbūt tā jau bija sazvērestības otrā daļa. Pat visnelīdzsvarotākajiem narkobaroniem naudas jautājumos jādomā pragmatiski. Varbūt tie, kuri nelieto narkotikas, uzzinās, kur slēpjas glābiņš, un radīsies daudz jaunu, izmisušu klientu. Daniels Bīčs noteikti jau bija ieguvis imunitāti. Izplatīt šo vīrusu nebūs grūts uzdevums: tikai jāpārvelk ar inficētu vates gabaliņu pār virsmām, kurām cilvēki regulāri pieskaras, - durvju rokturiem, letēm, datoru tastatūrām. Vīruss bija izstrādāts ar spēju izplatīties meža ugunsgrēka ātrumā - nemaz nebūs jāinficē pārāk daudz cilvēku. Tikai daži Losandželosā, daži Fīniksā, daži Albukerkē, vēl daži Sanantonio. Daniels jau bija rezervējis viesnīcas numuru katrā no šīm pilsētām. Viņš bija ieplānojis doties šajā nāvējošajā ceļojumā - it kā lai apmeklētu vēl kādas “Humāno mājokļu” vietas, gatavojoties skolēnu nākamā rudens ekskursijai, - pēc trim nedēļām.

“Čūska” un de la Fuentess mēģināja sarīkot vispostošāko uzbrukumu, kāds jebkad pieredzēts Amerikā. Un, ja ierocī pārvērstais vīruss un vakcīna tiešām jau ir de la Fuentesa rīcībā, ļaundariem ir drošas izredzes, ka viss izdosies.

Kārstons nejokoja. Tas, ko Aleksa sākotnēji bija noturējusi par izlikšanos, lai apelētu pie viņas līdzjūtības, izrādījās apbrīnojamas savaldības piemērs. No visām potenciālajām katastrofām, kas bija nonākušas uz viņas rakstāmgalda - kad viņai tāds vēl bija -, šī bija viena no ļaunākajām, un viņa patiešām bija pieredzējusi daudz briesmu lietu. Reiz bija parādījies kāds cits bioloģiskais ierocis ar tikpat postošu potenciālu, taču tas neizkļuva ārpus laboratorijas sienām. Turpretī šis bija reāli īstenojams plāns, kas jau bija uzsākts. Un tas varētu nonāvēt ne tikai simtiem tūkstošus cilvēku, bet vismaz miljonu vai pat vairāk, līdz Slimību kontroles centrs spētu ierobežot un apturēt nāvējošās sērgas izplatību. Kārstons zināja, ka viņa nonāks pie šāda secinājuma, un bija tīši attēlojis situācijas nopietnību saudzīgākos toņos, lai teiktais izklausītos reālistiskāk. Dažkārt patiesība ir briesmīgāka par visiem izdomājumiem.

Likmes šajā spēlē bija vēl augstākas, nekā Aleksa bija domājusi. To apzinoties, bija grūtāk attaisnot savu pieticīgo spēli ar niecīgajām likmēm. Vai šādas katastrofas draudu apstākļos viņa vispār drīkstēja tik stūrgalvīgi sargāt pati savu kailo dzīvību? Sarunā ar Kārstonu viņa bija stingri paudusi savu nostāju, bet, ja pastāv kāda iespējamība, ka šis stāsts nav lamatas, vai viņa drīkst atteikties palīdzēt?

Ja Daniels Bīčs pazudīs, de la Fuentess sapratīs, ka viņam kāds ir nācis uz pēdām, un varbūt sāks rīkoties agrāk, nekā paredzēts. Daniels jāpiespiež runāt, un, jo ātrāk, jo labāk. Pēc tam viņam jāatgriežas parastajā ikdienas dzīvē un jārādās sabiedrībā, lai lielummānijas pārņemtais narkobarons neko nenojaustu, līdz likumsargi varēs to arestēt.

Jau pašā sākumā tāda bija standarta procedūra attiecībā uz Aleksas subjektiem - uz neilgu laiku atlaist tos brīvībā. Tas bija viņas darba svarīgs aspekts, jo Aleksa vislabāk prata iegūt informāciju, nenodarot subjektam redzamus kaitējumus.

(Pirms Aleksas vislabākais un vienīgais meistars ar šādām prasmēm bija Bārnabijs.) CIP, NDA un daudzām līdzīgām valdības iestādēm bija savi darbinieki, kas nodarbojās ar tādu subjektu nopratināšanu, kurus pēc informācijas iegūšanas paredzēts likvidēt. Laika gaitā izrādījās, ka Aleksa šo uzdevumu veic labāk nekā izcilākie kolēģi citās iestādēs, un viņas darba slodze sāka pieaugt. Lai gan citas iestādes nelabprāt savstarpēji sadarbojās un vēlējās paturēt informāciju slepenībā, rezultāti tomēr bija spēcīgs arguments.

Viņa nopūtās un atkal pievērsās uzdevumam. Uz spilvena gultas galvgalī bija sarindotas vienpadsmit Daniela Bīča fotogrāfijas. Bija grūti salīdzināt divas monētas puses. Senākajos attēlos vīrietis atgādināja skautu, un maigi viļņainie mati viņam piešķīra godīgu un labsirdīgu izskatu. Turpretī spiegu uzņemtajās fotogrāfijās seja nenoliedzami bija tā pati, taču raksturs šķita pavisam citāds. Mati vienmēr bija paslēpti zem kapuces vai beisbola cepures (tieši tāpat bieži mēdza maskēties arī viņa), stāja bija agresīvāka, sejas izteiksme - salta. Aleksa bija strādājusi ar šādiem profesionāļiem. Tas prasīja laiku. Varbūt pat vairāk par vienu nedēļas nogali. Viņa vēlreiz aplūkoja abas līdzīgās, tomēr pretrunīgās sejas un uz mirkli iedomājās, vai Daniels necieš no kādas psihiskas kaites. Tikpat labi tie varēja liecināt par neatgriezeniskām pārmaiņām un labsirdīgais jauneklis sen jau ir zudis uz mūžiem.

Tas gan nebija svarīgi - vēl ne.

Galvassāpes joprojām svilinoši urbās acī. Viņa saprata, ka tās nav radušās no stundām ilgās lasīšanas. Nē, šo sāpju cēlonis bija biedējošais lēmums, kas jāpieņem.

Aleksa savāca kopā visus dokumentus un sabāza tos ceļasomā. Lai Amerikas Dienvidrietumu iedzīvotāju masveida iznīcināšanas draudi dažas stundas pagaida!

Viņa bija nomainījusi auto, ar ko bija braukusi no rīta. Pirms apmešanās motelī viņa bija atdevusi nomāto auto Baltimorā, pēc tam ar taksometru aizbraukusi uz Jorku Pensilvānijas štatā. Tad izkāpusi no taksometra dažu minūšu gājiena attālumā no mājas, kur kāds virs, uzvārdā Stabinss, piedāvāja pārdošanā savu trīs gadus veco Tercei, reklamējot to Craigslist. Samaksājusi skaidrā naudā un parakstījusies kā Korija Hovarda, viņa ar jauno braucamo bija devusies uz Filadelfiju. Šis pēdas gan varētu izsekot, taču tas būtu ļoti grūti.

Viņa aizbrauca dažas jūdzes tālāk no moteļa un izvēlējās kādu nelielu ēstuvi, kur šķita valdām moža rosība. Tas bija labi divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, pūlī viņu neviens neievēros. Otrkārt, cerams, ka ēdiens būs baudāms.

Tā kā ēdamzāle bija pārpildīta, Aleksa apsēdās pie nelielā bāra. Aiz letes bija spogulis visas sienas platumā, un tajā varēja nepagriežoties vērot durvis un lielos skatlogus. Šī bija laba pozīcija. Viņa pasūtīja burgeru, sīpolu gredzenus un šokolādes dzērienu. Tie visi garšoja lieliski. Ēdot viņa nedomāja ne par ko citu. Pēdējo deviņu gadu laikā viņa bija labi iemācījusies apspiest domas. Un, kamēr viņa koncentrēja visu uzmanību uz ēdienu un apkārtējo ļaužu vērošanu, galvassāpes pierima līdz trulai pulsēšanai. Maltītes laikā beidzot sāka iedarboties Motrin un sāpes pārgāja pavisam. Desertā viņa pasūtīja pekanriekstu kūkas gabalu, taču bija jau tā pieēdusies, ka varēja tikai paknibināt to. Viņa vilcinājās, kavēja laiku. Kad maltīte būs galā, būs jāpieņem lēmums.

Galvassāpes atgriezās, kad viņa bija mašīnā, kā jau bija paredzams, taču tagad tās vairs nebija tik asas kā iepriekš. Aleksa braukāja šurpu turpu pa mierīgajām dzīvojamo māju rajona ielām, kur katrs sekotājs uzreiz būtu pamanāms. Mazā priekšpilsēta bija tumša un klusa. Pēc dažām minūtēm viņa sāka virzīties uz pilsētas pusi.

Prātā joprojām vīdēja abi pieņēmumu stabiņi.

Pirmā stabiņa argumenti, ka Kārstons meloja, lai ievilinātu viņu nāvējošās lamatās, šķita arvien mazāk ticami. Tomēr bija jāsaglabā modrība. Varbūt šis stāsts bija izdomājums. Pierādījumi, departamentu sadarbība un dažādi analītiķi ar atšķirīgu rakstības stilu, fotogrāfijas no visām pasaules malām - tas viss varētu būt ļoti detalizēts un rūpīgi izstrādāts viltojums. Turklāt bez garantijas, jo nebija paredzams, vai viņa tam visam nepagriezis muguru.

Bet kāpēc lai Kārstons liktu sagatavot tik bagātīgu informāciju, ja cerēja, ka viņa ieradīsies uz iepriekš norunātu tikšanos? Pretinieki būtu varējuši vienkārši nogalināt viņu tajā bridi bez visiem māņu manevriem. Pietiktu ar tukšu papīra lapu paku, ja vienīgais mērķis ir upura smadzeņu izšķaidīšana uz asfalta, pirms viņa pagūtu atvērt portfeli. Cik ilgā laikā var uzmeistarot šādu dosjē? Ierodoties ātrāk, viņa bija liegusi Kārstonam iespēju safabricēt viltus dokumentus. Kāda šajā scenārijā bija Daniela Biča loma? Viens no viņu aģentiem? Vai kāds neko nezinošs civiliedzivotājs, kas ar Photoshop iemontēts eksotiskajos attēlos? Departaments taču saprata, ka viņa spēs pārbaudīt vismaz daļu šis informācijas.

Pēdējā dokumentu mapē atradās rīcības plāns. Pēc piecām dienām, vienalga, vai ar viņas piedalīšanos vai bez, Daniels tiks sagūstīts ierastā sestdienas rīta skrējiena laikā. Līdz skolas sākumam pirmdienas rītā neviens nepamanīs viņa prombūtni. Ja kāds tomēr sāks viņu meklēt, varbūt nodomās, ka Daniels devies nelielā atpūtas izbraukumā. Ja Aleksa piekritis palīdzēt, viņai būs divas dienas vajadzīgās informācijas ieguvei, bet pēc tam viņa varēs doties, kur gribēs. Departaments cerēja, ka viņa būs ar mieru saglabāt vismaz kaut kādus kontaktus. E-pasta adresi ārkārtas gadījumiem, sociālā tikla lapu, kaut vai sludinājumus avīzē.

Ja viņa nepiekritis veikt šo darbu, departaments centīsies tikt galā pats. Taču rīkoties tā, lai nopratināmajam nenodarītu redzamus miesas bojājumus, būs tik lēni... pārāk lēni. Bet neveiksmes gadījumu vispār bail iedomāties.

Aleksa labpatikā atcerējās visu, kas atkal būtu pieejams laboratorijā. Aprīkojums, kuram ārpasaulē nekādi nevarēja piekļūt. DNS sekvencers un polimēru ķēdes reaktors. Jau gatavie saražotie antiķermeniši, ko varētu sabāzt kabatās. Protams, ja Kārstons nemeloja, viņai vairs nebūtu jāzog šie labumi.

Viņa mēģināja iztēloties, kā būtu atkal gulēt gultā. Nenēsāt visu laiku sev līdzi tokslnu arsenālu. Katru dienu saukties vienā un tajā pašā vārdā. Sazināties un tikties ar citiem cilvēkiem bez nāves draudiem.

Neceri uz to! - viņa apsauca sevi. Neļauj tādām domām apmiglot prātu. Nepieļauj, lai cerības padara tevi par muļķi.

Lai cik patīkamas būtu šīs iedomu ainas, viņa nonāca strupceļā, cenšoties soli pa solim iztēloties, kas būs jāpaveic, lai to panāktu. Viņa saprata, ka nekādi nespēs atkal ieiet pa spožajām tērauda durvīm, aiz kurām bija skanējuši Bārnabija pirmsnāves kliedzieni. Viņas prāts stingri atteicās to iztēloties.

Miljons cilvēku dzīvību ir nopietns arguments, tomēr savā ziņā joprojām abstrakta doma. Viņai šķita, ka nekāds spēks nepiespiedis viņu ieiet pa tām durvīm.

Tāpēc tās būs kaut kā jāapiet.

Tikai piecas dienas.

Tik daudz kas jāpaveic.

4. NODAĻA

Šī operācija draudēja aprit visus viņas ietaupījumus.

Tā uzmācīgā doma visu laiku nelika mieru. Ja viņa izdzīvos nākamajā nedēļā un nekas nemainīsies darba attiecībās ar departamentu, sāksies nopietni finanšu sarežģījumi. Nav nekāds lētais prieks trīs gadus pastāvīgi slēpties un mainīt vārdus.

Savulaik strādājot bija pat grūti tikt pie tērējamas naudas. Trūkumu viņa necieta; labā alga bija svarīgs faktors, izvēloties darbu departamentā, turklāt vēl pirms tam - kad nomira māte -viņa bija mantojusi ievērojamu apdrošināšanas prēmiju. Taču, ja cilvēks strādā pie aizdomu pārņemtiem varasvīriem, kuri darbinieka dzīvē pievērš uzmanību katram sīkumam - līdz pat zobu pastas izvēlei -, nevar tā vienkārši izņemt visu naudu no bankas un noglabāt to zem gultas kurpju kastē. Ja priekšniecībai pret darbinieku nebūtu nekādu ļaunu nodomu, tad ar šādu rīcību varētu tiem sagādāt motīvu. Savukārt, ja šādi nodomi pastāvētu, tad šī rīcība liktu tiem paātrināt savu plānu izpildi. Varētu mēģināt izņemt visu naudu pa ceļam, izbraucot no pilsētas, bet tas apgrūtinātu sagatavošanās darbu veikšanu.

Tāpat kā daudzos citos jautājumos, plānu bija piedāvājis Bār-nabijs. Viņš neizpauda nekādas sīkākas detaļas, lai aizsargātu paziņas, kas palīdzēja visu īstenot.

Kafetērijā, kas atradās dažus stāvus virs laboratorijas, viņa ar Bārnabiju tīši ļāva noklausīties sarunu par kādu cerīgu investīciju iespēju. Vismaz Bārnabijs nosauca to par cerīgu un centās pārliecināt viņu. Šī saruna ne ar ko īpašu neizcēlās - varbūt tieši tajā pašā bridi parastos birojos pie ūdens dzesētājiem arī citi tērzēja par līdzīgām tēmām. Viņa izlikās, ka ir piekritusi, un Bār-nabijs skaļā balsī apsolīja visu nokārtot. Viņa pārskaitīja naudu investīciju firmai - vai kādam uzņēmumam, kurš ticami izskatījās pēc investīciju firmas. Pēc dažām dienām nauda bija noguldīta - atskaitot piecu procentu “komisijas maksu” izpalīdzīgajiem paziņām par darbu un risku - kādā bankā Talsā Oklahomas štatā uz Frederikas Noblas vārda. Viņa saņēma paziņojumu par jauno kontu baltā aploksnē bez adresāta; tā bija paslēpta grāmatā “Ekstranodālās limfomas” apgabala bibliotēkā. Šajā aploksnē bija arī Oklahomas štata autovadītājas apliecība ar Frederikas Noblas vārdu un viņas fotogrāfiju.

Viņa nezināja, kur Bārnabijs saņēma savu sūtījumu. Nezināja, kāds būs viņa jaunais vārds. Viņa gribēja bēgt kopā ar veco doktoru, jo gaidāmā mokošā vientulība jau toreiz uzdzina šausmas, taču viņš bija iebildis, ka tas nebūtu prātīgi. Atsevišķi abiem būs drošāk.

Vēl citas investīcijas, citas mazas aploksnītes. Vēl daži bankas konti uz Frederikas vārda, kā arī konti un personas dokumenti Ellisai Grantai Kalifornijā un Sijai Marlovai Oregonā. Visas šīs trīs identitātes bija rūpīgi izveidotas un izturētu pārbaudi. Fre-dija tika atmaskota, kad departaments pirmo reizi atrada viņu, bet tas tikai mācīja viņai ievērot lielāku piesardzību. Ellisa un Sija joprojām bija drošas. Tās bija viņas vērtīgākais īpašums, ko viņa izmantoja uzmanīgi un taupīgi, lai saistība ar Dr. Džulianu Fortisu tās nekādi “neaptraipītu”.

Viņa sāka iepirkt dārglietas - smalkas un vērtīgas, un, jo mazākas, jo labāk. Kanāriju briljantus, kas, viņasprāt, izskatījās tikai pēc dzelteniem safīriem, taču maksāja desmitreiz dārgāk par bezkrāsainajiem. Resnas zelta ķēdītes, smagus viengabala zelta kulonus. Vairākus atsevišķus dārgakmeņus, kurus viņa it kā vēlējās iestrādāt gredzenos vai citās rotaslietās. Viņa gan zināja, ka pārdodot nekad nespēs atgūt vairāk par pusi no samaksātās

naudas, taču dārglietas var viegli pārvietot un vēlāk slepus pārvērst naudā.

Zvanot no maksas tālruņa, Fredija Nobla noīrēja nelielu namiņu Talsas pievārtē un samaksāja ar jaunu kredītkarti no Tal-sas bankas konta. Namiņa saimnieks bija laipns pavecs kungs, kurš labprāt piekrita ienest iekšā kastes, ko viņa nosūtīs pa pastu. Tās bija pilnas ar dažādām lietām, kas viņai būs vajadzīgas pēc Džulianas Fortisas dzīves atstāšanas uz visiem laikiem, - no dvieļiem un spilveniem līdz neiestrādātajiem dārgakmeņiem, atteces kondensatoriem un vārīšanas kolbām. Viņa ar it kā nejaušām piezīmēm lika noprast, ka gatavojas saraut kādas neveiksmīgas attiecības, un namiņa saimniekam ar to pietika. Viņa veica pasūtījumus no bibliotēku datoriem, izmantojot e-pasta adresi, kurai nekad nepiekļuva no mājas portatīvā datora.

Viņa bija izdarījusi visu iespējamo, lai būtu gatavībā, un tad sāka gaidīt Bārnabija signālu. Beidzot vecais doktors tiešām pavēstīja, ka laiks bēgt, taču citādi, nekā abi bija plānojuši.

Nauda, tik ilgi un rūpīgi uzkrāta, tagad plūda caur pirkstiem tā, it kā viņa būtu izšķērdīga trasta fonda mantiniece. Viņa mierināja sevi ar domu, ka šis ir tikai viens atsevišķs gadījums, neizbēgami tēriņi mazticamas brīvības atgūšanas vārdā. Viņa pieprata dažus paņēmienus, kas ļautu nopelnīt lielu naudu, bet tie bija bīstami, saistīti ar riskiem, ko viņa nevarēja atļauties, taču droši vien nekas cits neatliks.

Cilvēkiem bija vajadzīgi profesionāli mediķi, kuri gatavi pārkāpt noteikumus. Daži vienkārši meklēja ārstu, kurš prastu pārraudzīt Pārtikas un zāļu pārvaldes neapstiprinātu, no Krievijas vai Brazīlijas ievestu zāļu lietošanu. Savukārt citiem bija jāizņem no brūces lodes, bet uz slimnīcu doties nedrīkstēja, jo tur ārstu pienākums ir ziņot policijai.

Viņa visu laiku uzturēja neuzkrītošu klātbūtni internētā. Daži klienti bija rakstījuši uz veco e-pasta adresi, kura vairs nedarbojās. Viņai būs jāatgriežas diskusiju forumos, kuru lasītāji viņu pazina, un jāmēģina sazināties ar kontaktpersonām, neatstājot

jaunas pēdas. Tas būs grūti — ja jau departaments bija atradis viņas e-pasta saraksti, tam droši vien bija zināms ari viss pārējais. Vismaz labi, ka viņas klienti bija saprotoši. Darbā, ko viņa veica to labā, daudz kas bija raksturojams robežās no puslegāla līdz pilnīgi kriminālam, tāpēc tiem nebūtu jābrinās par viņas pēkšņajām pazušanām un jaunajiem vārdiem.

Protams, darbs likuma tumšajā pusē bija saistīts ar jauniem draudiem viņas jau tāpat briesmu pilnajā dzīvē. Piemēram, kādam vidēja līmeņa mafijas bosam viņas pakalpojumi bija tik ļoti vajadzīgi, ka tas gribēja pierunāt viņu apmesties uz pastāvīgu dzīvi llinoisā. Viņa centās ieskaidrot šim Džonijam Džankardi savu rūpīgi sacerēto aizbildināšanos, neatklājot patiesību - jo, kā jau zināms, gadījumos, kad rodas iespēja nopelnīt ar informācijas pārdošanu, mafija, maigi izsakoties, pārāk neizceļas ar lojalitāti pret cilvēkiem no malas -, taču viņš ļoti uzstāja, arī maigi izsakoties. Džankardi apgalvoja, ka, atrodoties viņa aizsardzībā, viņai nekad nedraudēs briesmas. Galu galā viņa bija spiesta likvidēt toreizējo identitāti, pamest gluži ērti iekārtoto Čārlijas Pītersones dzīvi un bēgt. Varbūt kādi mafijas ģimenes locekļi vēl joprojām viņu meklēja. Par to gan viņa pārāk nesatraucās. Personāla un resursu nodrošināšanā mafija nevar sacensties ar ASV valdību.

Un varbūt mafija nemaz negribēja tērēt laiku, vajājot viņu. Pasaulē ir daudz ārstu, tie visi ir tikai cilvēki, un daudzi no tiem ir uzpērkami. Bet jāatzīst - ja Džonijs Dž. būtu zinājis viņas īsto specializāciju, tad būtu vairāk papūlējies, lai viņu paturētu.

Taču Džonijs Dž. vismaz palīdzēja pārvērst dārgakmeņus naudā. Un arī paātrinātais kurss traumu medicīnā nāca par labu. Vēl viena priekšrocība, strādājot ārpus likuma, - neviens pārāk neuztraucās par ārstēšanas neveiksmēm. Nāve ir ikdienas parādība, un nav vajadzīga apdrošināšana pret kļūdām.

Ikreiz, iedomājoties par Džoniju Dž., viņa atcerējās Karlo Adži. Ne gluži draugu, tā nevarētu teikt, tomēr patīkamu cilvēku. Karlo tolaik bija viņas kontaktpersona, cilvēks, ar kuru viņa tikās visbiežāk. Lai gan pēc izskata Karlo bija vistipiskākais bandīts,

pret Čārliju viņš allaž izturējās jauki - kā pret savu jaunāko māšeli. Tāpēc, nespējot izglābt Karlo no nāves, viņai sirds sāpēja vairāk nekā citkārt. Karlo kreisajā sirds kambari bija iestrēgusi lode. Kad viņa ķermeni nogādāja pie Čārlijas, bija jau par vēlu, taču Džonijs Dž. joprojām cerēja, jo Čārlija jau iepriekš bija spējusi palīdzēt. Tomēr, kad Čārlija uzreiz konstatēja Karlo nāvi, boss to uzņēma filozofiskā mierā. Karlo bija vislabākais. Nu neko darit, nav ieguvumu bez zaudējumiem. Un paraustīja plecus.

Viņai nepatika atmiņas par Karlo.

Aleksa būtu vēlējusies vēl dažas nedēļas laika, lai precīzāk noslīpētu savu plānu, apsvērtu bīstamos faktorus, kārtīgāk paveiktu fiziskos priekšdarbus, taču Kārstons bija noteicis termiņu. Šajā ierobežotajā laika posmā bija gan jānovēro, gan jāiekārto darba vieta, tāpēc neviens no šiem uzdevumiem nebija paveikts nevainojami. Gluži ticams, lai novērstu iespējamu viņas patvaļīgu rīcību, ari viņa pati pašlaik tika novērota. Šādu soli departaments varētu paredzēt, ņemot vērā viņas pāragro tikšanos ar Kārstonu. Bet kāda gan izvēle viņai bija? Ierasties darbā noteiktajā laikā?

Spriežot pēc novērojumiem, viņa bija pārliecināta, ka Daniels ari šodien rīkosies tieši tāpat kā iepriekšējās trīs dienās. Tā kā viņš vienmēr ģērbās gandrīz vienādi - līdzīgos džinsos, pogājamā virskreklā un ikdienišķā sporta jakā ar nelielām krāsas toņu atšķiribām -, viņa nosprieda, ka Daniels savā publiskajā dzīvē ir īsts paradumu cilvēks. Kad mācību stundas būs beigušās, viņš vēl uzkavēsies skolā, lai aprunātos ar skolēniem un sagatavotu stundu plānu nākamajai dienai. Pēc tam, uzmetis uz kreisā pleca mugursomu ar vairākām mapēm un portatīvo datoru, dosies prom, pa ceļam pamājot sveicienu sekretārei. Viņš mēros sešus kvartālus un iekāps metrovilcienā Kongresa Augstienēs ap sešiem, tieši vislielākās pasažieru drūzmas laikā. Viņam bija izdevīgs brauciens bez pārsēšanās pa Zaļo līniju līdz Kolumbijas Augstienēm, kur atrodas viņa mazais vienistabas dzīvoklis. Mājās viņš uzsildīs vakariņās kādu saldētu porciju un ķersies pie skolēnu darbu labošanas. Parasti Daniels devās pie miera ap desmitiem, nekad

neieslēdza televizoru, vismaz cik viņa bija redzējusi. Grūtāk bija novērot no rīta notiekošo, jo niedru žalūzijas pie logiem, apgaismotas no iekšpuses, bija gandrīz caurspīdīgas, bet rīta saulē caur tām nekas nebija redzams. Katru rītu pulksten piecos viņš devās ikdienas skrējienā, atgriezās pēc stundas, tad pēc pusstundas, līdz galam neizžāvējis pagaros, viļņotos matus, atkal atstāja māju, lai dotos uz trīs kvartālus attālo metrostaciju.

Aizvakar viņa no droša attāluma bija sekojusi Daniela skrējienam, cik vien labi spēdama. Vīrietis skrēja vienmērīgā, ātrā tempā, kas liecināja par labu rūdījumu. Ari Aleksa pēkšņi sāka ilgoties, kaut būtu vairāk laika skriešanai. Viņai nepatika skriet tā kā citiem, jo ceļa malā bez mašīnas, ar kuru aizbēgt, viņa vienmēr jutās neaizsargāta, taču trenēšanās bija svarīga. Viņa nekad nespēs būt stiprāka par aģentu, kuru sūtīs viņu vajāt. Ar savām īsajām kājām viņa nevarēs paskriet ātrāk, turklāt nebija apguvusi ari nevienu cīņas mākslu, kas ļautu pārspēt profesionālu slepkavu. Taču izturība gan varētu izglābt viņas dzīvību. Ja ar slēptajiem ieročiem izdotos aizstāvēties pašā bīstamākajā uzbrukuma bridi, viņai būtu jāspēj bēgt ilgāk, nekā slepkava spētu dzīties pakaļ. Cik briesmīga būtu nāve aizelšoties, kad muskuļi vairs neklausa un visi spēki zuduši nepietiekamu treniņu dēļ. Viņa negribēja iet bojā šādi. Tāpēc viņa skrēja tik bieži, cik vien bija izdevība, un vingroja, cik vien bija iespējams šaurajos mājokļos. Tagad viņa apsolīja sev, ka, tiklīdz šī operācija būs galā, atradīs kādu piemērotu skriešanas trasi, kuras tuvumā ir daudz bēgšanas taciņu un slēptuvju.

Daniela skriešanas maršruts, tāpat kā dzīvoklis un skola, bija pārāk uzkrītoša vieta, lai rīkotos. Visvienkāršāk būtu notvert vīrieti uz ielas skrējiena beigās, kad viņš būs noguris un neuzmanīgs, taču to zināja ari pretinieki. Tie noteikti būs sagatavojušies šādai rīcībai. Tas pats attiecās ari uz ceļu, ko Daniels kājām mēroja uz skolu. Atlika vienīgi metrovilciens. Protams, pretinieki zinās, ka brauciens metro ir vēl viena izdevīga situācija, taču tie nespēs izvietot posteņus katrā līnijā, katrā pieturā, vienlaikus novērojot ari katru Daniela brauciena posmu.

Visur bija uzstādītas videokameras, taču tur neko nevarēja līdzēt. Kad darbs būs paveikts, ienaidnieku rīcībā būs aptuveni miljons skaidru attēlu ar viņas seju pašreizējā izskatā, trīs gadus pēc aizbēgšanas. Viņai pašai šķita, ka tā nav īpaši mainījusies, bet departaments noteikti atjauninās viņas dosjē. Taču tas arī būs viss, ko tas varēs darīt. Strādājot savā bijušajā amatā, viņa bija uzzinājusi pietiekami daudz par upura nolaupīšanu uz ielas, lai saprastu, ka viss ir sarežģītāk, nekā varētu šķist, skatoties TV seriālus par spiegiem. Metro novērošanas kameru mērķis ir palīdzēt notvert aizdomās turamo pēc nozieguma. Departmentam nepietiks ne cilvēku, ne resursu, lai rikotos, vadoties pēc novērojumiem reālajā laikā. Tāpēc no kamerām varēs noteikt tikai to, kur viņa ir bijusi, nevis, kur ir, bet bez šīs informācijas nebūs nekāda labuma no videoierakstiem. Viss pārējais, ko parasti var uzzināt no šiem ierakstiem - kas viņa ir, kur ieguvusi informāciju, kāds ir viņas motīvs -, departamentam jau bija zināms.

Un jebkurā gadījumā viņa nespēja izgudrot nevienu citu, mazāk riskantu rīcības variantu.

Šodien viņas vārds bija Džesa. Viņa bija izvēlējusies profesionālu izskatu - melnu kostīmu un melnu T kreklu ar V veida kakla izgriezumu, protams, neaizmirsa aplikt arī melno ādas jostu. Galvā viņai bija cita, dabiskāka parūka - ar gaiši pelēk-brūniem matiem, apgrieztiem līdz zoda līnijai. Tie bija atglausti atpakaļ ar vienkāršu, melnu lenti, bet brilles smalkos metāla rāmjos neradīja slēpšanās iespaidu, tomēr neuzkrītoši pārveidoja vai-gukaulu un pieres formu. Viņas seja bija simetriska, ar smalkiem vaibstiem - nekas tajā neizcēlās. Viņa zināja, ka cilvēki parasti viņai nepievērš uzmanību, taču saprata arī to, ka viņas izskats nav gluži tik bezpersonisks, lai to neatpazītu kāds, kas meklē tieši viņu. Tāpēc vienmēr, kad vien iespējams, jānoliec galva.

Šoreiz viņa bija paņēmusi līdzi portfeli, nevis iepirkumu somu, un koka detaļas no somas plecu siksnas bija iestiprinātas portfeļa rokturī. Pats portfelis bija oderēts ar metālu, smags arī tukšs, tāpēc vajadzības gadījumā labi noderētu par sitamo ieroci.

Medaljoni, gredzeni, bet bez auskariem. Paredzēta neliela fiziska piepūle, tāpēc auskari būtu bīstami. Naži kurpju zolēs, skalpeļu asmeņi, ēdamo irbulīšu cilindrs, dažādie izsmidzināmie... gandrīz pilns bruņojums. Šodien tas viss tomēr neradīja drošības apziņu. Šī plāna daļa šķita pārāk bīstama. Nolaupīšana bija pilnīgi sveša joma. Pagājušajos trīs gados viņa bija apsvērusi tikai tādus scenārijus, kas beidzās ar nogalināšanu vai bēgšanu.

Džesa nožāvājās, braucot pa tumšajām ielām. Viņa pēdējā laikā nebija varējusi pietiekami izgulēties, un arī nākamajās dienās nebūs ko sapņot par īstu naktsmieru. Viņa bija sarūpējusi dažas vielas, kas palīdzēs palikt nomodā, tomēr ar tām varēs novilcināt sabrukumu bezspēkā ne vairāk kā par trim diennaktīm. Kad tas brīdis pienāks, viņai būs jāatrodas ļoti drošā slēptuvē. Viņa cerēja, ka varēs iztikt bez šīm vielām.

Ronalda Reigana lidostas ekonomiskās klases stāvlaukumā bija daudz brīvu vietu. Džesa novietoja mašīnu netālu no autobusu pieturas, vietā, kuru izvēlētos lielākā daļa pasažieru, un sāka gaidīt autobusu. Šo lidostu viņa pazina labāk nekā jebkuru citu. Viņu pārņēma senaizmirsta komforta sajūta, ko sniedza atrašanās pazīstamā vidē. Pieturā ieradās vēl divi pasažieri, abi ar bagāžu rokās un nogurušām sejām. Tie nepievērsa viņai uzmanību. Viņa aizbrauca ar autobusu uz trešo terminālu, pēc tam atgriezās atpakaļ uz gājēju tiltiņu, kas veda uz metrostaciju. Šis gājiens aizņēma apmēram piecpadsmit minūtes raitā solī. Cik labi, ka lidostās visi steidzas!

Viņa bija apsvērusi iespēju vilkt zābakus ar ķīļveida papēžiem, lai mazliet “pastieptos garumā”, taču tad nosprieda, ka šodien būs pārāk daudz jāstaigā un varbūt pat jāskrien, ja nepaveiksies. Tāpēc izvēlējās tumšas kurpes bez papēžiem, līdzīgas sporta apaviem.

Pievienojoties ļaužu pūlim, kas devās lejā uz metro peronu, viņa centās slēpt seju no griestu kamerām. Raugoties ar acu kaktiņiem, viņa meklēja piemērotu grupu, kurā patverties. Džesa bija pārliecināta, ka vajātāji meklēs sievieti, kura ir viena. Lielāka ļaužu grupa - jebkura - būs labāka maskēšanās nekā grims vai parūka.

Līdz ar pirmo sastrēgumstundas vilni vairāki ļaužu bariņi devās no pārpildītajiem eskalatoriem uz sliežu pusi. Viņa izvēlējās kādu trijotni - divus vīriešus un sievieti, tumšos lietišķos uzvalkos un kostīmā, ar portfeļiem rokās. Sievietei bija spīdīgi blondi mati, un ar augstpapēžu smailpurnu kurpēm kājās viņa bija vismaz deviņas collas garāka par Džesu. Džesa piesardzīgi apmeta līkumu dažiem citiem bariņiem, līdz izdevās paslēpties starp slaido sievieti un sienu. Katrs skatiens, kas nopētīs šo čet-rotni, neizbēgami pievērsīsies garajai blondīnei. Ja vien nemeklēs tieši Džulianu Fortisu.

Četrotne straujā gaitā virzījās caur drūzmu un apstājās pie pašas perona malas gaidīt vilcienu. Neviens no pārējiem trim laikam nebija pamanījis mazā auguma sievieti soļojam sev cieši līdzās. Drūzma uz perona bija pārāk blīva, lai svešinieces tuvā atrašanās šķistu aizdomīga.

Parādījās vilciens, pabrāzās garām gaidītājiem, tad strauji nobremzēja. Džesas bariņš vilcinājās, meklējot kādu tukšāku vagonu. Viņa jau gatavojās nošķirties, bet tad blondīne zaudēja pacietību un sāka spraukties vienā no piebāztajiem vagoniem. Džesa sekoja slaidajai blondīnei un tika iespiesta starp to un kādas citas, dūšīgākas sievietes augumu aiz muguras. Šādi viņa būs pavisam neredzama, lai cik neērta arī būtu sajūta.

Viņi brauca pa Dzelteno līniju līdz Ķīniešu kvartāla stacijai. Tur Džesa atstāja trijotni un pievienojās divām sievietēm, kuras, ģērbušās cieši aizpogātās blūzēs un ar “kaķacu” brillēm uz acīm, izskatījās pēc sekretārēm vai bibliotekārēm. Viņas aizbrauca pa Zaļo līniju līdz Šova-Hovarda stacijai, un Džesa visu laiku turēja galvu piešķiebtu uz augumā mazākās brunetes pusi, it kā uzmanīgi ieklausītos tās stāstījumā par kāzu svinībām pagājušās nedēļas nogalē, kur bārā bijis jāmaksā par dzērieniem, - tādu skopumu! Stāsta vidū Džesa izkāpa no vilciena, atstājot sekretāres, un iejuka ļaužu barā, kas gāja ārā no metrostacijas. Tad aši pagriezās pretējā virzienā, uz mirkli iegāja pārpildītajā dāmistabā un pēc tam pievienojās cilvēkiem, kuri devās lejā uz peronu

gaidīt nākamo vilcienu. Tagad pats svarīgākais bija rikoties precīzi laikā. Šajā barā viņa nevarēs paslēpties.

Izdzirdot piebraucošā vilciena griezīgo svilpienu, Džesas sirds tramīgi salēcās. Viņa apņēmīgi savaldījās - bija tāda sajūta kā sprinterei starta pozīcijā, gaidot starta pistoles šāvienu. Tad viņa nodrebinājās bailēs no šādas domas, jo pistoles šāviens patiešām tūlīt varēja atskanēt, taču šis ierocis būs pielādēts ar īstām lodēm un netiks vērsts pret debesīm.

Vilciens ar skaļu čerkstoņu nobremzēja, un viņa metās uz priekšu.

Džesa enerģiski soļoja gar vagonu virkni, ar elkoņiem laužoties cauri pasažieru straumei, kad vilciena durvis nošalcot atvērās. Viņa steidzīgi nopētīja ļaudis, meklējot slaidu vīrieša augumu ar viļņainiem matiem. Garām spraucās daudz svešu stāvu, kas aizsedza skatu. Viņa centās domās pārsvītrot katru galvu, kas neatbilda meklētajai. Vai viņa kustējās pārāk ātri? Nepietiekami ātri? Kad viņa bija nonākusi līdz pēdējam vagonam, vilciens sāka braukt, un viņa nebija droša, ka Daniels tajā neiekāpa, taču drīzāk ne. Spriežot pēc aprēķiniem divās iepriekšējās dienās, viņš, visticamāk, brauks ar nākamo vilcienu. Kad durvis aizvērās, viņa iekodās lūpā. Ja izdevība bija palaista garām, būs jāmēģina atkal Daniela nākamajā braucienā. Viņa negribēja to darīt. Jo tuvāk pienāks Kārstona plāna izpildes laiks, jo bīstamāk būs viņai.

Lai neuzkavētos pārāk redzamā vietā, viņa ātri devās uz izejas pusi.

Tad apmeta vēl vienu līkumu, iegriezās labierīcībās, kur kādu laiku pavadīja pie spoguļa, it kā pielabotu uz sejas kosmētiku, kuras nemaz nebija. Pēc tam, domās noskaitījusi līdz deviņdesmit, viņa atkal pievienojās pasažieru straumei, kas devās uz peronu.

Tagad ļaužu bija vēl vairāk. Džesa izvēlējās vietu perona tālākajā galā cieši līdzās uzvalkos tērpušos vīriešu bariņam un centās saplūst ar žakešu melno audumu. Šie vīrieši sarunājās par vērtspapīriem un tirgošanu, un tas Džesai izklausījās pēc ķīniešu

ābeces vai zinātniskās fantastikas. Atskanēja paziņojums par nākamā vilciena pienākšanu, un viņa sagatavojās atkal doties izlūkos. Apmetusi likumu vērtspapīru tirgotājiem, viņa nopētīja pirmo apstājušos vagonu.

Aši soļojot, Džesas skatiens pārslīdēja nākamajam vagonam. Sieviete, sieviete, vecs virs, pārāk mazs, pārāk resns, pārāk melnīgsnējs, bez matiem, sieviete, sieviete, pusaudzis, blonds... Nākamais vagons...

Šķita, it kā Daniels viņai palīdz, it kā atbalsta viņu. Viņš stāvēja tieši pie loga, lūkodamies ārā, taisni izslējies, matiem lepni viļņojot.

Džesa aši pārlaida skatienu pārējiem pasažieriem un devās uz atvērto durvju pusi. Daudzi bija ģērbušies lietišķos uzvalkos - jebkurš no tiem varētu būt departamenta algotnis. Taču uzkrītošas pazīmes nebija manāmas - ne pārāk plati pleci, kas īsti neietilpst standarta izmēra uzvalka žaketē, ne austiņas ausis, ne izspiedušies izciļņi kabatās, ne zīmīga saskatīšanās pasažieru starpā. Nevienam uz acīm nebija saulesbriļļu.

Šis ir tas brīdis, viņa klusībā nodomāja, kad viņi mēģinās savākt mūs abus un nogādāt uz laboratoriju. Vai arī tās ir lamatas, un tādā gadījumā Daniels ar romantiski viļņotajiem matiem ir viens no viņiem. Varbūt tieši viņš mani nošaus. Vai nodurs. Varbūt mani mēģinās izdabūt ārā no vilciena, lai nošautu kaut kur bez lieciniekiem. Vai arī apdullinās un nometīs uz sliedēm.

Bet, ja tas stāstiņš ir patiess, viņi gribēs saņemt dzīvus mūs abus. Droši vien mēģinās pasākt kaut ko līdzīgu manam plānam ar Dānieļu. Aizvedīs mani uz laboratoriju, un izredzes izkļūt ārā no tās dzīvai būs... ļoti niecīgas.

Kad aizvērās vagona durvis, prātā pazibēja neskaitāmi citi nelaimīga iznākuma varianti. Viņa ātri piegāja pie Daniela, nostājās līdzās un pieķērās pie tā paša stieņa, pie kura turējās viņš, tā ka viņas pirksti atradās pavisam tuvu. Mazliet zemāk par vīrieša bālākajiem un daudz garākajiem pirkstiem. Bija tāda sajūta, it kā sirds sažņaugtos dzelžainā dūrē, un, atrodoties tik

tuvu mērķim, sāpes pieņēmās spēkā arvien vairāk. Šķita, ka Daniels nemaz nebija viņu pamanījis, joprojām raudzījās ārā pa logu ar izklaidīgu sejas izteiksmi, kas nemainījās arī tad, kad vilciens iebrauca tuneļa tumsā, kur pa logu varēja saskatīt vienīgi pasažieru atspulgu. Neviens no vagonā braucošajiem nemēģināja abiem tuvoties.

Džesa nespēja saskatīt Danielā Bīčā nekādas viņa otrās personības pazīmes, nekādu norādi uz viņa alter ego, ko bija redzējusi Meksikā un Ēģiptē uzņemtajās fotogrāfijās, - to, kurš slēpa matus un kustējās ar plēsoņas veiklību. Šis aizsapņojies vīrietis līdzās drīzāk atgādināja kādu Vecās pasaules dzejnieku. Laikam viņam piemīt izcils aktiera talants... vai varbūt viņš cieš no kādas psihiskas saslimšanas, personības dalīšanās? Viņa nesaprata, kā rīkoties šādā gadījumā.

Tuvojoties Ķīniešu kvartāla stacijai, Džesai saspringa nervi. Vilciens ielīgoja stacijā, un viņai bija stingrāk jāpieturas pie stieņa, lai neuzkristu virsū Danielam Bīčam.

Izkāpa trīs pasažieri - divi uzvalkos un viena svārkos, taču neviens nepaskatījās uz Džesu. Tie visi pasteidzās garām, it kā baidītos nokavēt darbu. Vagonā iekāpa vēl divi vīrieši. Viens no tiem piesaistīja Džesas uzmanību - liela auguma, muskuļains kā profesionāls sportists, ģērbies kapučjakā un treniņbiksēs. Abas rokas viņš bija sabāzis jakas priekšējās kabatās, kur kaut kas bija paslēpts, jo plaukstas vien nevarēja būt prāvu kastu izmērā. Viņš pagāja garām Džesai nepaskatīdamies un devās uz vagona tālāko galu, kur nostājās un pieķērās pie vienas no cilpām virs galvas. Džesa ar acs kaktiņu vēroja dūšīgā vīra atspulgu loga stiklā, bet šķita, ka tas nepievērš uzmanību ne viņai, ne viņas mērķim.

Daniels Bīčs nebija pakustējies. Redzot, cik ļoti vīrietis iegrimis domās, Džesa viņam blakus pēkšņi sajutās mierīgāk, it kā viņš būtu vienīgais cilvēks šajā vilcienā, no kura nav jāuzmanās. Bet tā bija muļķīga doma. Pat ja šīs nebija lamatas, pat ja viņš bija tas, par ko bija iztēlots, šis vīrs jau ļoti tuvā nākotnē gatavojās kļūt par masu slepkavu.

Sportists izvilka no jakas kabatas lielu, smagnēju austiņu pāri un uzlika uz ausim. Vads sniedzās lejup kabatā. Varbūt tur atradās tālrunis, bet varbūt kaut kas cits.

Džesa nolēma nākamajā pieturā veikt pārbaudi.

Kad durvis atvērās, viņa pieliecās, it kā lai sakārtotu bikšu atloku, kura nemaz nebija, tad pēkšņi atkal izslējās un spēra soli uz durvju pusi.

Neviens viņai nepievērsa uzmanību. Sportists ar austiņām uz ausim bija aizvēris acis. Cilvēki kāpa ārā un iekšā, bet neviens neskatījās uz Džesu un neviens arī neizkustējās, lai aizšķērsotu izeju, un pēkšņi nepacēla roku, aizdomīgi pārklātu ar žaketes malu.

Ja ari ienaidnieki saprata, ko viņa dara, tie neiejaucās un ļāva viņai rīkoties.

Vai tas nozīmēja, ka viss notiek pa īstam, vai arī pagaidām pretinieki gribēja, lai viņa notic, ka tā ir? No šādas mīklu minēšanas iesāpējās galva. Kad vilciens izkustējās, viņa atkal pieķērās pie stieņa.

- Nebija īstā pietura?

Viņa pacēla galvu un ieraudzīja smaidu Daniela Bīča sejā - tik sirsnīgu, neviltotu smaidu, kāds tiešām piederas skolēnu iemīļotākajam skolotājam un “Humāno mājokļu” censonim.

- Ak nē. - Viņa apjukusi samirkšķināja acis. Ko teiktu parasts pasažieris? - Es... nu... uz mirkli aizmirsu, kur atrodos. Visas stacijas sāk izskatīties vienādas.

- Pacietieties! Līdz nedēļas nogalei atlikušas tikai astoņas deviņas stundas.

Daniels atkal pasmaidīja, tik jauki. Džesai nepavisam nepatika tāda draudzīga tērzēšana ar plāna subjektu, taču vīrietis izstaroja savādu - iespējams, viltotu - cilvēcību, kas ļāva vieglāk tēlot savu vienkāršas pasažieres un parasta cilvēka lomu.

Viņa klusi un rūgti nosmējās par šo piezīmi. Viņas darba nedēļa bija tik tikko sākusies. - Būtu gan jauki, ja nedēļas nogales man būtu brīvas.

Iesmējās ari Daniels, tad nopūtās. - Tas gan ir skarbi. Tieslietas?

- Medicīna.

- Vēl trakāk. Vai vismaz kādreiz izlaiž brīvībā par labu uzvedību?

- Ļoti reti. Bet tas nekas. Es tik un tā neaizraujos ar traku uzdzīvi.

- Es tādai jau esmu par vecu, - viņš atzinās. - To es parasti atceros katru vakaru ap desmitiem.

Džesa pieklājīgi pasmaidīja, kad Daniels iesmējās, un centās neizrādīt apjukumu. Biedroties ar gaidāmā uzdevuma subjektu bija gan savādi, gan bīstami. Viņa nekad nebija iepriekš tikusies ar nopratināmajiem. Šo vīrieti nedrīkstēja uztvert kā cilvēku. Lai saglabātu objektīvu attieksmi, viņai tas bija jāredz tikai kā briesmonis - potenciāls miljonu slepkava.

- Taču dažreiz man patīk ieturēt mierīgas vakariņas restorānā, - Daniels turpināja.

- Mm, - viņa izklaidīgi nomurmināja. Tad apjauta, ka tas izklausās pēc piekrišanas.

- Sveiki, - viņš piebilda. - Mans vārds ir Daniels.

Lielajā pārsteigumā viņa aizmirsa, kāds ir viņas pašreizējais vārds. Daniels pastiepa plaukstu, un viņa to paspieda, ar šausmām sajūtot saindētā gredzena smagumu.

- Sveiki, Daniel!

- Sveiki... - Viņš jautājoši pacēla uzacis.

- Hm, Aleksa. - Ak vai, šis vārds jau bija mazliet novecojis. Nu neko darīt.

- Priecājos iepazīties, Aleksa. Vai zināt, es nekad tā nemēdzu - itin nekad. Bet... galu galā, kāpēc ne? Vai drīkstu iedot jums savu tālruņa numuru? Varbūt mēs kādreiz varētu kopā ieturēt mierīgas vakariņas?

Viņa raudzījās uz Dānieļu neizsakāmi pārsteigta. Viņš taču flirtēja. Šis vīrietis flirtēja ar viņu. Nē, tas nav vīrietis. Tas ir topošais masu slepkava un psihopātiska narkobarona pakalpiņš.

Vai ari aģents, kas cenšas novērst viņas uzmanību?

- Vai es jūs nobiedēju? Varu apzvērēt, ka neesmu bīstams.

- Nu nē, es tikai... nu, līdz šim vēl neviens mani nebija uzrunājis vilcienā, lai aicinātu uz randiņu. - Tā nu bija vistīrākā patiesība. Jau gadiem ilgi neviens viņu nebija aicinājis uz randiņu. - Esmu apjukusi. - Arī patiesība.

- Nu tad darīsim tā. Es uzrakstīšu uz šīs papīra lapiņas savu vārdu, uzvārdu un tālruņa numuru un iedošu to jums, bet jūs varēsiet pēc izkāpšanas no vilciena izmest to pirmajā miskastē, kas gadīsies pa ceļam, - jo zemē mest nav pieklājīgi - un uzreiz aizmirst mani. Pavisam niecīgas neērtības jums - tikai uz dažām sekundēm jāapstājas pie miskastes.

Vīrietis runādams smaidīja, taču skatiens bija vērsts lejup, koncentrējot uzmanību uz rakstīšanu ar 2. numura zīmuli kāda veikala čeka otrā pusē.

- Ļoti iejūtīgi no jūsu puses. Esmu pateicīga par to.

Viņš pacēla skatienu, joprojām smaidīdams. - Varat arī nemest to prom. Varat piezvanīt man uz šo numuru un pēc tam pavadīt dažas stundas, tērzējot ar mani, kad es jūs uzcienāšu ar vakariņām.

Monotonā balss skaļrunī virs galvas paziņoja Penkvorteras staciju, un viņa atviegloti nopūtās. Jo tikko viņu bija pārņēmušas skumjas. Jā, viņa pavadis vakaru kopā ar Dānieļu Bīču, tomēr ne vienam, ne otram tas nesagādās lielu prieku.

Skumjas nebija pieļaujamas. Tik daudz nevainīgu upuru var mirt. Bērni, mātes un tēvi. Godīgi cilvēki, kas nav darījuši neko ļaunu.

- Tā gan ir dilemma, - viņa klusi atbildēja.

Vilciens atkal apstājās, un Aleksa izlikās, ka viņu pagrūdis kāds vīrietis, kurš devās uz izeju. Vajadzīgā adata jau bija plaukstā, un viņa pastiepa roku, it kā grasīdamās ciešāk pieķerties pie stieņa un ar šķietami nejaušu kustību satvēra Daniela plaukstu. Vīrietis pārsteigumā sarāvās, bet viņa turējās stingri, it kā cenšoties saglabāt līdzsvaru.

- Ak vai! Atvainojiet, es jūs nobiedēju, - viņa taisnojās. Tad atlaida tvērienu un ļāva mazajai šļircitei izslīdēt no saujas žaketes kabatā. Roku veiklībā viņa bija labi ietrenējusies.

- Tas nekas. Jums nekas nekaiš? Tas vīrs jūs briesmīgi pagrūda.

- Nē, man viss labi, paldies.

Vilciens atsāka braukt, un viņa vēroja, kā sārtums strauji atstāj Daniela seju.

- Klau, bet vai jums nekas nekaiš? - Aleksa jautāja. - Jūs izskatāties mazliet pabāls.

- Nu, es... kas ir?

Vīrietis apjucis aši paraudzījās apkārt.

- Jūs izskatāties tā, it kā tūlīt varētu paģībt. Es atvainojos, -viņa uzrunāja sievieti, kas sēdēja uz krēsla viņiem līdzās. - Vai mans draugs varētu apsēsties? Viņš nejūtas labi.

Sieviete nicīgi izbolīja lielās, brūnās acis un pagrieza galvu uz otru pusi.

- Nē, - Daniels iebilda. - Nevajag... pūlēties manis dēļ. Man nekas...

- Daniel? - viņa iejautājās.

Tagad vīrietis sāka mazliet grīļoties, seja kļuva balta kā papīrs.

- Dodiet roku, Daniel!

Pavisam apjucis, viņš pastiepa plaukstu. Viņa satvēra delnas locītavu un sāka kustināt lūpas, skatīdamās rokaspulkstenī, it kā skaitītu pulsu.

- Medicīna, - viņš nomurmināja. - Tu esi ārste.

Tas jau bija tuvāk iecerētajam scenārijam, un viņa sāka justies drošāk. - Jā, un jūsu veselības stāvoklis man nemaz nepatīk. Nākamajā pieturā jūs kāpsiet ārā kopā ar mani. Jums jāieelpo svaigs gaiss.

- Nevaru. Skola... nedrīkstu nokavēt.

- Es jums uzrakstīšu zirni. Nestrīdieties ar mani, es zinu, ko daru.

- Nu labi, Aleksa.

Enfantas laukums bija viena no lielākajām un haotiskākajām stacijām šajā līnijā. Kad vagona durvis atvērās, Aleksa aplika roku Danielam ap vidukli un palīdzēja izkāpt. Viņš aplika vienu roku Aleksai ap pleciem, lai atbalstītos. Tas viņai nebija nekāds pārsteigums. Injicētais triptamīns izraisa apjukumu un padara cilvēkus paklausīgus un draudzīgus. Viņš labprāt sekos un paklausīs, ja vien viņa nesāks izrīkot pārāk uzstājīgi. Šī narkotika bija attāli radniecīga tai barbiturātu klasei, ko mēdz dēvēt par patiesības serumu, un daži tās iedarbības veidi ir līdzīgi kā Ecstasy - tie abi palīdz vājināt pretestību un veicina sadarbību. Šis preparāts viņai patika tieši tāpēc, ka tas izraisa apjukumu. Daniels nespēs patstāvīgi pieņemt lēmumus un darīs visu, ko viņa liks, līdz izbeigsies narkotikas iedarbība, - ja vien viņa neizteiks nekādas pārmērīgas prasības ārpus viņa komforta zonas.

Tas izdevās vieglāk, nekā viņa bija cerējusi, pateicoties negaidītajai nonākšanai tete-ā-tete. Lai piedabūtu Dānieļu iet līdzi, viņa bija plānojusi slepus iedurt vīrietim ar šļirci un pēc tam nospēlēt veco spēlīti: “Vai šeit ir kāds ārsts?” - "Ak jā, es esmu ārste, cik laimīga sagadīšanās!” Tas būtu iedarbojies, taču viņš nebūtu tik paklausīgs.

- Nu tā, Daniel, kā jūtaties? Vai varat paelpot?

- Protams. Elpot ir viegli.

Viņa strauji soļoja kopā ar Dānieļu. Šī narkotika reti izraisa nelabumu, tomēr kādreiz var gadīties arī izņēmums. Viņa paraudzījās augšup, lai novērtētu vīrieša sejas krāsu. Tā joprojām bija bāla, taču lūpas nebija kļuvušas zaļganas kā nelabuma draudu gadījumā.

- Vai jums nav slikta dūša? - viņa apjautājās.

- Nē. Nē, man nekas nekaiš...

- Diemžēl nevaru gan jums piekrist. Jums būs jānāk man līdzi uz darbu, ja neiebilstat. Man jāpārliecinās, ka jums nedraud nekas nopietns.

- Nu labi... Nē. Man taču jābūt skolā!

Par spīti apjukumam, Daniels viegli varēja tikt līdzi Aleksai. Viņa kājas bija apmēram divreiz garākas nekā viņai.

- Mēs paskaidrosim, kas noticis. Vai jums ir skolas tālruņa numurs?

- Jā, Steisijas - birojā.

- Piezvanīsim viņai tūlīt, pa ceļam.

Tas palēninās gaitu, taču neko nevarēja darīt - lai saglabātu Daniela paklausību, viņš bija jāatbrīvo no raizēm.

- Laba doma. - Vīrietis pamāja ar galvu, tad izvilka no kabatas vecu BlackBerry un neveikli mēģināja nospiest pogas.

Aleksa saudzīgi izņēma tālruni no viņa rokas. - Kāds ir Steisijas uzvārds?

- Numurs ir saglabāts kā "Sekretariāts”.

- Jā, atradu. Tagad es piezvanīšu uz to. Ņemiet, lūdzu, un pasakiet Steisijai, ka esat saslimis. Un iesiet pie ārsta.

Daniels paklausīgi paņēma tālruni un gaidīja, kad Steisija atsauksies.

- Labrīt, - viņš teica. - Steisij, Daniels zvana. Jā, Bīča kungs. Es jūtos nelāgi, tagad iešu pie dakteres Aleksas. Atvainojos. Negribēju tevi apgrūtināt. Atvainojos, paldies. Jā, veseļošos, noteikti.

Viņa mazliet sarāvās, izdzirdot savu vārdu, bet tas bija tikai paraduma pēc. Tas nebija svarīgi. Tagad viņa kādu laiku vairs neizvēlēsies vārdu Aleksa, tas arī viss.

Atraut Dānieļu no darba skolā bija riskanti. To varētu pama-nit de la Fuentess, ja viņš rūpīgi uzmanīja savu nāves vēstnesi. Taču gan jau viena nokavēta piektdiena neradīs pārāk lielu trauksmi. Kad Daniels pirmdienas rītā atkal sveiks un vesels ieradīsies darbā, narkobarons nomierināsies.

Viņa paņēma tālruni no Daniela un ielika kabatā.

- Es to pagaidām paglabāšu, labi? Jūs esat mazliet nedrošs uz kājām un varat nejauši pazaudēt.

- Labi. - Viņš atkal palūkojās apkārt un neizpratnē sarauca pieri, ieraugot augsto betona griestu velvi virs galvas. - Uz kurieni mēs dodamies?

- Uz manu kabinetu, atceraties? Tagad mēs kāpsim šajā vilcienā.

Vagonā nemanīja nevienu iepriekšējā vilcienā redzētu seju. Ja kāds sekoja, tad tikai no attāluma. - Redziet, te ir brīva sēdvieta. Varēsiet apsēsties. - Viņa palīdzēja Danielam iekārtoties, slepus noslidināja uz gridas tālruni un pastūma to ar kāju tālāk projām.

Mobilā tālruņa izsekošana ir visvieglākais veids, kā sameklēt cilvēku bez jebkādas piepūles. Tālruņi ir bīstamas lamatas, kurās viņa nekad negribēja iekrist, - gluži kā tiša palīdzība ienaidniekam.

Turklāt viņai nebija neviena, kam zvanīt.

- Paldies, - Daniels pateicās. Vīrietis joprojām bija apķēris Aleksu, bet tagad, kad viņš sēdēja, bet viņa stāvēja, roka atradās ap vidukli. Viņš ar miglainām acīm paraudzījās augšup un piebilda: - Man patīk tava seja.

- Ak tā! Nu, paldies.

- Man tā ļoti patīk.

Danielam blakus sēdošā sieviete pievērsa skatienu Aleksai un nopētīja viņas seju. Tā tik vēl trūka...

Sieviete nešķita lielā sajūsmā par ieraudzīto.

Daniels atbalstīja pieri pret viņas gurnu un aizvēra acis. Šāda tuvuma sajūta mulsināja un biedēja, tomēr bija arī savādi mierinoša. Tik sen viņa nebija jutusi maigu pieskārienu no kāda cilvēka, pat ja šis maigums bija ķīmisku vielu izraisīts. Tomēr vēl nedrīkstēja ļaut gūsteknim aizmigt.

- Daniel, kādu priekšmetu jūs pasniedzat?

Vīrietis mazliet pagrieza galvu uz augšu, joprojām piespiedis vaigu pie viņas gurna.

- Galvenokārt angļu valodu. Tas ir mans mīļākais priekšmets.

- Tiešām? Man humanitārās zinības nemaz nepadevās. Man vislabāk patika eksaktie priekšmeti.

Viņš nepatikā saviebās. - Eksaktie!

Aleksa dzirdēja, kā Danielam blakus sēdošā sieviete nomurmina otrai kaimiņienei: - Piedzēries.

- Nevajadzēja teikt tev, ka esmu skolotājs, - viņš smagi nopūtās.

- Kāpēc?

- Sievietēm tas nepatīk. Rendels saka: “Nekad neizpaud šo informāciju brīvprātīgi.” - Pēc izteiksmes varēja skaidri nojaust, ka viņš citē šī Rendela teikto precīzi vārds vārdā.

- Bet pedagoģija taču ir cienījama profesija. Pasaules nākotnes ārstu un zinātnieku izglītošana.

Viņš pacēla augšup skumju skatienu. - Tur neko nemaksā.

- Visas sievietes nav tik kāras uz naudu. Rendels laikam satiekas ar nepiemērotām sievietēm.

- Manai sievai patika nauda. Bijušajai sievai.

- Man ļoti žēl.

Viņš atkal nopūtās un aizvēra acis. - Tas salauza manu sirdi.

Atkal krūtīs iedūrās žēlums. Un skumjas. Viņa saprata, ka Daniels neparko neteiktu to visu, ja nebūtu apdullis no viņas injicētā Ecstasy un patiesības seruma hibrīda. Tagad vīrietis jau runāja skaidrāk - narkotikas iedarbība turpinājās, bet viņa prāts sāka pielāgoties un sadzīvot ar to.

Aleksa paplikšķināja pa Daniela vaigu un ierunājās uzspēlēti možā balsī: - Ja šī sieviete bija tik viegli nopērkama, varbūt nav vērts bēdāties viņas dēļ.

Daniels atkal atvēra acis. Tās bija ļoti maigā lazdu lapu krāsā, zaļa un gaiši pelēka toņa jaukā harmonijā. Viņa centās iztēloties skarbu un pašpārliecinātu skatienu tajās - no beisbola cepures apakšas, tiekoties ar de la Fuentesu, kā bija redzams fotogrāfijās, taču tas neizdevās.

Aleksa nezināja, kā rīkosies, ja izrādīsies, ka viņš tiešām cieš no personības dalīšanās. Ar tādiem gadījumiem viņa vēl nebija saskārusies.

- Tev taisnība, - Daniels piekrita. - Pavisam noteikti. Man jāsaskata viņas patiesā būtība, nevis tas, ko biju iztēlojies.

- Tieši tā. Mēs izveidojam kaut kādus priekšstatus par cilvēkiem, tādus ideālus tēlus, ar ko gribam būt kopā, un tad cenšamies iespiest dzīvo cilvēku šajā viltus rāmī. Tas ne vienmēr labi izdodas.

Tukša muldēšana. Viņai nebija ne jausmas, ko šie vārdi nozīmē. Visā mūžā viņai bija bijušas tikai vienas puslīdz nopietnas attiecības, un tās nebija pastāvējušas ilgi. Studijas viņai tobrīd bija svarīgākas nekā mīļotais puisis, bet turpmāko sešu gadu garumā svarīgāks par visu pārējo bija darbs. Tāpat kā tagad vissvarīgākā bija izdzīvošana. Viņas problēma bija pārāk vienpusēja koncentrēšanās.

- Aleksa?

-Jā?

- Vai es mirstu?

Viņa mierinoši pasmaidīja. - Nē. Ja es domātu, ka jūs mirstat, es būtu izsaukusi ātro palīdzību. Viss būs labi. Es tikai gribu jūs kārtīgi pārbaudīt.

- Skaidrs. Vai būs jāņem asins analīzes?

- Varbūt.

Daniels nopūtās. - Man nepatīk adatas.

- Gan jau būs labi.

Viņa dusmojās uz sevi par sirdsapziņas pārmetumiem, ko juta melojot. Taču Danielam piemita kaut kas neparasts - šī vienkāršā uzticēšanās, pārliecība par viņas rīcības labākajiem motīviem... Jāsaņemas, jāizraujas no šiem maldiem. - Paldies, Aleksa. No sirds.

- Es tikai daru savu darbu. - Tie nebija meli.

- Kā tev šķiet, vai tu man piezvanīsi? - viņš cerīgi iejautājās.

- Daniel, mēs pavisam noteikti pavadīsim kopā vakaru, - viņa apsolīja. Ja vīrietis nebūtu tā sazāļots, tad viņas balsī saklausītu asu pieskaņu un acīs saskatītu ledainu spīdumu.

5. NODAĻA

Viss pārējais noritēja gandrīz pārāk gludi... Vai tas kaut ko nozīmēja? Viņas paranojas līmenis jau bija tik augsts, ka bija grūti pateikt, vai šīs jaunās raizes uzkurināja to vēl vairāk vai ne.

Daniels bez iebildumiem iekāpa taksometrā pie Roslinas stacijas. Viņa labi zināja, kā vīrietis pašlaik jūtas, jo savulaik pati kopā ar Bārnabiju bija izmēģinājusi lielāko daļu nenāvējošo preparātu, lai iegūtu izpratni par to iedarbību. Šīs narkotikas ietekmē viņa nonāca gluži kā patīkamā sapnī, kur ar problēmām un raizēm tiks galā citi, bet pašai vajadzīga tikai kāda roka, pie kuras pieturēties, un pamudinājums doties pareizajā virzienā. Savās piezīmēs viņi bija iedēvējuši to "Seko Līderim” bet oficiālajos ziņojumos tai bija daudz iespaidīgāks nosaukums.

Tas bija patīkams piedzīvojums, un, ja vien viņai jau tolaik tik izmisīgi svarīgi nebūtu allaž jāsaglabā modrība, viņa varbūt būtu ļāvusies šai narkotikai vēl kādreiz.

Aleksa pamudināja Dānieļu runāt par trenējamo volejbola komandu, jo viņš jautāja, vai pagūs atgriezties skolā līdz treniņa sākumam, un tad viņš visu taksometra brauciena laiku stāstīja par komandas meitenēm, līdz viņa gandrīz no galvas bija iemācījusies šo meiteņu vārdus un spēlētprasmes nianses. Šoferis, nepievērsdams pasažieriem uzmanību, dungoja līdzi pavisam klusi skanošai dziesmiņas melodijai.

Daniels pat nepamanīja tālo ceļu, tikai pie kādas īpaši ilgas sarkanās gaismas luksoforā pacēla galvu un izbrīnā sarauca pieri.

- Tavs kabinets gan ir tālu.

- Jā, tālu gan, - viņa piekrita. - Elliga braukāšana.

- Kur tu dzivo?

- Betesdā.

- Tā ir jauka vieta. Kolumbijas Augstienes nav tik jaukas. Vismaz mana apkaime.

Taksometrs atsāka braukt. Aleksa priecājās - plāna īstenošana noritēja lieliski. Pat ja viņa bija pamanīta iekāpjam pēdējā vilcienā un izkāpjam no tā, būtu ļoti grūti izsekot vienu no neskaitāmiem pilnīgi vienādiem taksometriem, kas līkumoja sastrē-gumstundas satiksmes straumē. Dažkārt laba sagatavotība iedarbojas kā burvestība. It kā ar izcili rūpīgu sagatavošanos varētu ietekmēt notikumus sev labvēlīgā virzienā.

Daniela runīgums tagad bija apsīcis. Sākās narkotikas iedarbības otrā stadija, un drīz viņu pārņems arvien lielāks nogurums. Taču viņam vēl kādu brīdi bija jāpaliek nomodā.

- Kāpēc tu man iedevi savu tālruņa numuru? - Aleksa jautāja, kad gūstekņa acis sāka vērties ciet.

Viņš sapņaini pasmaidīja. - Es nekad agrāk neesmu tā rīkojies.

- Es arī ne.

- Vēlāk droši vien kaunēšos.

- Bet, ja es piezvanīšu, tad gan ne, pareizi?

- Varbūt. Nezinu, tas nemaz nav manā stilā.

- Kāpēc tad tu tā darīji?

Vīrietis joprojām maigi raudzījās viņai acīs. - Man patīk tava seja.

- Tu jau to teici.

- Es tiešām gribēju redzēt to vēlreiz. Tā man arī radās drosme.

Viņa sadrūma, vainas apziņas pārņemta.

- Vai tas izklausās muļķīgi? - viņš raižpilni iejautājās.

- Nē, tas izklausās ļoti mīļi. Ne katrs vīrietis spētu pateikt sievietei kaut ko tādu.

Daniels bikli samirkšķināja acis. - Es arī parasti neteiktu. Neuzdrošinātos... baidītos.

- Man gan šķiet, ka tu esi visai drosmīgs.

- Es jūtos citādi. Man šķiet, ka tas ir tevis dēļ. Es sajutos citādi, tiklīdz ieraudzīju tavu smaidu.

Tiklīdz es tevi sazāļoju, Aleksa domās izlaboja.

- Nu tas gan ir īsts kompliments, - viņa atbildēja. - Un tagad esam klāt, vai vari piecelties?

- Protams. Šī ir lidosta.

- Jā, šeit ir mans auto.

Daniels sarauca pieri, tad attapās. - Vai tu tikko atgriezies no kāda ceļojuma?

- Jā, tikko ierados pilsētā.

- Es arī dažreiz ceļoju. Man patīk doties uz Meksiku.

Aleksa steidzīgi paraudzījās augšup. Daniels lūkojās taisni uz

priekšu, vērodams ceļu, un viņa sejā nebija redzamas nekādas satraukuma pazīmes. Ja viņa tagad uzbāzīgi mēģinās izdibināt noslēpumu, kādu svarīgu, neizpaužamu informāciju, gūstekņa paklausība var pārtapt par aizdomām. Viņš var pieķerties citam svešiniekam kā savam līderim un mēģināt izbēgt. Viņš var sākt satraukties un piesaistīt ļaužu uzmanību.

- Kas tev patīk Meksikā? - viņa piesardzīgi iejautājās.

- Karstais un sausais laiks. Tas man sagādā prieku. Es nekad neesmu dzīvojis zemē ar īsti karstu klimatu. Domāju, ka tas man būtu pa prātam. Taču saulē es ātri apdegu. Nekad neesmu spējis nošaujoties. Tu gan izskaties tā, it kā daudz laika pavadītu saulē.

- Nē, tā ir iedzimtība. - Viņa bija mantojusi ādas krāsu no sava aizmukušā tēva. Ģenētikas testos viņa bija uzzinājusi, ka tēva asinīs ir dažādu tautību sajaukums - galvenokārt korejiešu, spāņu un velsiešu. Viņa vienmēr bija centusies iztēloties, kā tēvs izskatījies. Apvienojumā ar mātes skotu izcelsmi viņa bija ieguvusi savādi ikdienišķu seju - tāpēc nezinātāja acīs varētu būt cēlusies no gandrīz jebkuras tautības.

- Tas gan laikam ir jauki. Man vienmēr jālieto saules aizsargkrēms, un biezā slānī. Citādi āda sāk lobīties. Tas ir pretīgi. Nevajadzēja man to stāstīt.

Viņa iesmējās. - Apsolu to aizmirst. Un kas vēl tev patīk?

- Strādāt vienkāršus darbus. Es palīdzu būvēt mājas. Es nedaru neko augsti kvalificētu - tikai nagloju tur, kur liek. Cilvēki tur ir laipni un dāsni. Tas man patīk vislabāk.

Viss izklausījās ļoti pārliecinoši, un Aleksas sirds sažņaudzās bailēs. Kā gan viņš spēja tik droši un nepiespiesti klāstīt šādu pasaciņu, kad asinsrite piepumpēta pilna ar ķimikālijām? Ja nu vienīgi viņš kaut kā ieguvis pretestības spēju. Ja nu vienīgi viņas bijušais departaments izstrādājis pretlīdzekli vai ari viņš ir pienācīgi sagatavots un tagad muļķo savu nolaupītāju. Aleksai uzmetās zosāda uz kakla zem pakauša. Ne jau tikai departaments varēja sagatavot Dānieļu. Varbūt tie bija de la Fuentesa sabiedrotie. Ko var zināt, kādu reakciju var izraisīt svešas narkotikas savienojumā ar viņas iešļircinātajām? Viņa ar mēli aptaustīja zoba viltus kronīti. Departaments jau būtu viņu nogalinājis, ja tāds būtu mērķis. De la Fuentess droši vien gribētu sodīt Aleksu par mēģinājumu izjaukt viņa plānus. Bet kā viņš būtu varējis uzzināt to iepriekš? Kā Daniels varēja tik ātri atpazīt Aleksu kā pretinieka aģenti? Viņa taču vairs nestrādāja nevienā dienestā.

Rīkojies pēc plāna, viņa pavēlēja sev. Iedabū viņu mašīnā, un tad tu būsi drošībā. It kā.

- Man patika ari turienes mājas, - Daniels joprojām stāstīja. - Tur neviens nevēra ciet logus, ļāva, lai ieplūst svaigs gaiss. Daži logi pat nebija iestikloti. Tur ir daudz jaukāk nekā Kolumbi-jas Augstienēs, to varu teikt droši. Varbūt ne tik jauki kā Betesdā. Ārsti droši vien dzīvo skaistās mājās.

- Tikai ne es. Man ir garlaicīgs standarta dzīvoklis. Es tur nepavadu daudz laika, tāpēc man ir vienalga.

Daniels piekrītoši pamāja ar galvu. - Tu visu laiku dodies glābt dzīvības.

- Nu ne gluži. Es nestrādāju ātrajā palīdzībā vai tamlīdzīgā dienestā.

- Tu pašlaik glāb manu dzīvību. - Plati ieplestas pelēkzaļas acis, pilnīga paļāvība. Viņa saprata: ja šī izturēšanās ir patiesa, tad vainīga narkotika. Tomēr viņa jutās nedroši.

Atlika vien turpināt spēlēt savu lomu.

- Es tikai gribu pārbaudīt tavu veselību. Nāve tev nedraud. -Tā bija patiesība. Departamenta puiši varbūt būtu nomocījuši šo vīru līdz nāvei. Vismaz to viņa varēs aiztaupīt. Taču... kad viņa būs novērsusi draudošo katastrofu, Daniels Bīčs visu atlikušo mūžu pavadīs aiz restēm. Tāpēc viņa jutās...

Miljons upuru. Mazi nevainīgi bērniņi. Sirsnīgas vecmāmuļas. Pirmais Apokalipses jātnieks uz balta zirga.

- Ak, vēl arī autobuss, - viņš miermīlīgi nobrīnījās.

- Ar šo mēs nokļūsim pie mana auto. Tad tev vairs nebūs jāiet kājām.

- Man jau nav grūti. Man patīk pastaigāties kopā ar tevi. -Daniels pielieca galvu, lai uzsmaidītu Aleksai, un gandrīz paklupa, kāpjot augšā pa pakāpieniem. Viņa to pieturēja pie elkoņa, neļaujot nokrist, tad palīdzēja apsēsties patukšā autobusa tuvākajā sēdvietā.

- Vai tev patīk ārzemju filmas? - viņš pilnīgi negaidīti iejautājās.

- Nu, varbūt dažas patīk.

- Blakus universitātei ir labs kinoteātris. Ja vakariņas paies veiksmīgi, varbūt nākamreiz mēģināsim palasīt subtitrus.

- Sarunāsim tā, - viņa atbildēja. - Ja pēc viena kopā pavadīta vakara tev vēl būs atlikušas kaut nelielas simpātijas pret mani, es pavisam noteikti noskatīšos kopā ar tevi kādu filmu nesaprotamā valodā.

Viņš pasmaidīja ar puspievērtām acīm. - Būs simpātijas, būs.

Tas nu bija pilnīgs absurds. Nekādi neizdevās novirzīt šo sarunu prom no flirtēšanas. Kāpēc viņa kopā ar Dānieļu jutās kā briesmone? Nu labi, viņa bija briesmone, taču pati bija ar to gandrīz samierinājusies, turklāt zināja, ka, būdama briesmone, kalpo augstākiem mērķiem. Savā ziņā viņa nemaz tik daudz neatšķīrās no parastajiem ārstiem - viņai bija jāsagādā cilvēkiem sāpes, lai glābtu dzīvības. Līdzīgi kā amputējot gangrēnas skartu kāju vai roku, lai izglābtu visu pārējo ķermeni, vienīgi tas attiecās uz

atsevišķiem organismiem - sāpes vieniem, izglābšanās citiem. Un tie citi bija daudz vairāk pelnījuši glābšanu.

Tā viņa vienmēr spriedelēja, lai izvairītos no nevēlamām domām, bet nekad klaji nemeloja sev. Viņa zināja, ka šī nodarbošanās neatrodas pelēkajā morāles zonā, bet gan pilnīgi melnajā. Taču vēl ļaunāk par to, ka Aleksa prasmīgi veica savu darbu, būtu tas, ja kāds to veiktu neprasmīgi. Vai neviens neveiktu vispār.

Pat ja viņa pilnībā samierinājās ar apzīmējumu briesmone, viņa tomēr nebija tāda briesmone, kas nogalina nevainīgus cilvēkus. Viņa nedomā nogalināt šo tik ļoti vainīgo... kurš joprojām raudzījās augšup uz viņu no garo matu cirtu apakšas ar lielām, sirsnīgām kucēna acīm.

Miruši bērniņi, viņa klusībā skandēja. Miruši bērniņi, miruši bērniņi, miruši bērniņi.

Aleksa nekad nebija gribējusi spiegot vai veikt kādas slepenas darbības un tagad saprata, ka ir arī emocionāli nepiemērota šādam darbam. Laikam viņai piemīt pārāk daudz liekas līdzjūtības, un tas ir vairāk nekā ironiski. Tāpēc arī viņa nekad iepriekš nesarunājās ar nopratināmajiem, pirms ķērās tiem klāt.

- Nu tā, Daniel, jākāpj ārā. Vai vari piecelties?

- Mmhmm. Ak, ļauj man paņemt tavu somu.

Viņš vārgi pastiepa roku uz portfeļa pusi.

- Nevajag, - Aleksa iebilda, lai gan pirksti ap rokturi bija notirpuši stīvi. - Tev tagad jākoncentrējas, lai noturētu līdzsvaru.

- Es tiešām esmu noguris.

- Es saprotu, redzi, mans auto ir tur. Tas sudrabotais.

- Tur ir daudz sudraboto.

Tieši tā arī jābūt. - Tas ir tieši mums pretī. Nu tā, sēdies aizmugurē, lai varētu atgulties. Varbūt labāk novelc jaku, lai pārāk nesakārstu. Un kurpes arī, tā būs labi. - Nevajadzēs vēlāk tik ļoti nopūlēties. - Saliec ceļgalus, lai kājām pietiek vietas. Viss kārtībā.

Tagad Danielam zem galvas spilvena vietā bija mugursoma, kas droši vien nebija pārāk ērti, bet viņš to vairs nejuta.

- Aleksa, tu esi til< jauka, - viņš nomurmināja, aizvēris acis. - Tu esi visjaukākā sieviete, kādu esmu saticis.

- Es domāju, tu, Daniel, arī esi jauks, - viņa atzina.

- Paldies, - viņš vārgi izdvesa un uzreiz aizmiga.

Aleksa ātri izvilka no bagāžnieka bēšu pārklāju. Tas bija tādā pašā krāsā kā sēdekļi. Viņa uzklāja to gulošajam vīrietim. Tad izņēma no somas šļirci un iedūra viņa potītes vēnā, zemu pieliekusies, lai no ārpuses nevarētu saskatīt, ko viņa dara. “Seko Līderim” iedarbība pēc pāris stundām beigsies, bet Danielam bija jāpaliek aizmigušam ilgāk.

Viņš tomēr nav aģents, viņa nosprieda. Aģents varbūt būtu ļāvies sazāļoties ar nolaupīšanas narkotiku, taču neparko nebūtu pieļāvis šādu iemidzināšanu. Tad jau tikai algots masu slepkava.

♦ ♦ ♦

Aleksas ierīkotā pagaidu laboratorija atradās Rietumvirdžīnijas lauku apvidū. Viņa bija noīrējusi mazu, jauku fermas mājiņu kopā ar govju kūti, kas ļoti ilgu laiku bija nostāvējusi tukša. No ārpuses kūts bija būvēta no baltiem kompozītpaneļiem tāpat kā māja, bet iekšpusē sienas un griesti bija izklāti ar alumīniju. Grīdas bija no betona ar ērti izvietotām noteces atverēm. Kūts dziļumā bija mazs kambarītis, kas sludinājumā bija ieteikts kā papildu telpa, kur izmitināt viesus jaukā lauku gaisotnē. Viņa nešaubījās, ka daudzi naivi ceļotāji šo laucinieciskumu uztvertu kā burvīgu, bet viņai svarīgākais bija tas, ka ēkā darbojas elektrība un ūdensvads. Fermas māja un kūts atradās 240 akrus plaša ābeļdārza vidū, ap kuru pletās vēl daudzi tīrumu akri. Tuvākās kaimiņu mājas atradās vairāk nekā jūdzes attālumā. Šī dārza īpašnieki tukšās sezonas laikā piepelnījās, izīrējot telpas pilsētniekiem, kuri gribēja izlikties, ka dzīvo pirmatnējos apstākļos.

īres maksa bija ļoti augsta. Ikreiz, iedomājoties par iztērēto naudu, viņa sapīka, taču citas izvēles nebija. Bija vajadzīgas piemērotas telpas pēc iespējas nomaļākā vietā.

во

Lai visu sagatavotu laikā, Aleksa šeit bija strādājusi naktīs. Dienas laikā viņa no droša attāluma bija izsekojusi Dānieļu, pēc tam skolas mācību laikā mazliet nosnaudusies mašīnā. Pašlaik viņa bija pārgurusi līdz nemaņai, taču līdz šis darba dienas beigām vēl bija daudz jāpaveic.

Pirmā apstāšanās vieta bija uz kāda nenozīmīga šosejas nobraucamā ceļa vairāk nekā stundas brauciena attālumā no pilsētas. Šaurais zemesceļš, kas izskatījās tā, it kā desmit gadus neviens nebūtu pa to braucis, iestiepās arvien dziļāk mežā. Tas droši vien kaut kur veda, taču viņa neaizbrauca pietiekami tālu, lai to noskaidrotu, bet apturēja auto kuplu koku lapotnes paēnā, izslēdza motoru un ķērās pie darba.

Ja Daniels strādāja departamentā vai, ticamāk, kādā no organizācijām, kas ar to cieši sadarbojās, - CIP, dažās militāristu nodaļās vai citos slepeno operāciju grupējumos, kuriem, tāpat kā departamentam, nebija oficiālu nosaukumu, - viņa ķermeni kaut kur jābūt paslēptai elektroniskai izsekošanas ierīcei. Tāda agrāk bija ari viņai. Aleksa izklaidīgi paberzēja ar pirkstu mazo, grubuļaino rētu uz pakauša, zem īsajiem matiem. Tiem vislabāk patīk apzīmēt galvu. Ja var atgūt tikai vienu ķermeņa daļu, tad galva vislabāk noder identifikācijai.

Aleksa atvēra aizmugures pasažieru puses durvis un notupās uz mitrās zemes pie Daniela galvas. Vispirms viņa pārbaudīja vietu, kur bija paslēptas izsekošanas ierīces viņai un Bārnabijam, viegli vilkdama ar pirkstu galiem pa galvas ādu, pēc tam vēlreiz, piespiežot stiprāk. Nekā. Viņa bija redzējusi dažus subjektus ārzemniekus, kuriem tikko bija izņemtas aiz ausim ievietotas izsekošanas ierīces, tāpēc turpināja meklēt tur. Pēc tam izlaida pirkstus caur Daniela matiem, iztaustot galvas ādu, vai uz tās nav kādi neiederīgi izciļņi vai sabiezējumi. Vīrieša matu cirtas bija ļoti mīkstas un jauki smaržoja pēc citrusaugļiem. Viņa gan neļāvās sajūsmai par šiem matiem, tomēr jutās priecīga, ka nav jātaustās ar rokām pa taukainām, smirdīgām pinkām.

Tagad sāksies smagumu cilāšana. Ja šo vīru uzraudzīja de la Fuentess, izsekošanas ierīce droši vien būs ārēja. Viņa vispirms

izsvieda kurpes mežā ceļa malā - tās šķita ticamākas vaininieces nekā apģērbs, jo daudzi vīrieši katru dienu valkā vienu un to pašu apavu pāri. Pēc tam viņa novilka Daniela kreklu, nopriecājoties, ka tas ir pogājams, lai gan tik un tā bija grūti izvilkt to, piespiestu zem ķermeņa smaguma. Viņa lieki nepūlējās nostīvēt apakškreklu pār galvu, bet gan izņēma no kabatas skalpeli, notina nost lenti un sagrieza audumu trīs ērti noņemamos gabalos. Tad nopētīja Daniela krūtis - uz tām nebija aizdomīgu rētu vai izciļņu. Āda uz torsa bija gaišāka nekā uz rokām, un bija saskatāms viegls zemnieka iedegums, protams, no māju būvēšanas Meksikā ar T kreklu mugurā. Vai ari no supervīrusu iegādes Ēģiptē - ari ļoti saulainā zemē.

Daniela muskuļus viņa raksturoja, kā iegūtus sportojot, nevis trenažieru zālē. Bez asi iezīmētām malām, tikai jauki gludas formas, kas liecina par aktīvu dzīvesveidu, bet bez pārmērīga fanātisma.

Apvelt gūstekni uz vēdera bija grūti, un viņš nogāzās uz grīdas. Uz kreisās lāpstiņas vīrietim bija divas nelielas rētiņas, paralēlas un vienādā garumā. Viņa tās rūpīgi izpētīja, iztaustot ādu visapkārt, taču sataustīja vien parastos šķiedrainos rētaudus, kā pienākas.

Drīz vien Aleksa attapās, ka pirms apvelšanas uz vēdera vajadzēja novilkt viņam džinsus. Tagad nācās uzrausties uz neveiklā pozā gulošā ķermeņa un ar abām rokām apķerties ap torsu, lai atpogātu bikšu priekšu. Pēc tam, no sirds nopriecājusies, ka vīrietis nav uzvilcis cieši pieguloša modeļa džinsus, viņa izkāpa pa otrām pasažieru puses durvīm un novilka bikses. Bez liela pārsteiguma viņa atklāja, ka Daniels valkā bokseršortus, nevis mazās, piegulošās apakšbikses. Tas atbilda viņa ģērbšanās stilam. Aleksa novilka bokseršortus, pēc tam zeķes, tad savāca vienā kaudzē visus apģērba gabalus, aiznesa tos kādu gabalu tālāk no ceļa un pabāza zem nokrituša koka stumbra. Pēc tam devās atpakaļ pēc mugursomas. Portatīvais dators var būt ļoti laba slēptuve dažādām elektroniskām ierīcēm, kuras kāds būtu gribējis tur ievietot Danielam pašam nezinot.

Šī nebija pirmā reize, kad viņai pašai bija jāizģērbj nopratināmais. Laboratorijas apstākļos subjekta sagatavošanu veica citi darbinieki, kurus Bārnabijs sauca par sulaiņiem, taču viņai nācās strādāt ne tikai laboratorijā, un pirmās izbraukuma operācijas laikā Heratā Afganistānā viņa saprata, cik lielu pateicību pelnījuši šie sulaiņi. Bija nepatīkami izģērbt vīrieti, kurš mēnešiem ilgi nebija mazgājies, - vēl jo vairāk tāpēc, ka vēlāk arī viņa pati nevarēs ieiet dušā. Daniels vismaz bija tīrs. Viņa šodien vienīgā bija piepūlē nosvīdusi.

Aleksa sameklēja bagāžniekā skrūvgriezi un ātri nomainīja Vašingtonas numurzīmes pret citām, kuras kādā Rietumvirdžī-nijas autokapsētā bija noņemtas no līdzīgas mašīnas. Tikai kārtības labad viņa ātri nopētīja gūstekņa kājas no mugurpuses, pēdu apakšas un plaukstas. Viņa vēl nekad nebija redzējusi izsekošanas ierīci uz ekstremitātēm, droši vien tāpēc, ka ienaidnieki tās bieži nogriež par biedinājumu citiem. Viņa neatrada nekādas rētas. Neatrada arī raupju ādu, kas liecinātu, ka viņš vingrinās ar šaujamieročiem vai bieži rīkojas ar tiem. Daniela plaukstas bija mīkstas, kā jau skolotājam, tikai ar dažiem raupjākiem laukumiem, kas bija radušies no neierasti smagā darbā uzberztām tulznām.

Aleksa mēģināja uzvelt vīrieša ķermeni atpakaļ uz sēdekļa, taču drīz vien saprata, ka tās ir veltīgas pūles. Uz grīdas gūsteknis neatradās ērtā pozā, tomēr viņš nepamodīsies. Vēlāk viņam sāpēs visas maliņas. Taču par to domāt bija pārāk muļķīgi.

Atkal uzklājot segu uz kailā ķermeņa un cenšoties pēc iespējas ērtāk ievīstīt to, viņa domās, vadoties pēc dokumentos izlasītā un acu priekšā redzamā, formulēja Daniela raksturojumu.

Aleksa ticēja, ka Daniels Bīčs galvenokārt ir tāds cilvēks, kādu viņa to redzēja tagad, - patīkams, draudzīgs un pozitīvs. Nebija grūti saprast, kas viņā bija piesaistījis mantkārīgo bijušo sievu. Droši vien Danielā bija viegli iemīlēties. Bet, kad bija pagājis kāds laiks, kad sieva jau bija pieradusi pie vīra mīlestības, viņas uzmanība sāka pievērsties materiālo labumu - grezna dzīvokļa, spoža

gredzena, smalka auto - trūkumam. Tagad droši vien viņa jau ilgojās pēc emocionālā Daniela un nožēlo.

Taču Danielā mita ari dziļi apslēpta tumsa - varbūt to radīja pēc vecāku nāves izciestās lielās sāpes un netaisnības apziņa, ko pastiprināja sarūgtinājums par sievas nodevību un visbeidzot uzkurināja pēdējā tuvinieka zaudējums. Šī tumsa nebija viegli pamanāma. Vīrietis bija iemācījies to slēpt un apspiest, neiejaukt rāmajā ikdienas dzīvē, bet nogremdēt zemapziņas dzīlēs, kur ir tās īstā vieta. Nebija nekāds brīnums, ka viņš ar tādu sajūsmu runāja par Meksiku. Daniela prātā laikam bija divas Meksikas -priecīgā siltā zeme, kas patika skolotājam, un bīstamā zeme, kur mita briesmonis. Viņa prātā katrai no tām noteikti bija pilnīgi atšķirīga vieta.

Aleksa cerēja, ka Daniels tomēr nav īsts psihopāts. Tikai cilvēks ar sašķeltu dvēseli, kurš negrib atteikties no savas ierastās personības, tomēr ilgojas arī izlādēt iekšējās tumsas radīto spriedzi.

Viņa bija apmierināta ar šo vērtējumu, un tas mazliet mainīja plānu. Viņas darbā liela nozīme bija arī psiholoģiskajam iespaidam. Uz dažiem subjektiem vislabāk iedarbojas salti klīniskā loma bez jebkādām emocijām - balts halāts, ķirurga maska un spoži nerūsošā tērauda instrumenti. Uz citiem - trakā sadista draudi (šajā lomā vairāk izcēlās Bārnabijs ar tik ļoti piemēroto seju un matiem - sirmiem, izspūrušiem uz visām pusēm kā elektrizētiem). Katra situācija bija mazliet atšķirīga: daži baidījās no tumsas, citi - no gaismas. Viņa bija domājusi izvēlēties klīnisko lomu, kas viņai bija visierastākā, taču nosprieda, ka Danielam jānonāk tumsā, lai atmodinātu viņa dvēseles tumšo pusi. Viņai bija jārunā tieši ar Tumšo Dānieļu.

Ceļā uz galamērķi Aleksa drošības pēc mazliet palīkumoja. Ja kāds bija sekojis pēc Daniela drēbēs vai personīgajās mantās paslēptas ierīces, viņa gribēja atbrīvoties no šī sekotāja.

Jau nezin kuru reizi viņa apsvēra visas iespējamības. Pirmais stabiņš - šīs ir ļoti izsmalcinātas lamatas. Otrais stabiņš - tas

viss ir patiesība un ir apdraudētas miljons cilvēku dzīvības. Arī viņas pašas.

Ilgā brauciena laikā svaru kausi beidzot stabili nosvērās uz vienu pusi. Šis vīrietis viņas mašīnā nebija valdības aģents, par to viņa bija pārliecināta. Bet, ja viņš bija tikai parasts vīrietis, kurš nejauši izraudzīts par ēsmu, tad tie jau bija palaiduši garām labākās izdevības notvert Aleksu. Nebija veikts neviens uzbrukums, neviens mēģinājums viņai sekot... vismaz, cik viņa redzēja.

Viņa atcerējās milzīgos inkriminējošās informācijas kalnus par Dānieļu Bīču, un nekas cits vairs neatlika. Bija vien jānotic. Tāpēc jāķeras pie darba, lai izglābtu dzīvības.

Aleksa iegrieza auto fermera mājas piebraucamajā ceļā ap vienpadsmitiem, pārgurusi un izbadējusies, taču par deviņdesmit pieciem procentiem pārliecināta, ka nav atstājusi pēdas, kas varētu atvest pie namdurvīm departamenta vai de la Fuentesa sūtītus vajātājus. Viņa aši pārlaida skatienu mājai, lai pārbaudītu, vai kāds nav ielauzies (un uzreiz gājis bojā durvju atvēršanas brīdi), tad, deaktivējusi drošības sistēmas, iebrauca ar auto kūtī. Atkal aizvērusi kūts durvis un aktivizējusi “signalizāciju”, Aleksa ķērās pie Daniela sagatavošanas.

Visi pārējie uzdevumi jau bija paveikti. Viņa bija nopirkusi taimerus Filadelfijas veikalā Home Depot un pieslēgusi tos pie vairākām lampām fermera mājas istabās - līdzīgi kā pirms došanās ceļojumā uz dažām nedēļām, viņa centās radīt iespaidu, ka māja ir apdzīvota. Vienam no taimeriem bija pievienots radio, kas papildināja gaismas ar skaņu. Māja bija laba ēsma. Vairumā gadījumu iebrucēji vispirms pārbaudītu to un tikai pēc tam dotos uz tumšo kūti.

Kūtī tumsa būs visu laiku. Plašās telpas vidū viņa bija uzbūvējusi kaut ko līdzīgu teltij, kas nelaida cauri gaismu un slāpēja skaņas, neļaujot Danielam saprast, kur īsti viņš atrodas. Taisnstūrveida konstrukcija bija apmēram septiņas pēdas augsta, desmit pēdas plata un piecpadsmit pēdas gara. Tā bija būvēta no PVC caurulēm, melna brezenta gabaliem un elastīgajām auklām, bet

iekšpusē divās kārtās izklāta ar putuplasta olu transportēšanas paliktņiem, kas pielīmēti ar izolācijas lenti. Protams, primitīvi, taču ar labāku funkcionalitāti nekā ala, kādā viņai bija nācies strādāt agrāk.

Pašā telts vidū atradās milzīga metāla platforma uz melnām saliekamām kājām ar regulējamu augstumu. Tā bija izlikta apskatei kūtī - droši vien, lai radītu autentiskuma iespaidu, - un savulaik izmantota kā veterinārārsta operāciju galds. Tā bija lielāka, nekā viņai vajadzēja, jo senais vetārsts bija operējis govis, nevis kaķēnus, tomēr tas bija vērtīgs atradums. Galds bija viens no iemesliem, kāpēc viņa par šo tūristu slazdu bija ar mieru maksāt nežēlīgi augsto īres maksu. Telpā atradās vēl viens galds ar metāla virsmu. To viņa bija iekārtojusi par rakstāmgaldu, kur bija novietots dators, monitori un paplāte ar dažādiem instrumentiem, kuri, cerams, kalpos tikai kā butaforijas. Pie operāciju galda galvgaļa stāvēja intravenozās sistēmas statīvs ar piekarinātu sāls šķīduma maisiņu. Līdzās statīvam bija neliels metāla galdiņš no virtuves, un uz tā nerūsošā tērauda paplātē bija sarindotas neskaitāmas mazas, bet biedējoša izskata šļirces. Uz stiepļu režģa plauktiņa zem šļircēm bija novietota gāzmaska un spiediena mērītājs.

Un, protams, ari roku un kāju dzelži, ko viņa bija nopirkusi portālā eBay, - cietuma un medicīnas iestāžu drošības aprīkojums. Tie bija pieķēdēti caur atverēm, kuras viņa ar lielām pūlēm bija izurbusi nerūsošā tērauda virsmā. No šiem dzelžiem neviens nespēs atbrīvoties bez citu palidzības. Un šim palīgam būs vajadzīga lodlampa.

Teltij bija divas izejas, vienkāršas spraugas starp brezenta gabaliem līdzīgi kā aizkariem. Ārpusē pie telts bija saliekamā gulta, guļammaiss, sildvirsma, neliels ledusskapis un visi pārējie piederumi, kas viņai būs vajadzīgi. Blakus mazajai dibenistabai bija ari šaura vannasistaba, taču tā atradās pārāk tālu, lai izmantotu gulēšanai, turklāt tur bija ierīkota nevis vanna, bet duša. Šajā nedēļas nogalē būs jāaizmirst ierastā nakšņošanas kārtība.

Ar krāvēju brezenta lenšu palīdzību viņa izcēla Daniela miegaini smago ķermeni no auto un novietoja uz izkraušanas ratiņiem, dažas reizes atsitot viņa galvu. Cerams, ne tik stipri, lai izraisītu smadzeņu satricinājumu. Tad viņa piestūma ratiņus pie operāciju galda, uzstādīja tam viszemāko augstumu un uzvēla gūstekni uz galda virsmas. Daniels joprojām bija cieši aizmidzis. Aleksa noguldīja vīrieti uz muguras ar izstieptām rokām un kājām apmēram četrdesmit piecu grādu leņķī no ķermeņa, tad pacēla galdu. Pa vienam nostiprināja visus roku un kāju dzelžus. Kādu laiku viņam būs jāpaliek šādā nekustīgā pozīcijā. Pēc tam pievērsās intravenozai sistēmai - par laimi, vīrieša organismā netrūka šķidruma, bet varbūt vienkārši vēnas bija izcili veselīgas. Viņa bez pūlēm pievienoja caurulīti un iedarbināja sistēmu. Blakus sāls šķīdumam viņa pievienoja ari parenterālu barības vielu maisiņu. Tā būs visa pārtika, ko Daniels saņems turpmākās trīs dienas, ja būs šeit jāpaliek tik ilgi. Viņš būs izsalcis, bet prāts darbosies pilnvērtīgi, kad tas būs vajadzīgs. Viņa pievienoja pulsa oksimetru pie viena kājas īkšķa, jo no rokas pirksta to varētu noraut, un sausos elektrodus pie muguras, pa vienam zem katras plaušas, lai uzraudzītu elpošanu. Ātri pārvelkot digitālo termometru pār gūstekņa pieri, viņa pārliecinājās, ka pašlaik ķermeņa temperatūra ir normāla.

Urīnpūšļa katetra uzstādīšanā viņa nebija tik labi ievingrinājusies, taču šī procedūra bija diezgan vienkārša, turklāt “pacients” nespēja neko iebilst, ja ari kaut kas neizdevās īsti pareizi. Vēlāk tāpat būs pietiekami daudz, ko satīrīt, ari bez urīna.

Lai atvieglotu šo uzdevumu, viņa novietoja uz grīdas visapkārt operāciju galdam absorbējoša materiāla kvadrātus ar plēvi apakšpusē, kas paredzēti mazu kucēnu radināšanai pie kārtības. Ja būs jārīkojas tālāk par pirmo stadiju, neizbēgami sāksies vemšana. Vai būs jāizlej arī asinis - tas būs atkarīgs no gūstekņa reakcijas uz viņas parastajām metodēm. Labi, ka šeit vismaz darbojās kanalizācija.

Kūti kļuva vēsi, tāpēc Aleksa apsedza gūstekni. Viņam bija jāpaliek aizmigušam vēl kādu laiku, bet aukstuma pieskāriens

kailajai miesai var iztraucēt miegu. Brīdi vilcinājusies, viņa dibenistabā paņēma no gultas vienu spilvenu, atnesa to un palika gulētājam zem galvas. Tas ir tikai tādēļ, lai viņš nepamostos, viņa sev apgalvoja. Ne jau tāpēc, ka izskatījās - viņam ir neērti.

Aleksa iedūra mazu šļircīti intravenozās sistēmas atverē ar vēl vienu miegazāļu devu. Ar to vajadzētu pietikt vēl vismaz četrām stundām.

Daniela aizmigusi seja viņu mulsināja. Kaut kā pārāk... mierīga. Viņa nespēja atcerēties, ka jebkad būtu redzējusi tik bezgala miermīlīgus vaibstus kādā citā sejā. Grūti bija iztēloties, ka tāds miers un labsirdība spēj pastāvēt šajā samaitātajā pasaulē, īsu brīdi viņa atkal sāka raizēties, ka šoreiz ir darīšana ar kādu garīgu saslimšanu, kādu viņa vēl nav pieredzējusi. Tomēr, ja de la Fuentess meklēja cilvēku, kura izskats uzreiz rada nešaubīgu uzticību, tad tieši šāda seja būtu vispiemērotākā. Tas izskaidrotu faktu, kāpēc narkobarons vispār izvēlējās šo skolotāju.

Viņa uzvilka Danielam galvā gāzmasku un pieskrūvēja tai baloniņu. Ja viņa ar saviem drošības pasākumiem gūstekni nogalinās, tad neiegūs vajadzīgo informāciju.

Tad viņa pēdējoreiz apstaigāja apkārtni. Pa mājas logiem bija redzams, ka visas gaismas deg, kā pienākas. Nakts klusumā tik tikko saklausāmi skanēja popmūzikas Top 40 melodijas.

Pārliecinājusies, ka visos ieejas punktos darbojas drošības sistēmas, Aleksa apēda vienu proteīna batoniņu, mazajā vannas-istabā iztīrīja zobus, uzstādīja modinātāju uz pulksten trijiem, pārbaudīja, vai pistole ir vietā zem saliekamās gultas, piespieda pie krūtīm baloniņu, tad atviegloti iegrima guļammaisa krokās. Viņas ķermenis jau bija aizmidzis, un arī prāts drīz vien tam sekoja. Tik tikko paguvusi uzvilkt gāzmasku, viņa iegrima miegā.

6. NODAĻA

Pusčetros nakti Aleksa jau bija piecēlusies, apģērbusies un paēdusi, joprojām nogurusi, tomēr gatava ķerties pie darba. Daniels vēl bija aizmidzis, svētlaimīgā neziņā. Pamostoties viņš jutīsies labi atpūties, bet ļoti apjucis. Viņš nesapratīs ne tikai to, cik ir pulkstenis, bet arī to, kāda diena pašlaik ir. Diskomforts bija svarīgs palīgs viņas darbā.

Ne bez nožēlas Aleksa atņēma gulētājam spilvenu un segu. Taču tas bija svarīgi - neatkarīgi no sagatavotības ikviens sub-jekts izjūt lielu diskomfortu, būdams kails un bezpalīdzīgs ienaidnieka priekšā. Nožēlu viņa dažas tuvākās dienas nedrīkstēs just. Viņa apspieda sevī arī visas pārējās emocijas. Kopš pēdējās pratināšanas reizes bija pagājuši vairāk nekā trīs gadi, taču viņa juta, kā nocietinās sirds. Viņas prāts atcerējās, kā tas darāms. Aleksa zināja, ka viņai piemīt šim darbam nepieciešamais spēks.

Mati joprojām bija mitri pēc steidzīgās krāsošanas, un seja šķita biezi apķepusi ar kosmētiku, lai gan patiesībā viņa bija uzkrāsojusies tikai mazliet. Viņa neprata nekādas sarežģītas grima viltības, tāpēc tikai uztriepa uz plakstiņiem tumšas ēnas, biezi nokrāsoja skropstas ar melnu tušu, bet lūpas - asins sarkanas. Viņa nebija gatavojusies tik drīz mainīt matu krāsu, taču melni mati un izkrāsotā seja piederēja pie jaunās stratēģijas. Speciāli nopirktais baltais laboratorijas halāts un bāli zilais ķirurga tērps palika guļam somā rūpīgi salocīti. Pašlaik viņa bija ģērbusies tajā pašā piegulošajā melnajā kreklā un melnos džinsos. Labi

gan, ka fermera mājā bija veļasmašīna un žāvētājs. Krekls drīz būs jāmazgā. Vispār jau vakar vajadzēja to izdarīt.

Savādi gan, cik ļoti var pārvērst savu izskatu līdzcilvēku acis tikai ar nelielu daudzumu krāsaina pulvera. Viņa ieskatījās van-nasistabas spogulī un nopriecājās par savas sejas salto un bargo izteiksmi, tad izķemmēja matus, stingri atglaužot tos atpakaļ, un devās caur kūti uz nopratināšanas telti.

Viņa bija ierīkojusi tajā lielus, pie PVC griestiem piekārtus prožektorus, taču pagaidām atstāja tos neieslēgtus; telts iekšieni apgaismoja tikai divas pārnēsājamas darba lampas uz statīviem vidukļa augstumā. Melnā izolācijas lente un pelēkie olu paliktņi ēnās izskatījās vienādā krāsā. Nakts laikā gaisa temperatūra bija nokritusies vēl zemāk. Uz subjekta rokām un vēdera bija uzmetusies zosāda. Viņa atkal pārvilka tam pār pieri termometru. Vēl normas robežās.

Visbeidzot viņa ieslēdza datoru un uzstādīja iestatljumus. Pēc divdesmit minūtes ilgas dīkstāves iedarbosies ekrānsaudzē-tājs. Datora otrā pusē bija piestiprināta maza, melna kārbiņa ar tastatūras pogām un sīku, sarkanu gaismiņu sānos, bet tai viņa pagaidām nepievērsa uzmanību un devās pie darba.

Pievienojot intravenozajai sistēmai ķimikāliju, kas liks subjektam pamosties, Aleksa atkal sajuta nevēlamas emocijas, taču viegli apspieda tās. Daniela Bīča personībai piemita divas puses, un viņai tāpat. Tagad viņa bija pārtapusi par savu alter ego, ko departamentā dēvēja par Ķīmiķi, un šī persona bija bezkaislīga kā robots. Nesaudzīga un neatlaidīga. Viņas briesmonis tagad bija brīvībā.

Cerams, ari Daniela briesmonis iznāks ar to satikties.

Jaunā narkotika pamazām ieplūda gūstekņa asinsritē, un elpa kļuva straujāka. Vienas plaukstas slaidie pirksti savilkās dūrē un mazliet izkustējās. Lai gan viņš vēl nebija īsti pamodies, piere saraucās, neveiksmīgi mēģinot pagriezties uz sāniem. Ceļi saliecās, velkot kāju važas, tad pēkšņi acis plati atvērās.

Viņa klusēdama stāvēja galda galvgali un vēroja, kā gūstekni pārņem panika: elpa kļuva drudžaina, sirdsdarbība paātrinājās,

ķermenis sāka raustīties važās. Ar šausmu pilnu skatienu viņš raudzījās tumsā, pūloties apjēgt, kur atrodas, saskatīt kaut ko pazīstamu. Tad pēkšņi sastinga, uzmanīgi ieklausoties.

- Vai te kāds ir? - Daniels čukstus jautāja.

Aleksa palika klusu stāvam, gaidot īsto brīdi.

Desmit minūtes viņš pārmaiņus izmisīgi raustīja roku un kāju važas un pūlējās kaut ko saklausīt cauri savas drudžaini saraus-tītās elpas troksnim.

- Palīgā! - viņš beidzot skaļi iesaucās. - Vai te kāds ir?

- Sveiks, Daniel, - Aleksa klusā balsī atbildēja.

Viņš pagrieza galvu atpakaļ, izstiepjot kaklu, lai saskatītu, no kurienes atskanējusi šī balss. Profesionāls kareivis tā nerīkotos, viņa nodomāja, neatsegtu kaklu.

- Kas tur ir? Kas jūs esat?

- Daniel, nav svarīgi, kas es esmu.

- Kur es atrodos?

- Ari tas nav svarigi.

- Ko jums vajag? - viņš satraukti iesaucās.

- Redzi nu, tagad jau labāk. Šis ir svarīgais jautājums.

Viņa apgāja ap galdu, lai Daniels viņu redzētu, taču apgaismojumā no mugurpuses Aleksas seja joprojām slēpās ēnā.

- Man nekā nav, - viņš iebilda. - Ne naudas, ne narkotiku. Nevaru jums palīdzēt.

- Daniel, es neprasu izpirkuma maksu. Es prasu - pieprasu -informāciju. Un tava vienīgā cerība izkļūt no šejienes ir sniegt man to.

- Es neko nezinu - neko svarīgu! Lūdzu...

- Izbeidz! - Aleksa bargi noskaldīja, un gūsteknim no bailēm aizrāvās elpa. - Vai tagad klausīsies, ko teikšu, Daniel? Tas ir ļoti svarīgi.

Viņš pamāja ar galvu, strauji mirkšķinot acis.

- Man noteikti jāiegūst šī informācija. Citas izvēles nav. Un, ja vajadzēs, Daniel, es tevi spīdzināšu, līdz pateiksi visu, kas man jāuzzina. Es tev sagādāšu briesmīgas sāpes. Man nav nekādas

lielas vēlēšanās to darīt, taču nav arī nekas pretī. Es to paskaidroju, lai tu varētu izlemt jau tagad, iekams vēl neesmu sākusi. Izstāsti visu, kas man jāuzzina, un es tevi atbrīvošu. Pavisam vienkārši. Apsolu, ka nenodarīšu tev neko ļaunu. Man aiztaupīsies laiks, bet tev - lielas ciešanas. Es saprotu, ka tu negribi neko teikt, taču, lūdzu, ņem vērā, ka tik un tā būsi spiests pateikt. Varbūt paies kāds laiks, taču beigās izstāstīsi. Visi reiz padodas. Tāpēc izvēlies vieglāko variantu. Ja neizvēlēsies, rūgti nožēlosi. Vai saprati?

Karjeras laikā viņa bija teikusi šo runu daudziem, daudziem subjektiem, un parasti tā bija visai iedarbīga. Gandrīz pusē gadījumu jau šajā brīdī subjekts sāka atzīties. Protams, liela daļa neatzinās pilnībā, un vienmēr bija vajadzīga vēl kāda piespiešana un sīkāka iztaujāšana, tomēr pastāvēja gluži labas izredzes jau tagad panākt pirmo vainas atzīšanu un daļēju informācijas izpaušanu. Šī statistika gan bija atkarīga no tā, kam viņa saka šo runu, -apmēram pusē gadījumu, pratinot militāristus, pirmā informācijas izpaušana notiek jau pirms sāpju sagādāšanas. Bet no īstiem spiegiem tikai pieci līdz desmit procenti izteiks kaut vārdu bez fiziskām mocībām. Tas pats attiecas arī uz reliģiskajiem fanātiķiem. Zema līmeņa teroristu pakalpiņiem šī runa iedarbojas visos simt procentos gadījumu. Bet vadoņi nekad nav izpauduši ne vārda bez sāpju palīdzības.

Aleksa no sirds cerēja, ka Daniels izrādīsies tikai tāds mazliet smalkāks pakalpiņš.

Kamēr viņa runāja, Daniels raudzījās pretī, sastindzis šausmās. Bet, kad viņa bija beigusi, gūstekņa acis neizpratnē piemie-dzās un uzacis saraucās. Šādu sejas izteiksmi viņa nebija gaidījusi.

- Vai saprati mani, Daniel?

Viņš apjukušā balsī iejautājās: - Aleksa? Aleksa, tā esi tu?

Tieši tāpēc nedrīkst iepriekš kontaktēties ar subjektu. Tagad viņa bija novirzījusies no scenārija.

- Tas, protams, nav mans īstais vārds, Daniel. Tu taču saprati.

-Ko?

- Mans vārds nav Aleksa.

- Bet... tu esi ārste. Tu man palīdzēji.

- Daniel, es neesmu tāda ārste. Un es tev nepalīdzēju. Es tevi sazāļoju un nolaupīju.

Vīrieša sejā parādījās sarūgtinājums. - Tu biji tik laba pret mani.

Viņa apspieda nepacietības nopūtu.

- Es darīju visu, kas bija nepieciešams, lai atgādātu tevi šurp. Tagad, Daniel, koncentrējies. Tev jāatbild uz manu jautājumu. Vai pateiksi to, kas man jāuzzina?

Viņa atkal ieraudzīja gūstekņa sejā šaubas. Neticību, ka viņa tam tiešām nodarīs sāpes, neticību, ka tas viss tiešām notiek.

- Es pateikšu visu, ko tu vēlies uzzināt. Taču, kā jau teicu, es nezinu neko svarīgu. Nezinu nekādu bankas kontu numurus vai... kaut kādas apslēpto bagātību vietas vai ko. Pavisam noteikti neko tādu, kas būtu tā visa vērts.

Daniels mēģināja norādīt ar pieslēgto roku. Paraudzījies uz savu ķermeni, viņš laikam pirmoreiz attapās, ka ir kails, un piesarka - seja, kakls un sarkana josla uz leju no krūšukurvja vidus. Viņš automātiski mēģināja pacelt pieslēgtās rokas, lai aizsegtos. Elpošana un sirdsdarbība atkal strauji paātrinājās.

Kailums nepatīk nevienam - ne slepeno operāciju aģentiem, ne sīkiem teroristu pakalpiņiem.

- Man nav vajadzīgas nekādas apslēptās bagātības. Es to nedaru personiska labuma dēļ, Daniel, bet gan cenšos aizsargāt nevainīgu cilvēku dzīvības. Parunāsim par to!

- Es nesaprotu. Kā es varu palīdzēt? Un kāpēc lai es to negribētu?

Viņai nepatika šāda sarunas gaita. Tos, kuri ietiepīgi apgalvo, ka neko nezina un nav vainīgi, bieži ir grūtāk salauzt nekā tos, kuri atzīst savu vainu, taču ir apņēmušies nenodot savu valdību, savu džihādu vai savus biedrus.

Aleksa piegāja pie rakstāmgalda un paņēma pirmo fotogrāfiju. Tas bija viens no izcili skaidrajiem novērošanas uzņēmumiem, kurā bija redzams de la Fuentess tuvplānā. - Sāksim ar šo vīru, - viņa paziņoja, paceļot fotogrāfiju gūstekņa acu augstumā un apgaismojot ar vienu no darba lampām.

Pilnīga vienaldzība, it nekādas reakcijas. Slikta zīme.

- Kas viņš ir?

Šoreiz Aleksa atļāvās nopūsties skaļi.

- Daniel, šī ir nepareiza izvēle. Lūdzu, padomā, kā tas var beigties.

- Bet es tiešām nezinu, kas viņš ir!

Viņa pievērsa Danielam skumju skatienu.

- Aleksa, es saku pilnīgi godīgi. Es nepazīstu šo cilvēku.

Viņa atkal nopūtās. - Nu tad vairs nav ko tērēt laiku.

Atkal parādījās neticība. Nekad iepriekš viņa darbā nebija

ar to saskārusies. Visi, kas bija gulējuši uz pratināšanas galda, zināja, kāpēc tur atrodas. Viņa bija redzējusi bailes un lūgšanos pēc žēlastības, dažkārt arī stoisku pretestību, bet vēl nekad šo savādo, uzticēšanās pilno, gandrīz izaicinošo attieksmi: tu man nenodarīsi pāri.

- Klau, vai tā ir kaut kāda fetišu fantāziju spēlīte? - Daniels klusi iejautājās, pamanīdamies izklausīties nokaunējies par spīti bīstamajiem apstākļiem, kādos atradās. - Es tās padarīšanas īsti nepārzinu...

Aleksa aizgriezās, lai apslēptu neiederīgu smaidu. Saņemies, viņa pavēlēja sev. Mierīgā gaitā, it kā tāpat vien būtu sadomājusi pastaigāties, viņa devās pie rakstāmgalda un nospieda kādu datora taustiņu, lai neļautu tam “aizmigt”. Tad paņēma paplāti ar iebiedēšanas instrumentiem. Tā bija smaga, un daži instrumenti izkustoties un saskaroties nošķindēja. Viņa atnesa paplāti pie Daniela galda, nolika uz mazā galdiņa malas līdzās šļircēm, kur metāla rīki gaismā spoži iespīdējās.

- Atvaino, ja tev tas šķiet mulsinoši, - viņa mierīgā balsī paskaidroja. - Es runāju pilnīgi nopietni, vari man ticēt. Tagad paskaties uz maniem darbarīkiem.

Daniels paraudzījās, un viņa acis izbailēs iepletās. Aleksa vēroja, vai neparādīsies kāda viņa dvēseles otrās puses pazīme,

vai nesāks atmosties Tumšais Daniels, taču nekā tāda nebija. Viņa acu skatienā pat nāves baiļu bridi bija saglabājies maigums. Miermīlīgums. Aleksai ienāca prātā Hičkoka filmas varoņa Nor-mena Beitsa teiktie vārdi. Man laikam ir tāda seja, kas cilvēkiem iedveš uzticību.

Viņa nodrebinājās, bet Daniels to nepamanīja, jo visu uzmanību bija pievērsis instrumentiem.

- Man nav tie jāizmanto pārāk bieži, - Aleksa paskaidroja, viegli pieskaroties knaiblēm, tad pārvelkot ar pirkstu pār īpašo lielā skalpeļa asmeni. - Mani pieaicina tad, kad subjektam jāpaliek pēc iespējas... neskartam. - Izsakot pēdējo vārdu, viņa pārvilka plaukstu pār metāla griežamajām knaiblēm. - Bet šie rīki man nav nemaz tik ļoti vajadzīgi. - Viņa uzsita ar nagu pa lod-lampas baloniņu, kas nošķindēja kā zvaniņš. - Vai vari uzminēt, kāpēc?

Daniels neatbildēja, šausmās sastindzis. Tagad viņš sāka saprast. Tas viss notika pa īstam.

Taču Tumšais Daniels būtu jau to zinājis. Kāpēc tad viņš nenāca atklātībā? Vai domāja, ka viņa ir tik viegli piemuļķojama? Vai cerēja, ka ar savu šarmu vilcienā spējis iekarot viņas vājo, sievišķīgo sirdi?

- Es tev pateikšu, kāpēc, - Aleksa paziņoja pavisam klusi, gandrīz čukstus. Tad sazvērnieciski paliecās uz priekšu ar maigu, skumju smaidiņu uz lūpām, kas neatstarojās acīs. - Jo tas, ko es daru, ir... daudz... daudz... sāpīgāk.

Tagad Daniela acis gandrīz grasījās izsprāgt no pieres. Tā vismaz bija pazīstama reakcija.

Viņa pārcēla paplāti tālāk, lai Daniels varētu aplūkot kārtīgi sarindoto spīdīgo šļirču krājumu.

- Pirmoreiz tas ilgs tikai desmit minūtes, - viņa paskaidroja, joprojām pagriezusi muguru, lai novietotu instrumentus atpakaļ uz rakstāmgalda. Tad strauji apcirtās apkārt. - Bet tev šķitīs, ka daudz ilgāk. Tā būs tikai tāda iesildīšanās, vari uzskatīt to par brīdinājuma šāvienu. Kad tas būs galā, mēģināsim atkal aprunāties.

Viņa paņēma kādu šļirci no paplātes tālākā gala, nospieda virzuli, līdz adatas galā parādījās šķidruma piliens, tad teatrāli notrauca to ar nagu kā medmāsa filmā.

- Lūdzu, - viņš nočukstēja. - Lūdzu, es tiešām nesaprotu, ko tas viss nozimē. Nevaru tev palīdzēt. Zvēru, ka palīdzētu, ja varētu.

- Gan palīdzēsi, - Aleksa atbildēja, iedurot adatu gūstekņa kreisajā tricepsā.

Reakcija sākās jau pēc mirkļa. Kreisā roka krampjaini sarāvās un parāva važas. Kamēr Daniels ar šausmām raudzījās uz muskuļu konvulsijām, viņa klusi paņēma vēl vienu šļirci un apgāja apkārt galdam pie labās puses. Viņš pamanīja šo tuvošanos.

- Aleksa, lūdzu! - Daniels iekliedzās.

Viņa nepievērsa uzmanību nedz šim saucienam, nedz mēģinājumam kaut kā izvairīties, nedz veltīgajiem pūliņiem atbrīvoties no dzelžiem un injicēja tādu pašu pienskābes devu labajā kvadricepsā. Ceļgala locītava nostiepās, muskuļiem cenšoties atraut pēdu no galda. Viņš asi ievilka elpu, tad ievaidējās.

Aleksa darbojās vienmērīgā tempā, bez lielas steigas, bet ari nevilcinoties. Vēl viena šļirce. Viņa kreisā roka jau bija pārāk sāpju nomocīta, lai spētu pretoties. Šoreiz viņa injicēja skābi kreisajā bicepsā. Pretējā tricepsā muskuļu grupa uzreiz sāka vilkt bicepsu, cīnoties par pārsvaru savilkšanā.

Danielam aizrāvās elpa, it kā saņemot dūres belzienu pa pakrūti, taču viņa zināja, ka šis sāpes ir daudz, daudz stiprākas par jebkādu sitienu.

Vēl viena injekcija, šoreiz labā augšstilba bicepsā. Tagad arī kājā sākās tāds pats muskuļu spazmas kā rokā. Un tad Daniels sāka kliegt.

Aleksa piegāja un nostājās pie gūstekņa galvas, bezkaislīgi vērojot, kā kakla dzīslas nostiepjas kā baltas virves. Kad vīrietis atkal atvēra muti kliedzienam, viņa to aizbāza ar lupatu. Ja viņš nokodīs mēli, tad nevarēs neko pateikt.

Viņa lēni piegāja pie rakstāmgalda krēsla, apsēdās un sakrustoja kājas. Tikmēr gūstekņa apslāpētie kliedzieni atsitās pret dubultā putu slāņa izolāciju. Viņa paraudzījās uz monitoriem -visi rādītāji paaugstināti, bet nesasniedz bīstamo robežu. Veselīgs organisms spēj paciest daudz lielākas sāpes, līdz sāk rasties nopietni draudi svarīgajiem orgāniem, nekā cilvēki parasti domā. Viņa viegli pieskārās datora skārienpaliktnim, lai spoži izgaismotais ekrāns nenodzistu. Tad izņēma no kabatas rokaspulksteni un nolika uz ceļgala. Tas bija domāts galvenokārt teatrālam efektam - tikpat labi varētu vērot pulksteni datora ekrānā.

Gaidīdama ar savaldīgu sejas izteiksmi, Aleksa raudzījās uz gūstekni un spožo sudraba pulksteni uz melnā apģērba. Subjektiem tas šķiet biedējoši - cik bezkaislīgi viņa spēj vērot savus briesmu darbus. Tāpēc viņa lūkojās uz gulošo vīrieti, saglabājot pieklājīgu sejas izteiksmi, kā skatītāja viduvējā teātra izrādē, kamēr viņa ķermenis uz galda raustījās un plosījās sāpēs un no aizbāztās mutes lauzās apslāpēti kliedzieni. Brīžiem tā lūdzošais un mokpilnais skatiens pievērsās viņai, tad atkal sāka bezpalīdzīgā izmisumā šaudīties apkārt.

Desmit minūtes var vilkties ļoti ilgi. Daniela muskuļi sāka raustīties spazmās neatkarīgi cits no cita - daži savilkās mezglos, bet citi it kā mēģināja noplēsties nost no kauliem. Pa virieša seju ritēja sviedri, samērcējot matus. Āda uz vaigukauliem bija nostiepusies gandrīz vai lidz plīšanai. Kliedzienu skaļums pieklusa un pārgāja aizsmakušos gārdzienos, kas vairāk izklausījās pēc dzīvnieka, nevis cilvēka balss.

Vēl sešas minūtes.

Bet šīs vēl nebija pašas iedarbīgākās zāles.

Šādas mocības varētu atdarināt kurš katrs, kam pietiktu samaitātības. Skābe, ko viņa izmantoja, nebija stingri kontrolēta viela - to diezgan viegli varēja iegādāties internētā, pat bēguļojot no ASV valdības tumšāko aprindu pārstāvjiem. Agrāk, pratināšanas ziedu laikos, kad Aleksas rīcībā bija tik jauka laboratorija ar bagātīgu budžetu, sekvencers un reaktors, viņa spēja radīt dažus patiesi unikālus un ultraspecifiskus preparātus.

Ķīmiķe nemaz nebija viņas īstais kodētais nosaukums. Taču “Molekulārā bioloģe” droši vien bija pārāk grūti izrunājams.

Ķīmijas eksperts bija Bārnabijs. Viņa iemācītās gudrības palīdzēja izdzīvot pēc laboratorijas zaudēšanas, un galu galā viņa kļuva par savam kodētajam nosaukumam atbilstošu speciālisti. Bet pašā sākumā departamenta uzmanību piesaistīja viņas teorētiskie pētījumi ar monoklonālajiem antiķermenīšiem. Žēl gan, ka nevarēja atļauties risku pratināt Dānieļu laboratorijā. Tad šajā operācijā varētu daudz ātrāk iegūt rezultātus.

Viņa jau bija piekļuvusi tik tuvu mērķim - pavisam izslēgt sāpes no vienādojuma. Tas bija viņas Svētais Grāls, lai gan citi nemaz tik ļoti nekāroja pēc tā. Viņa bija pārliecināta: ja pēdējos trīs gadus būtu strādājusi laboratorijā, nevis bēguļojusi, glābjot savu dzīvību, tagad jau būtu izstrādājusi brīnumlīdzekli, kas spēj izvilināt no cilvēka prāta visus noslēpumus. Bez spīdzināšanas, bez šausmām. Tikai ātras, labprātīgi sniegtas atbildes, bet pēc tam tikpat ātrs ceļojums uz cietuma kameru vai nāvessoda izpildi.

Departamentam vajadzēja ļaut viņai strādāt.

Vēl atlikušas četras minūtes.

Viņa ar Bārnabiju bija apspriedusi dažādas stratēģijas, kā pavadīt šos gaidīšanas periodus. Bārnabijs mēdza izklaidēties ar stāstiņiem. Doktors atcerējās kādas bērnībā dzirdētas pasakas un pārveidoja tās mūsdienu versijās vai piedomāja citādus nobeigumus, vai samainīja varoņus vietām. Viņš teica, ka dažas no šādi izdomātajām idejām pat esot tīri labas, un gatavojās tās pierakstīt, kad būs brīvs laiks. Turpretī viņai šķita, ka ik brīdis, ko pavada, nedarot neko praktisku, ir izniekots laiks. Tāpēc viņa nodarbojās ar plānošanu. Sākumā plānoja jaunas monoklonālo antiķermenīšu versijas, kuras kontrolēs smadzeņu reakciju un bloķēs nervu receptorus. Vēlāk plānoja savu dzīvi pēc aizbēgšanas, apdomājot visu, kas varētu iziet greizi, katru ļaunākā gadījuma scenāriju, kā arī veidus, kā paglābties no iekrišanas katrās no šīm lamatām. Pēc tam - kā izglābties no tām tūlīt pēc iekrišanas. Pēc tam - kā izglābties brīdī, kad lamatas jau aizcirtušās. Viņa centās iztēloties un paredzēt katru iespējamību.

Bārnabijs teica, ka viņai vismaz šad tad vajadzētu atpūtināt prātu. Mazliet izklaidēties, jo kāda gan citādi jēga dzīvot?

Vienkārši dzīvošanas pēc, viņa toreiz nosprieda. Tas ari bija viss, ko viņa gribēja: lai varētu vienkārši dzīvot. Un, lai tas izdotos, viņa piepūlēja prātu.

Šodien viņa jau domāja par nākamajiem soļiem. Šonakt, nākamnakt, vai - lai dievs viņam žēlīgs! - aiznākamnakt Daniels izstāstīs visu. Ikviens salūst. Tas ir vienkāršs dabas likums: cilvēks spēj pretoties sāpēm tikai līdz zināmai robežai. Daži spēj labāk izturēt kāda viena veida sāpes, bet tas nozīmē, ka viņai būs jāizmēģina citas mocību metodes. Ja Daniels joprojām atteiksies runāt, viņa to apvels uz vēdera, lai neaizrijas ar saviem vēmekļiem, un iedurs tā saukto zaļo adatu, lai gan serums tajā ir caurspīdīgs tāpat kā visi pārējie. Ja arī tas neiedarbosies, viņa izmēģinās kādu no halucinogēniem. Vienmēr var atrast veidu, kā sagādāt cilvēkam sāpes. Uz cilvēka organismu var iedarboties ar visdažādākajiem stimuliem.

Kad būs uzzinājusi visu vajadzīgo, viņa pārtrauks sāpes, iemidzinās Dānieļu un no šīs IP adreses aizsūtīs Kārstonam e-pasta ziņu ar informāciju. Tad brauks projām un neapstāsies ilgi, ilgi. Varbūt Kārstons ar savu kompāniju nesekos viņai. Varbūt sekos. Un varbūt viņa to nekad neuzzinās, jo, visticamāk, turpinās slēpties visu atlikušo mūžu - cerams, līdz dabiskajai nāvei.

Lai gan vēl nebija pagājušas deviņas minūtes, skābes iedarbība sāka mazināties. Katram šis laiks bija citāds, un Daniels bija paliela auguma vīrietis. Viņa kliedzieni pārtapa vaidos, un ķermenis pamazām vārgi sašļuka nomocītas miesas kaudzē uz galda, tad viņš apklusa. Aleksa izņēma no gūstekņa mutes lupatu, un viņš drudžaini ievilka elpu. Ilgu brīdi patiesās šausmās ieskatījies spīdzinātājai acīs, vīrietis sāka raudāt.

- Ļaušu tev dažas minūtes atpūsties, - Aleksa paziņoja. - Sakopo domas!

Viņa izgāja no telts pa gūsteknim neredzamu izeju, tad klusi apsēdās uz saliekamās gultas un ieklausījās, kā viņš pūlas apvaldīt šņukstus.

Raudāšana ir normāla parādība, un parasti tā ir laba zīme. Taču bija skaidri saprotams, ka raudātājs ir Daniels Skolotājs. Joprojām nebija manāma nekāda Tumšā Daniela pazīme, neviens viltīgs skatiens vai spītīga grimase. Kā lai tiek viņam klāt? Ja tā tiešām būtu personības dalīšanās, vai viņa spētu piespiest parādīties vajadzīgo personas pusi? Šeit bija vajadzīga īsta psihiatra palīdzība. Ja viņa būtu paklausījusi Kārstonam un devusies strādāt uz laboratoriju, tur droši vien uzreiz atrastos vajadzīgais speciālists. Bet tagad jātiek galā pašai.

Gaidot, kad norimsies Daniela elpošana, viņa klusi notiesāja brokastu batoniņu, pēc tam vēl vienu. Uzdzēra ābolu sulu no mazajā ledusskapī atdzesētas pakas. Kad viņa atkal iegāja teltī, Daniels bija pievērsis izmisuma pilnu skatienu ar olu paliktņiem aplīmētajiem griestiem. Viņa klusi piegāja pie datora un nospieda kādu taustiņu.

- Daniel, man ļoti žēl, ka tev tas bija jāpārcieš.

Vīrietis nebija manījis Aleksu ienākam. Tagad, izdzirdot balsi, viņš instinktīvi atrāvās, cik vien tālu varēja.

- Nedarīsim vairs neko tādu, labi? - viņa iejautājās. Tad atkal iekārtojās krēslā. - Es arī gribu doties mājās. - It kā meli, tomēr būtībā patiesība, tikai neiespējama. - Un, lai gan tu varbūt man neticēsi, es patiesībā neesmu sadiste. Man nesagādā prieku skatīties uz tavām mocībām. Man vienkārši nav citas izvēles. Negribu pieļaut, ka iet bojā cilvēki.

Viņš atbildēja piesmakušā balsī: - Es... nesaprotu, par ko... tu runā.

- Tu būtu pārsteigts, ja zinātu, cik daudzi tā apgalvo, pārcietuši šādas un pat vēl lielākas mocības! Bet tad - vienam pēc desmitā piegājiena, citam pēc septiņpadsmitā - pēkšņi patiesība izlaužas aumaļām. Un es varu pateikt labajiem aģentiem, kur atrodas kodolgalviņa, ķīmiskā bumba vai vīruss. Un cilvēki paliek dzīvi, Daniel.

- Es neesmu nevienu nogalinājis, - viņš vārgi izdvesa.

- Bet tu gatavojies to darīt, un es tevi piespiedīšu pārdomāt.

ī □□

- Es nekad neko tādu nedarītu.

Viņa nopūtās. - Tas prasīs ilgu laiku, vai ne?

- Es nevaru tev pateikt neko tādu, ko nezinu. Tu esi izvēlējusies nepareizo cilvēku.

- Arī to bieži esmu dzirdējusi, - Aleksa bezrūpīgi atteica, taču šie vārdi šķita zīmīgi. Ja viņa nespēs panākt Tumšā Daniela parādīšanos, vai tā tiešām nebūs nepareiza cilvēka mocīšana?

Viņa pēkšņi izlēma atkal atkāpties no scenārija, lai gan garīgās slimības bija viņai pavisam sveša joma.

- Daniel, vai tev kādreiz gadās atmiņas zudumi?

Ilga pauze. - Kas?

- Vai tev, piemēram, ir gadījies pamosties kādā vietā, nespējot atcerēties, kā tur nokļuvi? Vai kāds tev ir sacījis, ka esi kaut ko izdarījis vai teicis, bet pats to neatceries?

- Hmm... Nē. Nu, šodien. Tas ir, to tu gribi teikt, vai ne? Ka es gatavojos pastrādāt kaut ko briesmīgu, bet pats nezinu, kas tas ir?

- Vai tev kādreiz ir diagnosticēta personības dalīšanās?

- Nē! Aleksa, es no mums abiem neesmu tas trakais.

Ari tas nelīdzēja.

- Pastāsti par Ēģipti!

Daniels pagrieza galvu pret viņu. Viņa sejas izteiksme pauda vēl daiļrunīgāk par vārdiem: Dāmīt, vai tu ar mani dzen jokus?

Aleksa gaidīja.

Viņš īsi, sāpīgi nopūtās. - Nu, Ēģipte ir viena no mūsdienu civilizācijas pasaules valstīm ar vissenāko vēsturi. Ir liecības, ka ēģiptieši dzīvojuši Nīlas krastos jau desmitajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Ap 6000. gadu pirms mūsu ēras...

- Ļoti asprātīgi, Daniel. Vai tagad varam atkal runāt nopietni?

- Es nesaprotu, ko tev vajag! Vai tu pārbaudi, vai es tiešām esmu īsts vēstures skolotājs? Es pat to nevaru pateikt!

Aleksa saklausīja Daniela balsi atgriežamies spēku. Viņas izmantotajām narkotikām piemita laba īpašība - to iedarbība ātri pārgāja. Spīdzināšanas starplaikos varēs risināt nopietnas sarunas. Un viņa bija atklājusi, ka subjekti vairāk baidās no sāpēm tieši tad, kad tās nejūt. Sāpju un atpūtas periodu maiņa laikam paātrina procesu.

Viņa atkal nospieda kādu datora taustiņu.

- Pastāsti par savu braucienu uz Ēģipti.

- Es nekad neesmu bijis Ēģiptē.

- Vai tu nedevies turp pirms diviem gadiem strādāt “Humānajos mājokļos”?

- Nē. Trīs pēdējās vasaras es pavadīju Meksikā.

- Tu taču zini, ka valsts iestādes izseko cilvēku pārvietošanos, vai ne? Ka tavas pases numurs ir reģistrēts datorā, kur parādās ari visi tavi ceļojumi?

- Tieši tāpēc tev būtu jāzina, ka es biju Meksikā!

- Kur tu tikies ar Enriki de la Fuentesu?

- Ar ko?

Viņa gausi samirkšķināja acis neizturamā garlaicībā.

- Pagaidi, - Daniels pēkšņi ierunājās, pacēlis skatienu augšup, it kā atbilde būtu uzrakstīta uz griestiem. - Es atceros šo vārdu. Dzirdēju ziņās pirms kāda laika... par tiem pazudušajiem narkotiku apkarošanas aģentiem. Viņš ir narkotirgonis, vai ne?

Aleksa atkal pacēla de la Fuentesa fotogrāfiju.

- Tas ir viņš?

Viņa pamāja ar galvu.

- Kāpēc tu domā, ka es viņu pazīstu?

Aleksa lēni, uzsvērti atbildēja: - Jo man ir ari tādas fotogrāfijas, kurās jūs abi esat redzami kopā. Un tāpēc, ka pēdējo trīs gadu laikā viņš tev ir samaksājis desmit miljonus dolāru.

Danielam atkārās žoklis, un viņš spēja tikai izdvest: - Ko-o?

- Uz tava vārda noguldīti desmit miljoni dolāru dažādās Kai-manu salu un Šveices bankās.

Viņš vēl īsu brīdi raudzījās Aleksai acīs, bet tad pēkšņi seja savilkās dusmu grimasē un balsi ieskanējās skarbums: - Ja man ir desmit miljoni dolāru, kāpēc es dzīvoju Kolumbijas Augstienēs, tarakānu apsēstā vienistabas ūķl, mājā bez lifta? Kāpēc manas komandas meitenes spēlē tajos pašos salāpītajos volejbola formastērpos, kas ir šūti 1973. gadā? Kāpēc es braucu uz darbu ar metro, kamēr manas bijušās sievas jaunais virs vizinās pa pilsētu ar mersedesu? Un kāpēc mani kauli kļūst trausli no pastāvīgas nūdeļu ēšanas?

Aleksa ļāva Danielam izgāzt dusmas. Vēlme runāt ir neliels solis vajadzīgajā virzienā. Diemžēl šis dusmīgais Daniels joprojām bija tas pats skolotājs, tikai ne pārāk apmierināts ar dzīvi.

- Pagaidi mazliet! Kā to saprast: tev ir bildes, kur es esmu kopā ar to narkotirgoni?

Viņa piegāja pie rakstāmgalda un sameklēja vajadzīgo fotogrāfiju.

- Uzņemta Minjā Ēģiptē, kopā ar de la Fuentesu, - viņa paziņoja, pacēlusi attēlu gūstekņa acu priekšā.

Beidzot kāda reakcija.

Viņš strauji atrāvās, acis piemiedzās, tad plati iepletās. Viņa gandrīz varēja saskatīt, kā domas drudžaini joņo Daniela prātā un atspoguļojas sejā. Viņš pašlaik analizēja ieraudzīto un gatavoja kādu plānu.

Joprojām ne miņas no Tumšā Daniela, taču viņš vismaz šķita atpazinis šo savas personības pusi.

- Vai tagad pastāstīsi par Ēģipti, Daniel?

Sakniebtas lūpas: - Es tur nekad neesmu bijis. Tas neesmu es.

- Es tev neticu, - viņa nopūtās. - Un tas ir tiešām bēdīgi, jo tādā gadījumā mums jāturpina izklaides.

Bailes atgriezās, strauji un baisi.

- Aleksa, lūdzu, es zvēru, ka tas neesmu es. Lūdzu, nevajag!

- Tas ir mans darbs, Daniel. Man jānoskaidro, kā izglābt cilvēkus.

Visa viņa atturība bija pazudusi. - Es negribu nevienam darīt ļaunu. Es ari gribu, lai tu viņus izglābtu.

Tagad bija vēl grūtāk nenoticēt, ka viņš runā patiesību.

- Tā fotogrāfija tev kaut ko nozīmēja.

Daniels vienreiz papurināja galvu, atkal noslēdzoties sevi. - Tas nebiju es.

Gribot negribot viņa sajuta apbrīnu. Tas tiešām bija kaut kas jauns. Kā viņa ilgojās, kaut varētu apspriesties ar Bārnabiju! Nu, neko darīt, laiks negaida. Nevarēja atļauties kavēties pagātnē. Viņa pa vienai sakrāva šļirces uz labās plaukstas. Šoreiz astoņas.

Daniels raudzījās pretī ar šausmām un... skumjām. Viņš mēģināja kaut ko teikt, taču nespēja izdvest ne skaņu. Viņa mazliet nogaidīja, turot pirmo adatu gatavībā labajā rokā.

- Daniel, ja gribi kaut ko teikt, saki tūlīt.

Atskanēja bezcerīga atbilde: - Tas nelīdzēs.

Viņa nogaidīja vēl sekundi, un tad viņš ieskatījās Aleksai tieši acīs.

- Tava seja, - viņš noteica. - Tā ir tāda pati kā iepriekš... tieši tāda pati.

Viņa sarāvās, tad pagriezās, piegāja pie galda un nostājās aiz gūstekņa galvas. Viņš mēģināja atrauties, taču šādi tikai vairāk atsedza priekšējo kakla muskuli. Parasti viņa mēdza pataupīt šo muskuli vēlākai nopratināšanas stadijai, jo tā bija viena no vissāpīgākajām mocībām, ko bija iespējams sagādāt pašreizējos ierobežotajos apstākļos. Taču viņa gribēja izbeigt visu ātri, tāpēc iedūra adatu gūstekņa kakla sānā un nospieda virzuli. Cenšoties neskatīties Daniela sejā, viņa tam steidzīgi aizbāza muti, tiklīdz tā atvērās. Tad nometa pārējās šļirces un izbēga no telts.

7.NODAĻA

Viņas prasmes bija ierūsējušas, tā arī visa nelaime. Bija taču pagājuši trīs gadi. Tāpēc viņa ļāvās nevēlamām emocijām. Tāpēc žēloja šo subjektu. Tas viss tikai tāpēc, ka viņa tik ilgu laiku bija izstājusies no spēles. Bet gan jau drīz viņa atgūs zaudēto.

Šīs sāpju procedūras laikā Aleksa tikai vienreiz uz mirkli iegāja teltī, lai neļautu datoram aizmigt, taču nepalika, lai vērotu. Viņa atgriezās tikai tad, kad zāļu iedarbība sāka mazināties, apmēram pēc piecpadsmit minūtēm.

Daniels gulēja, drudžaini elpojot, taču neraudāja, lai gan viņa zināja, ka šoreiz sāpes bija daudz stiprākas nekā iepriekš. Asinis no gūstekņa nobrāztās ādas klāja roku un kāju dzelžus un pilēja uz galda. Nākamajā piegājienā varbūt vajadzēs paralizēt viņu, lai nepieļautu vēl smagāku savainošanos. Tā arī ir biedējoša sajūta, kas varētu palīdzēt.

Pēkšņi viņš sāka drebināties. Aleksa jau pagriezās uz izejas pusi un tikai pēc sekundes tūkstošdaļas attapās, ka gatavojas doties pēc segas gūstekņa apsegšanai. Kas gan viņai lēcies?

Koncentrējies!

- Vai tagad tev ir kaut kas sakāms? - viņa klusi iejautājās, kad Daniela elpa bija mazliet pierimusi.

Viņš krampjaini, saraustīti izdvesa: - Tas neesmu es. Zvēru! Es... neko... negatavojos darīt. Nepazīstu to narkotirgoni. Labprāt palīdzētu. Tiešām, tiešām, tiešām... labprāt palīdzētu. Tiešām.

- Hmm... Tu izrādi nelielu pretestību šai metodei, tāpēc šoreiz varbūt pamēģināsim kaut ko citu.

- Pre-testlbu? - viņš neticīgi nogārdza. - Tu domā... es pretojos?

- Atklāti sakot, es mazliet tā kā baidos jaukt tev galvu ar halucinogēniem, jo izskatās, ka tev tur jau tāpat ir diezgan liels haoss. - Viņa ar pirkstu galiem viegli uzsita pa gūstekņa sviedraino pakausi. - Varbūt neatliks nekas cits kā ķerties pie vecajām metodēm... - Turpinot izklaidīgi bungot ar pirkstiem pa gulētāja galvu, viņa palūkojās atpakaļ uz paplāti ar instrumentiem uz rakstāmgalda. - Vai tu baidies no asinīm?

- Kāpēc? Tas? Notiek? Ar mani? - Pilnīgi retorisks jautājums, viņš negaidīja atbildi uz šo saraustīto čukstu. Bet Aleksa atbildēja tik un tā.

- Jo tieši tā mēdz notikt, ja tu gatavojies četros Amerikas štatos izplatīt nāvējošu gripas vīrusu, kas varētu nogalināt miljonu cilvēku. Šādos gadījumos valdība pieļauj izņēmumu. Un uzdod man piespiest tevi runāt.

Gūstekņa skatiens pievērsās viņai, un šausmas tajā pārtapa par milzu pārsteigumu.

- Kas? Tas? Pie velna!

- Jā, tas ir velnišķīgi drausmīgs un nežēlīgs plāns, es zinu.

- Aleksa, nudien, tas ir neprāts! Man šķiet, tev galvā viss nav kārtībā.

Viņa pieliecās tuvu pie gulētāja sejas. - Vienīgā nekārtība ir tāda, ka tu negribi teikt, kur atrodas vīruss. Vai tas jau ir pie tevis? Vai vēl pie de la Fuentesa? Kad paredzēta nodošana? Kur ir slēptuve?

- Tas ir kaut kāds neprāts. Tu esi zaudējusi prātu!

- Ja tā būtu, man varbūt būtu daudz vieglāk dzīvot. Taču nu man sāk likties, ka viņi atsūtījuši nepareizo ārsti. Šeit ir vajadzīgs psihopātu dakteris. Es neprotu atmodināt otru Dānieļu!

- Otru Dānieļu?

- To, kurš redzams šajās bildēs!

Aleksa apcirtās apkārt, paķēra no rakstāmgalda fotogrāfiju kaudzīti un garāmejot pikti uzsita pa kādu datora taustiņu.

ī oe

- Skaties! - viņa pavēlēja, piebāžot tās gūsteknim pie deguna un pa vienai metot uz grīdas. - Tas esi tu. - Viņa pirms nomešanas uzsita ar vienu fotogrāfiju vīrietim pa plecu. - Tava seja, redzi? Taču cita sejas izteiksme. No tavām acīm, Daniel, lūkojas kāds cits, un es īsti nevaru pateikt, vai tu pats to apzinies.

Tagad atkal kaut kas pazibēja - atpazīšana. Kaut ko viņš apzinājās.

- Klau, pagaidām man pietiks ar to, ka pateiksi, ko tu redzi šajā bildē. - Viņa pacēla virsējo fotogrāfiju, kurā Tumšais Daniels drūmi slaistījās pie kāda Meksikas bāra sētas puses durvīm.

Vīrieša seja pauda mokpilnas šaubas.

- Es nevaru... to izskaidrot... tas šķiet bezjēdzīgi.

- Tu tur saskati kaut ko tādu, ko es neredzu. Kas tas ir?

- Viņš... - Daniels mēģināja papurināt galvu, taču pārgurušo muskuļu dēļ tik tikko spēja to pakustināt. - Viņš izskatās pēc...

- Pēc tevis.

- Nē, - viņš čukstēja. - Tas ir, jā, protams, viņš izskatās līdzīgs man, bet es varu saskatīt atšķirības.

Kā viņš to pateica! Protams, viņš izskatās līdzīgs man. Atkal šis neviltotais godīgums, tomēr joprojām kaut ko noklusējot...

- Daniel, vai tu zini, kas viņš ir? - Šoreiz tas bija īsts jautājums, nevis nicīgs vai retorisks. Tagad viņa vairs necentās nemākulīgi tēlot psihiatri. Pirmoreiz kopš nopratināšanas sākuma viņa apjauta, ka nonākusi uz pēdām atbildei.

- Tas nevar būt, - Daniels izdvesa, aizverot acis. Nevis pārguruma dēļ, bet drīzāk, lai neredzētu fotogrāfiju, viņa nodomāja. - Tas nav iespējams.

Aleksa paliecās uz priekšu. - Pasaki! - viņa nomurmināja.

Viņš atvēra acis un pievērsa viņai izmisīgi jautājošu skatienu. - Tu droši zini? Viņš gatavojas nogalināt cilvēkus?

Tik vienkārša pāreja uz trešo personu.

- Simtiem tūkstošus cilvēku, Daniel, - Aleksa tikpat nopietni apstiprināja. Tad arī viņa pārgāja uz trešo personu: - Viņš gatavojas izplatīt nāvējošu vīrusu kāda psihopātiska narkobarona uzdevumā. Viņš jau ir rezervējis viesnīcas - ar tavu vārdu. Viņš sāks rīkoties pēc trim nedēļām.

Daniels nočukstēja: - Es tam neticu.

- Es ari negribu ticēt. Šis vīruss... tas ir briesmīgs, Daniel. Tas nogalinās daudz vairāk cilvēku nekā spridzeklis. Tā izplatību nebūs iespējams apturēt.

- Bet kā viņš to izdarītu? Kāpēc?

Tagad jau Aleksa sliecās domāt, ka runa nav par vienu no Daniela sašķeltās personības pusēm.

- Par to gudrot jau ir par vēlu. Tagad galvenais ir apturēt viņu. Kas viņš ir, Daniel? Palīdzi man izglābt nevainīgus cilvēkus!

Šoreiz vīrieša seja savilkās citādu mocību grimasē. To Aleksa bija redzējusi jau iepriekš. Kādam citam subjektam tas nozīmētu iekšēju cīņu starp lojalitātes saglabāšanu un vēlmi paglābties no turpmākas spīdzināšanas. Bet Danielam tā drīzāk šķita cīņa starp lojalitāti un vēlmi rīkoties pareizi.

Gaidot atbildi mēmajā nakts klusumā, caur vājo putuplasta skaņas barjeru viņa skaidri izdzirdēja nelielas lidmašīnas propelleru troksni virs galvas. Ļoti tuvu virs galvas.

Daniels pacēla skatienu.

Laiks sastinga, domām drudžaini joņojot.

Daniela sejā nebija manāms ne pārsteigums, ne atvieglojums. Šķita, ka šis troksnis viņam nenozīmē ne izglābšanu, ne uzbrukumu. Viņš to pamanīja tāpat, kā cilvēks mēdz pamanīt auto signalizācijas iegaudošanos. Troksnis, kas neattiecas uz viņu, tikai uz mirkli novērš uzmanību.

Aleksa pielēca kājās un metās pie rakstāmgalda pēc vajadzīgās šļirces, bet pašai šīs kustības šķita gausas kā palēninātā filmā.

- Aleksa, tev nav tas jādara, - Daniels skumjā bezcerībā iebilda. - Es pateikšu.

- Kuššš, - viņa čukstēja, pārliecoties pār vīrieša galvu un injicējot narkotiku - šoreiz sistēmas portā. - Es tevi tikai iemidzināšu. - Viņa viegli paplikšķināja pa gūstekņa vaigu. - Šoreiz nesāpēs, es apsolu.

Saistot šo rīcību ar izdzirdēto troksni, Daniela acīs atausa izpratne. - Vai mums draud briesmas? - viņš čukstus atjautāja.

Mums. Jocīgi. Vēl viena interesanta vietniekvārda izvēle. Tādu subjektu viņa vēl nekad nebija redzējusi.

- Nezinu, vai tev draud, - Aleksa atbildēja, kad Daniela plakstiņi aizvērās. - Bet man gan sasodīti noteikti.

Ārā kaut kas smagi nodunēja, ne pie pašām kūts durvīm, tomēr bīstami tuvu.

Viņa rūpīgi uzvilka gāzmasku uz gūstekņa galvas, tad uzlika arī savējo un pieskrūvēja baloniņu. Šoreiz tā nebija mācību trauksme. Viņa aši palūkojās uz datoru - līdz “aizmigšanai” bija atlikušas apmēram desmit minūtes. Viņa nebija īsti pārliecināta, vai ar to pietiks, tāpēc nospieda atstarpes taustiņu. Tad nospieda arī kādu mazās, melnās kastītes pogu, un sarkanā gaismiņa tās sānos sāka ātri mirgot. Gandrīz automātiski viņa atkal apsedza Daniela augumu ar segu.

Aleksa izslēdza gaismas, tā ka telpu apgaismoja tikai datora ekrāna baltais spīdums, un izgāja no telts. Kūts iekšienē valdīja melna tumsa. Viņa meklēja, taustīdamās ar izstieptām rokām, līdz atrada somu pie saliekamās gultas un ar ilgos gados ievingrinātām kustībām, neko neredzot, uzlika visus ērti pieejamos ieročus. Pistoli aizbāza priekšā aiz bikšu siksnas. Tad izņēma no somas šļirci, iedūra sev gurnā un nospieda virzuli. Tiktāl sagatavojusies, viņa ielavījās telts tālākajā stūrī un paslēpās, zinot, ka tieši tur būs vistumšākā ēna, ja kāds ienāks, gaismojot ar lukturīti. Viņa izvilka pistoli, atlaida drošinātāju un satvēra ieroci abās rokās. Tad piespieda ausi pie telts šuves un ieklausījās, gaidot, kad iebrucējs atvērs kūts durvis vai logu un ies bojā.

Kamēr vilkās mokoši gausās sekundes, prāts turpināja steidzīgi analizēt notiekošo.

Šī nebija vērienīga operācija, kas vērsta pret viņu. Neviena sevi cienoša gūstīšanas vai likvidēšanas vienība nepaziņotu par savu ierašanos ar skaļu lidmašīnas motora troksni. Ir taču labāki un klusāki veidi. Bet, ja tā būtu liela, SWAP stila vienība, kas nosūtīta uzbrukumā bez konkrētas instruktāžas, tikai ielauzties ar brutālu spēku, tā lidotu ar helikopteru. Pēc skaņas lidmašīna šķita pavisam maza - ne vairāk kā trīsvietīga, bet, visticamāk, divvietīga.

Ja uzbrukumā ieradies kāds vientuļš slepkava, kā tas bijis līdz šim, tad viņa nesaprata šīs dīvainās izdarības. Kāpēc lai nodotu sevi ar tādu troksni? Skaļā lidmašīna liecināja, ka uzbrucējam trūkst resursu un ir ļoti jāsteidzas, jo laiks ir daudz svarīgāks par slepenību.

Kurš gan tas ir? Ne jau de la Fuentess.

Pirmkārt, neliela lidmašīna neatbilst sīka mēroga narko-barona paradumiem. Viņa iztēlojās, ka de la Fuentess ierastos uzbrukumā ar lielu armādu melnu apvidus auto un veselu bataljonu ar automātiem bruņotu bandītu.

Otrkārt, šajā gadījumā viņa ticēja savai intuīcijai.

Nē, viņa nebija nekāds melu detektors. Prasmīgi, profesionāli meļi var piemānīt jebkuru - gan cilvēku, gan tehnisku ierīci. Viņas pienākums nekad nebija bijis uzminēt patiesību pēc subjekta šaudīgā skatiena vai sapīšanās pretrunīgos izteikumos. Viņas uzdevums bija salauzt subjektu, līdz pāri paliek tikai padevīga miesa un viennozīmīga atbilde. Viņa bija vislabākā pratinātāja nevis tāpēc, ka atšķīra patiesību no meliem, bet gan tāpēc, ka lieliski pārzināja cilvēka organisma iespēju robežas un izcili prata rīkoties ar ķimikālijām. Viņa vienmēr zināja, cik daudz spēj izturēt cilvēka ķermenis un kā precīzi nonākt līdz šim punktam.

Tāpēc intuīcija nebija viņas stiprākā puse, un viņa nevarēja atcerēties, kad vēl kādreiz viņai bijusi šāda nojauta.

Aleksa ticēja, ka Daniels saka patiesību. Tāpēc arī jutās tik nelāgi, pratinot Dānieļu, - jo viņš nemeloja. Tāpēc tas nevarēja būt de la Fuentess, kas ieradies glābt Dānieļu. Neviens [1] neieradīsies izpestīt Dānieļu, jo viņš ir tieši tas, par ko uzdodas, -angļu valodas skolotājs, vēstures skolotājs, volejbola treneris. Šis trokšņainais lidotājs bija ieradies pie viņas.

Kāpēc tagad? Vai departamenta aģenti visu dienu bija sekojuši viņai pa pēdām un tikai tagad sameklējuši? Vai tie centās glābt Daniela dzīvību, pārāk vēlu atjēgušies, ka viņš nav īstais vaininieks?

Nu nē. Tie droši vien visu jau zināja, pirms ievilināja viņu lamatās. Tiem bija piekļuve pietiekami plašai informācijai, lai nepieļautu tādu kļūdu. Daniela dosjē nebija pilnībā viltots, tomēr mazliet sagrozīts. Tie gribēja, lai viņa pievēršas nepareizajai personai.

Uz īsu mirkli Aleksu pārņēma šausmas. Viņa bija spīdzinājusi nevainīgu cilvēku. Viņa steidzīgi apspieda šo domu. Nožēlot varēs vēlāk - ja paliks dzīva.

Argumentu stabiņu līdzsvars atkal mainījās. Izsmalcinātas lamatas, nevis krīzes situācija. Viņa ticēja, ka fakti par de la Fuen-tesa plāniem ir patiesi, taču vairs neticēja, ka trauksme ir tik steidzama, kā viņai bija iestāstīts. Laiks ir visvienkāršākais faktors, ar kuru var manipulēt dokumentos, - steidzamais termiņš bija faktu sagrozījums. Atkal spēle ar zemām likmēm - izglābt tikai savu dzīvību. Un, ja iespējams, ari Daniela.

Aleksa centās atbrīvoties no domas, kas šķita gandrīz kā ļauna zīme, - ka tagad likmes ir dubultojušās. Tāda papildu nasta viņai nebija vajadzīga.

Varbūt kāds cits - talantīgais un naivais jaunietis, kas pieņemts viņas vietā, - pašlaik nodarbojās ar īsto teroristu. Varbūt departaments šaubījās, vai viņa joprojām spēj iegūt vajadzīgo informāciju. Bet kāpēc tad vispār iesaistīt viņu? Varbūt īstais terorists bija miris un vajadzēja kādu citu grēkāzi. Varbūt jau sen rezervei bija atrasts šis dubultnieks. Liksim, lai Ķīmiķe piespiež kādu atzīties kaut kādos grēkos, lai saglābtu neveiksmes situāciju?

Tomēr tas neizskaidrotu šī apmeklētāja ierašanos.

Pulkstenis bija aptuveni pieci no rīta. Varbūt tas bija tikai kāds fermeris, kurš mēdz agri celties un pazīst šo apvidu tik labi, ka nebaidās lidot bez radara virs augstu koku galotnēm piķa melnā tumsā un pēc tam nogāzties ar lielu blīkšķi, lai gūtu adrenalīna lādiņu...

Aleksa dzirdēja Daniela sēcošo elpu caur gāzmaskas filtru un iedomājās, ka varbūt rīkojusies nepareizi, iemidzinot viņu. Viņš tagad bija tik... neaizsargāts. Bezpalīdzīgs. Departamenta aģenti jau bija skaidri parādījuši, cik ļoti tiem rūp Daniela Bīča labklājība. Bet viņa bija to pametusi pieķēdētu un neaizsargātu pašā telts vidū kā ēsmu vai vieglu medījumu. Viņš nebija pelnījis tādu attieksmi. Taču viņas pirmā reakcija bija neitralizēt gūstekni. Atbrīvot Dānieļu nebūtu droši. Tad viņš uzbruktu viņai, censtos atriebties. Un parasta brutāla spēka ziņā būtu pārāks. Viņa negribēja piespiedu kārtā noindēt vai nošaut gūstekni. Tagad vismaz Daniela nāve nebūs uz viņas sirdsapziņas.

Aleksa joprojām jutās vainīga, doma par Daniela bezpalīdzīgo stāvokli tumsā urdīja prātu, neļaujot koncentrēties.

Bija jau par vēlu šādām domām.

Viņa izdzirdēja ārā klusu tuvošanās skaņu, sakaltušu lapu čaboņu. Kūtij visapkārt bija saauguši krūmi, un pašlaik kāds pa tiem ložņāja, ielūkodamies logos. Ja nu tas vienkārši ielaidis Uzi automāta kārtu caur kūts sienu? Spriežot pēc visa, atnācējs neraizējās par troksni.

Vai vajadzētu nolaist galdu zemāk, lai Daniels būtu tuvāk grīdai, gadījumā ja telti sāks kapāt ložu krusa? Viņa bija labi ieeļļojusi regulējamās kājas, tomēr nevarēja galvot, ka tās nečīkstēs.

Aleksa pieliekusies pieskrēja pie galda un nolaida to zemāk, cik vien ātri spēdama. Metāla kājas mazliet ievaidējās zemos basa toņos, taču viņa nosprieda, ka tas nebūs dzirdams ārpus kūts sienām, jo īpaši putuplasta barjeras dēļ. Tad viņa aizsteidzās atpakaļ stūrī un no jauna ieklausījās.

Joprojām čaboņa. Tagad atnācējs bija pie cita loga, kūts otrā pusē. Viņas ierīkoto lamatu vadi bija neuzkrītoši, tomēr nebija neredzami. Cerams, viņš lūkojās iekšā, meklējot mērķi. Vai viņš jau iepriekš bija apmeklējis māju? Kāpēc nebija ielauzies?

Tagad skaņas aiz cita loga.

Mēģini atvērt, viņa nodomāja. Rāpies iekšā.

Kāda neizprotama skaņa - šņākoņa, kam sekoja smaga dunoņa no augšas. Tad dimdināšana bum, bum, bum - tik skaļi, ka visa kūts sašūpojās. Viņa iedomājās par nelieliem spridzekļiem un uzreiz sakņupa aizsardzības pozīcijā, taču nākamajā mirkli saprata, ka troksnis nebija tik skaļš, bet tāds tikai izklausījās naksnīgajā klusumā. Nebija dzirdami nekādi ielaušanās trokšņi -ne stiklu šķindoņa, ne metāla plēšana. Vai skaņas vibrācija bija pietiekami stipra, lai sarautu savienojumus ap logiem un durvīm? Diez vai.

Tiklīdz viņa apjauta, ka sitieni pret sienām virzās augšup, tie apklusa. Viņai virs galvas.

Nopietns sarežģījums - iebrucējs gatavojās ielauzties caur jumtu.

Aleksa zibenīgi pielēca kājās, ar vienu aci lūkodamās pa telts spraugu. Vēl bija pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu. Virs galvas atskanēja lodlampas šņākoņa. Iebrucējam bija pat tā.

Visa rūpīgā sagatavošanās izrādījās veltīga. Aleksa pār plecu palūkojās uz Dānieļu. Viņa gāzmaska bija kārtībā. Viņam nekas nenotiks. Tad Aleksa izskrēja plašākajā kūts telpā, zemu noliekusies un turot rokas izstieptas uz priekšu, lai tumsā neuzskrietu priekšmetiem, un, cik vien ātri spēja, devās uz vārgās mēnesgais-mas pusi, kas iespīdēja pa tuvāko logu. Bija jātiek apkārt slaukšanas nodalījumiem; viņai šķita, ka atceras taisnāko ceļu. Aleksa pusskriešus izlauzās klajumā starp telti un slaukšanas nodalījumiem un sataustīja slaukšanas aparātu. Izvairījusies no sadursmes, viņa pastiepa roku uz loga pusi...

Kaut kas neizturami smags un ciets nogāza viņu uz sejas, tā ka aizrāvās elpa, un stingri piespieda pie grīdas. Pistole aizlidoja tumsā. Galva smagi atsitās pret betonu. Acu priekšā pašķīda spožas dzirksteles.

Kāds sagrāba viņas plaukstu locītavas un aizlauza rokas aiz muguras, tad pacēla augstāk, gandrīz izmežģot plecus. Aleksa klusi iegārdzās, jo šādā pozīcijā aizrāvās elpa. Ar īkšķiem viņa sāka veikli grozīt gredzenus uz labās un kreisās rokas, atsedzot dzeloņu adatas.

- Kas tad tas? - iejautājās vīrieša balss tieši virs viņas galvas. Parasts amerikāņu akcents. Svešais mainīja tvērienu, saspiežot abas plaukstu locītavas vienā rokā un ar otru norāva viņas gāzmasku. - Varbūt tomēr nav spridzinātājs pašnāvnieks, - viņš domīgi ieminējās. - Ļauj minēt - tie elektrības vadi nav pievienoti pie spridzekļiem, vai ne?

Aleksa locījās zem uzbrucēja svara, grozīja plaukstu locītavas, cenšoties pieskarties ar gredzeniem pie viņa ādas.

- Izbeidz! - svešais pavēlēja. Tad iesita pa pakausi ar kaut ko smagu - varbūt ar gāzmasku, un viņas seja atsitās pret grīdu. Viņa juta, kā pārplīst lūpa un mutē iesūcas asins garša.

Aleksa sagatavojās visļaunākajam. Tik tuvā kontaktā droši vien sekos naža asmens pār miega artēriju. Vai žņaudzamā trose ap rīkli. Viņa cerēja, ka tas būs asmens. Grieziena sāpes viņa nesajutis, jo palīdzēs īpaši izstrādātais dekstroamfetamīns, kas pašlaik joņoja asinsritē, taču žņaugšanu gan droši vien sajutīs.

- Celies augšā!

Smaguma spiediens no muguras pazuda, un svešinieka rokas rāva viņu augšā aiz plaukstu locītavām. Viņa pēc iespējas ātrāk nostājās uz kājām, lai mazinātu slodzi uz plecu locītavām. Rokas nedrīkstēja savainot.

Uzbrucējs stāvēja viņai aiz muguras, bet pēc elpas augstuma varēja noteikt, ka viņš ir gara auguma. Vīrietis pavilka aiz plaukstu locītavām, līdz viņa stāvēja uz pirkstgaliem, pūloties neatraut kājas no grīdas.

- Nu tā, sīkaļa, tagad tu man palīdzēsi.

Viņa neprata pievārēt šo vīrieti ar cīņas mākslu paņēmieniem un nebija ari tik spēcīga, lai izrautos brīvībā. Varēja tikai izmantot sagatavotos pretošanās līdzekļus.

Aleksa uz īsu mirkli bīstami pārnesa visu svaru uz pārmērīgi noslogotajiem pleciem un tad spēcīgi piesita pie grīdas kreisās kurpes purngalu, lai izšautu uz aizmuguri vērsto smailo asmeni kurpes papēdi (uz priekšu vērstais asmens atradās labās kājas kurpē). Tad neveikli cirta atpakaļ, kur bija jāatrodas uzbrucēja kājām. Tas atlēca tālāk, uz mirkli atlaižot tvērienu; viņa paguva izrauties un pagriezties, atvēzējot kreiso roku sitienam ar atplestu plaukstu. Svešinieks izrādījās pārāk garš - viņa netrāpīja pa seju, bet noskrāpēja ar dzeloni gar kaut ko cietu uz viņa krūtīm -bruņu tērpu. Izstieptām rokām cenšoties pieskarties pretinieka neaizsargātajai ādai, viņa atlēca atpakaļ, lai izvairītos no sitiena, ko juta tuvojamies, taču neredzēja.

Pēkšņi kaut kas nogāza Aleksu no kājām. Viņa nokrita uz grīdas un sāka velties projām, taču uzbrucējs uzgāzās viņai virsū. Sagrāba viņu aiz matiem un atkal atsita ar seju pret betonu. Asinis no pārsistā deguna izplūda pār lūpām un zodu.

Svešinieks pieliecās un ierunājās tieši viņai ausī: - Spēlītes galā, draudzenīt.

Viņa mēģināja iesist ar galvu uzbrucējam pa seju. Taču pakausis atsitās pret kaut ko citu - asiem stūriem, metālu...

Nakts redzamības brilles. Tad jau viņa izveicība cīniņā nebija nekāds brīnums.

Viņš uzsita ar plaukstu Aleksai pa pakausi.

Cik žēl, ka viņa nebija uzlikusi auskarus!

- Es nopietni saku, izbeidz! Tagad es atkāpšos no tevis. Es tevi redzu, bet tu mani ne. Man ir ierocis, un es tev iešaušu ceļgalā, ja mēģināsi vēl kādu stulbu triku, saprati?

Runādams uzbrucējs pastiepa vienu roku atpakaļ un vienu pēc otras norāva viņas kurpes. Kabatas viņš nepārbaudīja, tātad viņai vēl palika skalpeļu asmeņi un adatas jostā. Tad vīrietis atlēca prom. Viņa dzirdēja, kā tas atkāpjas tālāk un noklikšķina ieroča drošinātāju.

- Ko tu... gribi, lai es daru? - Aleksa jautāja mazas, izbiedētas meitenītes balsī. Arī pārplīsusī lūpa palīdzēja radīt šo iespaidu. Viņa iztēlojās, cik briesmīgi izskatās viņas seja. Tā nežēlīgi sāpēs, kad pāries zāļu iedarbība.

- Dezaktivē visas lamatas un atver durvis.

- Tad man... jāieslēdz gaisma, - viņa noteica šņukstošā balsī.

- Vari to darīt. Es tik un tā gatavojos nomainīt nakts redzamības brilles ar tavu gāzmasku.

Aleksa nodūra galvu, lai apslēptu vilšanās izteiksmi. Tikko viņš būs uzlicis gāzmasku, deviņdesmit procenti aizsardzības līdzekļu zaudēs jēgu.

Viņa aizkliboja - vai pārāk uzspēlēti? - pie paneļa līdzās durvīm un ieslēdza gaismu. Pašlaik viņa nespēja izgudrot citu rīcības plānu. Iebrucējs nebija viņu uzreiz nogalinājis - tas nozīmēja, ka viņš nerīkojas pēc tiešām departamenta pavēlēm. Laikam ieradies pats ar saviem nolūkiem. Vajadzēs noskaidrot, ko tieši viņam vajag, un tad pietiekami ilgi liegt to, lai iegūtu priekšroku.

Ļaunākais bija tas, ka prasība atvērt durvis droši vien nenozīmēja tikai ērtāku atkāpšanās ceļu. Visticamāk, viņš ieradies kopā ar papildspēkiem, bet tas nenāca par labu viņas izredzēm. Un arī Daniela, atgādināja iekšējā balss. It kā viņai tāpat nepietiktu raižu. Taču Daniels bija nokļuvis šeit viņas dēļ. Viņa jutās atbildīga. Un arī vainīga.

Kad Aleksa pagriezās, mirkšķinot acis spožajā griestu lampu gaismā, vīrietis stāvēja divdesmit pēdu attālumā no viņas. Vismaz sešas pēdas un trīs vai četras collas garš. Āda uz kakla un zoda pavisam noteikti bija balta, bet neko citu nevarēja droši pateikt. Viss viņa augums bija ieģērbts piegulošā melnā kombinezonā - līdzīgā nirēju tērpam, bet raupjā, ar Kevlar bruņu plāksnēm. Ar tām bija klāts gan torss, gan rokas un kājas. Ķermenis šķita diezgan muskuļots, bet daļēji tas varēja būt Kevlar nopelns. Kājās viņam bija smagi visurgājēju zābaki, arī melni, bet galvā melna, pieguloša adīta cepure. Seja bija paslēpta zem viņas gāzmaskas. Pār vienu plecu bija pārmesta kaujas šautene -McMillan .50 kalibra snaiperu ierocis. Viņa bija labi paveikusi mājasdarbu - nav grūti kļūt par ekspertu gandrīz vai jebkurā jomā, ja pavada visu brīvo laiku, studējot literatūru. Pazīstot ieroču markas un modeļus, var daudz ko uzzināt par uzbrucēju vai jebkuru aizdomīgu tipu uz ielas, kurš varbūt gatavojas kļūt par uzbrucēju. Šis virs bija bruņojies ar vairākiem ieročiem -maksti pie gurna augsta standarta HDS, bet labajā rokā SIG Sauer P220, nomērķēts pret viņas ceļgalu. Labrocis, viņa uzreiz ievēroja. Aleksa nemaz nešaubījās, ka no šāda attāluma uzbrucējs trāpītu tieši ceļgala bļodiņā. Ar šo šauteni viņš droši vien trāpītu, kur vien vēlētos un no jebkura attāluma.

Vīrietis pēc izskata atgādināja Betmenu, tikai bez apmetņa. Viņa atcerējās, ka šis filmu varonis nekad necīnījās ar šaujamieročiem. Taču, ja Betmenam nebūtu šādu iebildumu, tad, ņemot vērā viņa gaumi un prasmes, viņš droši vien izvēlētos tieši šos ieročus.

Ja viņa nevarēs piespiest uzbrucēju noņemt gāzmasku, tad ari superkareivju papildspēkiem ārpusē nebūs lielas nozīmes. Kad viņš būs dabūjis prasīto, tad mierīgi varēs nogalināt Aleksu pats savām rokām.

- Dezaktivē strāvas vadus!

Aleksa notēloja īslaicīgu galvas reiboni, klibodama uz kūts durvju pusi, lai iegūtu pēc iespējas vairāk laika apdomāšanai. Kam gan vajadzētu saņemt viņu dzīvu? Vai šis vīrs bija kāds atlīdzību mednieks? Vai viņš cerēja pārdot Aleksu atpakaļ departamentam? Ja par viņas notveršanu jau bija izsludināta atlīdzība, tad, viņa nešaubījās, tie vēlas saņemt tikai viņas galvu. Vai šis tips ir ne vien atlīdzību mednieks, bet arī šantažētājs? Man ir jūsu meklētais medījums, taču es to palaidīšu brīvībā, atkal savvaļā, ja vien jūs neduhultosiet atlīdzību. Gudri. Departaments noteikti samaksātu.

Tas bija labākais minējums, ko viņa spēja izgudrot, līdz bija nonākusi pie durvju tālākās malas.

Sistēma nebija sarežģīta. Katrai ieejas zonai bija ierīkoti trīs vadu pāri. Pirmais atradās ārā, krūmos, pa kreisi no kūts durvīm, paslēpts zem plānas zemes kārtiņas. Nākamais bija aktivizācijas vads, kas stiepās pār durvju atvēršanas spraugu, - pietiekami vaļīgi savienots, lai atvienotos jau pēc vieglākās izkustināšanas. Trešais pāris bija domāts drošībai, paslēpts aiz koka paneļiem līdzās durvīm, un tā atsegtajiem vadiņiem bija atstarpe collas platumā. Strāva bija stabila tikai tad, ja darbojās vismaz divi savienojumi. Aleksa iedomājās: varbūt vajadzētu izlikties, ka šis process ir sarežģītāks, taču nosprieda, ka nav jēgas. Svešinieks jau pēc dažu sekunžu apskates saprastu šo sistēmu.

Viņa cieši savija kopā trešo vadiņu galus un atkāpās.

- Ir... izslēgts. - Viņa lika balsij aizrauties atbildes vidū. Cerams, svešinieks noticēs, ka apspiedis visu viņas pretestību.

- Varbūt pamēģini pirmā? - viņš ieminējās.

Aleksa piekliboja pie durvju otras puses un atrāva tās vaļā, sagaidot ieraudzīt tumsā iebrucēja pavadoņu melnās galvas. Taču bija redzama vienīgi fermera māja tālumā. Bet tad viņas skatiens pavērsās lejup, un viņa sastinga.

- Kas tad tas? - viņa nočukstēja.

Tas pat nebija svešiniekam uzdots jautājums, tikai šoka izpausme, kas izlauzās par spīti savaldībai.

- Tas, - viņš atbildēja, neslēpjot kaitinošu ļaunu prieku, - ir simt divdesmit mārciņas smags muskuļu blāķis ar zobiem un nagiem.

Iebrucējs laikam bija devis dzīvniekam kādu signālu, ko Aleksa nepamanīja, pievērsusi visu uzmanību neparastajam “papildspēkam”, jo tas uzreiz metās uz priekšu un nostājās saimniekam pie sāniem. Tas izskatījās līdzīgs īpaši lielam vācu aitusunim, taču neparastā krāsā - pilnīgi melns. Vai tas varētu būt vilks?

- Einštein, - svešais vīrs uzrunāja dzīvnieku. Suns modri pacēla galvu. Vīrietis norādīja uz Aleksu, un nākamais vārds laikam bija komanda. - Kontrolēt!

Melnais suns - vilks? - ar saboztu spalvu skriešus metās pie mērķa. Aleksa atkāpās, līdz piespiedās ar muguru pie kūts durvīm, pacēlusi rokas sev priekšā. Suns strauji apstājās, gandrīz atduroties ar purnu pret viņas vēderu, un atņirdza lielus, asus, baltus ilkņus. No rīkles dziļumiem atskanēja kluss, bet draudīgs rūciens.

Iebiedēt būtu piemērotāks nosaukums šai komandai.

Viņa iedomājās, ka varētu mēģināt iedurt suņa ādā kādu no indes dzeloņiem, taču šaubījās, vai tie ir pietiekami gari, lai izurbtos caur biezo kažoku. Un tas zvērs arī nesēdēs mierā un neļaus viņai to glaudīt.

Tagad Betmena līdzinieks mazliet nomierinājās, vismaz viņai tā šķita. Grūti bija noteikt muskuļu stāvokli zem bruņām.

- Nu tā, tagad, kad ledus ir salauzts, varam parunāt.

Aleksa nogaidīja.

- Kur ir Daniels Bīčs?

Viņa nespēja apslēpt bezgalīgu pārsteigumu. Visas izdomātās teorijas pazibēja un izkūpēja kā dūmi.

- Atbildi!

Viņa nezināja, ko teikt. Vai departaments vispirms gribēja Daniela nāvi? Lai pārliecinātos, ka visi nevēlamie liecinieki ir novākti? Viņa atcerējās, kā Daniels, kails un bezsamaņā, guļ pašā telts vidū - ne pārāk drošā slēptuvē -, un sirds sažņaudzās sāpēs.

Betmens pikti piesoļoja pie viņas. Suns paklausīgi pakāpās sāņus, atļaujot saimniekam pieiet tuvāk, taču ierūcās vēl skaļāk. Svešinieks ietrieca viņai zem zoda SIG Sauer stobru, tā ka galva atsitās pret kūts durvīm.

- Ja viņš ir miris, - uzbrucējs nošņācās, - tad arī tu ļoti ilgosies pēc nāves. Tu lūgsies, lai es tevi nogalinu.

Aleksa gribēja nicīgi iesprauslāties. Šis dūru varonis droši vien upuri mazliet iekaustītu - ja viņam piemistu kaut neliela radoša izdoma, varbūt dažas reizes iegrieztu ar nazi - un pēc tam nošautu. Viņam nebija ne jausmas, kā radīt un uzturēt īstas sāpes.

Taču no šiem draudiem viņa uzzināja ko noderīgu - viņš acīmredzot gribēja, lai Daniels būtu dzīvs. Tātad abiem bija vismaz viena kopīga vēlme.

Šajā brīdī pretoties nebija vērts. Jāpanāk, lai iebrucējs domātu, ka viņa ir izstājusies no spēles. Jāpanāk, lai viņš zaudētu modrību. Turklāt viņai bija jātiek atpakaļ pie datora.

- Daniels ir teltī. - Aleksa norādīja ar zodu, joprojām turot rokas paceltas. - Viņam nekas nekaiš.

Betmens brīdi apdomāja dzirdēto.

- Nu labi, dāmas pa priekšu. Einštein, ganīt! - viņš pavēlēja un norādīja uz telti.

Suns isi ierējās un piegāja pie Aleksas. Iebakstīja ar purnu viņai kājā, tad viegli iekoda.

- Au! - viņa iesaucās, atlecot tālāk. Suns nostājās viņai aiz muguras un atkal piebakstīja ar purnu.

- Ej lēni un vienmērīgi uz to savu telts būdu, tad viņš tevi neaiztiks.

Viņai tiešām nepatika, ka suns seko no mugurpuses, taču viņa turpināja iesākto viltus klibošanu, izlikdamās ievainota un aši palūkodamās atpakaļ uz lielo dzīvnieku, lai redzētu, ko tas dara.

- Neraizējies, - Betmens uzjautrināts mierināja. - Cilvēki nav pārāk garšīgi. Viņš negrib tevi apēst. Viņš to darīs tikai tad, ja es likšu.

Aleksa izlikās nedzirdam šo zobgalību un lēni piegāja pie aizsegtās telts ieejas.

- Atver un turi vaļā, lai es varu ieskatīties iekšā, - Betmens izrīkoja.

Ar olu paliktņiem aplīmētais brezents bija stīvs. Viņa to atritināja vaļā, cik tālu varēja. Iekšā bija gandrīz pilnīgi melna tumsa. Datora ekrāns spīdēja baltā krāsā, bet monitori - blāvi zaļā. Tikai zinādama viņa varēja saskatīt ar segu apsegto gulošā Daniela augumu pēdas augstumā virs grīdas, rāmi elpojot miegā.

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

- Vai gribi... lai ieslēdzu... gaismas? - viņa jautāja.

- Pagaidi vēl!

Aleksa juta, kā svešinieks pienāk aiz muguras, un tad pie pakauša, tieši zem matu saknēm, piespiedās šautenes stobra aukstais metāls.

- Kas tad tas? - viņš nomurmināja.

Aleksa stāvēja pilnīgi nekustīgi, kamēr Betmens ar cimdotajiem pirkstiem aptaustīja ādu līdzās stobram. Viņa uzreiz nesaprata, ko tas nozīmē, bet tad apjauta, ka viņš pamanījis rētu zem pakauša.

- Ak tā, - viņš norūca, nolaižot roku. - Nu, kur ir gaismas slēdzis?

- Uz rakstāmgalda.

- Un kur ir rakstāmgalds?

- Apmēram desmit pēdas no ieejas, labajā pusē. Tur, kur redzams datora ekrāns.

Vai viņš tagad noņems gāzmasku un atkal uzliks brilles?

Ieroča spiediens no pakauša pazuda. Viņa juta, kā svešinieks paiet tālāk, bet suņa purns joprojām bija piespiests pie viņas dibena.

Kaut kas nošalca, slīdot pa grīdu. Viņa palūkojās lejup un ieraudzīja, ka tuvākās darba lampas resnais, melnais vads nozib viņai gar kājām. Tad lampa nodunot apgāzās, taču neatskanēja plīstošu stiklu čirkstēšana.

Betmens aizvilka lampu viņai garām, tad nospieda slēdzi. īsu mirkli viņa atļāvās cerēt, ka lampa saplīsusi, taču tā iedegās.

- Kontrolēt! - viņš vēlreiz pavēlēja sunim. Tas atkal ierūcās, un viņa neuzdrošinājās pakustēties.

Pavērsis gaismas staru uz priekšu, Betmens iegāja teltī. Viņa vēroja, kā tas ar plašu loku apgaismo sienas, tad pievēršas četrstūrim telpas vidū.

Vīrietis devās dziļāk iekšā, slīdēdams vieglā gaitā, pilnīgi bez skaņas. Tiešām ar daudzpusīgām prasmēm apveltīts. Viņš apgāja apkārt zemu virs grīdas gulošajam ķermenim, ieskatoties stūros un droši vien meklēdams ieročus, pirms pievērsa visu uzmanību Danielam. Viņš pietupās, noņēma segu, apskatīja asiņainos roku un kāju dzelžus un intravenozo sistēmu, izsekoja sensorus līdz monitoriem, tad brīdi pavēroja tos. Pēc tam nolika lampu, pavēršot pret griestiem, lai iegūtu visplašāko apgaismojumu. Visbeidzot viņš pastiepa roku lejup, uzmanīgi noņēma gāzmasku no Daniela sejas un nolika uz grīdas.

- Denij, - viņš klusi nočukstēja.

8.NODAĻA

Betmens norāva melno cimdu no labās rokas un piespieda divus pirkstus pie Daniela miega artērijas. Tad pieliecās, lai ieklausītos gulētāja elpā. Aleksa nopētīja uzbrucēja plaukstu - bāla āda, tik gari pirksti, it kā tiem būtu vēl viena locītava. Tie izskatījās... pazīstami.

Betmens viegli sapurināja Daniela plecu un iejautājās skaļāk: - Denij?

- Viņš ir aizmidzināts, - Aleksa atļāvās paskaidrot.

Svešinieks strauji pacēla galvu, un, lai gan viņa nevarēja saskatīt tā seju, tomēr sajuta nikno skatienu. Pēkšņi viņš pielēca kājās un metās viņai virsū. Sagrāba abas rokas, pacēla virs galvas un pielieca aiz maskas paslēpto seju viņai tuvu klāt.

- Ko tu viņam nodarīji? - viņš uzkliedza.

Bažas par Daniela drošību izgaisa. Denijam nekas nedraudēs. Tagad jāraizējas tikai pašai par savu dzīvību.

- Viņam nekas nekaiš, - Aleksa mierīgi atbildēja, atmetot savainotās dāmites lomu. - Viņš pamodīsies no miegazālēm apmēram pēc divām stundām un jutīsies labi. Bet, ja vēlies, varu atmodināt ātrāk.

- Nemaz nemēģini, - svešinieks atrūca.

Dažas sekundes abi pretinieki cieši raudzījās viens otram acīs, taču viņa nevarēja pateikt, kurš šajā duelī uzvarēja. Viņa varēja saskatīt tikai savas sejas atspulgu maskas gludajā virsmā.

- Nu labi, - viņš noteica. - Tagad tiksim galā ar tevi.

Ar vienu veiklu kustību vīrietis atlieca viņas rokas aiz muguras, stingri sažņaudzis plaukstu locītavas labajā rokā bez cimda, bet kreisajā droši vien turēdams ieroci. Tad iestūma Aleksu teltī un pieveda pie saliekamā krēsla blakus rakstāmgaldam; viņa paklausīgi devās tam līdzi. Suņa karstā, smagā elpa sekoja cieši pa pēdām.

Aleksa bija gandrīz pārliecināta, ka spētu pagriezt roku tādā pozīcijā, lai kreisās rokas gredzena adata iedurtos Betmena ādā, taču nemēģināja. Lai cik riskanti tas būtu, viņš vēl bija jāatstāj dzīvs. Pašlaik bija pārāk daudz neskaidrību par notiekošo, un Betmens varētu sniegt vismaz daļējas atbildes. Viņa piesardzīgi uzbīdīja atpakaļ aizsegus uz indes adatām.

Aleksa nepretojās, kad svešinieks ne pārāk laipni un saudzīgi apsēdināja viņu krēslā. Tas atkal pārcēla viņas rokas priekšā un sasaitēja.

- Tādām kā tu jātur rokas redzamā vietā un jāuzmana, - Betmens murmināja, noliecies, lai piesietu viņas potītes pie krēsla kājām. Visu šo laiku viņai tieši pie pašas sejas rēgojās suņa vērīgās, apaļās acis. Dažas siltu siekalu lāsītes nopilēja uz piedurknes un iesūcās audumā. Cik pretīgi!

Piesaitējis viņas elkoņus pie krēsla atzveltnes, uzbrucējs atkal izslējās savā varenajā augumā, tumšs un draudīgs. HDS garais stobrs ar klusinātāju atradās tikai sprīža attālumā no viņas pieres.

- Griestu lampu slēdzis ir tur. - Aleksa ar zodu norādīja uz elektrības kontaktu bloku, kas atradās uz rakstāmgalda tālākās malas. Tam bija pieslēgti divi standarta āra pagarināmie vadi.

Betmens paraudzījās uz to pusi, ar aizdomām nopētot slēdžus.

- Saproti taču, tas, kas var nogalināt tevi, nogalinās arī mani, - Aleksa atgādināja.

Viņš kaut ko norūca, tad paliecās uz priekšu un nospieda strāvas slēdzi.

Iedegās griestu apgaismojums.

Pēkšņi telts vairs nešķita tik draudīga. Ar medicīnas aprīkojumu tā atgādināja medpunktu karadarbības zonā. Protams, ja neņem vērā uz paplātes sarindotos moku rikus. Viņa pamanīja, ka svešinieks tagad pievērsis uzmanību tiem.

- Butaforijas, - viņa paskaidroja.

Aleksa atkal sajuta tā nikno skatienu. Tad tas steidzīgi pārsviedās pie Daniela, kurš gulēja uz galda kails un acim redzami nesakropļots. Betmens atkal pievērsās Aleksai.

- Ko nozīmē tā mirgojošā gaismiņa? - viņš noprasīja, norādot uz mazo, melno kārbiņu ar podziņām.

- Tā rāda, ka durvju aizsardzība nav aktivizēta, - viņa mierīgi sameloja. Patiesībā šī kastīte nebija nekam pievienota. Tā bija tikai neliels māņu manevrs uzmanības novēršanai no īstajām lamatām.

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu, tad paliecās tālāk, lai aplūkotu datoru. Ekrānā nebija redzams neviens atvērts dokuments, ne kādas failu ikonas. Ekrāna fons bija tikai pavisam gaišs ģeometrisks zīmējums - mazi, balti kvadrātiņi uz mazliet tumšāka pelēka pamata.

- Kur ir atslēgas? - Viņš ar galvas mājienu norādīja uz Dānieļu.

- Pielīmētas pie rakstāmgalda apakšas.

Viņa skatiens atkal pauda aizdomas.

Aleksa visiem spēkiem centās izlikties mierīga un padevīga. Noņem to, noņem to, noņem to, viņa klusībā lūdzās.

Betmens iespēra pa krēslu, uz kura viņa sēdēja, apgāžot to.

Viņa stingri sasprindzināja kaklu, kad kreisā roka un gurns sāpīgi atsitās pret grīdu. Tik tikko izdevās pasargāt galvu no vēl viena trieciena pret betonu. Viņa nezināja, vai ir jau dabūjusi smadzeņu satricinājumu, bet skaidra prāta darbība viņai šobrīd bija ļoti nepieciešama.

Betmens satvēra atzveltni un uzrāva krēslu atkal uz kājām. Labajā rokā viņš turēja atslēgas.

- Bez tā gan varēja iztikt, - viņa iebilda.

- Einštein, kontrolēt!

Rūcieni sejā, jauni siekalu plūdi uz drēbēm.

Betmens pagriezās uz otru pusi un ātri atslēdza Daniela važas.

- Kas ir tajā sistēmā?

- Sāls šķīdums augšējā, barības vielas apakšējā.

- Vai tiešām? - atskanēja sarkastiska piezīme. - Kas notiks, ja es izvilkšu caurulīti?

- Viņš būs izslāpis, kad pamodīsies. Tikai neņem tās ūdens pudeles, kuras ir kreisajā pusē mazajā ledusskapī ārpus telts. Tās ir saindētas.

Betmens pagriezās un novilka gāzmasku no galvas, lai varētu labāk biedēt ar bargiem skatieniem, vienlaikus noraujot arī sasvīdušo adīto cepuri.

Nu beidzot!

Aleksa centās neizrādīt atvieglojumu, kad svešinieks nometa masku uz grīdas.

- Tu esi mainījusi taktiku, - viņš drūmi secināja, ar brīvās rokas pirkstiem pieglaužot īsos, mitros matus. - Vai arī saindētās pudeles tomēr atrodas labajā pusē?

Viņa pacēla galvu un pievērsa vīrietim mierīgu skatienu. - Es tevi noturēju par kādu citu.

Un tad viņa pirmoreiz tā īsti paskatījās uz svešinieku.

Šajā brīdī Aleksa nekādi nespēja noslēpt pārsteigumu. Visas teorijas atkal apmeta kūleni, un daži trūkstošie mozaīkas gabaliņi nostājās savās vietās.

Vīrietis pasmīnēja, saprotot viņas šoku.

Aleksa bija palaidusi garām tik daudzas norādes.

Fotogrāfijas, kurās it kā bija redzams Daniels, tomēr ne gluži viņš.

Dīvainie tukšumi Daniela biogrāfijas lietā, trūkstošās fotogrāfijas.

Laiki, datumi, dzimšanas datumi - visvieglāk veicamās nelielās izmaiņas, lai kaut ko noslēptu.

Daniela savādā nevēlēšanās ticēt spiegu uzņemtajos attēlos redzamajam.

Viņa mokošā cīņa ar lojalitāti.

л

Tie garie, garie pirksti.

- Otrs Daniels, - viņa nočukstēja.

Smīns pazuda no vīrieša sejas. - Kas?

Aleksa dziļi nopūtās un nicīgi izbolīja acis - tur nu nebija, ko teikt. Tas viss pārāk atgādināja viņas mammas iecienītās muļķīgās ziepju operas. Viņa atcerējās sarūgtinājumu, ko bija izjutusi kopā ar māti pavadītajās brīvdienās, daudzās izniekotās pēcpusdienas, skatoties neiedomājami gausās, sadomātās drāmas. To varoņi nekādi nevarēja nomirt pa īstam - tie vienmēr atgriezās. Un liela loma tajās bija dvīņiem. Allaž uzradās dvīņi.

Betmens gan nebija tik ļoti līdzīgs Danielam, kā vajadzētu būt identiskajiem dvīņiem. Daniela sejas vaibsti bija smalki, izteiksme - laipna. Turpretī Betmena seja bija asi stūraina, ar cieši sakniebtām lūpām. Viņa pelēkzaļās acis šķita tumšākas, bet varbūt tikai tāpēc, ka atradās ēnā zem bargi savilktajām uzacīm. Mati bija tādā pašā krāsā un tikpat viļņaini, taču īsi apgriezti, kā jau pienākas aģentam. Spriežot pēc kakla resnuma, varēja pieņemt, ka Betmena muskuļi ir attīstīti trenažieru zālē, nevis fiziskās aktivitātēs kā Danielam. Tomēr ari ne pārāk masīvi, jo tad viņu fotogrāfijās nevarētu sajaukt ar brāli. Tikai stingrāki, izteiktāki.

- Kevins BIčs, - viņa neskanīgā balsi noteica. - Tu esi dzīvs.

Kevins apsēdās uz rakstāmgalda malas. Sekojot viņam ar

acīm, Aleksa uzmanījās, lai skatiens ne uz mirkli neapstātos pie pulksteņa datora ekrānā tieši pie vīrieša elkoņa.

- Un ko tad tu biji gaidījusi?

- Bija daži kandidāti. Un visi no tiem vēlētos gan manu, gan tava brāļa nāvi, - viņa papurināja galvu. - Nespēju noticēt, ka uzķēros uz šis viltības.

- Kādas?

- Daniels nekad mūžā nav saticis de la Fuentesu, vai ne? Tas biji tu.

Viņš tikko bija sācis nomierināties, bet tagad atkal saspringa modrībā.

-Ко?

Aleksa norādīja uz fotogrāfijām, kas mētājās pa grīdu. Šķita, ka Betmens līdz šim nebija tās pamanījis. Viņš pieliecās, lai tās apskatītu, tad paņēma vienu. Pēc tam nākamo zem tās un vēl vienu. Viņš saburzīja fotogrāfijas dūrē.

- Kur tu tās dabūji?

- No kāda neliela departamenta, kas darbojas Amerikas valdības pakļautībā, tikai slepeni. Es kādreiz tajā strādāju. Tagad mani palūdza izpalīdzēt.

Svešinieka seja sašutumā saviebās. - Tā ir stingri slepena lieta!

- Tu brīnītos, ja zinātu, kāda līmeņa noslēpumiem man bija piekļuve.

Atkal pieliecies tuvu klāt, Betmens sagrāba Aleksu aiz T krekla un kopā ar krēslu pacēla mazliet virs grīdas. - Kas tu esi?

Viņa saglabāja mieru. - Es izstāstīšu tev visu, ko zinu. Mani piekrāpa, un es par to esmu apmēram tādā pašā sajūsmā kā tu.

Viņš nolaida krēslu uz grīdas. Aleksa gribēja domās sākt skaitīt sekundes, lai noteiktu laiku, taču baidījās, ka Betmens pamanīs tādu izklaidību. Tas bargi nostājās viņas priekšā, sakrustojis rokas uz krūtīm.

- Kā tevi sauc?

Viņa ierunājās tik lēni, cik vien varēja atļauties, neradot aizdomas. - Kādreiz es biju doktore Džuliana Fortisa, bet tagad uz šo vārdu ir izrakstīta miršanas apliecība. - Viņa vēroja, vai vīrieša sejā neparādīsies kāda norāde, ka šī informācija ir zināma, taču nekas tāds nebija nojaušams. - Es agrāk strādāju šajā departamentā - tam nav nekāda nosaukuma. Tas oficiāli nemaz nepastāv. Tas sadarbojas ar CIP un dažām citām slepeno operāciju programmām. Nopratināšanas speciālisti.

Betmens atkal apsēdās uz rakstāmgalda malas.

- Pirms trim gadiem kāds nolēma likvidēt departamenta divus galvenos spēkus, tas ir - mani un manu mentoru doktoru Džozefu Bārnabiju. - Joprojām nekādas atpazīšanas. - Es nezinu,

kāpēc, taču mums bija pieejama ārkārtigi slepena informācija, tāpēc man šķiet, ka motīvs bija kaut kas, ko mēs zinājām. Aģenti noslepkavoja Bārnabiju un mēģināja noslepkavot ari mani. Kopš tā brīža es visu laiku bēguļoju. Tie mani atrada četras reizes. Trīsreiz mēģināja nogalināt. Bet pēdējā reizē - atvainojās.

Betmens vērtējoši raudzījās ar piemiegtām acīm.

- Man teica, ka esot radusies kāda problēma un vajadzīga mana palīdzība. Iedeva man de la Fuentesa lietas dokumentu kaudzi un nosauca tavu brāli par līdzdalībnieku. Apgalvoja, ka pēc trim nedēļām Daniels sāks izplatīt supervlrusu Amerikas dienvidrietumos. Deva man trīs dienas laika noskaidrot, kur atrodas vīruss, un izjaukt de la Fuentesa plānu.

Tagad Betmens purināja galvu.

- Viņi tev pateica tik daudz? - viņš neticīgi pārjautāja.

- Cīņa pret terorismu vienmēr ir bijusi mana darba svarīgākā joma. Es zinu, kur ir apraktas visas kodolgalviņas un paštaisītās bumbas.

Viņš saknieba lūpas, pieņemot lēmumu. - Nu, ja jau tu zini šādas detaļas, tad droši vien nebūs liels noteikumu pārkāpums, ja pateikšu, ka de la Fuentesa problēmu esmu atrisinājis jau pirms sešiem mēnešiem. Viņa nāves fakts nav publiski zināms. Atlikušie karteļa locekļi to slēpj, lai neizskatītos vāji konkurentu acīs.

Aleksa sajuta pārsteidzošu atvieglojumu. Apziņa, ka tik daudzi cilvēki nolemti mokošai nāvei, bijusi vēl smagāka, nekā šķitis.

- jā, - viņa izdvesa. - To var saprast.

Laikam departaments tomēr nebija tik ļoti aukstasinīgi cinisks. Kārstons bija izmantojis šausminošas katastrofas draudus viņas motivēšanai, taču nespēlējās ar reāli apdraudētu civiliedzīvotāju likteņiem.

- Bet Čūska?

Betmens neizpratnē lūkojās pretī.

- Atvaino, departamenta iesauka. Vietējie teroristi?

- Mani sabiedrotie saņēma ciet divus no trim vadoņiem un novāca visu dienvidu grupējumu. Neviens nepalika dzīvs.

Aleksa skopi pasmaidīja.

- Tu esi pratinātāja, - viņš pēkšņi ledainā balsī paziņoja. - Spīdzinātāja.

Viņa lepni pacēla zodu. - Jā.

- Un tu spīdzināji manu brāli, lai izspiestu informāciju, ko viņš nezina.

- Jā. Vismaz pašas pirmās stadijas.

Betmens iesita Aleksai pa seju. Viņas galva noliecās uz sāniem, krēsls sašūpojās, un viņš to apgāza ar kājas spērienu.

- Par to tu vēl samaksāsi, - viņš apsolīja.

Aleksa īsu mirkli pakustināja žokli, lai pārbaudītu, vai kaut kas nav lauzts. Pārliecinājusies, ka nopietnu bojājumu nav, viņa atbildēja: - Neesmu pilnīgi droša, taču man šķiet, ka tieši tas ir iemesls, kāpēc viņi iestāstīja man šo sarežģīto pasaciņu.

Betmens caur sakostiem zobiem noprasīja: - Kāpēc?

- Līdz šim departamentam nekādi neizdevās mani nogalināt. Laikam nosprieda, ka tev tas izdosies labāk.

Viņš nikni sakoda zobus.

- Tomēr kaut ko es nesaprotu, - viņa turpināja. - Kāpēc nevarēja vienkārši palūgt tevi to izdarīt? Vai drīzāk - pavēlēt. Ja nu vienīgi... tu vairs nestrādā CIP?

To Aleksa uzminēja pēc ieroča. Spriežot pēc veiktajiem pētījumiem, viņa diezgan droši varēja teikt, ka CIP aģenti visbiežāk bruņojas tieši ar HDS.

- Ja jau tu neko nezināji par mani, kā tad zināji, kur es strādāju? - viņš noprasīja.

Izskanot šim jautājumam, Aleksa ar acs kaktiņu pamanīja, kā satumst spoži baltais ekrāna taisnstūris. Pēc iespējas neuzkrītošāk viņa dziļi, dziļi ievilka elpu caur degunu.

- Atbildi! - viņš uzrūca, atkal atvēzējoties sitienam.

Viņa neelpodama raudzījās pretī.

Betmens vilcinājās, saraucis pieri, bet tad vīrieša acis plati iepletās un viņš lēcienā metās pēc nomestās gāzmaskas, taču zaudēja samaņu un atsitās pret grīdu.

Vēl viens būkšķis - līdzās viņas krēslam saļima suns, pārvērzdamies par vilnas kaudzi.

Testēšanas apstākļos viņa reiz bija spējusi aizturēt elpu vienu minūti un četrdesmit divas sekundes, taču vēlāk šo rekordu vairs nebija izdevies atkārtot. Parasti gaisa sāka pietrūkt aptuveni pēc minūtes un piecpadsmit sekundēm. Tas joprojām ievērojami pārsniedza vidējos rādītājus. Plaušu ietilpības trenēšana viņai bija izdzīvošanas jautājums. Šoreiz gan bija liegta iespēja iepriekš pavingrināties ar dziļām ieelpām. Tomēr ar minūti viņai pietiks.

Aleksa ar visu krēslu pievirzījās pie nevarīgi gulošā Betmena auguma un sasvērās uz priekšu, lai atbalstītos ar ceļgaliem pret viņa muguru. Ar priekšā sasietām rokām tas bija viegli... gandrīz. Kevins Bičs bija atstājis Daniela gāzmasku uz grīdas. Viņa to aizāķēja ar vienu pirkstu un pēc tam sasvēra krēslu atpakaļ, līdz tas ar visām četrām kājām balstījās uz grīdas. Pieliekusi seju pēc iespējas tuvāk rokām, viņa uzvilka masku pār galvu, cieši piespiežot gumijas apmali pie sejas, lai hermētiski noslēgtu to. Tad spēcīgi izpūta visu aizturēto gaisu, lai iztīrītu kameru, pēc tam piesardzīgi ievilka elpu.

Ja arī kādas niecīgas ķimikālijas daļiņas būtu aizķērušās, tās nespētu kaitēt, viņa nosprieda. Viņas organismam bija izveidojusies gluži laba pretestība, un samaņas zudums nebūtu tik ilgs kā pārējiem. Taču iegūt tik daudz laika rīcībai bija īpaši jauki.

Aleksa pievirzījās pie rakstāmgalda un paberzēja plaukstu locītavu apsēju gar kāda skalpeļa asmeni uz butaforisko instrumentu paplātes. Tas ātri pārplīsa. Pārējās saites varēja pārgriezt ātri un viegli, un tad viņa bija brīva.

Jāsāk ar pašu svarīgāko. Viņa pāriestatīja datora ekrānsaudzē-tāju, lai tas iedarbojas pēc piecpadsmit minūšu ilgas dīkstāves.

Aleksa nevarēja pacelt Betmenu, kurš gulēja, izstiepies visā garumā ar seju uz grīdas līdzās brālim, taču viņa rokas un kājas atradās pietiekami tuvu Danielam, lai Kevina saslēgšanai varētu izmantot Daniela kreisās rokas un kreisās kājas važas. Kevins bija pavirši nometis atslēgu uz galda līdzās Danielam, un Aleksa paņēma to un ielika kabatā.

Dānieļu viņa vairs nesaslēdza. Varbūt tā bija kļūda, taču viņa jau bija tik daudz nodarījusi viņam pāri, ka tas šķita pārāk netaisnīgi. Turklāt viņa nebaidījās no Daniela. Vēl viena potenciāla kļūda.

Aleksa paņēma Betmena ieročus un izņēma patronas un bel-žņus no šautenes un HDS. Ieslēdza drošinātāju SIG Sauer un aizbāza to mugurpusē aiz jostas. Viņai patika šis ierocis - tas izskatījās nopietnāks nekā viņas PPK. Tad viņa izgāja no telts, lai sameklētu PPK, kuru arī aizbāza aiz jostas līdzās SIG Sauer. Savu ieroci viņa pazina labāk. Tāpēc tas jātur tuvu pa rokai.

Viņa atrada savas kurpes, noglabāja pārējos ieročus, tad atpakaļceļā uz telti paņēma līdzi krāvēju brezenta lentes. Suns bija pārāk smags, lai to varētu viegli pārvietot, tāpēc viņa aptina ap tā ķermeni brezenta saites un aizvilka to uz mazo dibenistabu. Viņa tikai aizvēra durvis un devās prom, nospriežot, ka suņi neprot atvērt durvis. Tomēr jau pēc brīža uzmācās šaubas. Ja jau šī suņa vārds ir Einšteins, nevar zināt, uz ko tas ir spējīgs. Viņa sāka meklēt kaut ko smagu, ar ko aizsprostot durvis. Smagā tehnika lielākoties bija pieskrūvēta pie grīdas. Kādu brīdi apsvērdama, Aleksa devās pie sudrabotā sedana. Tas cieši ietilpa spraugā starp telti un kūts nodalījumiem. Viņa piebrauca to pie pašām mazā kambarīša durvīm, stingri piespieda pie tām priekšējo buferi un ieslēdza stāvēšanas pārnesumu. Drošības pēc pacēla arī stāvbremzi.

Viņa aizvēra kūts durvis un atkal aktivizēja aizsardzību. Ātri palūkojusies ārā, ieraudzīja, ka gandrīz jau pienākusi rītausma.

Atpakaļ pie Tumšā Daniela. Betmena tērpu novilkt bija īstas mocības. Audums starp Kevlar paneļiem bija biezs un caurausts ar smalkiem vadiņiem, gandrīz kā skrimšļiem. Viņa nolauza pret to divus asmeņus, un, tikusi līdz viduklim, beidzot padevās. Viņa nolēma tikai nolocīt uz leju augšējo daļu un kārtīgi aptaustīt kājas, kuras nebija noslēptas aiz tik biezām Kevlar bruņām. Aleksa atrada nažus - vienu makstī mugurpusē pie jostasvietas un pa vienam katrā zābakā. Viņa novilka Kevina zeķes. Vīrietim trūka kreisās kājas mazā pirkstiņa, bet nekādi ieroči vairs nebija atrodami. Tādi gan nebūtu īpaši vajadzīgi, ja viņa rokas atkal būtu brīvas. Visu vīrieša ķermeni klāja slaidas, stingras muskuļu joslas. Uz muguras bija neskaitāmas rētas - gan ložu, gan nažu atstātas, kā arī viens smags apdegums, bet vēl kāda ļoti īpaša rēta atradās uz pakauša, tieši zem matu saknēm. Viņam arī bija izņemta izsekošanas ierīce. Tātad viņš pavisam noteikti vairs nebija CIP aģents. Dezertieris? Dubultaģents?

Bet kā viņš atrada savu brāli?

Aleksa atcerējās lidmašīnas motora skaļo troksni, neveiksmīgās nosēšanās rībienu - kāds ļoti steidzas, viņa tobrīd bija nodomājusi. Kāds, kuram laiks ir vissvarīgākais.

Aleksa pagriezās, lai palūkotos uz Dānieļu, - viņš vēlreiz būs kārtīgi jāapskata. Viņa bija rūpīgi izpētījusi gūstekņa muguru, tāpēc tagad vērīgāk pārbaudīja vēderu, kājstarpi un gurnus. Vajadzēja to izdarīt jau pašā sākumā, taču viņa bija pilnīgi pārpratusi situāciju.

Tieši doma par laiku - Betmena steidzīgā ierašanās un uzbrukums - palīdzēja noprast, kas jāmeklē. Parasta izsekošanas ierīce norādītu tikai subjekta atrašanās vietu, un Daniels nemaz nebija pārāk tālu no mājām, ne tik tālu, lai “mirušais” brālis kristu panikā un mestos glābt ar ieročiem rokās. Tātad šī izsekošanas ierice uzrauga ne tikai atrašanās vietu, bet kaut ko vairāk, un tai jābūt ievietotai vajadzīgajā punktā cilvēka ķermenī.

Aleksa dusmojās uz sevi, ieraugot to - mazu, sarkanu rētas svītriņu zem līmlentes, ar ko viņa bija pielīmējusi katetra caurulīti pie gūstekņa kājas. Viņa norāva šo lenti - labāk to izdarīt, kamēr subjekts vēl ir bezsamaņā, - un tad izņēma katetru. Drīz jau viņš modīsies.

Rētiņa bija maza, bez izciļņiem zem ādas. Viņa nosprieda, ka ierīce laikam ievietota dziļāk, bez šaubām, tieši pie augšstilba artērijas. Kad Daniela asinsspiediens bija sasniedzis kritisko maksimumu pirmajā pratināšanas piegājienā vai varbūt no

bailēm tūlīt pēc pamošanās, ierīce bija brīdinājusi kareivīgo brāli. Un varbūt arī vēl kādu citu, kas bija viņu uzraudzījis. No šīs ierīces jāatbrīvojas.

Tā kā vēl bija pietiekami daudz laika, līdz Daniels modīsies, Aleksa sameklēja pirmās palīdzības aptieciņu. Uzvilkusi lateksa cimdus, viņa veica vietējo anestēziju un sterilizēja skalpeli - labi, ka nebija nolauzusi visus pret Betmena tērpu. Tad norīvēja Dani-ela ādu ar joda tinktūru un veica ātru, precīzu iegriezumu tieši uz vecās rētas, tikai mazliet garāku. Tā kā nebija piemērotu knaib-līšu vai pincetes, viņa tikai piesardzīgi taustījās iegriezumā, turot vienu pirkstu iekšpusē un vienu ārpusē. Atradusi ierīci - kapsulu klepus zāļu tabletes lielumā -, viņa bez lielām pūlēm varēja izspiest to ārā.

Aleksa notīrīja iegriezuma vietu un aizlīmēja malas ar super-līmi.

Pēc tam apkopa jēli noberzto ādu uz Daniela plaukstu locītavām un potītēm - rūpīgi notīrīja un apsaitēja. Visbeidzot apsedza gulētāju ar segu un palika zem galvas spilvenu.

Kapsulu viņa atstāja uz tērauda galda atdzesēties. Katrs, kurš vērotu šo izsekošanas ierīci monitorā, nodomātu, ka Daniels Bīčs tikko nomiris. Viņai bija nojauta, ka departamentā neviens neuztrauktos par viņa nāvi. Tagad viņa labāk saprata otras puses plānu un bija gluži pārliecināta, ka tas viss nav tikai viņas dēļ.

Aleksa izgāja no telts, lai parūpētos par savu seju, - vispirms noslaucīja asinis, pēc tam centās noteikt kaitējuma apjomu. Lūpa bija piepampusi, un plīsumam būs vajadzīga šuve, bet pagaidām viņa to nostiprināja ar superlīmes pilīti. No vaiga bija noplēsta āda, un zem abām acīm drīz parādīsies pamatīgi zilumi. Deguns bija piepampis un sašķiebies, tāpēc viņa, izmantojot pašreizējo nejutību pret sāpēm, ar pirkstiem iegrozīja to vajadzīgajā formā, cik vien labi spēja.

Sāpes atgriezīsies visai drīz, lai gan viņa bija iešļircinājusi sev maksimālo devu narkotiku, ko pati bija nosaukusi par “Izdzīvošanu”. Tai nepiemita ilgstoša iedarbība; tai tikai bija jāpalīdz

izturēt tādus uzbrukumus, kādu viņa nupat bija pārcietusi. Kaut kas līdzīgs adrenalīnam, ko organisms izstrādā dabiski, tikai daudz jaudīgāks un ar dažu opiātu piedevu sāpju bloķēšanai. “Izdzīvošana” nebija oficiāli reģistrēta, jo Aleksas pienākumos nebija paredzēta spīdzināšanas pretlīdzekļu izstrāde, taču viņa bija nospriedusi, ka tā varētu kādreiz noderēt, un viņa nebija kļūdījusies. Šī nebija pirmā reize, kad Aleksa to lietoja, - pēc pirmajiem slepkavības mēģinājumiem viņa mēdza pārmērīgi nodrošināti s -, taču šī bija pirmā reize, kad viņa ar “Izdzīvošanas” devu asinsritē bija pārcietusi pamatīgu piekaušanu. Un bija apmierināta ar šī maisījuma iedarbību.

Nebija nekā, ar ko nostiprināt pārsisto degunu, tāpēc kādu laiku būs jāuzmanās un jāsaudzē seja. Par laimi, viņa bija pieradusi gulēt uz muguras.

Seja sagādās problēmas. Lielas problēmas. Tagad viņa nevarēs tā vienkārši ieiet pārtikas veikalā, nepiesaistot ļaužu uzmanību.

Paveikusi visus glābšanas darbus, ko varēja iedomāties, Aleksa uz desmit minūtēm atlaidās saliekamajā gultā, lai kaut nedaudz atgūtu spēkus. Narkotikas iespaidā viņa joprojām jutās stipra, taču saprata, ka ir cietusi. Vēlāk būs jūtamas sekas. Viņai būs vajadzīgs laiks, lai atpūstos un veseļotos, taču par tādu greznību nebija, ko sapņot.

9.NODAĻA

Aleksa nolēma pamodināt Dānieļu. Kad atjēgsies Betmens - tas droši vien notiks apmēram pēc piecpadsmit minūtēm nebūs gaidāma nekāda smalkā saruna. Viņa gribēja iegūt iespēju visu paskaidrot un atvainoties, pirms sāksies nikna kliegšana un nāves draudi.

Viņa atiestatīja datora uzstādījumus.

Ķimikāliju maisījums gaisā sen jau bija izklīdis, tāpēc gāzmaska teltī vairs nebija vajadzīga. Viņa paņēma otru masku un aizbāza abu masku siksniņas aiz jostas, lai paturētu tās tuvumā.

Vispirms Aleksa atvienoja Daniela sistēmu. Viņa gribēja, lai vīrietis pamostoties būtu pavisam brīvs un nesasaistīts. Viņš jau bija pārāk daudz pārcietis, lai gan vēnas joprojām izskatījās veselīgas - bez grūtībām varēja injicēt vajadzīgo šķīdumu otra elkoņa locītavas vēnā. Viņa nolaida galdu gandrīz līdz grīdai un apsēdās uz tā malas, apķērās ar rokām ap ceļgaliem un gaidīja.

Daniels atguvās gausi, mirkšķinādams acis spožajā griestu lampu gaismā. Neapzināti pacēla vienu roku, lai aizsegtu acis, un tad attapās. Viņš izbrīnā nopētīja plaukstu - brīvu, pārsietu. Pēc tam pārlaida steidzīgu skatienu gaišajai telpai.

- Aleksa? - viņš klusi iejautājās.

- Esmu te.

Daniels uzmanīgi pagriezās pret viņu, pakustinot kājas zem segas, lai pārbaudītu, vai tās vēl ir saslēgtas važās.

- Kas tagad notiek? - viņš piesardzīgi iejautājās, joprojām apjucis.

- Es tev ticu. Un ļoti nožēloju visu, ko tev nodarīju.

Aleksa vēroja, kā Daniels cenšas apjēgt dzirdēto. Viņš piesardzīgi paslējās uz viena elkoņa, tad saķēra segas malu, atcerējies savu kailumu. Jocīgi, ka visi, kuri nav mediķi, par to uztraucas, -ārstiem gan tā šķiet gluži ikdienišķa parādība. Viņas attieksme pret kailumu bija tieši tāda pati kā jebkuram citam ārstam, taču Danielam tas neienāca prātā. Vajadzēja uzvilkt laboratorijas halātu.

- Tu man tiešām tici? - viņš pārjautāja.

- Jā. Es zinu, ka tu neesi tas cilvēks, par kuru tevi noturēju. Mani... maldināja.

Daniels piecēlās mazliet augstāk sēdus; viņš kustējās piesardzīgi, gaidīdams sāpju uzbrukumu. Taču viņam vajadzētu justies normāli, ja neņem vērā nogurumu pēc muskuļu spazmām. Un arī brūce gurnā mazliet sūrstēs, kad pāries vietējās anestēzijas iedarbība.

- Es... - viņš iesāka, tad aprāvās. - Kas noticis tavai sejai?

- Pārāk garš stāsts. Vai drīkstu vispirms tev kaut ko pateikt?

Daniela sejas izteiksme pauda patiesas raizes. Par viņas savainojumiem? Nē, tas nevar būt.

- Nu labi, - viņš negribīgi piekrita.

- Saproti, Daniel, tas, ko es tev teicu iepriekš, bija patiesība. Man nepatīk sagādāt cilvēkiem sāpes. Man nepatika sagādāt sāpes tev. Es to daru tikai tad, ja uzskatu, ka otra izvēles iespēja ir daudz briesmīgāka. Vēl nekad mūžā neesmu rīkojusies šādi -mocījusi pilnīgi nevainīgu cilvēku. Nekad. Ne gluži visi, kurus man ir nācies pratināt, bija vienlīdz pagrimuši ļaundari, tomēr katrs no tiem bija saistīts ar noziedzīgiem plāniem. Es jau sen esmu sapratusi, ka mani agrākie priekšnieki nav izvēlīgi līdzekļu ziņā, bet joprojām nespēju noticēt, ka tie mani piekrāpa, liekot pratināt nevainīgu cilvēku.

Daniels īsu brīdi apdomāja viņas teikto.

- Vai tu gribi, lai es tev piedodu?

- Nē, to es neprasu. To es nemūžam neprasītu. Taču gribēju, lai tu zini: es neparko nebūtu tev nodarījusi sāpes, ja vien nebūtu patiesi ticējusi, ka šādi var izglābt cilvēku dzīvības. Man ir tik ļoti žēl!

- Un kā tad būs ar to narkotirgoni? Ar to vīrusu? - Daniels bažīgi iejautājās.

Viņa sarauca pieri. - Es uzzināju jaunu informāciju. Izrādās, de la Fuentesa lieta jau ir atrisināta.

- Un nevienam nebūs jāmirst?

- Vismaz no prātā jukuša narkobarona vīrusa uzbrukuma ne.

- Nu, tas jau ir labi, vai ne?

Aleksa nopūtās. - Jā, tā laikam ir kā zelta maliņa mākonim, ņemot vērā visu šeit notikušo.

- Nu, vai tagad pateiksi, kas notika tavai sejai? Vai kāds negadījums? - Daniels noteica raižpilnā tonī.

- Nē. Mani savainojumi ir saistīti ar to jauno informāciju, ko es nupat pieminēju.

Aleksa īsti nesaprata, kā pavēstīt Danielam jaunumus.

Vīrietis pēkšņi noskaitās. Pleci saspringa. - Kāds tev to nodarīja... tīši? Par to, ka mocīji mani?

Daniela prāts tiešām darbojās pavisam citādi nekā viņas jomā strādājošiem. Patiesības, kas šķistu pašsaprotamas katram, kurš ir piedalījies šādās misijās, viņam bija pilnīgi svešas.

- Tā varētu teikt, - viņa atbildēja.

- Ļauj man parunāt ar viņu, - Daniels uzstāja. - Es tev ticu. Es zinu, ka tu negribēji tā rīkoties. Tu tikai centies palīdzēt.

- Tas tiešām nav galvenais. Klau, Daniel, vai atceries, es tev rādīju fotogrāfijas, un tu atpazini tajās redzamo cilvēku, taču negribēji teikt, kas viņš ir?

Vīrieša seja noslēdzās. Viņš pamāja ar galvu.

- Vari nesatraukties. Es neprasu nekādu atzīšanos, un šis nav nekāds viltīgs triks. Es nezināju, ka tev ir dvīņubrālis. Lietas dokumentos tas bija noklusēts, lai es nevarētu...

- Bet tas nebija Kevins, - viņš pārtrauca. - To jau es arī nevarēju saprast! Izskatījās pēc viņa, taču tas nav iespējams. Kevins ir miris. Viņš pagājušajā gadā gāja bojā cietumā. Nesaprotu, kurš tas varēja būt, ja nu vienīgi mēs bijām trīnīši, taču to gan mamma būtu pamanījusi...

Daniels aprāvās, ieraugot viņas sejas izteiksmi.

- Kas ir? - viņš jautāja.

- Es īsti nezinu, kā tev to pateikt.

- Ko pateikt?

Aleksa brīdi vilcinājās, tad piecēlās un apgāja apkārt galdam. Viņš sekoja ar skatienu, tad uzrausās sēdus, rūpīgi savelkot segu ap vidukli. Viņa apstājās un paraudzījās lejup. Daniela acis sekoja šim skatienam.

Kevina Bīča seja bija pagriezta uz galda pusi, uz kura sēdēja Daniels. Savādi, cik daudz līdzīgāks Danielam viņš izskatījās bezsamaņā, kad sejā bija atslābusi spriedze.

- Kevins, - Daniels nočukstēja, un viņa seja nobālēja, pēc tam koši piesarka.

- Vai zināji, ka tavs brālis strādā CIP? - Aleksa klusi iejautājās.

Vīrietis pārsteigumā pacēla skatienu. - Nē, nē, viņš sēdēja

cietumā. Par narkotiku tirgošanu. - Viņš bēdīgi pašūpoja galvu. - Pēc vecāku nāves viss sagāja greizi. Kevs pavisam nogāja no ceļa. Pats sevi iedzina postā. Es domāju, pēc Vestpointas militārās akadēmijas...

- Vestpointas?

- Jā, - Daniels mierīgi apstiprināja. Acīmredzot viņš nesaprata šī fakta nozīmi. - Pirms narkotiku lietošanas Kevs bija pavisam cits cilvēks. Pabeidza skolu kā viens no labākajiem savā klasē. Iestājās Reindžeru skolā... - Daniels apklusa, nesaprotot viņas sejas izteiksmi.

Nu protams. Aleksa apspieda nopūtu, dusmodamās uz sevi, ka nebija pievērsusi uzmanību informācijas iztrūkumiem lietā un nebija pacentusies atrast kādu attālu bibliotēku, kur varētu izpētīt visus Daniela radurakstus.

Daniels atkal paraudzījās uz brāli. - Viņš taču tagad nav miris, ko?

- Tikai aizmidzis. Pēc dažām minūtēm pamodīsies.

Daniels neizpratnē sarauca pieri. - Kas viņam mugurā?

- Laikam kaut kāds militārs bruņutērps. Es no tādiem neko nesaprotu.

- CIP, - viņš nočukstēja.

- Slepenās operācijas, spriežot pēc visa. Tavs brālis neiedzina pats sevi postā, tikai mainīja darbības jomas. Tāpēc arī sapinās ar to narkobaronu.

Daniela plati ieplestās acis satumsa. - Kevs palīdzēja narko-baronam izplatīt vīrusu? - viņš čukstus jautāja.

- Nē. Patiesībā apturēja viņa plānus. Mēs būtībā cīnāmies vienā pusē, lai gan tam ir grūti noticēt, paskatoties uz mums. -Aleksa viegli iespēra ar kurpes purngalu pa gulošā vīrieša augumu.

Daniela skatiens zibenīgi pievērsās viņai. - Vai tavu seju tā apstrādāja Kevins? - Savādā kārtā viņš par to šķita vairāk satriekts nekā par pieņēmumu, ka brālis varētu būt masu slepkava.

- Jā, bet es viņu apstrādāju šādi. - Vēl viens spēriens.

- Bet viņš taču pamodīsies?

Aleksa pamāja ar galvu. Viņa mazliet raizējās par Betmena pamošanos. Tad sāksies tracis. Tagad Daniels tik jauki izturējās pret viņu. Tas droši vien mainīsies, tiklīdz brālis ierunāsies.

Viņš tikko jaušami pasmaidīja, vērojot brāļa kailo muguru. - Tad jau tu uzvarēji?

Aleksa iesmējās. - Pagaidām.

- Kevs ir daudz stiprāks par tevi.

- Es gribētu teikt, ka esmu gudrāka, taču pieļāvu dažas diezgan smagas kļūdas drošības sistēmā. Tāpēc laikam man šoreiz vienkārši paveicās.

Daniels sāka celties kājās, tad aprāvās. - Vai manas drēbes ir kaut kur šeit?

- Piedod, nav vis. Es domāju, ka tajās var būt paslēptas izsekošanas ierīces. Tāpēc nācās tās sagriezt, lai novilktu, un izmest.

Viņš atkal nosarka, līdz pat tam mazajam plankumiņam uz krūtīm, un neveikli noklepojās. - Kāpēc lai kāds izsekotu mani?

- Tobrīd es domāju, ka narkobarons tevi uzrauga. Vai ka tu esi ēsma lamatās, lai mans bijušais departaments varētu izsekot mani. Un tas ir mazliet tuvāk patiesībai.

Daniels sarauca pieri. - Neko nesaprotu.

Aleksa pēc iespējas īsāk izstāstīja pašu svarīgāko par savu dzīvi pēdējos gados. Kamēr viņa runāja, Daniels piecēlās kājās, aptinis segu ap vidukli, un sāka soļot šurpu turpu gar gulošā brāļa augumu.

- Tevi četras reizes mēģināja nogalināt? - viņš jautāja, kad stāstījums bija galā.

- Tagad jau laikam piecas, - viņa atbildēja, pievēršot zīmīgu skatienu Betmenam.

- Nespēju noticēt, ka Kevins ir dzīvs, - Daniels nopūtās. Saliecis garās kājas zem segas, viņš apsēdās uz grīdas līdzās brāļa galvai. - Nespēju noticēt, ka viņš man meloja. Nespēju noticēt, ka ļāva man uzskatīt sevi par noziedznieku... Ļāva man uzskatīt sevi par mirušu... Neatceros vairs, cik reižu es viņu apciemoju, -vai zini, cik ilgi jābrauc no Vašingtonas līdz Milvoki?

Daniels klusēdams tikai raudzījās uz brāli. Aleksa viņu netraucēja. Viņa nespēja iztēloties, kā pati justos, ja Bārnabijs pēkšņi, bez brīdinājuma atgrieztos no viņpasaules. Kā lai aptver kaut ko tādu?

- Kad Kevs pamodīsies, - Daniels klusi nomurmināja, - es viņam sadošu pa rikli.

Nūjā, tas ir viens no veidiem, kā reaģēt uz šādiem jaunumiem.

- Kāpēc tu viņu saslēdzi dzelžos? - Daniels brīnījās.

- Jo, tikko viņš atjēgsies, tā mēģinās mani nogalināt.

Atkal izbrīnā ieplestas acis. - Kāpēc?

- To nav grūti saprast. Iegāžoties te iekšā caur jumtu, viņš zināja tikai to, ka tev draud briesmas. Viņš atstāja mani dzīvu tikai tāpēc, ka nebija pārliecināts, vai tev nekas nekaiš. Piemēram, varbūt man vajadzētu ievadīt tev kādu pretlīdzekli vai ko tamlīdzīgu. Esmu pārliecināta, ka viņš mani nošautu uzreiz pēc tavas pamošanās, ja es nebūtu guvusi virsroku uz īsu mirkli.

Aleksa redzēja, ka Daniels netic. Viņš papurināja galvu, sarūgtinājumā saraucis uzacis. Kupla matu cirta noslīdēja uz pieres, joprojām mazliet mitra no sviedriem. Apbrīnojami, cik īss laika sprīdis bija pagājis, bet viss bija mainījies. Un viņai bija vajadzīgs jauns plāns.

Vai būs droši atgriezties tajā pašā mājokli, kur viņa dzīvoja tad, kad Kārstons ar viņu sazinājās? Tā noteikti būtu visvieglāk. Tur bija pārtika, un viņa varēs nerādīties nevienam acīs, cik ilgi vien vajadzēs, - līdz sadzīs seja. Viņa uzskatīja, ka šī slēptuve joprojām ir droša.

Bet ko pēc tam? Cik lielu daļu ietaupījumu viņa izšķiedusi par šo stulbo slazdu? Cik ilgi varēs iztikt ar atlikušo naudu?

Kārstons zināja viņas e-pasta adresi, tāpēc būtu pārāk riskanti sākt nopietna darba meklējumus internētā. Departamentam pat nebija jāzina, kur viņa atrodas, lai traucētu viņai.

Kaut kas pieskārās Aleksas kājai, un viņa izbīlī sarāvās. Taču tā bija tikai Daniela roka.

- Negribēju tevi nobiedēt, piedod!

- Nevajag atvainoties!

- Tu izskaties tik noraizējusies. Nebēdā! Es varu parunāt ar Kevinu.

Aleksa skumji pasmaidīja. - Paldies, bet es šobrīd neraizējos par aizmigušo Lācaru.

- Tu raizējies par savu departamentu.

Viņa pagrieza muguru, piegāja pie datora un pieskārās atstarpes taustiņam. Cerams, tas neizskatījās pārāk tīši.

- Jā, - viņa neatskatīdamās atbildēja. - Tā varētu teikt.

Ar acs kaktiņu Aleksa pamanīja, ka Kevina elpa uz īsu mirkli aizraujas, tad atkal atgriežas vienmērīgā ritmā. Labi, ka viņa pagāja tālāk. Tagad negribējās atrasties pārāk tuvu Betmenam.

- Vai es... nezinu... varu tev kaut kā palīdzēt? - Daniels pavisam nopietni iejautājās.

Viņa raudzījās pretī, ar lielu pārsteigumu sajūtot, ka acīs sariešas asaras.

- Es gan nedomāju, ka esmu pelnījusi tavu palīdzību, Daniel.

Viņš tikai pikti kaut ko norūca.

- Turklāt, - viņa turpināja, - tev jau pietiek savu problēmu.

Daniels, protams, vēl nebija apdomājis notikušā ilgtermiņa

sekas.

- Kā to saprast?

- Tagad arī tu esi mērķis. Tu esi uzzinājis daudz ko tādu, ko nedrīksti zināt. Ja tu atgriezīsies mājās, ja atsāksi savu ikdienas dzīvi, tev būs beigas.

- Ne-at-griez-ties...?

Daniels bija kā apstulbis no šoka. Aleksas sirds sažņaudzās žēlumā. Viņa atkal atcerējās, cik ļoti parastu ļaužu dzīve atšķiras no viņējās. Viņš droši vien domāja, ka varēs paglābties no sarežģījumiem, nolīgstot juristu vai aizrakstot kongresmenim.

- Bet, saproti, Aleksa, man ir jāatgriežas. Mana komanda spēlē čempionāta turnīrā!

Viņa nespēja novaldīties. Paspruka skaļi smiekli, un sūrstošās asaras sāka ritēt pār vaigiem. Ieraudzījusi Danicla sejas izteiksmi, Aleksa atvainojoties pamāja ar roku.

- Piedod, - viņa aizelsusies izdvesa. - Tas nemaz nav smieklīgi. Piedod! Laikam sāk pāriet pretsāpju līdzekļu iedarbība.

Daniels steidzīgi pielēca kājās. - Vai tev kaut ko vajag? Aspirīnu?

- Nē, neko. Man tikai jāatjēdzas.

Daniels pienāca un viegli uzlika plaukstu uz viņas rokas. Aleksa juta, kā tā iesmeldzās, kā sasitumi sāk kļūt jutīgi. Šī būs ļoti grūta diena.

- Droši zini, ka neko? - viņš pārjautāja. - Varbūt varu kaut ko tev sameklēt?

- Kāpēc tu tik jauki izturies pret mani?

Daniels pievērsa viņai izbrīnītu skatienu. - Ak, laikam sapratu, ko tu domā.

Beidzot, Aleksa nodomāja. Viņa jau bija sākusi raizēties, ka narkotikai “Seko Liderim”, ar kuras palīdzību viņa bija nolaupījusi Dānieļu, ir kādas paliekošas neiroloģiskas sekas, kas nebija pamanītas izmēģinājumos.

- Klau, - viņa ieminējās. - Es mazliet patērzēšu ar Kevinu, tad savākšu savas mantas un atdošu tev atslēgu. Kad būšu jau mašīnā, tu varēsi atbrīvot brāli.

- Bet uz kurieni tu dosies? Kā būs ar taviem savainojumiem?

- Daniel, tu atkal izturies pārāk jauki.

- Atvaino!

Viņa iesmējās. Taču smiekli aizrāvās, līdzinoties šņukstam.

- Nu nopietni, - viņš iebilda. - Tev nav tūlīt jābrauc prom. Izskatās, ka tev derētu neliela atpūta un ārsta palīdzība.

- Tas nav paredzēts. - Viņa piesardzīgi apsēdās krēslā pie rakstāmgalda, cerēdama, ka Daniels nepamanīs, cik stīva un pārgurusi jūtas.

- Aleksa, es gribētu ar tevi aprunāties. Nesaprotu, kas man tagad jādara. Ja tu nopietni domā, ka es nedrīkstu atgriezties... Nezinu, ko iesākt.

- Es to domāju nopietni. Un man ir ļoti žēl. Gan jau brālis pamācīs, kā rīkoties. Man šķiet, ka viņš prot slēpties vēl labāk nekā es.

Daniels uzmeta šaubpilnu skatienu brālim sagraizītajā Bet-mena tērpā. - Tu domā?

- Vai piekrīti, Kevin? - Aleksa noprasīja, būdama pārliecināta, ka tas ir nomodā jau vismaz dažas minūtes.

Daniels, ietinies segā, nometās uz ceļiem līdzās brālim. - Kev?

Kevins nopūtās un gausi pagrieza galvu, lai paraudzītos uz brāli. - Sveiks, Denij!

Daniels pieliecās un neveikli apskāva savu dvīņubrāli. Kevins ar brīvo plaukstu paplikšķināja pa Daniela roku.

- Kāpēc, Kev, kāpēc? - Daniels jautāja apslāpētā balsī, piekļā-vis seju pie Kevina matiem.

- Centos tevi pasargāt, sīkais. Lai tu būtu drošībā no tādiem kā šī... - Sekoja daži neglaimojoši Aleksas apzīmējumi, kuros viņa saprata visus atsevišķos vārdus, taču tie bija apvienoti visai neparastās kombinācijās. Daniels spēji atrāvās un iesita ar plaukstu pa Kevina pakausi.

- Nesaki tā!

- Tu joko? Tā psihopāte tevi spīdzināja.

- Ne pārāk ilgi. Un viņa tā darīja tikai tāpēc, ka...

- Tu aizstāvi to...? - Sekoja vēl citas radošas vārdu kombinācijas.

Daniels atkal iesita brālim pa pakausi - ne pārāk stipri taču Kevins nebija noskaņots uz tādām spēlītēm. Viņš sagrāba Daniela plaukstu un pagrieza to nepatīkamā pozīcijā. Pavilcis uz augšu labo ceļgalu un balstoties uz tā, viņš mēģināja atrauties no galda. Bloķētie riteņi iečerkstējās pret betona grīdu, un metāla platforma izkustējās mazu gabaliņu.

Aleksas acis šausmās iepletās. Lielais galds taču svēra vismaz kādas četrsimt mārciņas. Viņa atkāpās tālāk ar visu krēslu.

Daniels pretojās ar brīvo roku, pūloties izrauties no brāļa tvēriena.

- Ja nelaidīsi viņu vaļā, palaidīšu atkal gāzi, - Aleksa piedraudēja Kevinam. - Taču nelaime tāda, ka šai ķimikālijai ir dažas negatīvas blakusparādības. Katrā reizē tā nokauj tikai niecīgu daļu smadzeņu šūnu, taču laika gaitā šie zudumi uzkrājas un pieaug.

Kevins atlaida Daniela plaukstu, uzmeta Aleksai niknu skatienu, tad atkal pievērsās brālim.

- Denij, klausies, ko teikšu, - viņš nošņāca. - Tu esi stiprāks par viņu. Atņem atslēgas un atbrīvo mani no tiem... - Pēkšņi Kevina seja sastinga, piesarka kā biete, un asinsvadi uz pieres sāka pulsēt vienā ritmā ar vārdiem. - Kur ir mans suns? - viņš uzkliedza Aleksai. Galds čerkstēdams paripoja vēl mazliet tālāk pa grīdu.

- Guļ dibenistabā, - Aleksa ar pūlēm spēja runāt mierīgā balsi. - Tas sver mazāk nekā tu, tāpēc gāze uz to iedarbosies ilgāk.

Daniels apjucis berzēja saspiesto plaukstas locītavu. - Suns?

- Ja viņš nebūs simtprocentīgi... - Kevins draudēja.

- Tavam sunim nekas nekaitēs. Bet tagad man jāuzdod tev daži jautājumi.

Daniels uzlūkoja viņu ar šausmu pilnu skatienu. - Ko?

Aleksa paraudzījās uz viņu un papurināja galvu. - Nē, ne jau tā. Tikai parasta informācijas apmaiņa. - Viņa atkal pievērsās

Kevinam: - Lūdzu, vai mēs varam tikai dažas minūtes mierīgi aprunāties? Pēc tam es tev likšu mieru.

- Nemaz nesapņo, psihopāte. Mums vēl nav noslēgti rēķini. Viņa izteiksmīgi pacēla uzacis pār zilumos pietūkušajām

acīm. - Nu, vai varam dažas minūtes mierīgi aprunāties, pirms tu nonāksi medikamentu izraisītā komā?

- Kāpēc lai es kaut ko darītu tavā labā?

- Jo tas ir saistīts ar tava brāļa drošību, un, kā noprotu, tev tā nav vienaldzīga.

- Tu jau ievilki Deniju tajā...

- Ne gluži. Tev, Kevin Bič, ari jāuzņemas sava daļa vainas tāpat kā man.

Viņa skatiens nikni iekvēlojās. - Dāmlt, tu man jau tā nepatīc. Neiesaku to vēl vairāk pastiprināt.

- Nomierinies, slepenais aģent! Klausies!

Daniela skatiens šaudījās no viena pie otra, kā vērojot tenisa spēli.

Kevins turpināja zvērot dusmās.

- Vai C1P uzskata tevi par mirušu? - Aleksa noprasīja.

Viņš kaut ko norūca.

- Uzskatīšu to par “jā”.

- Jā, tas ir “jā”, tu...

Daniels atkal ieplāja ar plaukstas virspusi pa Kevina pakausi un aši atlēca drošā attālumā, kad brālis mēģināja sagrābt viņa roku. Tad Kevins atkal pievērsa uzmanību Aleksai.

- Un es gribu, lai tā ari paliek. Esmu atvaļinājies no dienesta. Aleksa domīgi pamāja ar galvu. Tad atvēra datorā jaunu

dokumentu un sāka rakstīt dažādus prātā ienākušus medicīnas terminus.

- Ko tu tur raksti?

- Piezīmes. Rakstīšana man palīdz domāt. - Patiesībā viņa saprata: Kevins noteikti pamanīs, ka viņa laiku pa laikam “nejauši” pieskaras datoram, lai neļautu tam “aizmigt”, un varbūt viņai šodien vēl būs vajadzīgas šīs lamatas.

- Un kāda tam nozīme? Es esmu miris. Denijam vairs nekas nedraud.

- Vai man kaut kas draudēja? - Daniels brinījās.

Kevins pieslējās uz labā elkoņa un paliecās uz brāļa pusi.

- Sīkais, es darbojos ļoti slepenās iefiltrēšanās operācijās. Ja kāds saistītu mūs abus, tad varētu šantažēt mani, apdraudot tevi. Tas ir viens no šāda darba trūkumiem. Tāpēc es piekritu visai tai cietuma spēlītei. Kamēr oficiāli skaitījās, ka Kevins Bičs sēž aiz restēm, noziedznieki nepievērsa tev uzmanību. Man jau sen ir cits vārds.

- Bet, kad es tevi apciemoju...

- Pārvalde bija visu nokārtojusi ar cietuma priekšnieku. Kad tu gatavojies braukt ciemos, es atlidoju, ja varēju atbrīvoties, un satikos ar tevi. Bet, ja biju pārāk aizņemts...

- Ak tāpēc tu biji vieninieka kamerā. Vai vismaz sargi tā teica. Nevis par kaušanos.

- Tieši tā.

- Nespēju noticēt, ka visus šos gadus tu man meloji, acis skatīdamies.

- Tas bija vienīgais veids, kā gādāt par tavu drošību.

- Varbūt vienkārši varēji izvēlēties citu darbu?

Aleksa iejaucās, kad Kcvina galvā atkal sāka pulsēt asinsvadi.

- Klau, vai varētu uz bridi pārtraukt šo atkalredzēšanās drāmu? Šķiet, ka esmu “salikusi visu pa plauktiņiem”. Paklausieties, lūdzu! Un, ja kļūdīšos, jūs palabosiet, par to es nešaubos.

Divas gandrīz vienādas sejas pievērsās viņai ar gandrīz pilnīgi pretēju izteiksmi.

- Nu tā, - viņa iesāka. - Tātad tu, Kevin, inscenēji savu nāvi pēc de la Fuentesa operācijas paveikšanas, vai ne? - Kevins neko neatbildēja, tāpēc viņa turpināja. - Tu teici, ka tas notika pirms sešiem mēnešiem. Varu tikai secināt, ka pārvalde raizējās par to, ka nebija līķa...

- Kā nu ne, līķis bija gan.

- Tādā gadījumā - par neatbilstlbām saistībā ar līķi, - viņa atcirta. - Un izdomāja plānu, kā izslēgt tevi no spēles, tāpat vien, drošības pēc.

Kevins sarauca pieri. Viņš pazina savu bijušo priekšniecību tāpat kā viņa savējo.

- Daniels ir tavs vājais punkts, kā tu pats teici, iespēja šantažēt. To viņi zina. Tāpēc nolēma sagūstīt Dānieļu, lai redzētu, kas notiks. Taču tie zināja, uz ko tu esi spējīgs, un neviens negrib patrāpīties pa sitienam, ja paliksi dzīvs.

- Bet... - Kevins ierunājās. Taču uzreiz apklusa, laikam saprotot, ka neviens iebildums nebūs pietiekami nozīmīgs.

- Tu sagādā problēmas CIP. Es sagādāju problēmas savam bijušajam departamentam. Mūsu abu bijušo darbavietu augstākā vadība ir diezgan cieši saistīta. Tāpēc viņi man piedāvāja vienošanos: “Paveic mūsu labā kādu uzdevumu, un mēs pārtrauksim medības.” Viņi laikam bija diezgan rūpīgi izstrādājuši šo plānu, pirms sazinājās ar mani. Sarakstījuši lietas dokumentus, sacerējuši pasaciņu par krīzes draudiem, kam es nespēšu pagriezt muguru. Viņi vairs negribēja rīkot uzbrukumu man, jo slepkavības mēģinājumos jau bija zaudējuši trīs izpildītājus un nevarēja atļauties jaunus zudumus. Viņi zināja, ka es būšu labi nodrošinājusies pret tamlīdzīgiem gadījumiem. Bet, ja tu rīkotos izcili prasmīgi, varbūt spētu mani pārsteigt nesagatavotu.

Klausoties to, Kevina sejas izteiksme bija mainījusies. - Un jebkurā gadījumā, - viņš piebilda, - tiktu atrisināta viena problēma.

- Sarežģīts plāns. Manuprāt, izklausās vairāk pēc tavas priekšniecības nekā manas.

- Jā, tā izklausās gan, - viņš negribīgi piekrita.

- Tātad viņi saved mūs kopā kā divus skorpionus burkā un sakrata to, - Aleksa secināja. - Gan vienā, gan otrā gadījumā viņi būtu ieguvēji. Un ideālā variantā mēs viens otru novāktu. Vai vismaz uzvarētājs tiktu vājināts. Bet viņu pusei nedraudētu nekādi zaudējumi.

Aleksa patiešām bija vājināta - iztērējusi daudz naudas un fiziski cietusi. Pretinieku daļēja uzvara.

- Un viņi nemaz neuztraucas par to, ka mans brālis arī ir iesprostots tajā burkā, - Kevins sašuta. - Tikai viņš ir skudriņa, nevis skorpions. Viņi iedzina Dānieļu briesmās, zinot, cik neaizsargāts viņš ir.

- Beidz! - Daniels iebilda.

- Neapvainojies, Denij, bet tu esi apmēram tikpat bīstams kā vecmammas adīta vilnas zeķīte.

Daniels atvēra muti, lai iebilstu, bet viņu pārtrauca skaļa smilkstēšana no mazā kambarīša. Smilkstēšanai tūlīt sekoja nikni rūcieni un daži skarbi rējieni, pēc tam - centīga skrāpēšanās pie koka durvīm.

Aleksa nopriecājās, ka papūlējusies pienācīgi iesprostot lielo vilku.

- Viņš ir nelaimīgs, - Kevins pārmeta.

- Sunim nekas nekaitēs. Tur iekšā ir ari tualetes pods, tāpēc tam nebūs jācieš slāpes.

Kevins tikai izbolīja acis, it kā nemaz neraizētos par dzīvnieku tik ļoti, kā varētu gaidīt. Plosīšanās un rūcieni nerimās.

- Tu paņēmi līdzi suni? - Daniels jautāja.

- Drīzāk sabiedroto. - Kevins atkal pievērsās Aleksai. - Un kas būs tagad? Viņu plāns ir izgāzies.

- Tik tikko.

Viņš ļauni pasmaidīja. - Mēs varētu rīkot vēl vienu raundu.

- Es ar lielāko prieku injicētu tev dažas vielas, tomēr negribu sagādāt prieku viņiem.

- Pareizi gan.

Suns visu šo laiku ne mirkli nepārtrauca skrāpēties un rūkt. Aleksai tas sāka krist uz nerviem.

- Bet man tiešām ir kāds plāns.

Kevins izbolīja acis. - Tev gan laikam nekad netrūkst plānu, vai ne, sikaļa?

Aleksa pievērsa tam vienaldzīgu skatienu. - Ja es nevaru paļauties uz muskuļiem, tad paļaujos uz prātu. Tev laikam ir pretēja problēma.

Viņš tikai nicīgi iesmējās.

- Klau, Kev, - Daniels ieminējās. - Atļaušos aizrādīt, ka tu tomēr saķēdēts guli uz grīdas.

- Apklusti, Denij!

- Puiši, vai varētu vēl mirkli lūgt jūsu uzmanību? - Aleksa nogaidīja, līdz abi brāļi pievēršas viņai. - Plāns ir šāds: es aizsūtīšu savam bijušajam bosam e-pasta vēstuli. Uzrakstīšu, ka esmu uzzinājusi patiesību, īsto patiesību, un jūs abi esat izslēgti no spēles. Un man tiešām nepatīk šāda manipulācija. Ja viņš vēl kaut reizi mēģinās sazināties ar mani, es slepus iegriezīšos viņa virtuves pieliekamajā kambarī.

- Tu apgalvo, ka esi uzvarējusi? - Kevins neticīgi noprasīja.

- Tikai nesāc atkal!

- Saķēdēts uz grīdas, - Daniels klusi nomurmināja.

- Tā ir dāvana, - viņa atcirta. - Tu varēsi atkal būt miris. Neviens jūs abus vairs nemeklēs.

Ciniskā izteiksme pazuda no Kevina sejas. Uz īsu mirkli abi dvīņi izskatījās tiešām līdzīgi.

Suns mazajā istabiņā rēja un plosījās. Aleksa gan nebija domājusi uzkavēties tik ilgi, lai saņemtu samaksāto drošības iemaksu, taču tagad bija skaidrs, ka par to nav ko sapņot.

- Kāpēc lai tu tā rīkotos mūsu dēļ? - Kevins noprasīja.

- Es to daru Daniela dēļ. Jūtos vainīga viņa priekšā. Man vajadzēja būt gudrākai. Nevajadzēja uzķerties uz ēsmas.

Viss tagad bija tik acīmredzami skaidrs. Cik vienkārši izdevās izvairīties no novērošanas - jo tādas nemaz nebija. Cik vienkārši izdevās nolaupīt Dānieļu - jo neviens nemēģināja viņu apturēt. Šķietamā paviršība, nosakot termiņu, līdz kuram viņai bija pietiekami daudz laika rīkoties. Cik apkaunojoši!

- Un kas notiks ar tevi? - Daniels klusi iejautājās. Suņa saceltajā troksni viņai bija gandrīz vai jānolasa šie vārdi no lūpām.

- Vēl neesmu izlēmusi.

Šajā lētticības parādē Aleksa bija izdarījusi ari dažus atklājumus - uzzinājusi kaut ko tādu, ko tie būtu gribējuši noslēpt no viņas.

Nebūs nekādu helikopteru vai likvidēšanas vienību. Kār-stons - vienīgais vārds, par kuru viņa šobrīd varēja būt pilnīgi pārliecināta, - un vēl kādi citi, kas ari vēlējās viņas nāvi, bija tikai šad tad sūtījuši kādu vientuļu slepkavu, jo nekā cita viņu rīcībā nebija. Viņas ienaidnieki bija spiesti iesaistīties šajā neprātīgajā sadarbībā, un viņa zināja, ka tas nav tāpēc, ka departamentam trūkst resursu. Tas varētu būt tikai tāpēc, ka par viņas slēpšanos nebija zināms visiem. Un Kārstons ar saviem sabiedrotajiem nedrīkstēja pieļaut, lai par to uzzina citi.

Izlasījusi Džulianai Fortisai veltīto nekrologu un ziņu par kremēšanu, viņa bija pieņēmusi, ka šajā krāpšanā ir iesaistīti visi. Bet ja nu tikai dažas svarīgākās personas? Ja nu Kārstons bija apsolījis augstākajai priekšniecībai, ka darbs tiks paveikts, bet pēc tam baidījies atzīties, ka pirmajā triecienā cietis neveiksmi?

Vai arī - revolucionāra ideja: ja nu lielākā daļa departamenta darbinieku domā, ka tas tiešām bija negadījums laboratorijā? Ka viņa un Bārnabijs netīšām bija sajaukuši nepareizās ķimikālijas un samaksājuši par to ar savām dzīvībām? Ja nu Kārstona augstākā priekšniecība nemaz negribēja viņas nāvi? Ja nu to vēlējās tikai dažas personas, un tagad tām bija visu laiku jāturpina mēģinājumi slepus pabeigt šo darbiņu? Tas mainītu visu.

Tas bija ticami. Tas atbilda faktiem.

Tas ļāva viņai justies stiprākai.

Cilvēki, kuri bija inscenējuši viņas nāvi, baidījās no tā, kas viņai bija zināms, bet nebaidījās no viņas pašas. Varbūt bija pienācis laiks to mainīt.

Pēkšņi atskanēja apdullinošs troksnis - sprādzienam līdzīgs plīstoša koka brākšķis. Un tad niknie rūcieni bija piekļuvuši daudz tuvāk.

10.NODAĻA

Pagāja īss mirklis, līdz Aleksa apjēdza notiekošo, tikmēr neprāta pārņemtais vilks jau bija iebrāzies teltī.

Laikam viņas organismā tomēr vēl bija palicis kaut cik adrenalīna. Tikko dzīvnieks bija parādījies brezenta spraugā, viņa jau bija uzlēkusi uz rakstāmgalda, un satrauktā nervu sistēma, baidoties, ka šāds attālums nav pietiekams, lika mesties vēl augstāk, ar prātu pat neaptverot šo darbību. Viņa ar abām rokām pieķērās pie caurulēm virs galvas, sašūpoja kājas uz augšu un apvijās ar potītēm ap cauruli, tad cieši apķēra to arī ar elkoņiem. Pagriezusi galvu uz sāniem, viņa ieraudzīja, ka melnais nezvērs atrodas tieši zem viņas, uzcēlis lielās ķepas uz rakstāmgalda, un stiepjas augšup atņirgtiem zobiem. Viena ķepa ietriecās tastatūrā, atkal izjaucot viņas plānus. Neliels gāzes uzbrukums šobrīd būtu ļoti noderējis, un abas maskas jau bija pie viņas.

Suns zem kājām rūca un siekalojās, kamēr Aleksa visiem spēkiem pūlējās noturēties. Viņa bija uzbūvējusi griestu karkasu no īpaši izturīgām 200. klases caurulēm piecu collu diametrā, taču tās nodevīgi šūpojās no viņas svara. Viņa gan bija pārliecināta, ka caurules to izturēs... ja vien kāds neizkustinās pamatni. Cerams, Kevinam tas neienāks prātā.

Kevins sāka smieties. Aleksa iztēlojās, cik muļķīgi viņa šobrīd izskatās.

- Nu, kurš tagad ir pieķēdēts pie grīdas? - Kevins jautāja.

- Joprojām tu, - Daniels nomurmināja.

Izdzirdot saimnieka balsi, suns klusi iesmilkstējās un paraudzījās apkārt. Tad nolēca no galda un devās apraudzīt Kevinu, uz atvadām uzrūcot Aleksai. Kevins paplikšķināja pa suņa purnu, kad tas, joprojām bažīgi smilkstēdams, noliecās, lai nolaizītu viņa vaigu.

- Man viss labi, draudziņ. Viss labi.

- Viņš izskatās tik līdzīgs Einšteinam, - Daniels ar apbrīnu noteica. Suns pacēla galvu, modri saslejot ausis, izdzirdējis kādu jaunu balsi.

Kevins paplikšķināja pa Daniela pēdu. - Labs suņuks, viņš ir savējais. Viņš ir savējais. - Tas izklausījās pēc vēl vienas komandas.

Un tik tiešām - lielais zvērs pārstāja smilkstēt un devās pie Daniela, sparīgi luncinādams asti. Daniels mierīgi un nesatraukdamies noglaudīja suņa milzīgo galvu.

- Tas ir Einšteins Trešais, - Kevins paskaidroja.

Daniels labpatikā sabužināja ar pirkstiem biezo kažoku.

- īsts skaistulis.

Aleksai sāka nogurt rokas. Joprojām vērojot notiekošo, viņa uzmanīgi mēģināja mainīt satvērienu, un suns atkal rūkdams pieskrēja pie rakstāmgalda.

- Vai ir kāda cerība, ka tu varētu atsaukt suni? - viņa iejautājās, cenšoties neizrādīt bailes.

- Varbūt. Ja tu man pasviedīsi atslēgas.

- Vai tu mani nenogalināsi, ja es tās atdošu?

- Es jau teicu, ka atsaukšu suni. Neprasi pārāk daudz.

- Tad laikam palikšu tepat augšā, līdz gāze jūs visus atkal apdullinās. Danielam droši vien nav jābaidās zaudēt dažas smadzeņu šūnas.

- Nebiedē nu! Einšteins nevar tikt tev klāt, bet Daniels gan var. Un, ja tu ieelposi gāzi pēc tam, kad viņš būs tevi atbrīvojis no tām maskām... bezsamaņā krītot uz grīdas, tu varbūt pavisam nenositīsies, tomēr par labu gan tas nenāks.

- Kāpēc lai es to darītu? - Daniels jautāja.

- Kā tā? - Kevins noprasīja.

- Viņa ir mūsu pusē, Kev.

- Ko tu neteiksi! Prātu esi zaudējis? Sīkais, šeit skaidri redzamas divas dažādas puses. Vienā ir tavs brālis, bet otrā - sadiste, tava mocītāja. Kurā pusē tu nostāsies?

- Laikam jau veselā saprāta pusē.

- Tad labi, - Kevins norūca.

- Nu, tā gan nav tava puse, Kev.

-Ko?

- Nomierinies! Paklausies, es gribētu piedāvāt pamieru.

- Nesaprotu, kāpēc tu vēl neesi nožņaudzis to sievišķi pats savām rokām.

- Viņas vietā tu pats būtu rīkojies tāpat. Saki godīgi: ja tu zinātu, ka kāds svešinieks gatavojas nogalināt miljoniem cilvēku un tev būtu jāuzzina, kā to apturēt, ko tu darītu?

- Atrastu citu risinājumu. Un tā arī izdarīju. Tici man, Denij, no šādām spēlēm tu neko nesaproti. Es pazīstu tādus tipus kā viņa. Tie ir nenormāli. Tie gūst kaut kādu neķītru baudu no citu ciešanām. Tie ir kā indīgas čūskas, kam nedrīkst pagriezt muguru.

- Viņa nav tāda. Un kas tev ko uztraukties? Spīdzināšanu taču pārcietu es, nevis tu. Ko tu vispār zini par to?

Kevins uz īsu brīdi nopietni ieskatījās brālim acīs, tad ar sava-žoto kreiso roku norādīja uz savažoto kreiso pēdu. Pakustināja tās četrus kājas pirkstus.

Pagāja kāds brīdis, līdz Daniels apjēdza redzēto, tad viņš šausmās noelsās.

- Amatieri, - Aleksa pie griestiem izsmējīgi noteica.

- Nu nezinu gan, - Kevins vēsi atbildēja. - Man likās diezgan meistarīgi.

- Un vai viņi uzzināja to, ko gribēja?

Kevins nošņāca: - Ņirgājies, vai?

Aleksa pacēla vienu uzaci. - Kā jau es teicu.

- Un tu būtu piespiedusi mani runāt?

Viņas lūpas savilkās drūmā smaidā. - Un kā vēl!

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, kā Daniels šausmās nodrebinās.

Suns tagad bija apklusis, bet joprojām modri vēroja viņu no apakšas. Šķita, ka tas īsti nesaprot, kāpēc saimnieks tik mierīgi sarunājas ar uzbrukuma mērķi.

- Klau, es zinu, kas tu esi, - Kevins pēkšņi ieminējās. - Jā, tā meiča. Esmu dzirdējis baumas par tevi. Pārspīlētas. Runā, ka tev vienmēr izdodas. Ka tu tiec galā ar visiem un katru.

- Tas nav nekāds pārspīlējums.

Kevins joprojām raudzījās skeptiski. - Tu strādāji kopā ar to veco viru, kuru saukāja par Trako Zinātnieku. Bet tevi pārvaldē saukāja par Oleandru. Atzīšos, uzreiz nesapratu, jo biju dzirdējis, ka jūs abi gājāt bojā kādā negadījumā laboratorijā. Turklāt biju iedomājies, ka Oleandrs ir glīta dāmīte.

Daniels gribēja kaut ko iebilst, bet Aleksa viņu pārtrauca:

- Oleandrs? Cik stulbi!

- Kāpēc?

- Puķe? - viņa pikti norūca. - Tas ir tik pasīvi. Inde nav vainojama indēšanā, tā ir tikai līdzeklis bez savas gribas.

- Un kā tevi sauca tavā vienībā?

- Par Ķīmiķi. Un doktors Bārnabijs nebija nekāds trakais zinātnieks. Viņš bija ģēnijs.

- Ko tu neteiksi, - Kevins zobojās.

- Atgriezīsimies pie manis piedāvātā pamiera, - Daniels iejaucās. Aleksa nodomāja, ka viņš laikam nojauš, cik viņai ir grūti noturēties. - Aleksa iedos man atslēgas, un tu, Kevin, atsauksi Einšteinu. Kad es nospriedīšu, ka viņai briesmas nedraud, atbrīvošu tevi. Aleksa, vai tu man uzticies?

Viņš palūkojās augšup ar platajām, godīgajām, pelēkzaļajām acīm, bet Kevins aizsvilās mežonīgās dusmās.

- Atslēgas ir manu džinsu kreisajā priekšējā kabatā. Nevaru tās tev padot. Ja atlaidīšu rokas, nokritīšu.

- Uzmanies, viņa tev iedurs!

Daniels neklausījās brāļa brīdinājumu. Kad viņš pakāpās uz krēsla, galva atradās pat augstāk nekā Aleksas. Viņam bija jāpieliecas, lai neatdurtos ar galvu pret putuplasta griestiem. Ar vienu roku viņš atbalstīja Aleksas muguru, bet ar otru saudzīgi meklēja kabatā atslēgas.

- Piedod, ka mans brālis neprot uzvesties sabiedrībā, - viņš čukstēja. - Tāds viņš vienmēr ir bijis.

- Izbeidz atvainoties manā vietā, idiot! - Kevins nikni uzkliedza.

Daniels uzsmaidīja viņai, tad paņēma atslēgas un nokāpa no krēsla. Aleksa savā ziņā pat piekrita Kevinam. Kā gan Daniels spēja būt tik laipns pret viņu? Kur palicis tik dabiskais aizvainojums? Cilvēciskā atriebes kāre?

- Dabūju atslēgas, Kev. Vai tev ir pavada sunim?

- Pavada? Einšteinam tāda nav vajadzīga!

- Un ko tad tu iesaki?

Kevins pievērsa brālim niknu skatienu. - Nu labi. Es tik un tā gribēju piebeigt to sievišķi savām rokām. - Viņš uzsvilpa sunim: - Einštein, brīvi!

Suns, kurš tikko bija nemierīgi sekojis Danielam, kad viņš tuvojās Aleksai, tagad mierīgi piegāja pie saimnieka galvas un apsēdās, izkāris mēli, it kā smaidīdams, taču atsegdams bīstami asus zobus.

- Atbrīvo mani!

- Dāmām priekšroka. - Daniels atkal uzkāpa uz krēsla un pastiepa pretī roku. - Vai palīdzēt?

- Nu, gan jau es pati. - Aleksa nolaida kājas virs rakstāmgalda un, karājoties izstieptās rokās, centās ar pēdām sasniegt galda virsmu. Kā gan viņai izdevās tikt tur augšā? Nogurušās plaukstas sāka slīdēt.

- Nāc nu! - Daniels viņu kritienā satvēra ap vidukli un saudzīgi nostādīja uz rakstāmgalda, ar vienu kāju tieši paplātē, kurā atradās šķindošie iebiedēšanas instrumenti. Sega ap vīrieša augumu sāka raisīties vaļā, un viņš steidzīgi savilka to ciešāk.

- Nespēju noticēt, - Kevins pikti nomurmināja.

Aleksa palika piesardzīgi stāvam un vēroja suni.

- Ja viņš mēģinās uzbrukt, - Daniels klusi mierināja, - es novērsīšu uzmanību. Suņi man klausa.

- Einšteins nav muļķis, - Kevins norūca.

- Labāk nepārbaudīsim to. Tagad tava kārta. - Viņš nokāpa no krēsla un notupās līdzās Kevinam.

Aleksa noslīdēja no rakstāmgalda, cik vien klusi spēdama, un pastiepa vienu roku tastatūras virzienā. Suns nekādi nereaģēja, tikai vēroja, kā Daniels atbrīvo tā saimnieku. Viņa atvēra sistēmas preferences. Ekrānsaudzētājs nebija vienīgais veids, kā izlaist iemidzinošo gāzi, un abas maskas joprojām bija pie viņas.

Taču viņa saprata, ka ar šādu rīcību visu tikai vēl vairāk sarežģītu. Būs vien jāuzticas Danielam, ka tas pagaidām spēs savaldīt Kevinu. Viņa uzmanīgi apsēdās uz krēsla.

Daniels sāka ar kāju dzelžu atslēgšanu, un darbs veicās lēni, jo ar vienu roku viņš visu laiku pieturēja segu.

- Iedod man, es pats atslēgšu, - Kevins pavēlēja.

- Pacieties!

Kevins nikni norūcās.

Atslēga pagriezās, un Kevins uzreiz pielēca kājās un notupās, lai atbrīvotu pieslēgto roku. Viņš paķēra atslēgu no Dani-ela un tika brīvībā jau nepilnas sekundes laikā. Tad izslējās visā augumā, izstiepa kaklu un izkustināja stīvos muskuļus. Betmena tērpa sagraizītā augšdaļa nokarājās kā avangarda stila svārki. Suns klusēdams stāvēja viņam tieši līdzās.

Kevins pievērsās Aleksai.

- Kur ir mani ieroči?

- Auto aizmugures sēdekli.

Kevins, ne vārda neteikdams, pikti izsoļoja no telts, un suns uzticīgi sekoja.

- Never vaļā durvis un logus! - Aleksa uzsauca nopakaļ. - Viss atkal ir aktivizēts.

- Vai mašīnā ari ir kāds slazds? - viņš skaļi noprasīja.

- Nē.

Pēc mirkļa: - Kur ir aptveres? Ei, kur ir belžņi?!

- Belžņi ir ledusskapī, bet lodes - podā.

- Nu beidz!

- Piedod!

- Atdod manu S1G Sauer'.

Aleksa sarauca pieri un neatbildēja. Tad stīvi piecēlās no krēsla. Jādezaktivē lamatu sistēma. Tūlīt būs jādodas projām.

Daniels stāvēja telts vidū un raudzījās uz spožo metāla galdu, ar vienu roku balstīdamies pret intravenozās sistēmas statīvu. Viņš šķita bezgala apjucis. Aleksa nedroši piegāja un nostājās viņam līdzās.

- Vai tev viss būs labi? - viņa jautāja.

- Nav ne jausmas. Nesaprotu, kas man jādara.

- Gan jau brālis palīdzēs. Viņš taču kaut kur dzīvo, varēsi apmesties pie viņa.

Daniels pielieca galvu un ieskatījās Aleksai acīs. - Vai tas ir grūti?

- Kas?

- Bēguļot? Slēpties?

Viņa atvēra muti, lai teiktu kaut ko mierinošu, tomēr pārdomāja. - Jā, diezgan grūti. Taču var pierast. Visļaunākā ir vientulība, bet tā tev nedraud. Tā ir neliela priekšrocība. - Viņa noklusēja domu, ka varbūt vientulība būtu labāks sabiedrotais nekā Kevins Bīčs.

- Vai tu bieži jūties vientuļa?

Aleksa centās atjokot. - Tikai tad, kad neesmu nobijusies. Tāpēc nē, ne pārāk bieži.

- Vai esi jau izlēmusi, ko darīsi tālāk?

- Nē... Seja ir liels apgrūtinājums. Nevaru staigāt apkārt šādā paskatā. Cilvēki mani ievēros un atcerēsies, bet tas nav droši. Būs kaut kur jāpaslēpjas un jānogaida, līdz pāries piepampums un pabalēs zilumi, lai varētu noslēpt tos ar kosmētiku.

- Kur var tā paslēpties? Es tiešām nesaprotu, kā tas notiek.

- Varbūt kādu laiku būs jāmitinās ārā, brīvā dabā. Man ir bada laiku pārtikas krājumiņš un bagātīgs ūdens daudzums. Starp citu, ja gribi padzerties ūdeni no ledusskapja, vispirms pajautā man, jo kreisajā pusē tas ir saindēts. Jebkurā gadījumā es varbūt atradīšu kādu klusu, nomaļu vietu un nakšņošu mašīnā, līdz būšu pietiekami atveseļojusies.

Daniels dažas reizes samirkšķināja acis, droši vien izbijies no indes pieminēšanas.

- Varbūt es varu kaut kā līdzēt tavā nelaimē ar uzkrītošu izskatu, - viņa ierunājās bezrūpīgākā tonī un ar vienu pirkstu pieskārās Daniela segai. - Šķiet, ka fermera mājā varētu būt kādas drēbes. Diez vai būs tavs izmērs, tomēr izskatīsies labāk nekā pašlaik.

Daniela seja atplauka patiesā atvieglojumā. - Es saprotu, ka tas ir tikai sīkums, bet man tas ļoti palīdzētu.

- Labi. Tikai vispirms izslēgšu gāzes lamatas.

Galu galā Aleksa atdeva Kevinam SIG Sauer, taču ne bez nožēlas. Viņai patika šī ieroča svars. Būs jāsagādā sev ari tāds.

Fermeru mājas īpašnieku mantība bija noglabāta bēniņos, vairākos sešdesmit līdz septiņdesmit gadus vecos drēbju skapjos. Skaidri varēja redzēt, ka saimnieks bija daudz mazāks augumā un dūšīgāks nekā Daniels. Aleksa atstāja Dānieļu piemērota apģērba meklējumos un devās atpakaļ uz kūti sakravāt mantas mašīnā.

Viņa ieraudzīja Kevinu, kas centīgi locīja un vīstīja lielu melna auduma gabalu, un tikai pēc brīža attapās, ka tas ir izpletnis. Darbodamās viņa turējās drošā attālumā, taču pamiers šķita stabils. Nezin kāpēc Daniels bija nostājies starp Aleksu un sava brāļa naidīgumu. Ne viņa, ne Kevins nesaprata, kāpēc viņš tā rīkojas, taču Kevinam Daniels bija pārāk dārgs un svarīgs, lai lauztu viņam doto solījumu. Tikai ne tagad, kad viņš vēl nav pārvarējis šoku par ilggadējiem meliem.

Vismaz to viņa centās sev iestāstīt, saņemdama drosmi paiet garām sunim, lai nokļūtu pie sava auto.

.

Mantu kravāšanā Aleksai bija liela pieredze, tāpēc šis darbs neprasīja pārāk daudz laika. Pirms došanās uz tikšanos ar Kār-stonu viņa bija noglabājusi savas mantas citur un izjaukusi īrētās mājas drošības sistēmu - katram gadījumam, ja vairs neatgriezīsies. (Viens no viņas ļaunākajiem murgiem bija doma, ka tiks sagūstīta kaut kur ārpus mājām un pēc tam kāds nabaga namsaimnieks, neko ļaunu nenojaušot, ieies mājā un noindēsies.) Viņa bija noglabājusi mantas ārpus Vašingtonas, pēc tam atgriezusies, lai sāktu gatavoties projekta “Skolotāja pratināšana” īstenošanai. Tagad viņa visu salika apbružātās, melnās ceļasomās: aerosola baloniņus, jūdzēm garos elektrības vadus, baterijas, ar gumiju apvilktās komponentu pudelītes, šļirces, aizsargbrilles, aizsargcimdus, spilvenu un guļammaisu. Viņa sakravāja iebiedēšanas instrumentus un dažus jaunus piederumus, ko bija iegādājusies. Roku un kāju dzelži bija vērtīgs ieguvums, un saliekamā gulta ciešami ērta, turklāt salokāma tik nelielā taisnstūri. Viņa ielika datoru datorsomā, paņēma mazo, melno kārbiņu, kas bija tikai māņu manevrs tāpat kā medaljons, savāca garos elektrības vadus un saritināja pagarināmos vadus. Cik žēl, ka lampas nāksies atstāt - tās nebija maksājušas lēti. Viņa izjauca telti, atstājot putuplasta, brezenta un PVC cauruļu kaudzi, un aizstūma lielo galdu atpakaļ, kur bija to atradusi. Izurbtos caurumus gan nekādi nevarēja noslēpt.

Viņa cerēja, ka ir pietiekami sajaukusi pēdas, lai īpašnieki, kas droši vien neizpratnē dusmosies par šim nekārtībām, nenojaustu, ka te noticis kaut kas noziedzīgs. Iespējams, viņi paziņos varas iestādēm par īrnieces nodarītajiem postījumiem, taču vietējie policisti nespēs šajā haosā atrast nekādas norādes. Ja vien ziņojumā neiekļūs konkrēti bīstami vārdi, nebija jābaidās, ka par notikušo uzzinās augstākas valdības iestādes. Viņa bija pārliecināta, ka TV ziņās ir sižeti par daudz interesantākiem nodarījumiem nekā šis.

Aleksa bēdīgi pašūpoja galvu, ieraugot dibenistabiņas durvis. Suns ar zobiem - vai nagiem - bija izplēsis divas pēdas augstu un

vienu pēdu platu caurumu masīvkoka durvīs. Labi vismaz, ka tas bija tikai pārlēcis pāri mašīnai, nevis izgrauzies tai cauri.

Kad viņa jau bija beigusi kravāt mantas bagāžniekā, atgriezās Daniels.

- Jaukas kapri bikses, - Kevins uzslavēja, rūpīgi satīdams metamo āķu trosi. Aleksa izbrīnījās, vai tiešām viņš bija uzrāpies uz jumta, lai to paņemtu, un kā viņa nebija to pamanījusi.

Daniela bikses sniedzās tikai līdz apakšstilbu vidum. Kokvilnas krekls bija dažus izmērus par platu, un droši vien arī piedurknes bija pārāk īsas - tās viņš bija uzrotījis līdz elkoņiem.

- Ja vien man būtu nirēja tērps, - Daniels nopūtās. - Tad es būtu gatavs šīs pasaules pārbaudījumiem.

Kevins pikti ieņurdējās. - Man būtu vesels nirēja tērps, ja vien šī dullā nebūtu tāda izvirtule.

- Neglaimo sev, es tikai meklēju ieročus.

Daniels noraudzījās, kā viņa aizver bagāžnieku.

- Tu jau dodies prom?

- Jā. Man jāatrod kāda droša vieta, lai izgulētos. - Viņa saprata, ka šis skaidrojums ir lieks, redzot viņas pārgurušo izskatu.

- Es tikai domāju... - Daniels ieminējās un nedroši apklusa.

Kevins pacēla skatienu no šautenes, saklausot kaut ko jaunu

Daniela balsī.

- Ko tu domāji? - viņš ar aizdomām iejautājās.

- Es domāju par skorpioniem burkā. Aleksa teica, ka tur var būt tikai divējāds iznākums - viens nonāvē otru vai abi iet bojā. Un droši vien tie ļaudis, kas gribēja tavu nāvi, arī domāja tāpat.

- Un tad? - Kevins noprasīja.

- Bet šī ir trešā iespēja, - Aleksa paskaidroja, sapratusi Daniela domu gaitu. - Skorpioni aiziet katrs uz savu pusi. To viņi nebūs gaidījuši. Tas arī tev, Daniel, sniegs drošību.

- Bet ir arī ceturtā iespēja, - paziņoja Daniels. - Tieši par to es domāju.

Kevins jautājoši piešķieba galvu. Viņam tas noteikti nebija ienācis prātā. Aleksai gan, tieši pirms tam, kad Daniels izteica šos vārdus skaļi.

- Ja nu skorpioni apvienotu spēkus?

Aleksa saknieba lūpas, bet tad uzreiz atlaida, jo iesāpējās plīsums.

Kevins pikti novaidējās. - Beidz ākstīties, Denij!

- Es to saku nopietni. Viņi neko tādu negaidītu. Un tad mums būtu divreiz drošāk, jo abi bīstamie radījumi spēlētu vienā komandā.

- Nemaz nesapņo!

Aleksa piegāja tuvāk Danielam. - Tā ir gudra doma, taču man šķiet, ka dažas personības problēmas varētu būt pārāk smagas un nepārvaramas.

- Kevs nav nemaz tik briesmīgs. Gan tu pieradīsi pie viņa.

- Es neesmu briesmīgs? - Kevins nicīgi nosprauslājās, lūkojoties caur šautenes tēmēkli. Daniels ieskatījās Aleksai acīs. - Tu gatavojies atgriezties spēlē, vai ne? Ja jau pieminēji pieliekamā kambara apciemojumu.

Trāpīgs domu gājiens civilajam.

- Es apsveru šādu iespēju.

Tagad Kevins bija pievērsis viņiem visu uzmanību. - Pretuzbrukumu?

- I'as varētu izdoties, - Aleksa atbildēja. - Tur ir saskatāma sistēma... un man šķiet, ka tikai nedaudzi zina par mani. Tāpēc departaments tā nopūlas, lai iegūtu kaut vai piecdesmit procentu izredzes novākt mani. Es domāju, ka mana eksistence ir noslēpums, un, ja es varētu novākt tos, kuri par to zina... mani vairs neviens nemeklētu.

- Vai tas attiecas arī uz mani? - Kevins gribēja zināt. - Ja viņi izmantoja šo plānu, lai atbrīvotos no manis, - kā tev šķiet, vai arī mana eksistence ir noslēpums?

- Tas ir tikai loģiski.

- Kā tu varēsi noskaidrot, kas par to zina?

- Ja es atrastos Vašingtonā, kad nosūtīšu mazo vēstulīti Kār-stonam, tad varētu novērot, pie kā viņš skries paziņot par to. Ja tas tiešām ir noslēpums, viņi nevarēs par to runāt birojā.

- Viņi sapratīs, ka tu atrodies tuvumā, jo IP adrese tevi nodos.

- Varbūt mēs tomēr varētu nedaudz sadarboties. Viens no jums varētu nosūtīt manā vietā e-pastu no lielāka attāluma.

- Kāda tev ir pieredze novērošanā? - Kevins pēkšņi noprasīja.

- Nu... dažus pēdējos gadus esmu daudz vingrinājusies...

- Vai tev ir kāda oficiāla apmācība?

- Es esmu zinātniece, nevis operatīvā aģente.

Kevins pamāja ar galvu. - Tad to izdarīšu es.

Aleksa papurināja galvu. - Tu taču atkal esi miris, atceries? Tev un Danielam tagad ir izdevība pazust. Neskaties dāvinātam zirgam zobos.

- Muļķīgs teiciens. Ja trojieši būtu uzmanīgāk apskatījuši to zirgu, varbūt būtu uzvarējuši karā.

- Liec mieru teicienam. Es tikai cenšos izpirkt savu vainu Daniela priekšā.

Daniels klusēdams vēroja šo vārdu divkauju.

- Saproti, Oleandr, es esmu izgājis vajadzīgo apmācību. Augstā līmenī. Neviens mani nepieķers novērojot, un es redzēšu vairāk nekā tu. Man ir droša vieta, kur nomitināt Dānieļu. Tur viņam nekas nedraudēs, tāpēc tā nav problēma. Un, ja tev taisnība un šis Kārstons uzreiz skries pie saviem līdzzinātājiem, viņš man parādīs, kurš pārvaldē izgudroja šo plānu. Es uzzināšu, kurš pakļāva Deniju briesmām, lai izprovocētu mani. Tad es varēšu likvidēt savu problēmu un tu - savējo.

Aleksa to apdomāja, cenšoties spriest objektīvi. Grūti bija nepieļaut, lai nepatika pret Daniela brāli neietekmētu prāta analīzi. Šī nepatika nebija taisnīga. Vai viņa nedusmotos tāpat kā Kevins, ja atrastu savu brāli vai māsu, pieķēdētu pie galda? Vai nerīkotos tāpat savu iespēju robežās?

Tomēr viņa joprojām vēlējās, kaut varētu vismaz vienreiz iedurt šim tipam kādu patiesi mokošu “mikstūru”.

- Pirmkārt, nesauc vairs mani par Oleandru, - Aleksa pavēlēja.

Kevins nicīgi nosmīnēja.

- Otrkārt, es saprotu tavu domu. Bet kā mēs koordinēsim rīcību? Man tagad uz kādu laiku jāpazūd pagrīdē. - Viņa norādīja uz savu seju.

- Tev ir pienākums viņas priekšā, - Daniels uzstāja. - Ja tev ir droša vieta, kur man slēpties, varbūt tur var palikt arī Aleksa. Vismaz, līdz sadzīs ievainojumi.

- Man nav nekādu pienākumu viņas priekšā, ja nu vienīgi vēl sadot pa purnu, - Kevins nikni norūca. Daniels sašutis paspēra soli pretī brālim, un Kevins padodoties pacēla rokas un nopūtās.

- Taču mums būs jārīkojas ātri, tāpēc varbūt tā būtu visvienkāršāk. Turklāt tad viņa varēs mūs aizvest. Lidmašīna ir pagalam - nolaižoties man nācās izlēkt ar izpletni. Citādi mums abiem būtu jāiet kājām prom no šejienes.

Daniels izbrīnā iepleta acis. Kevins iesmējās par brāļa sejas izteiksmi, tad ar smaidu pievērsās Aleksai. Paraudzījās uz suni, tad atkal uz Aleksu, un smaids kļuva vēl platāks. - Man šķiet, būs jautri uzņemt tevi mūsu rančo, Oleandr.

Viņa pikti sakoda zobus. Ja Kevina rīcībā bija droša māja, tas palīdzētu atrisināt daudzas problēmas. Bet pirms došanās prom varētu piejaukt viņa ēdienam kādu īpaši iedarbīgu caurejas līdzekli.

- Viņas vārds ir Aleksa, - Daniels izlaboja. - Es zinu, ka tas nav īstais vārds, tomēr tā viņu pašlaik sauc. - Viņš pievērsa skatienu sievietei. - Aleksa derēs, vai ne?

- Tikpat labi kā jebkurš cits vārds. Pagaidām paturēšu to. -Aleksa paraudzījās uz Kevinu. - Tu ar suni sēdēsi aizmugurē.

11.NODAĻA

Sensenos laikos, kad Aleksa bija maza meitene, vārdā Džuliana, viņa mēdza sapņot par ģimenes izbraukumiem.

Nedaudzajos kopā ar māti pavadītajos atvaļinājumos viņas vienmēr bija lidojušas ar lidmašīnu - protams, ja sirmo vecvecāku apciemojumus Litlrokā pienākuma pēc vispār var saukt par atvaļinājumiem. Džulianas mātei Džūdijai nepatika braukt ar auto lielus attālumus - tad viņa sāka pārāk nervozēt. Džūdija bieži mēdza teikt, ka autoavārijās ejot bojā daudz vairāk cilvēku nekā lidmašīnu katastrofās, taču ari lidojot viņa allaž sēdēja, bailēs sastingusi. Turpretī Džuliana pieaugdama nebija pārņēmusi bailes ceļot. Viņa nebaidījās arī no mikrobiem, grauzējiem, šaurām telpām vai daudzām citām briesmām, kas saindēja dzīvi Džūdijai. Jau pašā sākumā meitai bija jābūt prātīgākajai un drošākajai no abām.

Tāpat kā daudzi citi bērni, arī Džuliana savulaik domāja, ka brāļi vai māsas paglābtu viņu no vientulības ilgajās pēcpusdienās, kad viņa pie virtuves galda gatavoja mājasdarbus un gaidīja māti atgriežamies mājās no administratores darba zobārsta kabinetā. Džuliana ilgojās doties uz koledžu un nodibināt draudzīgas attiecības ar kopmītnes istabas biedrenēm. Taču, nokļuvusi tur, atklāja, ka vientulīgajā bērnībā iegūtās nopietnības un atbildības izjūtas dēļ viņa nespēj sadzīvot ar astoņpadsmitgadīgiem vienaudžiem.

Tā nu sapnis par brāļiem un māsām cieta neveiksmi, un jau trešajā kursā viņa mitinājās pati savā vienistabas dzīvoklītī.

Taču sapnis par jautru draudzīgas ģimenes izbraukumu bija saglabājies. Līdz šodienai.

Godīgi sakot, varbūt viņas garastāvoklis būtu labāks, ja viss ķermenis nesāpētu kā izlaists caur gaļasmašīnu. Turklāt viņa pati pavisam netīši bija izraisījusi pirmo strīdu.

Braucot pār apgabala robežu, Aleksa bija atvērusi logu un izmetusi ārā mazo izsekošanas ierīci, ko bija izņēmusi no Dani-ela kājas. Drošības pēc viņa negribēja to nēsāt līdzi pārāk ilgi, taču nedrīkstēja arī atstāt savas pēdējās operāciju bāzes vietā. Viņa domāja, ka ir spējusi likvidēt lielāko daļu pierādījumu, taču nekad nevar zināt droši. Viņa allaž centās izmantot katru iespēju sajaukt pēdas.

Atpakaļskata spogulī Aleksa ieraudzīja, kā Kevins satraukti paliecas uz priekšu.

Viņš bija sameklējis mugursomu, ko izlecot bija izmetis no lidmašīnas. Tagad abi brāļi izskatījās gluži pieklājīgi, ģērbušies džinsos un T kreklos ar garām piedurknēm - viens melnā, otrs pelēkā. Kevins bija bruņojies ar divām jaunām pistolēm.

- Kas tas bija? - Kevins noprasīja.

- Daniela izsekošanas ierīce.

- Kas? - Kevins un Daniels vienlaikus iesaucās.

Tad brāļi satraukti ierunājās abi reizē.

- Man bija izsekošanas ierīce? - Daniels jautāja.

- Kāpēc tu tā izdarīji? - Kevins pārmeta.

Suns pacēla galvu, saklausot dusmas Kevina balsī, bet tad laikam nosprieda, ka viss ir kārtībā, un atkal izbāza purnu ārā pa logu. Aleksa vispirms pievērsās Danielam. Viņas sakropļoto seju slēpa ēna no dziļi pār pieri uzvilktas beisbola cepures naga.

- Kā tad, tavuprāt, brālis tevi atrada?

- Kevins mani izsekoja? Bet... kur tā bija?

- Tur, kur tev sūrst labā gurna iekšpusē. Turi iegriezuma vietu tīru, neļauj iekļūt infekcijām.

- Vai tu spēj iedomāties, cik grūti bija to viņam iedabūt? -Kevins kurnēja.

- Citi varētu to izsekot tāpat kā tu. Es negribēju riskēt ar mūsu drošību.

Daniels, kurš sēdēja priekšējā pasažieru sēdekli, pagriezās pret brāli. - Kā tu to... Kā es varēju neko par to nezināt?

- Vai atceries seksīgu, garkājainu blondīni, ko tu satiki apmēram divus gadus pēc tam, kad tā vazaņķe bija tevi pametusi? Tajā bārā, kur tu mēdz doties, kad uznāk drūms prāts, kā to sauca...

- “Lū Bārs”. Kā tu vispār zināji par to? Es tev neko nestāstīju... paga, vai tu liki kādam mani izsekot?

- Es raizējos par tevi, pēc tam kad tā vazaņķe...

- Viņas vārds ir Leinija.

- Vai nav vienalga! Es jau uzreiz zināju, ka viņa tev neder.

- Kura tad, tavuprāt, man derēja? Cik atceros, tev patika vienīgi tās meitenes, kuras pievērsa uzmanību tev. Ja kāda izvēlējās mani, tu apvainojies.

- Es tikai gribēju teikt, ka tu tobrīd nebiji pie pilna prāta. Taču sekošana nebija saistīta ar...

- Kas mani izsekoja?

- Tas ilga tikai dažus mēnešus.

- Kas?

- Daži mani paziņas - ne no pārvaldes. Daži pazīstami policisti, īsu bridi kāds privātdetektīvs.

- Un ko viņi meklēja?

- Pārbaudīja, vai tev viss kārtībā, vai netaisies lēkt no tilta vai nostrādāt kaut ko tamlīdzīgu.

- Nespēju noticēt. Lai nu kurš... pagaidi mazliet! Tā blondīne? Tu gribi teikt, tā dāmīte, kā viņu sauca... Keita? Tā, kura man izmaksāja dzērienu un... viņa bija spiedze?

Aleksa atpakaļskata spoguli ieraudzīja platu smaidu Kevina sejā.

- Nē, vispār viņa bija ielene. Un Keita nav viņas īstais vārds.

- Laikam es vienīgais uz šīs planētas saucos savā īstajā vārdā. Es dzīvoju melu pasaulē. Nezinu pat Aleksas īsto vārdu.

- Džuliana, - viņa atbildēja reizē ar Kevinu. Tad viņi apmainījās ar pārmetošiem skatieniem.

- Viņš to zināja? - Daniels aizvainoti iejautājās.

- Par to sanāca runa, kad tu biji bezsamaņā. Šajā vārdā mani nosauca, kad es piedzimu, bet tas vairs isti neattiecas uz mani. Tas man vairs neko daudz nenozīmē. Pašlaik esmu Aleksa.

Daniels sarauca pieri, joprojām nespējot samierināties.

- Bet klausies tālāk, - Kevins turpināja, it kā stāstot īpaši iepatikušos anekdoti. - Tās blondīnes uzdevums bija panākt, lai tu uzaicini viņu pie sevis pavadīt nakti, bet tu viņai pateici, ka tava laulība vēl nav oficiāli šķirta, tāpēc tas nešķiet piedienīgi. - Kevins ierēcās smieklos. - Neticēju savām ausīm, kad to izdzirdēju. Bet tas bija tik ļoti tavā garā. Nesaprotu, kāpēc biju tik pārsteigts.

- Ļoti asprātīgi. Taču kāda šai nelielajai epizodei saistība ar izsekošanas ierīci manā kājā?

- Nekāda. Man tikai ļoti patīk šis atgadījums. Bet tas prasīja tādas pūles! Ar ieleni sarunāt bija viegli. Ja tu būtu atvedis viņu pie sevis, ierīces ievietošana vismaz būtu tev sagādājusi baudu. Daudz grūtāk bija ievilināt tevi ģimenes ārsta kabinetā. Taču galu galā man izdevās pierunāt reģistratores aizvietotāju izsaukt tevi uz veselības pārbaudi. Tu nonāci pie kāda jauna ārsta, kuru pirms tam nekad nebiji redzējis.

Danielam no pārsteiguma atkārās žoklis. - Viņš teica, ka man esot audzējs!

- Labdabīgs audzējs. To viņš izgrieza turpat kabinetā ar vietējo anestēziju un nomierināja tevi, ka nekādas briesmas nedraud. Viņš pat neprasīja naudu par šo operāciju. Nepārvērt to par traģēdiju.

- Tu ņirgājies? Kā tu spēji... - Daniels kliedza pilnā balsī. - Kā tu vari attaisnot šādas izdarības savas sirdsapziņas priekšā? Visus šos gadus tu manipulēji ar mani! Izturējies pret mani kā pret laboratorijas dzīvnieku, ar ko var spēlēties pēc patikas!

- Nesaki nu, Denij! Es pakļāvu sevi briesmām, lai nosargātu tevi. Pārvalde gribēja inscenēt manu nāvi jau sākumā, taču es nespēju tev to nodarīt tik drīz pēc mammas un tēta aiziešanas.

Tāpēc daudz ko sasolīju un pēc tam pavadīju visas brīvās nedēļas nogales, lidojot uz Milvoki, lai tēlotu noziedznieku.

Daniels atbildēja jau mierīgākā balsī: - Bet es braucu ar auto. Un vai tas viss tiešām bija tik nepieciešams?

- Pajautā indētājai. Šādas profesijas nav domātas ģimenes cilvēkiem.

Daniels pievērsās Aleksai. - Vai tā ir?

- Jā. Viņi labprāt savervē bāreņus un vislabāk - vienīgos bērnus. Kā jau tavs brālis teica, tuviniekus ienaidnieki var izmantot ietekmēšanai.

Daniela balss atmaiga vēl vairāk. - Vai tu esi bārene?

- īsti nezinu. Nekad neesmu satikusi savu tēvu. Varbūt viņš vēl ir dzīvs.

- Bet māte...

- Dzemdes vēzis. Man tad bija deviņpadsmit.

- Man ļoti žēl.

Aleksa pamāja ar galvu.

īsu bridi valdīja patīkams klusums. Aleksa aizturēja elpu, ilgodamās, kaut tas nebeigtos.

- Kad beidzot ļāvu, lai tu mani uzskati par mirušu... - Kevins iesāka.

Aleksa ieslēdza radio un sāka pārslēgt stacijas. Kevins neuztvēra šo mājienu. Daniels tikai drūmi raudzījās ārā pa logu.

- ...es tikko biju sācis nodarboties ar Enriki de la Fuentesu. Uzreiz sapratu, ka situācija var izvērsties nekontrolēti bīstama. Zināju, ko viņš ir nodarījis savu ienaidnieku ģimenēm. Bija pienācis laiks atbrīvot tevi.

- Drīzāk atbrīvoties pašam no cietuma komēdijas, - Daniels nomurmināja.

Aleksa sameklēja kādu klasiskās mūzikas staciju un pagrieza tik skaļi, lai nevarētu dzirdēt Kevina balsi.

- Tad ari es sagādāju tev to izsekošanas ierīci. Man bija jāpārliecinās, ka tev nekas nedraud. Neviens cits tevi vairs nenovēroja, tikai es.

Daniels neticīgi ieņurdējās.

No skaļās mūzikas Aleksas galva iesāpējās vēl vairāk. Viņa pieklusināja radio.

- Ar pārvaldi viss beidzās... slikti. Bija plānots nogaidīt, lai norimstas troksnis un visi mani aizmirst, un pēc tam pārveidot seju. Es gatavojos vēlāk atgriezties pie tevis, sīkais. Pirmajā brīdī tu nebūtu mani pazinis, taču es negribēju pamest tevi vienu uz visu atlikušo mūžu.

Daniels stīvi raudzījās uz priekšu. Aleksa iedomājās, vai viņš tic brāļa teiktajam. Daniels bija apjucis no tik daudzu nodevību smagā trieciena.

- Kas notika ar pārvaldi? - Aleksa jautāja. Viņa negribēja piedalīties sarunā, taču Daniels bija apklusis un ierāvies sevī. Pirms iesaistīšanās šajā dīvainajā savienībā viņai bija vienalga, kā un kāpēc Kevins bija atstājis C1P. Taču tagad šī informācija bija svarīga. Tā attiecās arī uz viņu.

- Kad vīrusa operācija bija paveikta un de la Fuentess likvidēts, pārvalde gribēja mani atsaukt, taču vēl nebija noslēgti daži rēķini, kas man nelika mieru. Es gribēju pabeigt visu līdz galam. Tas neprasītu pārāk daudz laika, turklāt biju kartelī ieguvis unikāli ietekmīgu statusu. Tā bija arī laba izdevība iespaidot tajā notiekošo - kurš pārņems varu, kādi būs jaunā bosa mērķi -, vienlaikus iegūstot drošu un plašu informāciju par jauno struktūru. Nespēju noticēt, ka pārvalde mani atsauc. Es atteicos pārtraukt operāciju. Manuprāt, es pienācīgi paskaidroju visus iemeslus, taču... laikam viņi man nenoticēja. Laikam nodomāja, ka esmu pārgājis noziedznieku pusē, pārdevies un iesaistījies kartelī. Tas man joprojām šķiet absurdi. - Kevins bēdīgi pašūpoja galvu. - Man šķita, ka viņi mani pazīst labāk.

- Ko viņi izdarīja? - Daniels jautāja.

- Iznīcināja mani. Atmaskoja mani kā aģentu, atklāja, ka es nogalināju de la Fuentesu. Un bandas locekļi nāca man atriebties.

- Un tagad šī atriebība ir piepildīta, vismaz, cik zināms CIP, -Aleksa minēja.

- Tieši tā.

- Vai tu nogalināji viņu? - Daniels jautāja. - De la Fuentesu?

- Tas piederēja pie mana uzdevuma.

- Vai tu esi nogalinājis daudzus cilvēkus?

- Vai tu tiešām gribi to zināt?

Daniels gaidīja klusēdams, neskatīdamies atpakaļ.

- Nu labi. Kā gribi. Esmu nogalinājis, nu, apmēram četrdesmit piecus cilvēkus, varbūt vairāk. Nevaru pateikt precīzu skaitu - ne vienmēr pietiek laika pārbaudīt pulsu. Vai tagad saproti, kāpēc nedrīkstēju nekādi saistīt tevi ar savu dzīvi?

Daniels pievērsās Aleksai. - Vai tu esi kādu nogalinājusi?

- Trīs reizes.

- Trīs... ak tā! Tos, kurus tavi bosi sūtīja izrēķināties ar tevi?

-Jā.

- Tikai neiedomājies, ka tāpēc viņa ir labāka par mani! -Kevins dusmīgi iesaucās.

- Es nedomāju... - Daniels taisnojās.

Tagad Kevins sašutumā pacēla balsi: - Pajautā viņai, cik cilvēku viņa ir spīdzinājusi pirms tevis. Pajautā, cik ilgi katru no tiem. Cik stundas - cik dienas? Es tikai nošauju. Ātri un tīri. Es nespētu darīt to, ko dara viņa. Nevienam, kur nu vēl tādam godīgam civilajam kā...

- Aizveries! - Daniels atcirta. - Vienkārši apklusti! Neapvaino viņu! Lai kādas sāpes viņa būtu man sagādājusi, atceries, ka tu mani sāpināji vairāk. Tas sāpēja vairāk un ari ilgāk, daudz, daudz ilgāk. Tu saki, ka tev bija nopietns iemesls. Viņai ari tāds bija. Viņa nezināja, ka bija maldināta ar meliem un manipulācijām. Es zinu, kāda tad ir sajūta.

- It kā viņa šeit būtu tikai parasta, nekaitīga garāmgājēja.

- Es teicu aizveries! - Pēdējo vārdu Daniels izkliedza apdullinoši skaļi.

Aleksa sarāvās. Suns iesmilkstējās, ievilka galvu iekšā pa logu un ieskatījās saimniekam acis.

- Mierā! - Kevins noteica, iespējams, sunim.

Daniels bija pamanījis Aleksas reakciju.

- Kā jūties?

- Jāteic, ka līdz ar citiem netīkamiem savainojumiem man arī nežēlīgi sāp galva.

- Man ļoti žēl.

- Neraizējies par to.

- Izskatās, ka tu esi uz sabrukuma robežas - gan pārnestā, gan tiešā nozīmē. Vai negribi, lai es sēžos pie stūres? Tu varētu mazliet nosnausties.

Aleksa brīdi apdomāja šo priekšlikumu. Viņai vienmēr ir bijis jāpaļaujas vienīgi uz saviem spēkiem, taču tas nebija nekas slikts, jo tad varēja droši zināt, ka viss ir izdarīts, kā vajag. Parasti nebija neviena, kurš viņu nomainītu pie stūres, bet ari tas bija labi, jo tad nevienam nevajadzēja uzticēties. Uzticēšanās ir nāvējoša.

Tomēr viņa zināja savu spēku robežas. Doma par aizmigšanu, nepārtraucot braukt uz priekšu, šķita neparasti kārdinoša.

Aleksa tiešām bija pārliecināta, ka Daniels viņu nenodos un nenodarīs neko ļaunu. Viņa saprata, ka tā var būt smaga kļūda, tomēr uzticējās.

- Paldies, - viņa atbildēja. - Tas gan būtu jauki. Es apstāšos pie nākamās nobrauktuves.

Šie vārdi viņai pašai izklausījās dīvaini. Kā no televizora ekrāna dzirdētas frāzes, ko viens filmas personāžs saka citam. Taču tādas laikam bija normālu cilvēku sarunas. Tikai viņas dzivē tādas nemēdza bieži risināties.

Braucot divas jūdzes līdz nākamajai nobrauktuvei, valdīja svētlaimīgs klusums. Šis miers uzdzina vēl lielāku miegainību. Nobremzējot uz smilšainās ceļa nomales, viņas plakstiņi jau krita ciet.

Vadītāja nomaiņa notika pilnīgā klusumā. Kevins bija aizvēris acis un atlaidies pret sēdekļa atzveltni. Daniels, ejot garām Alek-sai, viegli pieskārās viņai pie pleca.

Lai cik nogurusi, viņa tomēr uzreiz neaizmiga. Sākumā šķita, ka vainojama savādā sajūta, ka auto atrodas kustībā, - no ilggadēja pieraduma ķermenis pieņēma, ka viņa atrodas pie stūres un aizmigt nedrīkst. Viņa dažas reizes no cepures apakšas palūrēja uz Dānieļu - tāpat vien, drošības pēc. Viņš labi prata vadīt auto. Viņa mierīgi varēja atpūsties. Protams, sēdeklis bija neērts, taču tas nebija sliktāks par ierasto nakšņošanas veidu. Viņa bija paradusi izmantot katru izdevību atpūsties. Taču bija tāda sajūta, ka galva ir pārāk... brīva. Apjautusi to, viņa saprata, ka trūkst gāzmaskas. Tā bija kļuvusi par miega rituāla neatņemamu daļu.

Sapratne par problēmu palīdzēja to risināt. Viņa pavilka beisbola cepuri vēl zemāk pār sāpīgi savainoto seju un pavēlēja sev nomierināties. Šodien viņa nebija savilkusi elektrības vadus. Nevienam nedraudēja indīga gāze. Viss būs labi, viņa sev apsolīja.

♦ ♦ ♦

Kad Aleksa pamodās, bija satumsis. Viņa bija stīva, neciešamu sāpju mocīta un izsalkusi. Un ļoti vajadzēja čurāt. Viņa vēlējās, kaut būtu ilgāk palikusi miegā, lai paglābtos no visām šim nepa-tikamajām sajūtām. Brāļi atkal strīdējās. Viņa zināja, ka ir gulējusi ilgi, tāpēc nedrīkstēja vainot ceļabiedrus par to, ka tie viņu aizmirsuši, tomēr labāk būtu, ja viņi Aleksas pamošanās bridi nestrīdētos tieši par viņu.

- ...bet viņa nav glīta. - Iznirstot no miega, Aleksa izdzirdēja Kevina balsi.

- Tu nemaz nezini, kā viņa izskatās, - Daniels dusmīgi atteica. - Tu sakropļoji viņas seju, pat nepapūloties sasveicināties un iepazīties.

- Nav runa tikai par seju. Viņai ir kārna desmitgadīga puišeļa figūra.

- Tieši tevis dēļ daudzas sievietes domā, ka visi vīrieši ir suņi. Turklāt šādu augumu sauc par trauslu, ēterisku.

- Tu pārāk daudz lasi grāmatas.

- Bet tu lasi pārāk maz.

- Es saucu lietas īstajos vārdos.

- Tev ir aprobežota uztvere.

- Klau, būs jau labi, - Aleksa pārtrauca strīdniekus. Šajā sarunā nevarēja iejaukties kaut kā caur puķēm, taču viņa negribēja izlikties aizmigusi. - Es neesmu apvainojusies.

Viņa noņēma cepuri no sejas un noslaucīja siekalas, kas bija iztecējušas pār ieplēsto lūpu.

- Piedod, - Daniels nomurmināja.

- Neraizējies par to. Man jau bija laiks celties.

- Nē, es domāju par viņu.

- Tava brāļa nicīgais novērtējums manai pievilcībai savā ziņā ir pat kompliments.

Daniels iesmējās. - Laba doma.

Kevins nicīgi nosprauslājās.

Aleksa izstaipījās un novaidējās. - Ļauj uzminēt! Kad tu iedomājies Trakā Zinātnieka līdzdalībnieci mocīšanā, noslēpumaino Oleandru, tev iztēlē rādījās blondīne, vai ne? - Viņa uzmeta skatienu Kevina sejai, kas pēkšņi bija sastingusi. - Jā, pavisam noteikti blondīne. Ar kuplām krūtīm, slaidām, nosau-ļotām kājām, pilnīgām lūpām un lielām, rāmi zilām acīm? Vai es pieminēju visu? Varbūt bija arī franču akcents?

Kevins neatbildēja. Aleksa palūkojās atpakaļ - viņš tikai skatījās ārā pa logu, it kā nemaz neklausītos.

- Pieķēru tevi! - Viņa iesmējās.

- Kevam vienmēr ir bijusi diezgan banāla gaume, - Daniels paziņoja.

- Pie mums darbā nekad neesmu redzējusi šāda izskata sievieti, - Aleksa paskaidroja Danielam. - Negribu apgalvot, ka tādai dāmai trūktu nepieciešamo prāta spēju, tomēr - kāpēc nopūlēties ilgus gadu desmitus ar garlaicīgiem pētījumiem, ja ir tik daudz citu iespēju?

- Es gan darbā esmu redzējis šādas sievietes, - Kevins nomurmināja.

- Protams, aģentes, - Aleksa piekrita. - Tas ir pievilcīgs darbs. Aizraujošs. Bet vari man ticēt, laboratorijas halāti nemaz tik jauki neizceļ figūru, kā varētu domāt, spriežot pēc izvirtīga-jiem Helovina tērpiem.

Kevins atkal nīgri pievērsās skatam aiz loga.

- Kā jūties? - Daniels apjautājās.

- Brrieessmīgi!

- Ak vai! Piedod!

Aleksa paraustīja plecus. - Mums jāatrod apstāšanās vieta. Es nevarēšu vakariņot restorānā, jo tad kāds jūs var nosūdzēt policijai. Mums jāapmetas kādā moteli, un vienam no jums jāiet uz veikalu pēc pārtikas.

- Vai tad nevar pasūtīt vakariņas numurā? - Daniels brīnījās.

- Tādās viesnīcās ievēro, ja maksā skaidrā naudā, - Kevins pasteidzās paskaidrot pirmais. - Atvaino, sīkais. Vienu vakaru būs jāiztiek vienkāršāk.

- Vai tu visu dienu sēdi pie stūres? - Aleksa jautāja.

- Nē, mēs ar Kevu dažas reizes nomainījāmies.

- Nespēju noticēt, ka gulēju tik cieši un neko nemanīju.

- Tev taču bija jāizguļas.

- Jā, laikam pārāk ilgi biju miega badā.

- Tik maz laika, - Kevins nomurmināja. - Tik daudz cilvēku jāspīdzina.

- Pilnīgi pareizi, - Aleksa bezrūpīgi piekrita, lai viņu pakaitinātu.

Daniels iesmējās. Viņš šķita tik jauks un labsirdīgs - pavisam citāds nekā pārējie vīrieši, ko viņa bija pazinusi, tomēr nenoliedzami dīvains. Varbūt garīgi nestabils.

Viņi atrada kādu nelielu moteli Litlrokas pievārtē. Aleksa nodomāja, ka viņai vajadzētu kaut mazliet pazīt šo pilsētu, taču nekas šeit neatgādināja par vecvecāku apciemojumiem bērnībā. Varbūt ilgajos gados kopš tiem laikiem pilsēta bija ļoti izmainījusies. Bet varbūt viņa vienkārši tagad atradās citā apkaimē. Kaut kur tepat netālu bija mātes un vecvecāku kapi. Viņa prātoja, vai tāpēc būtu jājūt kādas īpašas emocijas. Taču atdusas vietai nebija lielas nozīmes. Viņa nejuta lielāku saikni ar ģimenes locekļiem, atrodoties tuvāk to mirstīgajām atliekām.

Kevins uzstāja, ka dosies pasūtīt numuru reģistratūrā. Bija labi, ka viņš uzņēmās vadību, jo Aleksa nevarēja nekur rādīties sejas dēļ, turklāt, pat ja viņa izskatītos lieliski, Kevins bija profesionālis. Viņas zināšanas bija iegūtas tikai teorētiskos pētījumos un dažus gadus ilgā praksē pēc izmēģinājumu un kļūdu metodes. Kevins bija iemācījies daudz vairāk un sekmīgi pielietojis visas šīs prasmes reālajos apstākļos. Danielam nemaz nedrīkstēja ļaut rīkoties. Lai gan viņa seja bija kārtībā, domu gājiens bija pilnīgi nepareizs.

Piemēram, Daniels satraucās, uzzinot, ka Kevins noīrējis tikai vienu numuru. Viņam nebija ienācis prātā, ka moteļa darbinieks drīzāk atcerēsies vīrieti, kurš ieradās viens, maksāja skaidrā naudā un vēlējās divas istabas. Un, kad Kevins novietoja auto trīs istabas tālāk no viņējās, Daniels nesaprata, kāpēc. Maldināšanai, Aleksa un Kevins paskaidroja, bet Danielam tas viss bija tik svešs, tik atšķirīgs no viņa līdzšinējās dzīves ar ikdienas paradumiem. Viņš domāja kā cilvēks, kuram nekad nav bijis nekas jāslēpj. Viņam vēl būs daudz jāmācās.

Viņš pat apjautājās, vai būs jāprasa atļauja ievest numurā suni.

Numurā bija tikai viena gulta, taču Aleksa bija nogulējusi divpadsmit stundas bez pārtraukuma, tāpēc tagad labprāt stājās sardzē. Kevins uz pusstundu devās projām un atgriezās ar celofānā ietītām sviestmaizēm, gāzētajiem dzērieniem un lielu paku suņu barības. Aleksa badīgi aprija sviestmaizi, pēc tam - sauju Motrin tablešu. Einšteins ēda tikpat kāri kā viņa, tieši no pakas, bet Daniels un Kevins mielojās atturīgāk. Laikam viņa bija pa ceļam nogulējusi arī dažas ēšanas pauzes.

Ātrs sava izskata novērtējums ieplīsušajā vannasistabas spogulī nebija iepriecinošs. Deguns bija piepampis divreiz lielāks, sarkans un apaļš. Vienīgais labums būtu tāds, ka tas varētu sadzīt citādā formā nekā iepriekš, mazliet izmainot viņas izskatu. Varbūt rezultāts nebūtu tik estētiski pievilcīgs, kādu iegūtu ar plastisko operāciju, toties droši vien kopumā mazāk sāpīgs vai vismaz ātrāks. Zilumi zem acīm iespaidīgi pārspēja šo pieticīgo nosaukumu - tie bija visās varavīksnes krāsās: no indīgi dzeltenas līdz šķebīgi zaļai un sārti violetai. Pārplīsusi lūpa abās pusēs rētaudiem bija piepūtusies kā divi miesas baloni, un viņa pirmoreiz atklāja, ka zilumi var veidoties ari mutes iekšienē. Vienā ziņā gan bija paveicies - mutē joprojām bija visi zobi. Protēzi sadabūt būtu diezgan sarežģīti.

Paies ilgs laiks, līdz viņa varēs atkal iziet uz ielas. Viņa no sirds cerēja, ka Kevina drošā māja attaisnos šo vārdu, tomēr raizējās, ka jādodas nezināmajā. Viņa nebija sagatavojusies, un tas bija biedējoši.

Aleksa nomazgājās dušā, iztīrīja zobus - tas bija sāpīgāks process nekā parasti - un uzvilka melnus legingus un tīru, baltu T kreklu. Viņa jau bija izlietojusi visus līdzpaņemtos apģērbus. Cerams, Kevina mājā būs veļasmašlna.

Kad viņa atgriezās istabā, Daniels jau bija aizmidzis, izstiepies uz vēdera, vienu roku pabāzis zem spilvena, bet otra nokarājās pār gultas malu, ar garo pirkstu galiem pieskaroties pabālējušajam paklājam. Miegā viņa seja tiešām bija pavisam citāda - tāpat kā iepriekš, guļot bezsamaņā, tā pauda mieru un labsirdību, kas šķita nākam no kādas citas, Aleksai svešas pasaules.

Kevina istabā nebija, un suņa ari ne. Viņa saprata, ka sunim jānokārtojas, tomēr nespēja pārvarēt izmisīgo nervozēšanu sarkanās trauksmes līmenī, līdz abi pazudušie atgriezās.

Kevins nepievērsa Aleksai uzmanību, bet suns garāmejot piebāza purnu un apostīja. Kevins apgūlās uz muguras, taisns kā stiga, izstiepis rokas gar sāniem, un uzreiz aizvēra acis. Turpmākās sešas stundas viņš nepakustināja ne pirkstu. Suns uzlēca gultas kājgali un saritinājās, uzlicis asti uz Daniela kājām un galvu -uz Kevina pēdām.

Aleksa apsēdās vienīgajā krēslā, jo paklājs nešķita pietiekami tīrs, lai atlaistos uz grīdas, un ieskatījās portatīvajā datorā, lai palasītu ziņas. Viņa prātoja, kad tiks atklāta Daniela pazušana un vai par to ziņos publiski. Drīzāk ne. Pieauguši vīrieši bieži mēdz kaut kur aizklīst. Piemēram, viņas tēvs. Tādi gadījumi ir pārāk parasti, lai saceltu trauksmi, ja vien neatklājas kādas sensacionālas detaļas, piemēram, sagraizītas ķermeņa daļas dzīvoklī.

Vēl nekas nebija ziņots arī par mazās vienmotora lidmašīnas avāriju Rietumvirdžlnijā - nav atrasti ne bojāgājušie, ne ievainotie, policija joprojām pūlas sameklēt īpašnieku -, taču viņa nedomāja, ka šis notikums izpelnīsies lielāku ievērību par īsu pieminēšanu vietējā internēta portālā. Kad ši ziņa parādīsies, tajā nebūs nekā tāda, kas piesaistītu valdības iestāžu uzmanību Vašingtonā.

Aleksa beidza potenciāli bīstamās informācijas meklēšanu. Šķita, ka vismaz šajā jomā viņi pagaidām ir drošībā. Par ko gan šobrīd domāja Kārstons? Ko viņš plānoja? Termiņš Daniela nodošanai vēl nebija pienācis. Tas būs pirmdien pirms stundu sākuma skolā, bet tagad bija tikai sestdiena - vai gandrīz jau svētdiena. Departamentā zināja, ka viņai neizdosies salauzt Dānieļu, jo viņam nebija, par ko atzīties. Viņi noteikti saprata, ka agrāk vai vēlāk Aleksa uzzinās par identiskā dvīņa esamību. Kevina statuss viņiem laikam nebija noslēpums. Viņi bija cerējuši izvilināt Kevinu atklātībā jau spēles sākumā, un nebija kļūdījušies. Nebija paredzējuši vienīgi to, ka spīdzinātāja un slepkava spēs mierīgi aprunāties.

Bez Daniela iejaukšanās šāds atrisinājums nebūtu iespējams. Departamentam viņš bija tikai ēsma, tikai bandinieks, kas iegrūsts briesmās, lai izvilinātu laukuma centrā svarīgākos spēles dalībniekus. Tie neparko nebūtu iedomājušies, ka viņš kļūs par vidutāju.

Aleksa gatavojās izpildīt savu norunas pusi - uzņemties uzvarētājas lomu (patiesībā tā gan bija zaudētājas loma) un ļaut Danielam un Kevinam būt mirušiem. Kevinam - atkal mirušam. Taču viņa ilgojās arī pati kļūt par aizgājēju mūžībā. Vai tad departaments nenoticētu, ka tāds vīrs kā Kevins Blčs, kurš bija sagrāvis veselu karteli, spējis paveikt to, kas pašiem neizdevās? Vai tad tie beidzot nepārtrauktu vajāt Aleksu? Kā būtu, ja viņa atkal pazustu, bet šoreiz neviens viņu nemeklētu?

Aleksa nopūtās. Šādas fantāzijas tikai izraisa liekas sirdssāpes, tāpēc nevajag tām ļauties. Abi brāļi bija pietiekami cieši aizmiguši, par to viņa nešaubījās, tāpēc parakņājās somā un izvilka iepriekš izvēlēto aerosola baloniņu. Viņai bija tikai divas gāzmaskas, tāpēc šonakt nebūs nekas nāvējošs - tās pašas gāzveida miegazāles, kas vakar bija pieslēgtas pie datora. Ar to pietiks. Tas ļaus viņai ietekmēt iznākumu, ja kāds viņus atradīs.

Kad viņa bija savilkusi vadus - tikai divkāršu līniju, lai šonakt drošības sistēma nebūtu jāiedarbina ārpus istabas, viņa atkal iekārtojās krēslā. Uzmeta skatienu dvīņiem, kuri gulēja dziļā, mierīgā miegā. Viņa iedomājās par to, vai spiegam šāds paradums ir vēlams. Varbūt Kevins tiešām viņai uzticējās - pietiekami uzticējās, lai vismaz saceltu trauksmi un risinātu problēmu, nenogalinot viņus visus. Viņa un abi vīrieši tiešām bija dīvaini sabiedrotie.

Cik savādi bija sargāt šos brāļus. Tas šķita nepareizi, tomēr arī jauki - kā līdz šim neapjaustas vēlmes piepildījums -, un neko tādu viņa nebija gaidījusi.

Kādu laiku Aleksa apdomāja situāciju, meklējot trūkumus savā teorijā, taču, jo vairāk viņa to analizēja, jo skaidrāka tā kļuva. Viņa saprata, kāpēc slepkavas līdz pat trešajam mēģinājumam nebija atšifrējuši viņas sistēmu un mainījuši taktiku. Tās nebija bijušas īstas operācijas, bet gan mazvērtīgu pakalpiņu sūtīšana uzbrukumā, neko vai gandrīz neko tiem nepaskaidrojot. Viņa apdomāja katru pieņēmumu divas trīs reizes un nonāca pie drošas pārliecības, ka tagad ir sapratusi savus vajātājus.

Un tad viņai kļuva garlaicīgi.

Visvairāk Aleksai kārojās pieslēgties Kolumbijas Universitātes Patoloģijas programmas mājaslapai un palasīt jaunākās doktoru disertācijas, taču to darīt nebija droši, jo departaments pašlaik aktīvi centās sameklēt viņu, par to nebija šaubu. Departaments nevarēja izsekot katru saistību ar viņas agrākajām interesēm, taču šī būtu pārāk acīmredzama. Nopūtusies viņa uzlika austiņas, atvēra YouTube un sāka skatīties pamācību, kā kaujas lauka apstākļos izjaukt šauteni. Droši vien šāda prasme viņai nekad dzīvē nebūs jāpielieto, tomēr uzzināt nenāks par ļaunu.

Kevins pamodās precīzi pussešos. Vienkārši piecēlās sēdus, uzreiz pilnīgi nomodā, it kā kāds būtu nospiedis slēdzi, lai viņu iedarbinātu. Vienreiz paplikšķinājis sunim pa muguru, viņš devās uz durvju pusi. Jau pēc mirkļa viņš pamanīja gāzmasku Alek-sai galvā un strauji apstājās pussolī. Suns, kas sekoja viņam tieši pa pēdām, arī apstājās un pagrieza purnu pret Aleksu, meklējot saimnieka satraukuma cēloni.

- Pagaidi mirklīti, - Aleksa teica.

Viņa neveikli pieslējās kājās, jūtot, ka joprojām sāp un sūrst visas maliņas - grūti pateikt, vairāk vai mazāk nekā nakts sākumā, - un stīvi piegāja pie durvīm, lai atvienotu drošības sistēmu.

- Es tev neatļāvu tā darīt, - Kevins iebilda.

Aleksa pat neatskatījās. - Es neprasīju tavu atļauju.

Viņš pikti noņurdēja.

Jau pēc dažām sekundēm viņa atbrīvoja izeju. Noņēmusi masku, viņa ar to norādīja uz durvīm.

- Laimīgu taciņu!

- Tev pašai laimīgu taciņu! - Viņai šķita, ka Kevins nosaka, paejot garām, taču teiktais izskanēja pārāk klusi, lai skaidri saprastu. Suns sekoja saimniekam, sparīgi luncinādams asti. Viņa pieļāva, ka reģistratūras darbinieks šajā agrajā stundā nav īpaši uzmanīgs, tomēr, viņasprāt, Kevins riskēja mazliet par daudz. Ja izcelsies domstarpības ar moteļa vadību, tas nepalīdzēs viņiem saglabāt slepenību.

Aleksa pārcilāja Kevina vakarvakarā nopirkto pārtiku.

Atlikušās sviestmaizes vairs nebija tik kārdinošas kā pirms astoņām stundām, taču atradās arī iepakojums ar pildītajiem ķiršu cepumiem, ko viņa iepriekš nebija pamanījusi. Kad viņa tiesāja jau otro cepumu, atgriezās Kevins ar suni.

- Vai negribi dažas stundas nosnausties? - viņš apjautājās.

- Ja tu būtu ar mieru stūrēt, es varētu atkal gulēt mašīnā. Jo ātrāk nonāksim galā, jo labāk.

Viņš vienreiz pamāja ar galvu, tad piegāja pie gultas un viegli iespēra brālim.

Daniels ievaidējās un apgriezās uz muguras, apsedzot galvu ar spilvenu.

- Vai tiešām tā vajag? - Aleksa jautāja.

- Kā jau tu teici: jo ātrāk, jo labāk. Denijam vienmēr ir bijis grūti pamosties.

Kevins norāva spilvenu no brāļa galvas.

- Jābrauc, Denij!

Daniels kādu bridi apjucis mirkšķināja acis, tad Aleksa ieraudzīja, kā pārvēršas viņa sejas izteiksme, atgriežoties īstenībā un apjaušot, kur un kāpēc viņš atrodas. Sirds sāpēja, vērojot, kā sapņu miers sabrūk, nonākot jaunās nomoda realitātes postažā. Vīrieša skatiens sāka šaudīties apkārt pa istabu, līdz atrada Aleksu. Viņa centās rādīt drošu un priecīgu sejas izteiksmi, taču tik ļoti izķēmotajā sejā tas droši vien bija bezcerīgi. Viņa pūlējās pateikt kaut ko jauku, kaut ko tādu, lai pasaule Danielam nešķistu tik briesmīgi tumša un biedējoša.

- Vai gribi cepumu? - viņa piedāvāja.

Daniels atkal samirkšķināja acis. - Hm, jā.

12. NODAĻA

Drošā māja nebija Aleksai pa prātam.

Viņi to sasniedza vēlā pēcpusdienā. Brauciena laikā viņa bija nosnaudusies tikai četras stundas, jo negribēja pierast pie gulēšanas režīma. Tāpēc Aleksa bija nomodā, kad viņi nogriezās no šosejas uz divjoslu asfaltēta ceļa, pēc tam uz kāda vēl mazāka ceļa, līdz beidzot bija nonākuši uz zemes taciņas - nosaukt to par ceļu būtu liels pārspīlējums.

Protams, šī vieta bija grūti atrodama, bet, ja kāds to uzies... tad vienīgais bēgšanas ceļš būs nogriezts. Viņa neparko nebūtu izvēlējusies apmešanās vietu, kas iespiesta stūrī.

- Nomierinies, slepkavniece, - Kevins atteica uz viņas iebildumiem. - Neviens šeit mūs nemeklēs.

- Vajadzēja nomainīt numurzimes.

- Ir jau izdarīts, kamēr tu krāci.

- Patiesībā tu nemaz nekrāci, - Daniels klusi piebilda. Tagad viņš sēdēja pie stūres un Kevins rādīja ceļu. - Bet mēs tiešām apstājāmies pie kādas auto kapsētas un nozagām dažas numurzimes.

- Tātad mēs sēdēsim slazdā strupceļa galā, kamēr Smita kungs dosies uz Vašingtonu, - viņa kurnēja.

- Tur ir droši, - Kevins atcirta tādā tonī, kas nepieļāva iebildumus. - Tāpēc neuzdrošinies ierīkot manā mājā savas nāves lamatas.

Aleksa neatbildēja. Kad Kevins būs projām, viņa darīs, kā gribēs.

Vismaz labi, ka šis slepenais miteklis atradās tālu no kaimiņiem. Viņi bija braukuši pa zemes taku vismaz piecpadsmit jūdzes, nepamanot nekādas cilvēku klātbūtnes pazīmes. Tas ļautu samazināt kaitējumus citiem, ja rastos vajadzība nodedzināt visu slēptuvi līdz zemei.

Viņi piebrauca pie augstiem vārtiem blīvā stiepļu pinuma žogā, ko virspusē rotāja dzeloņstiepļu spirāles. Šis žogs stiepās tik tālu uz abām pusēm, ka nebija redzams, kur tas pagriežas vai beidzas. Līdzās vārtiem bija ļoti nopietna izskata zīme “NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA” ar piebildi “BRĪDINĀJUMS -ĪPAŠNIEKI NEUZŅEMAS ATBILDĪBU PAR AIZLIEGUMA PĀRKĀPĒJU SAVAINOJUMIEM VAI KAITĒJUMIEM”.

- Smalks mājiens, - viņa noteica.

- Tas iedarbojas, - Kevins atbildēja. Viņš izvilka no kabatas atslēgu piekariņu un nospieda pogu. Vārti atvērās, un Daniels brauca iekšā.

Viņai vajadzēja paredzēt, ka šī drošā vieta būs tik uzkrītoša.

Vēl pēc dažām jūdzēm kā mirāža parādījās māja; tās blāvi pelēkais otrais stāvs šķita šūpojamies gaisā vieglā dūmakā virs dzeltenās, sakaltušās zāles. Vienmuļo ainavu pieticīgi rotāja daži nīkulīgi koki. Un pāri tam visam pletās bezgalīgi plašas, bāli zilas debesis.

Aleksa nekad nebija spējusi justies ērti un droši Lielajos Līdzenumos. Viņa pārāk ilgi bija nodzīvojusi starp pilsētas mūriem. Šķita, ka šeit nav, ne kur paslēpties, ne... pieturēties. It kā stiprs vējš varētu izjaukt visu ainavu. Tā droši vien arī notika šajā apvidū divreiz gadā. Viņa no sirds cerēja, ka pašlaik nav tornādo sezona.

Pārējās mājas daļas parādījās skatienam, kad viņi uzbrauca lēzenā pakalnā, kas tikai nedaudz slējās pār līdzenumiem. Māja bija liela, noplukusi, divus stāvus augsta, ar sagrabējušu lieveni pie apakšstāva priekšējās un sānu fasādes. Raupjā, sausā zāle beidzās apmēram divdesmit jardus no mājas, kur to nomainīja smilškrāsas grants, kas klāja zemi līdz pat saplaisājušajiem koka režģiem, kuri aizsedza pamatus. Vienīgie krāsu akcenti vienmuļajā zāles plašumu dzeltenumā bija pati māja, nīkulīgie koki, mazā zemesceļa sarkanīgā josla kā rēta un vēl arī vairāki neskaidri un kustīgi dzīvu radījumu silueti, kas klīda gar ceļa malām. Braucot šurp, viņa bija redzējusi daudz govju, taču šie dzīvnieki izskatījās mazāki. Turklāt to kažoks bija dažādās krāsās - melns, brūns, balts un arī raibs.

Šie radījumi sāka no visām pusēm tuvoties viņu auto, kustēdamies daudz ātrāk nekā govis.

Einšteins aizmugures sēdeklī savicināja asti tik sparīgi kā maza helikoptera propelleru.

- Kas šī ir par vietu, Kev?

- Mans pensijas plāns.

Dzīvnieki bija pietuvojušies auto - pusducis dažāda lieluma suņu. Fantastiski, Aleksa nodomāja. Viens no tiem izskatījās gluži kā Einšteina dvīņubrālis. Kāds cits bija milzīgs, it kā drīzāk būtu radniecīgs zirgiem nekā suņiem. Viņa atpazina vienu dober-mani, divus rotveilerus un vienu vācu aitusuni.

Sākumā suņi bija klusi un agresīvā kaujas gatavībā, taču, ieraugot Einšteinu, visi sāka luncināt astes un ierējās aizsmakušā korī.

- Es dresēju suņus apsardzes darbiem - gan komerciāliem uzņēmumiem, gan privātiem īpašniekiem. Dažus notirgoju ari ģimenēm, kuras vienkārši grib prātīgu un uzvedīgu mājdzīvnieku.

- Kā tu spēj to saglabāt slepenībā? - Aleksa gribēja zināt.

- Vari braukt tālāk, Denij, tie paies nost no ceļa, - Kevins pamācīja.

Daniels bija spiests nobremzēt, kad dzīvnieku bars aplenca mašīnu. Tagad viņš piesardzīgi atsāka virzīties uz priekšu un suņi patiešām pakāpās sāņus un sekoja abās pusēs kā godasardze. Tad Kevins atbildēja Aleksai: - īpašumi nav uz mana vārda. Neviens mani nav redzējis. Par visu rūpējas mans biznesa partneris.

Tajā brīdī viņa ieraudzīja kādu iznākam uz lieveņa - liela auguma vīru ar kovboja cepuri galvā. Neko citu viņa no šāda attāluma nevarēja saskatīt.

- Visi zina, ka šeit ir suņu audzētava. Neviens mums nepievērš uzmanību. Šai vietai nav nekādas saistības ar manu agrāko dzīvi, - Kevins stāstīja, bet viņa vairs īsti neklausījās. Viņas skatiens bija cieši pievērsts uz lieveņa augšējā pakāpiena stāvošajam vīram.

Kevins pamanīja Aleksas bažīgo interesi. - Kas, Arnijs? Viņš ir labs cilvēks. Es viņam uzticētu savu dzīvību.

Viņa dusmīgi saviebās par šo teicienu. Daniels arī vēroja Aleksu.

Viņš sāka palēnināt gaitu.

- Aleksa, vai kaut kas nav labi? - viņš čukstus pavaicāja.

Viņa dzirdēja, kā Kevins aiz muguras nikni sakož zobus. Viņš

necieta, ka Daniels vēršas pie viņas ar aizbildnieciskiem jautājumiem.

- Saproti... - Aleksa sarauca pieri, tad norādīja uz abiem brāļiem. - Tas jau man ir par daudz. Jūs abi. Es nezinu, vai varu uzticēties jums, kur nu vēl kādam cilvēkam. Par kuru var galvot tikai šis. - Viņa norādīja uz Kevinu, kurš pikti saviebās.

- Nu tad bēdīgi, sikaļa, - Kevins atteica. - Jo šī ir tava labākā izvēles iespēja un vīrs, par kuru es galvoju, ir iekļauts komplektā. Ja gribi īstenot savu plānu, būs vien jāpiecieš.

- Gan jau būs labi, - Daniels mierināja. Viņš ar labo plaukstu viegli pieskārās Aleksas kreisajai rokai.

Muļķīgi, ka tādi sīkumi spēj ielīksmot sirdi. Turklāt Daniels nenieka nesaprata no briesmām, kādas viņiem draudēja. Tomēr drudžainie sirdspuksti mazliet pierima un labās rokas neapzināti krampjainais tvēriens pie durvju roktura atslāba.

Daniels brauca lēni, un suņi viegli tika viņiem līdzi. Tad viņš nobremzēja uz grantētā celiņa un Aleksa varēja labāk aplūkot sagaidītāju.

Arnijs bija drukns gara auguma vīrs, daļēji latīņamerikāņu, daļēji varbūt indiāņu izcelsmes. Viņš bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, bet varbūt arī desmit gadus vecāks. Seja bija krunkaina, taču tās raupjums bija drīzāk vēja un saules iedarbības nekā vecuma izraisīts. Pagarie mati, kas spraucās ārā no cepures apakšas, bija melni ar krietnu sirmumu. Kad auto apstājās, viņš pilnīgi neizteiksmīgi raudzījās uz atbraucējiem, lai gan nekādi nevarēja būt gaidījis trešo viesi, pat ja Kevins būtu viņam pateicis par Dānieļu.

Einšteins izbrāzās ārā no auto, tiklīdz Kevins pavēra durvis, un uzreiz sāka dedzīgi saošņāties ar sugas brāļiem. Daniels un Kevins izkāpa gandrīz tikpat ātri, nepacietīgi kārojot izstaipīt garās kājas. Aleksa vilcinājās. Apkārt bija tik daudz suņu, turklāt brūni plankumainais milzīgais radījums šķita garāks uz četrām kājām nekā viņa uz divām. Pagaidām tie bija aizņemti paši savā starpā, bet ko var zināt, kā tie sagaidīs svešinieci?

- Neesi tāda gļēvule, Oleandri - Kevins uzsauca.

Tagad lielais suņu bars bija sadrūzmējies viņam apkārt un, līksmi sveicinot, gandrīz gāza nost no kājām.

Daniels pienāca, atvēra pasažieru puses durvis un pastiepa viņai pretī roku. Aleksa pikti nopūtās un izkāpa bez viņa palīdzības. Zem kurpju zolēm iečirkstējās grants, taču suņi it kā nepamanīja viņu. - Arnij! - Kevins uzsauca, pārkliedzot suņu priecīgo vaukšķēšanu. - Šis ir mans brālis Denijs. Viņš tagad te dzīvos. Un, hmm, kāda pagaidu... viešņa, tā laikam jāteic. Nezinu, kā citādi viņu dēvēt. Tomēr viešņa šķiet pārāk labvēlīgs apzīmējums, ja saproti, ko gribu teikt.

- Cik aizkustinoša viesmīlība, - Aleksa nomurmināja.

Daniels iesmējās, tad veikli, ar diviem soļiem uzkāpa pa pakāpieniem. Viņš pastiepa plaukstu pretī vīram ar akmenscieto seju, kurš līdzās Danielam vairs neizskatījās tik garš, un abi sarokojās.

- Priecājos tevi satikt, Arnij. Brālis man nav stāstījis par tevi itin neko, tāpēc labprāt iepazīšos.

- Es tāpat, Denij, - Arnijs atbildēja piesmakušā baritonā, kas izklausījās mazliet ierūsējis no pārāk retas runāšanas.

- Un tā ir Aleksa. Neklausies, ko mans brālis saka, viņa te paliks tik ilgi, cik vēlēsies.

Arnijs tagad vērīgāk paraudzījās uz Aleksu. Viņa gaidīja, ka Arnija skatiens paudīs pārsteigumu par viņas izskatu, bet vīrs neizrādīja nekādas emocijas.

- Priecājos, - Aleksa teica.

Viņš tikai pamāja ar galvu.

- Varat nest savas mantas iekšā, - Kevins sacīja. Viņš mēģināja iet uz kāpņu pusi, taču suņi visu laiku riņķoja apkārt, priecīgi glaužoties pie kājām. - Ei, cietpauri! Mierā!

Gluži kā neliela kareivju rota suņi uzreiz dažus soļus atkāpās, kārtīgi sastājās rindā un sastinga ar modri saslietām ausīm.

- Tā jau labāk. Brīvi!

Suņi visi reizē apsēdās, izkāruši mēles aszobainos smaidos.

Kevins pievienojās pie durvīm stāvošajiem.

- Kā jau teicu, varat paķert savas mantas. Denij, tev sagatavota istaba augšstāvā pa labi. Bet tev... - viņš palūkojās lejup uz Aleksu, - laikam derēs istaba otrā gaiteņa galā. Es nebiju gaidījis viesus, tāpēc tā nav iekārtota kā guļamistaba.

- Man ir saliekamā gulta.

- Man nav nekādu mantu, - Daniels atbildēja, un, lai gan Aleksa īpaši ieklausījās, viņa tomēr nedzirdēja skumju pieskaņu šajos vārdos, tātad viņš turējās braši. - Vai tev vajag palīdzēt, Aleksa?

Viņa papurināja galvu. - Es ņemšu līdzi tikai dažas lietas. Pārējo paslēpšu kaut kur ārpus žoga.

Daniels izbrīnā iepleta acis, bet Kevins saprotoši māja ar galvu.

- Man jau iepriekš ir nācies bēgt nakts vidū, - viņa pēc iespējas klusāk paskaidroja Danielam, taču to droši vien dzirdēja arī Arnijs. Viņai nebija ne jausmas, cik daudz Arnijam ir zināms par Kevina agrāko darbu. - Dažkārt nevar tik viegli atgriezties, lai paņemtu mantas.

Daniels sarauca pieri. Viņa sejā pazibēja jau iepriekš gaidīto skumju ēna. Šādu dzīvi tikai retais pats izvēlas.

- Šeit par to nevajag raizēties, - Kevins atkārtoja. - Te mēs esam drošībā.

Kevins bija viens no tiem cilvēkiem, kurš bija izvēlējies šādu dzīvi, tāpēc katrs viņa spriedums Aleksai šķita aizdomīgs.

- Labāk nezaudēt prasmes, - viņa uzstāja.

Kevins paraustīja plecus. - Ja tiešām tā gribi, varu piedāvāt kādu noderīgu vietu.

Mājas iekštelpas izrādījās daudz glītākas nekā ārpuse. Viņa bija gaidījusi, ka ieraudzīs nopelējušas tapetes, pagājušā gadsimta 70. gadu ozolkoka sienu paneļus, izsēdētus dīvānus, linoleju un laminātu. Taču, lai gan viss bija iekārtots laucinieciskā stilā, mēbeles bija jaunas un mūsdienīgas. Virtuvē bija pat granīta galdu virsmas un aļņa ragu griestu lampas.

- Super! - Daniels izdvesa.

- Bet cik daudzi būvuzņēmēji ir bijuši te iekšā? - Aleksa klusi nomurmināja. Pārāk daudz liecinieku.

Kevins izdzirdēja šo piezīmi, lai gan tā nebija domāta viņam. - Patiesību sakot, neviens. Arnijs agrāk strādāja celtniecībā. Mēs iepirkām visus materiālus ārpus štata robežām un paveicām darbu paši. Nu, galvenokārt Arnijs. Tas tevi apmierina?

Aleksa saknieba pietūkušās lūpas.

- Kā jūs abi iepazināties? - Daniels pieklājīgi apjautājās Arnijam.

Tiešām vajadzētu pavērot Dānieļu, Aleksa nodomāja, mēģināt apgūt viņa saskarsmes prasmes. Lūk, šādi izturas normāls cilvēks. Varbūt viņa nekad nebija to īsti pratusi vai arī pilnībā aizmirsusi. Viņa zināja, kā pareizi jārunā, strādājot par viesmīli vai birojā, prata izturēties pēc iespējas neuzkrītošāk darba vidē. Zināja, kā pareizi jārunā ar pacientiem, veicot nelegālo ārstes praksi. Pirms tam viņa bija iemācījusies, kā vislabāk izvilkt atbildes no subjektiem, taču ārpus šīm specifiskajām lomām vienmēr bija izvairījusies no saskarsmes ar cilvēkiem.

Uz Daniela jautājumu atbildēja Kevins: - Arnijs bija iekļuvis nelielās nepatikšanās, kas bija attāli saistītas ar kādu projektu, ar kuru es tolaik nodarbojos. Viņš gribēja izstāties no spēles un sniedza man ļoti vērtīgu informāciju apmaiņā pret viņa nogalināšanu.

Klusējošais Arnijs plati pasmaidīja.

- Mēs uzreiz labi sapratāmies, - Kevins stāstīja, - un turpinājām sazināties. Kad es nolēmu sākt gatavoties aiziešanai pensijā, paziņoju to viņam. Mūsu vajadzības un intereses lieliski sakrita.

- Debesīs noslēgta savienība, - Aleksa nočivināja saldā bal-stiņā. Lieliski, tātad arī Arniju varētu meklēt ienaidnieki, viņa skaļi nepiebilda.

Brāļi devās uz galveno guļamistabu apakšstāvā sameklēt Dani-elam drēbes un tualetes piederumus. Aleksa viena pati uzkāpa uz augšstāvu un tur bez pūlēm atrada mazo istabiņu, ko Kevins bija piedāvājis. Tā derēs. Pašlaik tā kalpoja kā noliktava, taču tur bija pietiekami daudz vietas saliekamajai gultai un personīgajām mantām. Viena no lielajām plastmasas kastēm gluži labi aizstās rakstāmgaldu. Vannasistaba atradās tālāk gaitenī, vienas durvis veda uz gaiteni un otras - uz Danielam paredzēto guļamistabu.

Cik sen tas bija, kad viņa dalīja kopīgu vannasistabu ar kādu citu! Toties šī bija gan lielāka, gan smalkāka, nekā viņa bija pieradusi.

Abi brāļi joprojām bija aizņemti, kad viņa devās uz auto sašķirot savas mantas. Uz lieveņa sēdēja trīs suņi: viens no tiem, visticamāk, bija Einšteins, tam blakus milzīgs, melns rotveilers un kāds suns ar sarkanīgi brūnu kažoku, skumīgu skatienu un garām, nokarenām ausīm - pēdējais viņai atgādināja suņuku, kurš salauza kāju filmas “Vaukundze un Klaidulis” beigās. Tas, iespējams, bija medību suns vai pēddzinis, vai kas tamlīdzīgs -viņa neko daudz no tā visa nesaprata.

Rotveilers un medību suns tuvojās drīzāk ziņkāri nekā draudīgi, taču viņa paspēra lielu soli atpakaļ uz durvju pusi. Einšteins pacēla galvu un vienreiz klusi ierējās, un abi suņi uzreiz apstājās. Tie apsēdās turpat uz vietas tāpat kā toreiz, kad Kevins bija devis komandu “Brīvi”.

Aleksa nevarēja droši zināt, vai Einšteinam tiešām ir tiesības izrīkot pārējos suņus, - vai suņu vidū pastāv hierarhija? - tāpēc piesardzīgi virzījās tālāk pa lieveni, gaidot uzbrukumu. Taču suņi palika guļam mierīgās atpūtas pozās, ziņkārīgi vērodami Aleksu. Kad viņa gāja garām medību sunim, tas sāka skaļi sist ar asti pa grīdas koka dēļiem, un viņai radās savāds iespaids, ka suns ar žēlabaino acu skatienu grib izlūgties apmīļošanu. Viņa cerēja, ka nesagādā suņukam pārāk lielu vilšanos, neuzdrošinādamās tam pieskarties.

Aleksa pārcilāja bagāžniekā saliktās mantas, lai sakravātu mugursomā ārkārtas gadījumu komplektu, ko turēt pie sevis vienmēr un visur. Viņa paņēma lielāko daļu savalkāto drēbju, lai izmazgātu - cerams, tur būs veļasmašīna -, bet lietišķā stila kostīmu atstāja bagāžniekā kopā ar pārējām somām. Vienmēr jānoglabā vismaz viens drēbju komplekts slēptuvē ārpus īpašuma robežām. Turklāt vienmēr jāguļ pidžamā, kas var noderēt arī par dienas apģērbu. Tajā naktī, kad slepkava numur divi bija mēģinājis pārgriezt viņai rīkli, viņa bija izbēgusi no mājas tikai apakšveļā un bija spiesta nozagt kāda kaimiņa darba kombinezonu no darba busiņa kravas nodalījuma. To mācību viņa bija ņēmusi vērā.

Viņa bez grūtībām uznesa augšā pa kāpnēm saliekamo gultu un mantas, tad atgriezās pēc vienas no ceļasomām - tās, kurā glabājās svarīgākais laboratorijas aprīkojums. Nedrīkst veltīgi izniekot brīvo laiku, ja var veikt sagatavošanās darbus. Ejot garām galvenajai guļamistabai, viņa izdzirdēja strīdā paceltas balsis un nopriecājās, ka var turēties tālāk no abu brāļu ķildām.

Laboratorijas aprīkojuma uzstādīšana izdevās ātri, kā jau ar ievingrinātu roku. Viena no stikla kolbām bija mazliet ieplaisājusi, tomēr izskatījās lietojama. Viņa salika kopā rotācijas iztvaicētāju, pēc tam izlika dažus kondensatorus un divus nerūsošā tērauda traukus. Bija izlietoti gandrīz visi “Izdzīvošanas” krājumi, un, ņemot vērā šonedēļ notiekošo, droši vien to vajadzēs vēl. Fenilalanīna bija daudz, taču opija preparātu krājums sagādāja smagu vilšanos. Mazāk, nekā viņa bija domājusi. Tas nebija pietiekami, lai sintezētu jaunu “Izdzīvošanas” līdzekli, bet atlikusi bija tikai viena deva.

Joprojām neapmierināta par ķimikāliju trūkumu, viņa izdzirdēja no apakšstāva Kevina balsi:

- Ei, Oleandri Tik-tak!

Kad Aleksa izgāja pa ārdurvīm, Kevins jau sēdēja pie sedana stūres un Daniels - pasažieru sēdekli. Pamanījis viņas vilcināšanos uz lieveņa, Kevins skaļi un kaitinoši ilgi nospieda signāltauri. Viņa, cik vien lēni spēdama, piegāja pie auto un sapīkusi iekāpa aizmugurē, zinot, ka tagad drēbes viscaur aplips ar suņa spalvām.

Viņi brauca pa to pašu šauro zemes taciņu un vēl dažas jūdzes tālāk, līdz nogriezās uz kāda vēl nemanāmāka celiņa, kas stiepās uz rietumiem. Šo celiņu apmēram sešu vai septiņu jūdžu garumā veidoja tikai zālē iebrauktas viena auto riepu pēdas. Dažas pirmās jūdzes Aleksa brīžiem saskatīja žoga fragmentus, bet pēc tam viņi jau bija novirzījušies pārāk tālu no tā.

- Vai šī zeme arī pieder tev?

- Jā, tikai ar citu vārdu starpniecību. Šis gabals pieder kādai korporācijai, kura nav nekādi saistīta ar zemesgabalu, uz kura atrodas ferma. Es zinu, kā kārtot šādus darījumus, vari man ticēt.

- Jā, protams.

Labajā pusē ainava sāka mainīties. Bāli dzeltenīgā zāle pazuda ar savādi taisnu robežu, aiz kuras pletās tikai līdzens kailas, sarkanīgas augsnes klajums. Kad ceļš pagriezās atpakaļ uz ziemeļiem, uz šis robežas pusi, viņa pārsteigta ieraudzīja, ka sarkanīgās zemes josla ir upes krasts. Upes ūdens bija tādā pašā krāsā kā krasts, un tas rāmi plūda uz rietumiem, bez straumes virpuļiem vai šķēršļiem. Cik varēja saskatīt, platākajā vietā upe bija apmēram četrdesmit pēdas plata. Viņi brauca gandrīz paralēli upei, un Aleksa vēroja tās plūdumu patiesā izbrīnā par šādu ūdens bagātību šeit, sauso, zāļaino līdzenumu vidū. Lai gan tik gluda un rāma, upe tomēr šķita visai strauja.

Šoreiz viņi nenonāca pie žoga. Aptuveni piecdesmit jardus no ceļa stāvēja pelēki izbalējis pussabrucis šķūnis, kas izskatījās tā, it kā sen jau būtu nokalpojis savu ilgo mūžu un tagad tikai gaidītu

pietiekami stipru vētru, kas to beidzot nogāztu pie zemes atpūsties. Ātrajā braucienā caur Ārkanzasu un Oklahomu viņa bija redzējusi simtiem līdzīgu graustu. Tas nekādi nevarēja sacensties ar viņas smalko govju kūti.

Kevins pagrieza auto uz vecā šķūņa pusi un brauca tieši pa zāli; te nebija redzams nekāds ierīkots ceļš vai taka.

Aleksa gaidīja mašīnā, motoram darbojoties, kamēr Kevins izlēca ārā, atslēdza masīvo seno piekaramo atslēgu un plaši atvēra durvis. No ārpuses, saules spožajā gaismā zem dzidri zilajām debesīm šķūņa tumšajā iekšienē neko nevarēja saskatīt. Viņš ātri atgriezās, lai iebrauktu auto graustā.

Šoreiz iekšpuses izskats atbilda ārpusei. Pa dēļu spraugām blāvi iespīdošie saules stari apgaismoja sarūsējušas lauku tehnikas kaudzes, pa pusei izjauktu rūsas klātu traktoru, dažu aizvēsturisku auto vrakus, kā ari daļēji ar brezentu pārsegtu, putekļainu siena ķīpu krāvumu telpas dziļumā. Nekas nebija ne zagšanas un pat ne tuvākas apskates vērts. Ja kāds arī papūlētos šeit ielauzties, tad vienīgais vērtīgais ieguvums būtu patvērums ēnā.

Kad motors bija izslēgts, Aleksa saklausīja upes šalkoņu. Viņi droši vien atradās ne vairāk kā pāris simtu jardu no tās.

- Tas derēs, - viņa atzina. - Es salikšu savas mantas stūrī, un tu varēsi braukt atpakaļ ar šo auto.

- Sapratu.

Aleksa sakrāva visas četras ceļasomas kādā ēnainā nišā, daļēji paslēpjot tās aiz zirnekļu tikliem klātas malkas grēdas. Tikli bija piebiruši ar putekļiem.

Kevins parakņājās līdzās nomelnējuša metāla kaudzei, kas varbūt bija vēl viena traktora detaļas, atrada vecu, nodriskātu brezenta gabalu un uzmeta to uz somām.

- Laba doma, - Aleksa uzslavēja.

- Viss iekļauts prezentācijā.

- Kā noprotu, šo ēku tu vēl neesi paspējis sakopt, - Daniels ieminējās, pieskaroties ar plaukstu tuvākajam auto vrakam.

- Zini, man tā laikam patīk tāda, kāda ir, - Kevins atbildēja. - Ļaujiet man jums visu izrādīt. Katram gadījumam, ja manas prombūtnes laikā jums kaut ko vajadzēs. Drīzāk jau nevajadzēs. Un tomēr.

Aleksa domīgi pamāja ar galvu. - Pārmērīga sagatavotība ir panākumu ķīla. Tā ir mana devīze.

- Tad tev patiks tas, ko redzēsi, - Kevins apsolīja.

Viņš piegāja pie izjauktā traktora, pieliecās un sāka rīkoties ar skrūvju uzgriežņiem milzīgā riteņa diskā.

- Aiz dekoratīvā diska ir taustiņu panelis, - viņš paziņoja, vēršoties tieši pie Daniela. - Kods ir mūsu dzimšanas diena. Nav pārāk oriģināli, bet es gribēju, lai tu varētu viegli atcerēties. Tā pati kombinācija ir arī ārdurvju slēdzenei.

Jau pēc mirkļa riepas priekšējā virsma plaši atvērās kā durvis -tā nebija izgatavota no gumijas, bet no kāda stingrāka un vieglāka materiāla un aprīkota ar eņģēm. Iekšā atradās īsts arsenāls.

- Ak jā, - Aleksa noelsās. - Betmena ala.

Viņa uzreiz pamanīja SIG Sauer, tādu pašu kā iepriekš redzēto. Viņam taču nevajadzēs divus vienādus.

Kevins neizpratnē palūkojās uz viņu. - Betmenam taču nav šaujamo.

- Vai nav vienalga?

Daniels pētīja slepeno durvju eņģes. - Ļoti gudri ierīkotas. Vai Arnija darbs?

- Nē, mans, paldies.

- Nemaz nezināju, ka tu asi tāds meistars. Un kad tad tev bija laiks ar to nodarboties, likvidējot karteļus un tamlīdzīgas briesmas?

- Brīvajos brīžos, uzdevumu starplaikā. Nevaru nosēdēt dīkā, tad sāku jukt prātā.

Kevins atkal aizvēra viltus riepu un pēc tam norādīja uz auto vraku, pie kura Daniels pirms brīža bija stāvējis. - Pacel akumulatora pārsegu un nospied to pašu kodu. Tajā ir šautenes, bet blakus esošajā - raķešu metēji un granātas.

Daniels iesmējās, bet tad pamanīja brāļa sejas izteiksmi. - Pagaidi, tiešām?

- Viņai patīk sagatavotība, bet man - pamatīgs bruņojums. Nu un vēl kaut kas, ko nevarēju tik labi paslēpt, - tā ir tāda lieta, ko var ievajadzēties steidzami.

Kevins apgāja ap milzīgo siena ķīpu grēdu, un abi viesi viņam sekoja. Šajā pusē pārklātais brezents sniedzās līdz zemei. Aleksa bija gandrīz pārliecināta, ka zina vismaz to, kāda veida aprīkojums būs tur paslēpts, un tik tiešām, paceļot brezenta malu, aiz siena ķīpām parādījās maza, jauka garāža, kurā bija iespiests ļoti liels automobilis. Kevins, nostājies tam līdzās, neslēpa prieku un lepnumu.

- Fermā ir parasts, neuzkrītošs kravas pikaps, bet šis ir domāts ārkārtas gadījumiem.

Daniels klusi norīstījās, it kā žagojoties. Aleksa aši palūkojās un atskārta, ka viņš cenšas apspiest smieklus. Viņa uzreiz saprata joku.

Viņi abi daudzus gadus bija pārvietojušies Vašingtonas satiksmes plūsmā - tiesa, pēdējā laikā tikai Daniels. Un, par spīti sastrēgumiem un šaurajām, pārpildītajām stāvvietām, kas drīzāk piemērotas motorolleram Vespa nekā vidēja izmēra sedanam, vienmēr atrodas kāds stūrgalvis, kurš pūlas iespraukties šaurā nišā ar milzīgu braucamo kā savas godkāres apliecinājumu. Kam gan vispār būtu vajadzīgs Hummer, kur nu vēl lielpilsētā! Tikpat labi varētu pie reizes pasūtīt numurzlmi ar uzrakstu “IDIOTS”.

Kad Daniels pamanīja notrīcam ari Aleksas lūpas, viņš vairs nespēja valdīties un skaļi iespurdzās. Tie bija dīvaini pielīpoši, aprauti smiekli, vēl smieklīgāki par pašu milzīgo bruņumašīnu. Viņa pievienojās, pārsteigta par savu nespēju savaldīties. Viņa sen nebija tik vētraini smējusies, tāpēc vairs neatcerējās, cik neapturama ir šāda jautrības lēkme.

Daniels bija saliecies, ar vienu roku atbalstījies pret siena ķīpu, bet ar otru saķēris sānus, it kā tie jau sāpētu no smiešanās. Aleksai tas šķita uzjautrinošākais skats pasaulē.

- Kas ir? - Kevins pikti noprasīja. - Kas ir?

Daniels centās savaldīties, bet tad pēkšņs Aleksas spurdziens izjauca šo mēģinājumu, un viņš atkal skaļi ierēcās, drudžaini kampjot elpu.

- Šis ir vismūsdienīgākais kaujas transportlīdzeklis, - Kevins iebilda paceltā balsī, lai pārkliegtu skaļo smieklu vētru. - Tam ir viengabala gumijas riepas un raķešu necaurlaidīgi stikli. Visā virsbūvē ievietoti paneļi, ko nespēj saspiest pat tanks. Šis braucamais var izglābt dzīvību.

Taču ar to viņš tikai pastiprināja jautrības lēkmi. Abiem smējējiem pa vaigiem plūda asaras. Aleksai sāpēja pārplēstā lūpa un smeldza vaigi. Daniels smiedamies bija salīcis un nespēja iztaisnoties.

Kevins bezcerīgi noplātīja rokas un pikti aizsoļoja projām.

Smieklu vētra turpinājās.

Visbeidzot, vairākas ilgas minūtes pēc Kevina nozušanas, Aleksa pamazām sāka atvilkt elpu. Arī Daniela smiekli apsīka, taču viņš joprojām turēja sānus. Aleksa juta viņam līdzi, jo arī viņu mocīja krampji. Dīvaini nogurusi viņa apsēdās uz siena smalkumiem piebārstītās grīdas un atbalstīja galvu pret ceļgaliem, lai nomierinātu elpošanu. Pēc mirkļa viņa juta, ka blakus apsēžas Daniels. Vīrieša plauksta viegli pieskārās Aleksas mugurai.

- Ak, tas gan bija veselīgi, - viņš nopūtās. - Man jau likās, ka nekad vairs nespēšu just īstu jautrību.

- Neatceros, kad pēdējoreiz tā smējos. Man sāp vēders.

- Man arī. - Tad viņam no jauna paspruka krekšķošs smē-jiens.

- Nesāc atkal! - viņa lūdzās.

- Atvaino, pacentīšos. Man laikam uznākusi neliela histērija.

- Ak vai! Varbūt mums jāiepļaukā vienam otru.

Daniels skaļi nosmējās, un arī viņa nespēja valdīt spurdzienu.

- Izbeidz! - Aleksa ievaidējās.

- Varbūt vajadzētu parunāt par kaut ko bēdīgu? - viņš ieminējās.

- Piemēram, par dzīvi izolācijā un bailēs, ik mirkli slēpjoties no ienaidniekiem? - viņa atgādināja.

Šķūnī valdošā puskrēsla šķita satumstam vēl vairāk, un viņa uzreiz nožēloja šos vārdus. Lai cik nogurdinoši, tomēr smiekli bija patīkami.

- Labs temats, - Daniels klusi atbildēja. - Un kā patīk pievilt visus, kas uz tevi paļaujas?

- Uz mani tas īsti neattiecas, bet pati doma, protams, ir bēdīga. Taču tavā gadījumā es gan šaubos, vai kāds to uztvers tā. Drīzāk nodomās, ka tu esi noslepkavots. Visi no sirds sēros, liks puķes un dedzinās svecītes ietves malā pie skolas.

- Tu domā, viņi tā darīs?

- Noteikti. Varbūt bērni pat noliks rotaļu lācīšus.

- Varbūt. Bet varbūt neviens par mani nebēdās. Varbūt teiks: beidzot tikām vaļā no tā āksta un varam pieņemt darbā īstu vēstures skolotāju. Un arī meiteņu volejbola komandai būs labākas izredzes uzvarēt, ja viņš netraucēs. Vai zināt ko? Labāk pieņemsim viņa vietā kādu mērkaķi un ieguldīsim viņa aldziņu pensiju fondā.

Aleksa tēlotā nopietnībā pamāja ar galvu. - Iespējams, tev ir taisnība.

Daniels pasmaidīja, tad atguva nopietnību. - Vai tavai piemiņai kāds dedzināja svecītes?

- Nebija neviena, kas bēdātos par mani. Ja Bārnabijs būtu palicis dzīvs, varbūt būtu kādu svecīti aizdedzinājis. Es dažas reizes to izdarīju viņam par godu - katedrālēs. Es neesmu katoliete, taču nevarēju iedomāties citu vietu, kur to varētu izdarīt neuzkrītoši. Es saprotu, ka pats Bārnabijs to nejuta, taču man tas bija vajadzīgs. Atvadu rituāls, kaut kas tāds.

Pēc īsa klusuma brīža Daniels pajautāja: - Vai tu viņu mīlēji?

- Jā. Viņš man bija vienīgais pasaulē, ja neņem vērā darbu, -un tu jau redzēji, cik jauks un sirsnīgs tas ir.

Daniels pamāja ar galvu. - Tagad man vairs nenāk smiekli.

- Mums laikam vajadzēja izlādēt nervu spriedzi. Nu varam atgriezties pie parastā ikdienas drūmuma.

- Izklausās brīnišķīgi.

- Ei, jūs, abi muļķi! - Kevins no ārpuses uzsauca. - Vai esat gatavi darbam vai arī turpināsiet ķiķināt kā skolas skuķi?

- Laikam labāk ķiķināt? - Daniels skaļi atsaucās.

Aleksa nespēja valdīties un iespurdzās.

Daniels saudzīgi aizsedza ar plaukstu viņas savainoto muti. - Labi, pietiks! Iesim paskatīties, kāds darbs mūs gaida!

13. NODAĻA

Aiz šķūņa Kevins bija ierīkojis šautuvi ar skatu uz upi. Aleksa to nopētīja ar šaubām, taču bija vien jāatzīst, ka nejaušu šāvienu troksnis Teksasas lauku apvidos droši vien piesaista daudz mazāku uzmanību nekā jebkur citur pasaulē.

- Kad tu pēdējoreiz turēji rokā ieroci? - Kevins noprasīja Danielam.

- Hmm... laikam kopā ar tēti.

- Tiešām? - Kevins smagi nopūtās. - Nu tad jācer, ka vismaz kaut ko atceries.

Viņš bija iznesis ārā dažādus ieročus un izlicis tos uz siena ķīpas. Citas siena ķīpas ar piestiprinātiem melniem papīra siluetiem bija sakrautas cilvēka augumā un izvietotas dažādos attālumos no viņu atrašanās vietas. Daži no šiem mērķiem bija tik tālu, ka grūti pat saskatāmi.

- Mēs varētu sākt ar pistolēm, taču es gribu, lai tu patrenējies ar šautenēm. Visdrošāk var justies, ja prot šaut no ļoti liela attāluma. Es labprāt pasargātu tevi no jebkādas tuvcīņas, ja vien iespējams.

- Tās izskatās citādi nekā šautenes, ar kurām esmu šāvis, -Daniels brīnījās.

- Tās ir snaiperu šautenes. Ar šo... - Kevins paplikšķināja pa plecā uzkārto McMillan, - ...var nogalināt pat no vienas jūdzes attāluma.

Daniela acis neticīgi iepletās. - Kā tad no tāda attāluma var saredzēt, uz ko īsti šauj?

- Caur tēmēkli, bet par to neraizējies. Tik tālu šaut tev nebūs jāmācās. Es tikai gribu, lai tu prastu sēdēt slēpnī un nobliezt ienaidniekus, ja būs tāda vajadzība.

- Es īsti nezinu, vai spētu nošaut cilvēku.

Tagad bija Kevina kārta izbrīnā ieplest acis. - Tiec gan par to skaidrībā, sīkais. Ja tu nešausi, ienaidnieks pavisam noteikti izmantos šo izdevību.

Daniels gribēja iebilst, bet Kevins tikai atmeta ar roku. - Klau, vispirms pārbaudīsim, ko tu vēl atceries no šaušanas.

Kad Kevins bija atgādinājis dažus pamatelementus, izrādījās, ka Daniela prasmes bija gluži labas. Viņš prata rīkoties ar šauteni brīvāk un nepiespiestāk nekā Aleksa, kurai šaujamieroči nekad nebija patikuši. Atšķirībā no viņas Danielam piemita dabas dots talants šajā jomā.

Kad brāļi bija izšāvuši tik daudzas reizes, lai Aleksas ausis pierastu pie skaļā trokšņa, viņa paņēma SIG Sauer.

- Klau, vai neiebildīsi, ja mazliet pavingrināšos ar šo pa tuvākajiem mērķiem?

- Protams, - Kevins atbildēja, nepaceļot skatienu no brāļa šautenes tēmēkļa. - Pievienojies jautrībai!

SIG bija smagāks nekā viņas PPK un ar spēcīgāku atsitienu, taču savā ziņā tas bija patīkami. Jaudīgi. Kamēr Aleksa apguva jauno tēmēkli, dažas pirmās lodes aizlidoja garām, bet pēc tam viņa spēja ar SIG šaut apmēram tikpat precīzi kā ar savu pistoli. Viņa domāja, ka laika gaitā varētu uzlabot precizitāti. Varbūt, uzturoties šeit, viņa varētu katru dienu regulāri trenēties šaušanā. Iepriekš nekad tam nebija atlicis laika.

Kad Kevins beidza šaušanas apmācību, saule jau bija gandrīz norietējusi. Saulrieta blāzma iekrāsoja dzelteno zāli tumši sarkanu, it kā pie apvāršņa pieskartos sausajiem klajumiem un aizdedzinātu tos.

Aleksa negribīgi nolika SIG atpakaļ pie pārējiem ieročiem. Viņa taču zināja slēptuves kodu. Varēs izrevidēt arsenālu, kad Kevins būs devies projām.

- Nu tad, Denij, prieks redzēt, ka neesi zaudējis prasmi... un ka mans talants nav tikai nejauša veiksme. Mamma un tētis nodeva mums mantojumā labus gēnus, - Kevins priecājās, braucot atpakaļ uz māju.

- Mērķī šaušanai. Es joprojām domāju, ka nespētu šaut uz cilvēkiem.

Kevins nicīgi nosprauslājās. - Daudz kas mainās, kad kāds mēģina tevi nogalināt.

Daniels, joprojām nepārliecināts, pagrieza galvu un lūkojās ārā pa logu.

- Nu labi, - Kevins nopūtās. - Uztver to citādi. Iedomājies, ka tev aiz muguras stāv kāds cilvēks, ko tu gribi aizsargāt, piemēram, mamma. Dažiem jauniņajiem kareivjiem tas palīdz pareizi noskaņoties.

- Tas īsti neatbilst šaušanai no snaipera slēptuves, - Daniels aizrādīja.

- Tad iedomājies, ka vecis, kuru tu turi uz grauda, pašlaik spundē mammu auto bagāžniekā. Liec lietā iztēli!

Daniels bija pieveikts. - Sapratu, sapratu.

Aleksa nojauta, ka viņš joprojām nav pārliecināts, taču Kevi-nam bija taisnība. Brīdī, kad uzbrūk ienaidnieks, sāk darboties izdzīvošanas instinkti. Nonākot situācijā “es vai viņš”, katrs vienmēr izvēlas sevi. Daniels neiepazīs šo sajūtu, iekams nebūs nonācis aci pret aci ar ienaidnieku. Aleksa cerēja, kaut viņam tā nekad nebūtu jāiepazīst.

Nu ko, Kevins darīs visu, ko spēs, un viņa tāpat. Varbūt abi kopā viņi nosargās Dānieļu Bīču šajā bīstamajā pasaulē.

Pēc atgriešanās fermā Kevins turpināja izrādīt saimniecību. Viņš aizveda Aleksu un Dānieļu uz kādu glītu, modernu saimniecības ēku, kas nebija redzama no mājas fasādes puses un bija pilna ar suņiem.

Katrs dzīvnieks mitinājās savā nodalījumā ar klimata kontroli un izeju uz atsevišķu āra pastaigu laukumiņu. Kevins paskaidroja Danielam suņu apmācību grafiku, pastāstīja, kuri suņi jau ir aizrunāti un kuri gatavi piedāvāšanai, - droši vien iepazīstinot viņu ar turpmāko dzīvi šajā fermā, Aleksa nosprieda. Daniels uzņēma to ar prieku, glaudīja dzīvniekus un mācījās to vārdus. Suņi bija sajūsmā par šādu uzmanību un prasīja vēl un vēl, bet Aleksa ilgojās, kaut varētu pieklusināt skaļo riešanu un smilkstēšanu. Suņi, kuri skraidīja brīvībā, laikam jau bija beiguši apmācību programmu - tie sekoja Kevinam apgaitā.

Aleksa nojauta, ka Kevins ļauj viņai nākt līdzi tikai tādēļ, lai viņu pamocītu. Plankumainais milzenis - vācu dogs, kā viņa uzzināja, - pastāvīgi mina uz papēžiem un noteikti ne jau pats pēc savas gribas. Droši vien Kevins bija tam devis kādu nemanāmu komandu. Viņa juta uz kakla karsto suņa elpu un varbūt uz krekla muguras bija nopilējušas siekalas. Medību suns arī visu laiku vilkās līdzi, taču tas gan bija pats to izlēmis un ik brīdi centās uztvert Aleksas skatienu ar savām sērīgajām ačtelēm. Pārējie apmācību absolventi riņķoja ap Dānieļu un Kevinu, vienīgi Ein-šteins ne soli neatkāpās no Kevina un šķita ļoti nopietni veicam karaspēka apskati.

Viņi pagāja garām nodalījumiem, kur mitinājās vācu aitusuņi, dobermaņi, rotveileri un citi viņai nezināmu darba šķirņu suņi. Aleksa centās iet tieši pa vidu garajam celiņam starp būriem un nekam nepieskārās. Vienmēr jācenšas atstāt pēc iespējas mazāk pirkstu nospiedumu, lai vēlāk būtu mazāk, ko slaucīt.

Kādā nodalījumā mitinājās divi mazi medību suņu kucēni, un Kevins paskaidroja Danielam, ka tie ir Lolas mazuļi, norādot uz lutausaino suni, kas sekoja Aleksai.

- Ak, Lola? Piedod, - Aleksa nomurmināja pavisam klusi, lai abi vīrieši nedzirdētu. - Tas man neienāca prātā.

Lola uzreiz saprata, ka šī uzruna domāta viņai, un pievērsa Aleksai cerīgu skatienu, sitot ar asti viņai pa kāju. Aleksa aši pieliecās un paplikšķināja sunītei pa galvu.

Kevins neapmierināti nošņācās un nikni viņu uzlūkoja.

- Lola pielabinās visiem, - Kevins paziņoja Danielam. - Lielisks deguns, slikta gaume. Es cenšos viņas pēcnācējos iznīdēt šo lišķīgumu, saglabājot izcilo ožu.

Daniels papurināja galvu. - Nu jau pietiek.

- Es nejokoju. Gribu, lai šie dzīvnieki ir vēl gudrāki.

Aleksa pietupās, lai pabužinātu Lolas sānus, kā bija redzējusi

darām Dānieļu, zinot, cik ļoti tas nokaitinās Kevinu. Lola uzreiz apvēlās uz muguras, atsedzot pieskārieniem vēderu. Tad pēkšņi ari milzīgais suns apgūlās zemē Aleksai otrā pusē, gandrīz tikpat cerīgā noskaņojumā. Viņa piesardzīgi paglaudīja vareno plecu ar vienu roku, un milzenis to nenokoda. Tas divreiz uzsita ar asti pa zemi. Aleksa to uztvēra kā uzmundrinājumu un pakasīja sunim aiz ausīm.

- Ak, beidz, Han, tikai ne tu arī!

Ne Aleksa, ne vācu dogs nepievērsa uzmanību Kevinam. Aleksa apsēdās zemē ar sakrustotām kājām starp abiem suņiem un ar muguru pret brāļiem. Ja jau viņai būs šeit jādzīvo tik bīstamu, aszobainu plēsoņu vidū, labāk būtu pārvilināt dažus savā pusē.

Lola nolaizīja viņas plaukstas virspusi. Tas bija pretīgi, tomēr savā ziņā arī mīļi.

- Šķiet, ka Aleksai te atradusies pielūdzēja, - Daniels ieminējās.

- Vai nav vienalga! Šeit mēs glabājam barību. Arnijs ik pēc divām nedēļām brauc uz Lotonu. Mēs gandrīz visu vajadzīgo pērkam pie...

Pārējie Kevina teiktie vārdi pazuda būros mītošo suņu skaļajās rejās un ņurdienos.

Aleksa vēl kādu brīdi glaudīja abus draudzīgos suņus, nezinot, kā tie reaģēs, ja viņa pārtrauks. Beidzot viņa uzmanīgi piecēlās kājās. Gan Lola, gan Hans arī pierausās uz visām četrām un ar prieku bija gatavi sekot viņai ceļā uz māju. Tie pavadīja Aleksu līdz pašām durvīm un pēc tam ērti iekārtojās uz lieveņa.

- Laba sunīte, labs suņuks, - viņa atsveicinājās, ejot iekšā.

Kevins laikam bija gribējis Aleksu iebiedēt, taču viņai patika

sajūta, ka suņi viņu drīzāk aizsargā, nevis uzmana kā naidīgu svešinieci. Viņa nosprieda, ka laikam šādai lomai tie arī tiek apmācīti.

Tā bija patīkama sajūta. Ja viņas dzīvesveids būtu citāds, būtu jauki turēt mājās sunīti. Vienīgi viņa nezināja, kur varētu sadabūt sunim piemērotu gāzmasku.

Arnijs dzīvojamā istabā sēdēja uz dīvāna pie lielā, plakanā ekrāna televizora, kas bija piestiprināts pie pretējās sienas. Viņš turēja klēpī trauku ar mikroviļņu krāsnī uzsildītu vakariņu porciju un, aizrāvies ar ēšanu, nepievērsa uzmanību Aleksas ienākšanai.

No ēdiena smaržas - makaroniem ar Selisberijas steiku -viņai mutē saskrēja siekalas. Nav gan nekāda četru zvaigžņu maltīte, taču viņa bija ļoti izsalkusi.

- Klau, vai neiebildīsi, ja paņemšu kaut ko ēdamu? - Aleksa iejautājās.

Arnijs kaut ko noņurdēja, neatraujot skatienu no beisbola spēles ekrānā.

Aleksa cerēja, ka tā ir piekrišana, jo viņa jau bija ceļā uz ledusskapi.

Ledusskapis - iespaidīgs, dubulti plats nerūsošā tērauda gigants - bija satriecoši tukšs. Garšvielu mērces, dažas sporta dzērienu pudeles un milzīga marinēto dārzeņu burka. Tas arī sen nebija tīrīts. Viņa ieskatījās saldētavas atvilktnē un tur atrada meklēto - tā bija piebāzta pilna ar tādām pašām saldētām porcijām, kādu Arnijs pašlaik tiesāja. Viņa uzsildīja mikroviļņu krāsnī siera picu un apēda to, sēžot uz ķebļa pie virtuves galda. Arnijs izlikās nemaz nemanām viņas klātbūtni.

Ja jau šajā slēptuvē būs jāsadzīvo ar vēl kādu svešinieku, tad Arnijs nebūt nebija sliktākais kandidāts šai lomai.

Aleksa izdzirdēja atgriežamies brāļus, tāpēc devās uz augšstāvu. Ceļā uz šejieni viņi bija pavadījuši visu laiku ciešā saspiestībā, tāpēc tagad mājā varēs atpūsties cits no cita atsevišķās istabās. Viņa zināja, ka Danielam un Kevinam ir daudz kas pārrunājams, un negribēja neko noklausīties.

Šaurajā noliktavas kambarī nebija daudz, ko darīt. Viņa no jauna uzpildīja mazās šļircītes ar skābi, lai gan nevarēja iedomāties, kādā situācijā tās šeit noderētu. Varētu nodarboties ar kodolu izņemšanu no persiku kauliņiem, taču tos viņa bija atstājusi šķūnī. Pieslēgšanās internētam būtu pārāk liels risks, ja jau viņa šeit uzkavēsies kādu laiku, un nebija līdzi arī nekādas lasāmvielas. Tomēr padomā bija viens sen iecerēts projekts, taču viņa neuzdrīkstējās to uzticēt papīram. Lai gan viņas attiecības ar nacionālās drošības sargātājiem krietnu laiku nebija diezko draudzīgas, viņa joprojām nevēlējās apdraudēt sabiedrību. Par memuāru rakstīšanu nedrīkstēja pat domāt.

Aleksa juta vajadzību sakārtot prātā visas atmiņas. Varbūt būs vieglāk atcerēties, ja pierakstīs tikai dažus svarīgākos atslēgvārdus?

Vienu viņa zināja droši - iemesls uzbrukumam laboratorijā un arī visiem turpmākajiem slepkavības mēģinājumiem bija kaut kas, ko viņa bija noklausījusies sešos kopīgā darba gados ar doktoru Bārnabiju. Ja vien izdotos izskaitļot informāciju, varētu gūt daudz labāku apjausmu par to, kurš ir slepkavību pasūtītājs.

Nelaime tikai tāda, ka viņa bija dzirdējusi tiešām daudz ko un tas viss bija ārkārtīgi slepens.

Aleksa sāka veidot sarakstu. Izdomāja pati savu kodu. Vissvarīgākos, ar atomenerģiju saistītos jautājumus viņa šifrēja no AI līdz A4. Viņas darbības laikā tika novērsti četru lielu atombumbu sprādzieni. Tie bija visnozīmīgākie projekti, kuros viņa bija piedalījusies. Un viņas nodaļas iznīcināšanu varētu attaisnot tikai ar kaut ko patiešām svarīgu.

Tā viņa cerēja. Ja tā bija tikai savtīga kaprīze no kāda blēdīga admirāļa puses, kurš baidījās no sava vārda pieminēšanas izmeklēšanā, tad viņai nemūžam neizdosies to atklāt.

No Tl līdz T49 bija visi ar atomieročiem nesaistītie teroristu plāni, ko viņa spēja atcerēties. Svarīgākie - no Tl līdz 777- bija saistīti gan ar bioloģiskajiem uzbrukumiem, gan ekonomikas destabilizāciju, gan spridzinātāju pašnāvnieku nelegālu ievešanu. Bija arī maznozīmīgāki plāni, tādi, kuri nespētu nodarīt īpaši lielu ļaunumu un kuri jau bija piemirsušies.

Kamēr Aleksa lauzīja galvu, gudrojot sistēmu katra potenciālā terorakta nodalīšanai (izcelsmes pilsētas pirmo burtu un mērķa pilsētas pirmo burtu? Vai tas ļautu pietiekami diferencēt šos notikumus? Vai viņa spēs atcerēties visu apzīmējumu nozīmi? Taču pilnu vietu nosaukumu norādīšana būtu slepenas informācijas pārmērīga rakstiska izpaušana), pēkšņi atskanēja Kevina balss:

- Ei, Oleandri Kur tu slēpies?

Aleksa aizcirta datora vāku un aizgāja līdz kāpņu laukumiņam.

- Ko tu gribi?

Kevins apgāja ap stūri un paraudzījās augšup uz viņu. Abi palika katrs savā vietā, atstājot kāpnes kā neitrālo zonu starpā.

- Tikai pabrldināt. Es dodos projām. Atstāju Danielam tālruni. Piezvanīšu, kad tev būs pienācis laiks sūtīt e-pasta ziņu.

- Priekšapmaksas vienreizlietojamo?

- Šis nav mans pirmais rodeo, māsiņ.

- Nu tad jau laikam novēlu labu veiksmi.

- Nepārvērt manas prombūtnes laikā māju par kaut kādu nāves laboratoriju!

Par vēlu. Viņa apslēpa smīnu. - Centīšos apvaldīties.

- Tas laikam ari viss. Varbūt vajadzētu teikt, ka bija patīkami...

Aleksa pasmaidīja. - Bet mēs taču vienmēr esam teikuši viens

otram patiesību. Kāpēc tagad sākt melot?

Viņš ari pasmaidīja, bet tad pēkšņi atguva nopietnību. - Vai tu viņu pieskatīsi?

Šis lūgums Aleksu mazliet samulsināja. Vai tiešām Kevins viņai šādi uzticētu rūpes par savu brāli? Bet vēl lielāks pārsteigums bija pašas atbilde.

- Jā, protams, - viņa nevilcinoties attrauca. Biedējoši bija apjaust, cik patiesa bija viņas atbilde, cik nenovēršama. Protams, viņa savu iespēju robežās gādās par Daniela drošību. Tas bija skaidrs pat bez vārdiem. Aleksa atkal atcerējās dīvaino sajūtu, kas pirmoreiz parādījās tumšajā spīdzināšanas teltī, - priekšnojautu, ka likmes dubultojušās no vienas dzīvības līdz divām.

Sirds dziļumos viņa gudroja, vai jebkad spēs atbrīvoties no šis atbildības izjūtas. Varbūt tāda rodas vienmēr pēc pilnīgi nevainīga cilvēka nopratināšanas. Bet varbūt tā notiek tikai tad, ja šis cilvēks ir tik ļoti... kāds ir pareizais vārds? Godīgs? Krietns? Pozitīvs? Tik ļoti labs kā Daniels.

Kevins kaut ko norūca, tad pagrieza muguru un devās uz dzīvojamās istabas pusi. Aleksa nevarēja vairs viņu redzēt, bet joprojām dzirdēja viņa balsi.

- Denij, nāc šurp! Mums vēl viens darbiņš darāms.

Ziņkāres mākta, bet vilcinādamās, jo no piedzīvotajiem notikumiem jau sāka sāpēt galva, Aleksa klusi nokāpa lejā pa kāpnēm, lai paraudzītos, kas notiks. Viņa pazina Kevinu pietiekami labi, lai saprastu, ka viņš nesauc Dānieļu uz sirsnīgu atvadīšanos ar apkampieniem un siltiem vārdiem.

Dzīvojamā istaba bija tukša, Arnijs jau bija to atstājis, bet caur durvīm bija dzirdamas balsis. Viņa izgāja uz lieveņa, kur jau gaidīja Lola. Izklaidīgi ar pirkstiem bužinot sunītes galvu, viņa vēroja lieveņa lampu un sedana priekšējo lukturu apgaismoto ainu.

Einšteins, Hans un rotveilers bija nostājušies ierindā miera stājā Kevina priekšā. Viņš laikam uzrunāja suņus, bet Daniels vēroja.

Kevins vispirms pievērsās savam izcilākajam audzēknim. - Nāc, Einštein!

Suns panāca uz priekšu. Kevins pagriezās ar visu augumu un norādīja uz Dānieļu. - Einštein, tas ir tavs saldumiņš. Saldumiņš!

Einšteins pieskrēja pie Daniela, luncinādams asti, un metās dedzīgi apošņāt viņa kājas visā garumā. Daniela sejas izteiksme liecināja, ka viņš ir tikpat apjucis kā Aleksa.

- Nu labi, - Kevins uzrunāja abus pārējos suņus. - Han, Gin-ter, skatieties!

Tad pagriezās pret Einšteinu un Dānieļu, pieliecās cīkstoņa pozā un lēni tuvojās.

- Es apēdīšu tavu saldumiņu! - viņš piesmakušā balsī kaitināja suni.

Einšteins apcirtās apkārt un aizstājās priekšā Danielam, aizšķērsodams Kevinam ceļu. Kažoks uz viņa pleciem sabozās

vismaz sešu collu augstumā, un no mutes ar pēkšņi atņirgtajiem ilkņiem atskanēja draudīgs rūciens. Nu tas bija pārtapis par dēmonisko suni, kādu pirmajā tikšanās reizē Aleksa to bija redzējusi.

Kevins izdarīja māņu kustību uz labo pusi, un Einšteins stājās viņam pretī. Tad viņš strauji metās pa kreisi pie Daniela, un suns uzklupa saimniekam, ar smagu būkšķi nogāžot gar zemi. Tajā pašā mirklī Einšteina žokļi jau atradās pie Kevina kakla. Tas būtu šaušalīgs skats, ja vien Kevina seja nestarotu smaidā.

- Labs suņuks! Gudrs suņuks!

- Piebeidz! Piebeidz! - Aleksa klusu nočukstēja.

Einšteins atlaida tvērienu un atlēca atpakaļ, atkal luncinādams asti. Viņš līksmi pamiņājās dažus soļus šurpu turpu, gatavs vēlreiz uzspēlēt šo spēli.

- Nu tā, Han, tagad tava kārta.

Kevins nosauca Dānieļu par vācu doga saldumiņu un izlikās, ka grib uzbrukt viņam. Einšteins palika līdzās Hanam - laikam uzraudzīdams uzdevuma izpildi, Aleksa nosprieda. Lielais suns uzbrukuma bridi pagrūda Kevinu ar vareno ķepu pret krūtīm, nogāžot atmuguriski. Pēc tam Hans ar to pašu ķepu piespieda saimnieku pie zemes, bet Einšteins uzreiz ķērās pie rīkles.

- Piebeidz! - Aleksa mudināja jau skaļāk.

Šoreiz Kevins viņu sadzirdēja un pievērsa skatienu, kas skaidri pauda: Ja vien nebūtu aizņemts ar tik svarīga uzdevuma mācīšanu šiem suņiem, es liktu tiem saplosīt tevi driskās.

Nākamajā raundā Hans sēdēja malā, bet Einšteins uzraudzīja. Druknais rotveilers nogāza Kevinu zemē vēl spēcīgāk nekā Einšteins. Aleksa dzirdēja, kā viņam aizraujas elpa, - tas droši vien sāpēja. Viņa priecīgi pasmaidīja.

- Vai drīkstu jautāt, ko tas viss nozīmēja? - Daniels ievaicājās, kad Kevins smagi pieslējās kājās un sāka purināt smiltis no tumšajiem džinsiem un melnā T krekla.

- Tā ir komandu izpilde, ko esmu izstrādājis suņiem miesassargiem. Šie trīs suņi kopš šī brīža un uz visiem laikiem sargās tevi, riskējot ar savu dzīvību. Tie droši vien arī stipri maisīsies tev pa kājām.

- Kāpēc saldumiņš?

- Tas ir tikai vārds. Bet, godīgi sakot, es to galvenokārt paredzēju sievietēm un bērniem...

- Paldies, - Daniels izsmējīgi atbildēja.

- Ak, nomierinies! Tu taču zini, ka tas nebija domāts tā. Ja vari piedāvāt kādu labāku komandu, mēs to izmantosim nākamajai paaudzei.

Iestājās neveikla klusuma bridis. Kevins paraudzījās uz auto, tad atkal uz brāli.

- Klau, te tu esi drošībā. Tomēr vienmēr turies kopā ar suņiem. Un ari ar dāmlti indētāju. Viņa ir stipra. Tikai neēd neko, ko viņa mēģinās tev iebarot.

- Nešaubos, ka man viss būs labi.

- Ja draudēs briesmas, pasaki Einšteinam šo komandu. - Viņš pasniedza brālim mazu papīra gabaliņu apmēram vizītkartes lielumā. Daniels paņēma to un neskatīdamies iebāza kabatā. Aleksa nobrīnījās, ka Kevins negribēja to izteikt skaļi. Bet varbūt viņš to bija uzrakstījis tikai tāpēc, ka neuzticējās Daniela atmiņai.

Tagad, par spīti Aleksas iepriekšējiem pieņēmumiem, izskatījās, ka Kevins būtu gatavs apkampienam, taču Daniela augums mazliet saspringa un Kevins pagrieza viņam muguru. Joprojām runādams, viņš devās pie sedana.

- Kad atgriezīšos, parunāsim vēl. Turi tālruni vienmēr pie sevis. Piezvanīšu, kad viss būs sagatavots.

- Sargi sevi!

- Tu arī.

Kevins iekāpa mašīnā un iedarbināja motoru. Uzlicis labo roku uz pasažiera sēdekļa galvas atbalsta un skatoties pa aizmugures logu, viņš pagrieza auto ar priekšgalu pret ceļu. Viņš vairs ne reizi nepaskatījās uz brāli. Tad aizmugures lukturu sarkanās gaismas izdzisa tālumā.

Aleksai šķita, ka, viņam aizbraucot, no sirds noveļas smaga nasta.

Daniels ar uzticīgo suņu trijotni cieši pie kājām kādu bridi vēroja aizbraucošo auto. Pēc tam pagriezās un domīgi sāka kāpt augšā pa lieveņa pakāpieniem. Suņi sekoja soli solī. Kevins tiešām nebija jokojis par maisīšanos pa kājām. Par laimi Danielam, Hans turējās aizmugurē, jo citādi viņš aiz tā neredzētu, kur jāiet.

Daniels apstājās blakus Aleksai un pagriezās, lai kopā ar viņu domīgi raudzītos melnajā nakts tumsā. Suņi iekārtojās abiem pie kājām. Rotveilers pagrūda Lolu tālāk, un viņa apvainoti iesmilkstējās. Daniels ar abām rokām cieši pieķērās lieveņa margām, it kā baidītos zaudēt pamatu zem kājām.

- Vai tas ir slikti, ka es priecājos par Keva aizbraukšanu? -viņš jautāja. - Ar viņu ir grūti... pārāk grūti, saproti? Es nespēju domāt, kad viņš visu laiku runā.

Daniels atlaida labo roku no margām un ar plaukstu viegli pieskārās Alcksas mugurai, gandrīz automātiski un neapzināti.

Viņa biežie pieskārieni atsauca Aleksai atmiņā pirms daudziem gadiem kopā ar Bārnabiju veiktos eksperimentus ar izolācijas kamerām. Tas bija efektīvs veids, kā piespiest cilvēku runāt, neatstājot nekādas redzamas spīdzināšanas pēdas, taču kopumā aizņēma pārāk daudz laika, tāpēc tā nebija labākā metode.

Taču visi, kas nokļuva šādā kamerā, neatkarīgi no pretestības spējām pēc atbrīvošanas reaģēja vienādi - kāroja pēc fiziska kontakta kā narkomāns pēc kārtējās devas. Viņa atcerējās neaizmirstamu gadījumu ar kādu armijas kaprāli - vienu no brīvprātīgajiem, kuri piedalījās sākotnējās testēšanas stadijā, - un pārāk ilgo, diezgan uzbāzīgo apkampienu, kādā viņš bija sagrābis Aleksu, iznākot no kameras. Apsargiem bija viņš jāatrauj ar spēku.

Laikam Daniels arī pašlaik jutās līdzīgi kā tas kareivis. Jau vairākas dienas viņš bija pavadījis, atšķirts no savas agrākās, normālās dzīves. Viņš laikam bija ļoti noilgojies pēc kādas dzīvas, elpojošas cilvēciskas būtnes mierinošā pieskāriena.

Protams, šī diagnoze attiecās arī uz pašu Aleksu - viņa bija atrauta no normālas dzīves daudz ilgāk nekā Daniels. Lai gan bija jau pieradusi pie tā, vienlaikus viņa arī daudz ilgāk bija pavadījusi pilnīgā cilvēcisku kontaktu badā. Varbūt tāpēc Daniela pieskārieni šķita tik dīvaini mierinoši.

- Es nedomāju, ka tas ir kaut kas slikts, - Aleksa atbildēja. - Ir tikai dabiski, ka tev vajadzīgs miers, lai apdomātu visu notiekošo.

Viņš īsi iesmējās, vairs ne tik līksmi kā nesenajā histērijas lēkmē. - Nelaime tāda, ka man vajadzīgs miers tikai no viņa, ne no viena cita, - Daniels nopūtās. - Kevs vienmēr ir bijis tāds, jau no agras bērnības. Vienmēr gribēja būt noteicējs, atrasties uzmanības centrā.

- Jocīgas īpašības spiegam.

- Laikam viņš iemācījies darbā apspiest šīs noslieces - un pēc tam brīvajā laikā tās laužas ārā aumaļām.

- Es par to neko nevaru spriest. Biju vienīgais bērns.

- Ak, laimīgā, laimīgā, - viņš atkal nopūtās.

- Gan jau viņš negrib neko sliktu. - Kāpēc gan viņa aizstāvēja Kevinu? Aleksa nesaprata. Varbūt vienkārši tādēļ, lai uzmundrinātu Dānieļu. - Ja situācija nebūtu tik ekstrēma, tev būtu vieglāk saprasties ar viņu.

- Tas ir pareizi. Man jādomā taisnīgāk. Laikam esmu vienkārši... noskaities. Ārkārtīgi noskaities. Es zinu, ka viņš to nedarīja tīši, taču ar savas dzīves plāniem viņš pēkšņi ir sagrāvis visus manējos. Tas ir tik ļoti... Kevina garā.

- Paies kāds laiks, līdz spēsi pieņemt notikušo, - Aleksa saudzīgi paskaidroja. - Dusmas droši vien paliks, tomēr būs vieglāk paciešamas. Es ikdienā parasti aizmirstu visas lielās dusmas. Taču man šajā ziņā ir citādi. Man ļaunumu nodarīja cilvēki, kurus es nepazinu tik labi. Tie nebija ģimenes locekļi.

- Bet tavi ienaidnieki mēģināja tevi nogalināt. Tas ir daudz ļaunāk, tāpēc pat nemēģini salidzināt savus pārdzīvojumus ar maniem. Kevins nekad negribēja tīši sāpināt mani. Tomēr jūtos nelāgi, saproti? It kā būtu nomiris, tomēr spiests dzīvot tālāk. Un nesaprotu, kā.

Aleksa paplikšķināja pa Daniela kreiso plaukstu uz margām, atceroties, cik mierinošs pašai šķita šāds pieskāriens, braucot šurp. Āda uz vīrieša pirkstu kauliņiem bija cieši nostiepta.

- Gan jau iemācīsies, tāpat kā es savulaik. Tas kļūst par ieradumu. Iepriekšējā dzīve pamazām pagaist no atmiņas. Un domāšana kļūst filozofiskāka. Sāc saprast, ka dažādas katastrofas notiek ik bridi. Vai var salīdzināt savas nelaimes ar bandu karu plosīšanos valsts mērogā? Vai ari ar postošu cunami vilni, kas iznicina veselu pilsētu? Viss mainās, un nekas vairs nav tik drošs kā agrāk. Turklāt ari tā drošība vienmēr bija tikai ilūzija... Piedod, tā laikam bija visdraņķīgākā uzmundrinošā runa pasaulē.

Daniels iesmējās. - Ne gluži pati draņķīgākā. Es tomēr jūtos mazliet, par kripatiņu labāk.

- Nu tad jau laikam esmu paveikusi savu uzdevumu.

- Kā tu nonāci pie tā visa? - Šis jautājums izskanēja tik viegli, it kā pavisam ikdienišķi.

Viņa vilcinājās. - Kādā ziņā?

- Kā tu izvēlējies šo... profesiju? Es domāju - pašā sākumā, pirms visiem slepkavības mēģinājumiem. Vai tu dienēji armijā? Pieteicies brīvprātīgi?

Šie jautājumi atkal tika izteikti tik bezrūpīgi, it kā Daniels gribētu zināt, kā viņa kļuvusi par finanšu plānotāju vai interjera dizaineri. Emociju trūkums bija bīstama pazīme. Viņš joprojām stingi raudzījās taisni uz priekšu tumsā.

Aleksa neizvairījās no atbildes. Viņa pati arī gribētu to zināt, ja liktenis viņu būtu savedis tik cieši kopā ar šādas profesijas pārstāvi. Šādu jautājumu viņa savulaik, kopīgās darbības pirmsākumos, bija uzdevusi arī Bārnabijam. Un viņa atbilde bija līdzīga viņējai.

- Es pati to īsti neizvēlējos, - Aleksa apdomīgi iesāka. - Un nē, es nedienēju armijā. Viņi mani uzrunāja, kad studēju Medicīnas fakultātē. Sākumā interesējos par patoloģiju, bet pēc tam pievērsos kaut kam citam. Aizrāvos ar kādu jomu - laikam to varētu nosaukt par tādu kā prāta kontroli ar ķīmijas palīdzību. Šajā jomā darbojās tikai daži, un man bija daudz šķēršļu - trūka finansējuma, instrumentu, testu subjektu... pats galvenais bija tieši naudas trūkums. Profesori, kuru vadībā es strādāju, pilnībā pat neizprata manus pētījumus, tāpēc nespēja daudz palīdzēt. Tad uzradās tie noslēpumainie valdības ierēdņi un izteica man piedāvājumu. Apmaksāja lielos studiju kredītus. Es varēju mierīgi pabeigt mācības, vienlaikus koncentrējot savus pētījumus uz jauno saimnieku mērķiem. Pēc augstskolas beigšanas sāku strādāt viņu laboratorijā, kur manā rīcībā bija visas tehnoloģijas, par ko vien varēju sapņot, un nekad netrūka naudas. Bija skaidri redzams, ko viņi lika man izstrādāt. Viņi man nemeloja. Es zināju, kādiem mērķiem kalpos mans darbs, taču no viņu mutes tas izklausījās cēli. Es palīdzēju savai valstij...

Daniels klausījās, joprojām raudzīdamies taisni uz priekšu.

- Tolaik es nedomāju, ka man pašai nāksies ari pielietot izstrādātos preparātus subjektiem. Biju pārliecināta, ka mans darbs būs saistīts tikai ar līdzekļu nodrošināšanu... - Viņa skumji pašūpoja galvu. - Taču patiesībā izrādījās citādi. Manis izstrādātie antiķermenlši bija pārāk specifiski - ārstam, kurš tos izmantoja, bija pilnībā jāizprot to iedarbība. Tātad tas varēja būt tikai viens cilvēks.

Plauksta uz Aleksas muguras neizkustējās - tā bija sastingusi.

- Vienīgais cilvēks, kurš jebkad atradies nopratināšanas telpā kopā ar mani, neskaitot subjektu, bija Bārnabijs. Sākumā viņš nodarbojās ar pratināšanu. Pirmajā brīdi viņš mani biedēja, taču izrādījās maiga rakstura virs... Mēs galvenokārt strādājām laboratorijā, sintezējām un uzlabojām preparātus. Pašas nopratināšanas aizņēma tikai aptuveni piecus procentus no mana darba. -Viņa dziļi ievilka elpu. - Taču bieži, kad draudēja krīzes situācija, vienlaikus bija jāveic vairākas nopratināšanas, jo ātrums bija vissvarīgākais. Man bija jāiemācās strādāt vienai. Es negribēju to darīt, taču sapratu, kāpēc tā vajag.

Tas nebija tik grūti, kā biju domājusi. Visbriesmlgāk bija apzināties, cik labi šis darbs man izdodas. ŠI apziņa mani biedēja. Un nekad īsti nepārstāja biedēt. - To viņa bija atzinusi vienīgi Bārnabijam. Viņš bija mierinājis, ka nav, ko raizēties: viņa vienkārši esot tāds cilvēks, kuram labi padodas jebkurš darbs. īsta izcilniece.

Aleksa noklepojās, jūtot, ka pēkšņi kaklā sakāpis kamols. - Taču es sasniedzu rezultātus. Palīdzēju izglābt daudzas dzīvības. Un nekad nevienu nenogalināju - kamēr strādāju valdības dienestā. - Tagad arī viņa lūkojās tumsā. Viņa negribēja redzēt Daniela reakciju. - Vienmēr esmu domājusi, vai ar to pietiek, lai varētu uzskatīt sevi par mazāk ļaunu briesmoni.

Taču viņa bija diezgan pārliecināta, ka atbilde ir noliedzoša.

- Hm... - Daniels tikai klusi, domīgi norūca.

Aleksa joprojām raudzījās necaurredzamajā tumsā acu priekšā. Viņa nekad iepriekš nebija mēģinājusi izskaidrot kādam cilvēkam šo izvēli - domino kauliņu virkni, kas noveda viņu līdz pašreizējai lomai. Diez vai tas šoreiz izdevās pārliecinoši.

Un tad Daniels klusi iesmējās.

Aleksa pagriezās ar pārsteiguma pilnu skatienu.

Viņa lūpas bija savilkušās tādā kā atvieglotā smaidā. - Es jau biju saņēmis drosmi uzklausīt kaut ko patiesi atbaidošu, taču tas viss izklausījās daudz saprātīgāk, nekā biju gaidījis.

Aleksa sarauca pieri. Viņam šis stāsts šķita saprātīgs?

Pēkšņi ierūcās Daniela vēders. Viņš atkal iesmējās, un neveiklais saspringums starp viņiem pagaisa.

- Vai Kevins tevi nemaz nepabaroja? - viņa jautāja. - Šī laikam ir tāda māja, kur katram jārūpējas pašam par sevi.

- Es tiešām neatteiktos no kaut kā ēdama, - Daniels piekrita.

Aleksa aicināja Dānieļu pie ledusskapja, cenšoties noslēpt

pārsteigumu par to, ka vīrieša izturēšanās pret viņu nav mainījusies. Skaļi runāt par savu pagātni šķita bīstami. Taču pašu ļaunāko viņš jau zināja, jo bija iepazinis to visnežēlīgākajā iespējamajā veidā. Viņas skaidrojums pēc tam neko daudz vairs nenozīmēja.

Par spīti izsalkumam, Daniels tomēr nebija lielā sajūsmā par pieejamiem pārtikas krājumiem. Tāpat kā pirms tam Aleksa, viņš negribīgi izvēlējās picu, īgņodamies par Kevina slinkumu virtuvē, kas, spriežot pēc Daniela teiktā, laikam bija jau sena vaina. Saruna ritēja brīvi un nepiespiesti kā vienkāršu paziņu starpā.

- Nesaprotu, kur viņš iegūst visu to trako enerģiju, - Daniels brīnījās, - ēdot tikai šādu pārtiku.

- Arnijs ari nevarētu būt nekāds labais pavārs. Kur viņš vispār palicis?

- Devās pie miera vēl pirms Keva aizbraukšanas. Laikam rītos agri ceļas. Man šķiet, viņa istaba atrodas kaut kur tur. -Daniels norādīja uz pretējo pusi no kāpnēm.

- Vai tev viņš nešķiet mazliet dīvains?

- Tu domā - tās klusēšanas dēļ? Manuprāt, tieši tāpēc Arni-jam labi sader ar Kevinu. Lai varētu saprasties ar viņu, jāspēj klausīties, kā viņš visu laiku tarkšķ. Pašam bilst kādu vārdu nav cerību.

Aleksa iespurdzās.

- Saldētavā zem picas bija paslēpts saldējums. Vai gribi? -Daniels jautāja.

Viņa gribēja gan, tāpēc sākās trauku un karošu meklēšana. Daniels atrada saldējuma kausiņu un zupas karotes, taču jāēd būs no kafijas krūzēm. Vērojot, kā Daniels ņem saldējumu ārā no iepakojuma, viņa kaut ko iedomājās.

- Vai tu esi kreilis?

- Nūjā...

- Ak tā! Man šķita, ka Kevins ir labrocis, bet, ja jūs esat identiskie dvīņi, vai tas nenozīmē...

- Parasti jā, - Daniels atbildēja, pasniedzot viņai pirmo krūzi. Tas bija vaniļas saldējums, ne viņas iecienītākais, tomēr pašlaik viņa priecājās par jebkādu cukura lādiņu. - Bet mēs esam īpašs gadījums. Mēs esam tā sauktie spoguļdvīņi. Apmēram divdesmit procenti identisko dvīņu - speciālisti domā, ka tie, kuru olšūna dalās vēlāk, - izveidojas kā pretstati. Mūsu sejas nav pilnīgi vienādas, tās ir kā spoguļattēli. Tas neko daudz nenozīmē, jo īpaši Kevinam. - Viņš ar baudu izgaršoja pirmo saldējuma kumosu un pasmaidīja. - Turpretī man var rasties problēmas, ja kādreiz būs vajadzīga orgānu transplantācija. Visi mani iekšējie orgāni ir apgriezti otrādi, tāpēc būtu ļoti sarežģīti nomainīt dažus no tiem, ja vien neizdotos atrast donoru, kurš arī ir šāds reversais dvīnis, turklāt ģenētiski atbilstošs. Citiem vārdiem sakot, jācer, ka man nekad nevajadzēs jaunas aknas. - Viņš paņēma vēl vienu karoti saldējuma.

- Man šķistu daudz ticamāk, ka Kevinam visas iekšas būtu otrādi.

Viņi atkal sāka smieties, bet daudz mierīgāk nekā iepriekšējā reizē. Laikam bija atbrīvojušies no spriedzes izraisītās histērijas.

- Kas ir rakstīts uz tā papīriņa - tā svarīgā komanda suņiem?

Daniels izvilka mazo lapiņu no džinsu kabatas, uzmeta tai

skatienu, tad pasniedza to Aleksai.

Uz tās ar lielajiem burtiem bija rakstīts: BĒGŠANAS PROTOKOLS.

- Kā tev šķiet, vai notiks kaut kas briesmīgs, ja mēs to izteiksim skaļi? - viņa iejautājās.

- Iespējams. Pēc visa, ko redzēju viņa slepenajā midzeni, varu noticēt daudz kam.

- Kevinam tiešām jānollgst kāds, kas labāk prastu izdomāt nosaukumus komandām. Tas viņam neizdodas pārāk labi.

- Tagad laikam tas būs mans uzdevums, - Daniels nopūtās. - Man patīk suņi. Tas varētu būt jautri.

- Tā arī savā ziņā ir skološana, vai ne?

- Ja Kevs man to uzticēs. - Daniels pikti saviebās. - Varbūt liks tikai tīrīt mēslus no būriem. No viņa to varētu sagaidīt. - Tad viņš atkal nopūtās. - Labi vismaz, ka visi skolēni izskatās diezgan saprātīgi. Kā tev šķiet, vai es varētu iemācīt suņiem spēlēt volejbolu?

- Nu... kāpēc gan ne? Tiem piemīt dažādi talanti.

- Tad jau laikam man nav ko bēdāt. Vai ne?

- Protams, - Aleksa pārliecināti atbildēja. Un domās norāja sevi par meli.

1 4 .NODAĻA

Pamostoties Aleksa uzreiz sajuta sāpes. Miegā bija izdevies paglābties un atpūsties no sāpēm, bet tagad, atgriežoties īstenībā, tās uzklupa ar divkāršu spēku.

Istabā valdīja piķa melna tumsa. Viņa nosprieda, ka aiz kastēm jābūt logam, taču tas laikam bija aizsegts ar gaismas necaurlaidīgiem slēģiem. Kevins negribētu, lai vakaros būtu redzami pārāk daudzi apgaismoti logi. Labāk, lai māja izskatās tikai daļēji apdzīvota. Vietējiem ļaudīm bija jādomā, ka Arnijs ir tās vienīgais iemītnieks.

Aleksa izrausās no saliekamās gultas, ievaidoties, kad kreisais plecs un gūža atsitās pret koka malu, tad sāka taustīties pēc gaismas slēdža. Viņa bija atbrīvojusi platu celiņu no saliekamās gultas lidz durvīm, lai, pārvietojoties tumsā, nesavainotos vēl vairāk. Kad gaisma bija ieslēgta, viņa atvienoja vadiņus un noņēma gāzmasku. Tā kā šajā mājā atradās cilvēki, kurus viņa negribēja nogalināt, šoreiz viņa sistēmai bija pievienojusi baloniņu ar miega gāzi.

Gaitenis bija tukšs, vannasistabas durvis - vaļā. Iekšā karājās viens mitrs dvielis, tātad Daniels laikam jau bija piecēlies. Tas nebija nekāds pārsteigums. Viņa vakar vakarā bija ilgi nosēdējusi, veidojot atmiņu sarakstu. Aleksa raizējās, ka varbūt jau pēc nedēļas nespēs atcerēties, ko nozīmē šifrētie apzīmējumi. Bija daudzi noslēpumi, kuru dēļ varētu nogalināt, taču neviens no tiem nebija saistīts tikai ar viņu vai Bārnabiju. Ja kāds no šiem konkrētajiem noslēpumiem būtu problēmas sakne, tad būtu bijuši ari citi upuri. Cik viņa bija spējusi izpētīt, pēc viņas un Bārnabija nekrologa nesekoja sēru vēstis ar citu viņai zināmu cilvēku vārdiem. Vismaz publiskajās ziņās.

Mazgājot matus, Aleksa gudroja, kā varētu sašaurināt meklējumu laika robežas. Dušā viņai parasti labi veicās radošā domāšana.

Bārnabijs vienmēr bijis aizdomu pārņemts, taču rīkoties viņš sāka tikai divus gadus pirms nāves. Viņa labi atcerējās pašu pirmo sarunu, pirmoreiz apjaušot, ka ir apdraudēta. Tas bija vēlā rudenī - ap Pateicības dienu. Ja vien tā nebija nejauša rīcības izmaiņa, ja bija iedarbojies kāds katalizators, tad Bārnabijs reaģēja uz kādu izmeklējamo lietu, kas bija problēmas cēlonis. Viņa nevarēja droši galvot par secību, tomēr bija diezgan pārliecināta, ka atceras konkrētas nopratināšanas, kuras bija notikušas pēc izmaiņām, - tās bija palikušas atmiņā, jaunā stresa un nemiera aizēnotas. Tātad tās varēja izslēgt. Un viņa labi atcerējās izmeklējamās lietas pirmajā gadā, kad viss bija tik biedējoši jauns un nepatīkams, - tātad arī tās varēja izslēgt. Arī tad vēl palika trīs darba gadi, kas jāizanalizē, un divi no atomieroču draudu gadījumiem, tomēr viņa priecājās par kaut nelielu ierobežojumu.

Aleksa ar baudu noslaucījās mīkstajos, pūkainajos dvieļos, kas vannasistabā bija bagātīgi sarūpēti. Kevins laikam bija ikdienas ērtību un baudu cienītājs. Bet varbūt tas bija Arnijs. Kāds no viņiem vannasistabai bija sagādājis arī visus tualetes piederumus gluži kā viesnīcā, tikai liela tilpuma pudelēs. Dušas kabīnē bija šampūns un matu balzams. Savukārt uz plaukta pie spoguļa kārtīgi rindojās zobu pasta, losjons un mutes skalojamais līdzeklis. Jauka viesmīlība.

Viņa ar dvieli notrauca no spoguļa mitrumu un uzreiz pārliecinājās, ka joprojām nevarēs iziet cilvēkos. Zilumi zem acīm tagad lielākoties bija netīri zaļganā krāsā ar tumšāk violetu ēno-jumu iekšējos acu kaktiņos. Pampums bija sācis saplakt, bet līdz ar to vēl vairāk izcēlās superlīmes ielāps. Nobrāzumu malas uz vaigiem bija tik tikko sākušas kļūt dzeltenīgas.

Viņa nopūtās. Sabiedrībā nevarēs rādīties vismaz nedēļu, pat ar nogrimētu seju.

Izvēlējusies tīrākās drēbes, Aleksa savāca kopā pārējo apģērbu, satina to sainī kādā T kreklā un devās meklēt veļas mazgātavu. Apakšstāvs bija tukšs un kluss. Tālumā bija dzirdama suņu riešana. Daniels un Arnijs laikam ārā nodarbojās ar dresūru.

Plašā, ērtā veļas mazgāšanas telpa atradās aiz virtuves. Viņa ievēroja sētas puses durvis - vienmēr ir ieteicams zināt visas ieejas un izejas - un dīvainu, lielu plastmasas vērtni to apakšējā daļā. Tikai pēc krietna brīža viņa attapās, ka tās ir suņu durvis - lielas suņu durvis, pa kurām varētu ienākt un iziet arī Hans. Viņa līdz šim vēl nebija redzējusi nevienu suni mājā iekšā, tomēr droši vien tiem kādreiz ļauj ienākt. Ielikusi drēbes mazgāties, viņa devās sarūpēt brokastis.

Virtuves skapīši bija gandrīz tikpat trūcīgi kā ledusskapis. Puse no tiem bija pilni ar suņu barības skārdenēm, bet pārējie gandrīz tukši. Par laimi, kannā uz virtuves letes bija atlicis mazliet kafijas. Viņa atrada un pievāca arī pildīto cepumu iepakojumus. Acīmredzot Kevinam un Arnijam pārtika rūpēja mazāk nekā smalki dvieļi. Viņa atrada krūzi ar 1983. gada skautu nometnes emblēmu, apdrupušu un nobālējušu. Šāds laika posms neatbilda ne vienam, ne otram no abiem mājas iemītniekiem, tāpēc krūze droši vien bija iegādāta lietota. Tomēr tā kalpoja gluži labi. Pabrokastojusi viņa ielika krūzi trauku mazgājamā mašīnā ar nerūsošā tērauda korpusu un pēc tam devās lūkoties, kas notiek ārā.

Uz lieveņa pie ārdurvīm viņu sveica Lola un Hans kopā ar rotveileru, kura vārdu viņa nevarēja atcerēties. Visi suņi uzreiz piecēlās, it kā būtu viņu gaidījuši, un sekoja līdzi uz saimniecības ēku. Pa ceļam Aleksa dažas reizes paplikšķināja Lolai pa muguru, jo šķita, ka tā ir pieklājīgi.

Uz ziemeļiem no modernās suņu mītnes bija liels dresūras laukums, pilns ar suņiem, un Arnijs tā vidū skaļi sauca komandas saviem jautri lēkājošajiem audzēkņiem. Neizskatījās, ka tie būtu ļoti paklausīgi, tomēr daži tēloja skolotāja mīluļus. Daniels nekur nebija redzams. Viņa iegāja suņu mītnes ēkā, izstaigāja to visu līdz noliktavai. Kevins ar Arniju suņiem bija sarūpējuši daudz labākus pārtikas krājumus nekā sev. Daniela nebija arī šeit.

Aleksa aizklīda līdz dresūras laukuma malai, īsti nesaprotot, ko lai dara. Cik savādi - viņa taču sen bija pieradusi pie vienatnes. Taču tagad, kad tuvumā nebija Daniela, ko pieskatīt, pēkšņi jutās apjukusi.

Arnijs, protams, nepievērsa ne mazāko uzmanību, kad viņa pienāca un ieķērās ar pirkstiem stiepļu žogā. Viņa vēroja, kā melnīgsnējais vīrs apmāca kādu jaunu vācu aitusuni - vēl lempīgu, ar lielām ķepām un noļukušām ausīm - daudz ilgāk un rūpīgāk, nekā viņai būtu pieticis pacietības. Abi Lolas kucēni pienāca un piespiedās ar ķermenīšiem pie žoga, lai māte tos aplaiza. Viņa mazliet tos samīļoja, bet pēc tam padzina ar savādu smilkstienu, kas Aleksai nezin kāpēc atgādināja pašas mātes mudinājumus pēc vakariņām ķerties pie mācībām. Un tiešām - abi pusaugu kucēni aizļepatoja atpakaļ pie vīra, kurš par paklausību deva kārumus.

Varbūt Daniels bija aizbraucis uz šautuvi. Kevins bija teicis, ka fermā esot kravas pikaps, bet Aleksa nekur to nebija manījusi. Žēl, ka Daniels nebija viņu pagaidījis. Viņa gribēja vēl pašaudīties ar SIG. Un, godīgi sakot, būtu ļoti noderīgi pavingrināties arī ar savu veco PPK. Līdz šim vēl nekad viņas dzīvība nebija bijusi atkarīga no trāpīgas šaušanas prasmes, taču nākotnē daudz kas var mainīties. Viņa negribēja palaist garām tik negaidītu šaušanas treniņu izdevību.

Aleksa vēl pusstundu vēroja Arnija darbošanos ar jaunajiem suņiem. Tad beidzot atļāvās iejaukties - drīzāk garlaicības dēļ, nevis intereses pēc.

- Paklau, - viņa uzsauca, pārkliedzot suņu rejas. - Klau, Arnij?

Vīrietis pacēla galvu ar pilnīgi vienaldzīgu sejas izteiksmi.

- Vai Daniels aizbrauca ar pikapu uz šautuvi? Cikos viņš devās prom?

Arnijs pamāja ar galvu, pēc tam paraustīja plecus. Aleksa mēģināja iztulkot šo atbildi, taču drīz vien padevās. Būs jāuzdod vienkāršāki jautājumi.

- Viņš aizbrauca ar pikapu? - Aleksa pārjautāja.

Arnijs bija pievērsis visu uzmanību suņiem, tomēr atbildēja: - Laikam gan. Kad biju šķūnī, tas nebija vietā.

- Cik tālu ir līdz šautuvei? - viņa jautāja. Šis attālums bija izskatījies pārāk liels, lai ietu kājām, tomēr skaidrības labad bija jāpajautā.

- Pa taisno apmēram piecas jūdzes.

Ne tik tālu, kā viņa domājusi. Daniels taču bija labs skrējējs -vai viņš nevarēja atstāt pikapu? Tiesa, viņai pašai arī derētu izlocīt kājas, taču, kamēr viņa nokļūs līdz šautuvei, Daniels jau droši vien būs devies mājup.

- Vai tu zini, ap cikiem viņš aizbrauca?

- Neredzēju. Taču noteikti pirms deviņiem.

Pagājusi jau vairāk nekā stunda. Viņš noteikti drīz atgriezīsies. Viņa sagaidis arī savu kārtu.

Labi, ka Daniels pievērsies šaušanas treniņiem. Varbūt sācis ņemt vērā kaut ko no viņas un Kevina teiktā. Aleksa negribēja, lai Daniels dzīvo pastāvīgās bailēs, tomēr pašlaik citas iespējas nebija. Bailes palīdzēs viņam palikt dzīvam.

Pateicīgi pamājusi Arnijam ar roku, viņa četrkājaiņu eskorta pavadībā devās atpakaļ uz māju pabeigt drēbju mazgāšanu.

Stundu vēlāk Aleksa pirmoreiz pēc vairākām dienām bija tērpusies tīrās drēbēs, un sajūta bija brīnišķīga. Viņa ielika veļas-mašīnā arī novilkto apģērbu, ar prieku nodomājot, ka tagad visa viņas garderobe atkal jauki smaržos. Pēc tam viņa pusstundu padarbojās ar iesākto atmiņu projektu - gandarīta, ka pēc divpadsmit stundām joprojām atceras apzīmējumus. Viņa centās sakārtot notikumus pēc iespējas hronoloģiskā secībā, taču numerācijas sistēmas pamatā bija draudu smaguma pakāpe. Šādi varbūt varētu rasties vēl lielāks juceklis, kurā būs grūtāk orientēties, taču pašlaik viņa negribēja pārkārtot visu no jauna.

Šorīt Aleksa aprakstīja teroristu draudus ar piecpadsmito un trešo numuru - metro spridzināšanas mēģinājumu un bioloģiskā ieroča zādzību -, pūloties atcerēties kādus vārdus, kas bija ar tiem saistīti. Terorists un krievu tirgoņi piecpadsmitajā numurā bija likvidēti, tātad tiem laikam nebija nekādas nozīmes. Tomēr viņa pierakstīja arī tos. ŅJ būtu pārāk uzkrītošs saīsinājums, tāpēc viņa izvēlējās MB, kas nozīmēja “Manhetena-Bronksa” - vilciena maršrutu, kurš bija uzbrukuma mērķis. TTbija organizētāju grupējums, KI— Kalašas ielejas, VK - krievs, kurš teroristiem pārdeva materiālus. Vēl daži palīgi un atbalstitāji no malas: RP, FD, BB.

Trešajā numurā, cik viņa atcerējās, daži ļaundari bija palikuši dzīvi, bet tie bija nodoti CIP. Viņa pārbaudīja saīsinājumu burtus: Dž, I-P nozīmēja Džammu Indijā, pie Pakistānas robežas. TM - Takomas mēri, kā ierocis bija nosaukts. Teroristu grupējuma darboņi bija to izstrādājuši, vadoties pēc kāda amerikāņu zinātnieka piezīmēm, kas bija nozagtas no laboratorijas Sietlas tuvumā. Šis nelielais grupējums ar apzīmējumu FA bija iesaistīts arī lietās numur T10 un T13. Tolaik, kad Aleksu “atlaida” no darba, departaments joprojām palīdzēja CIP iegūt informāciju par šī grupējuma atliekām. Viņa nezināja, vai CIP ir izdevies likvidēt to pilnībā. Kevins laikam bija pārāk aizņemts Meksikā un nevarētu to pateikt. Viņa pierakstīja dažu ar šo lietu saistīto personu vārdus. DFlbija amerikāņu zinātnieks, kura formula tika nozagta, bet OM bija viņas nopratinātais teroristu grupējuma loceklis. Viņai šķita, ka šajā lietā bija iesaistīts arī kāds amerikānis, kurš gan nebija aktīvs līdzdalībnieks. Vai arī tas vārds bija saistīts ar ceturto numuru? Viņa atcerējās tikai to, ka uzvārds bija īss un izklausījās kā aprauts... vai tas sākās ar burtu P?

Darbā viņai bija aizliegts rakstīt un saglabāt piezīmes, tāpēc nebija nekā, kas palīdzētu atcerēties. Tas Aleksu sarūgtināja. Tik ļoti, ka viņa nolēma pārtraukt darbu un doties pameklēt kaut ko pusdienām. Pildītie cepumi nebija nekādas sātīgās brokastis.

Ieejot dzīvojamā istabā, viņa izdzirdēja attālu automašīnas motora rūkoņu, kam pēc brīža sekoja smagu riepu čirkstoņa uz grantētā celiņa. Beidzot!

Ieraduma pēc Aleksa palūkojās ārā pa durvīm, vai atbraucējs ir Daniels. Tajā brīdī motora troksnis apklusa. Turpat, kur viņi vakar vakarā bija atstājuši sedanu, stāvēja putekļains, balts paveca toijotas modeļa kravas pikaps ar tikpat vecu un noputējušu treileru, un pašlaik pa tā vadītāja durvīm kāpa ārā Daniels. Tūlīt pēc viņa no auto izlēca arī Einšteins.

Lai gan Aleksa nopriecājās par vecā auto ikdienišķo izskatu -tas lieliski kalpoja par maskēšanās līdzekli -, viņai tomēr pār muguru pārskrēja auksti drebuļi un uz rokām uzmetās zosāda. Viņa sastinga, ar plati ieplestām acīm tramīgi lūkojoties šurpu turpu kā pārbiedēts trusis, kas cenšas saprast, no kuras puses draud briesmas. Ko viņa bija neapzināti pamanījusi, ar prātu vēl neaptverot?

Tad Aleksas skatiens pievērsās lielajai papīra tūtai Daniela kreisajā elkonī. Kamēr viņa to vēroja, vīrietis pabīdīja priekšējo sēdekli un paņēma vēl vienu tādu pašu tūtu. Einšteins priecīgi lēkāja ap viņa kājām. Hans un rotveilers noskrēja no lieveņa pievienoties jautrībai.

Aleksa sajuta, kā nobāl viņas seja un izbailēs aizraujas elpa.

Kad šoka izraisītais sastinguma mirklis bija pagājis, viņa metās uz priekšu līdzi suņiem, jūtot, kā nobrāztajos vaigos atkal sāk pulsēt asinis.

- Sveika, Aleksa! - Daniels līksmi uzsauca. - Kravas nodalījumā ir vēl daži maisiņi, ja vēlies palīdzēt... - Viņš aprāvās, pamanot Aleksas sejas izteiksmi. - Kas noticis? Vai Kevins...

- Kur tu biji? - viņa uzšņāca caur zobiem.

Daniels mulsi samirkšķināja acis. - Tikai aizlaidu uz to pilsētiņu, kurai vakar izbraucām cauri. Čildresu.

Aleksas rokas sažņaudzās dūrēs.

- Es paņēmu līdzi suni, - Daniels taisnojās. - Nekas nenotika.

Viņa piespieda vienu dūri pie mutes, saviebās un centās nomierināties. Daniels nebija vainīgs. Viņš taču nesaprata. Viņai un Kevinam vajadzēja labāk paskaidrot. Aleksa pati kļūdījās, pieņemot, ka vismaz sākotnējā apmācība bija notikusi, kamēr viņa mašīnā gulēja. Bet, ja Kevins nebija gatavojis Dānieļu jaunajai dzīvei, par ko tad abi brāļi bija runājuši ilgajās brauciena stundās?

- Vai kāds tevi re... Nu, protams, redzēja. Tu taču iepirkies. Cik cilvēku tevi redzēja?

Daniels atkal samirkšķināja acis. - Vai es kaut ko izdarīju nepareizi?

- Vai tu devies uz pilsētu? - Aleksai aiz muguras atskanēja dobjš bass.

Daniels pavērsa skatienu augstāk. - Jā, saproti, jums mājās diezgan trūcīgi ar ēdamo. Es gribēju kaut ko svaigu, nesaldētu, vai ne? Tu biji aizņemts ar suņiem...

Aleksa pagriezās, lai paraudzītos uz Arniju. Viņa seja, kā parasti, neko nepauda, taču Aleksa spēja ielūkoties aiz šīs fasādes -acīs pazibēja stresa ēnas, pierē izspiedās kāda vēna.

- Vai tu vari kaut kā sazināties ar Kevinu? - viņa jautāja Arni-jam.

- Tu domā - ar Džo?

- Droši vien. Ar Daniela brāli.

- Nekā.

- Ko es tādu izdarīju? - Daniels lūdzoši iejautājās.

Aleksa nopūtās un atkal pievērsās viņam. - Vai atceries,

Kevins teica, ka neviens no vietējiem nav redzējis viņa seju? Nu ko... tagad viņi to ir redzējuši.

To apjaušot, Daniels mazliet nobālēja. - Bet... es nosaucos izdomātā vārdā. Es... teicu, ka iegriezos tikai caurbraucot.

- Ar cik cilvēkiem tu runāji?

- Tikai ar kasieri pārtikas veikalā un arī tajā...

- Cik veikalos tu biji?

- Trijos...

Aleksa saskatījās ar Arniju - viņas acis pauda šausmas, bet suņkopis, kā vienmēr, neizrādīja neko.

- Kevins man atstāja naudu katram gadījumam, ja kaut ko ievajagas. Es nospriedu, ka tā ir paredzēta tādiem produktiem kā olas un piens, - Daniels paskaidroja.

- Viņš domāja viltotus dokumentus, - Aleksa atcirta.

Daniela seja nobālēja vēl vairāk, un pārsteigumā atkārās

žoklis.

Aleksa un Arnijs ilgu brīdi cieši vēroja viņu.

Tad Daniels dziļi ievilka elpu, cenšoties saņemties.

- Nu, piekrītu, - viņš atzinās. - Es rīkojos nepareizi. Vai varam vispirms ienest pirkumus iekšā? Pēc tam varēsi mani tiesāt un strostēt. Ja produkti siltumā sabojāsies, būs vēl lielāks zaudējums.

Cieši sakniebusi lūpas, par spīti sāpēm, Aleksa vienreiz pamāja ar galvu un devās pie pikapa kravas nodalījuma, lai palīdzētu izkraut pirkumus. Ieraugot daudzos maisiņus, asinis atkal sāka šausmās pulsēt nobrāztajos vaigos.

Protams, viņš ne tikai bija devies uz pašu tuvāko pilsētiņu, bet arī nopircis tādus pārtikas krājumus, kuru pietiktu veselai armijai. Un, ja vien būtu iespējams izdarīt vēl kaut ko, kas īpaši iespiestos visiem atmiņā, viņš droši vien būtu pacenties nostrādāt arī to.

Drūmā klusumā Aleksa un Arnijs ienesa visus maisiņus mājā un nolika uz virtuves letes. Daniels staigāja šurpu turpu pie skapīšiem un ledusskapja, ievietojot katru produktu paredzētajā vietā. Aleksa domātu, ka viņš neuzņem pārmetumus pārāk nopietni, ja vien neredzētu sejas krāsas izmaiņas: lai gan viņa sejas izteiksme palika nemainīga, vaigi un kakls brīžiem koši piesarka, brīžiem nedzīvi nobālēja.

Šis nomierināšanās periods varbūt pat izrādījās noderīgs. Tagad Aleksai radās izdevība visu apdomāt un reālistiski izvērtēt draudošās briesmas. Pirms mirkļa viņa jau bija gandrīz gatava sēsties Arnija pikapā un pazust, taču tagad saprata, ka šāda reakcija būtu pārspīlēta. Dažkārt ar pārmērīgu piesardzību var izglābt dzīvību, bet citreiz - nonākt vēl lielākās briesmās. Nedrīkstēja aizmirst par savu izskatu, kas varētu izraisīt vēl nopietnākus sarežģījumus.

Daniels ielika ledusskapī pēdējo pirkumu - kādu zaļu, lapainu dārzeni - un aizvēra durvis. Viņš nepagriezās, tikai palika stāvam, piespiedis noliekto pieri pie vēsā nerūsošā tērauda.

- Cik smaga ir mana vaina? - viņš klusi iejautājās.

Aleksa paraudzījās uz Arniju. Viņš nešķita noskaņots runāt.

- Lūdzu, saki, ka maksāji skaidrā naudā, - viņa iesāka.

-Jā.

- Vismaz kāds mierinājums.

- Bet ne liels, - Daniels minēja.

- Nē. Čildresa ir ļoti maza pilsētiņa.

- Tikai mazliet pāri sešiem tūkstošiem iedzīvotāju, - Arnijs noducināja.

Ļaunāk, nekā viņa bija domājusi, pat dažās vidusskolās ir vairāk skolēnu.

- Tad jau katru svešinieku uzreiz ievēro, - viņa secināja. - Vietējie tev noteikti pievērsa uzmanību.

Daniels pagriezās atpakaļ. Viņa sejas izteiksme bija savaldīga, bet acīs vīdēja nemiers.

- Jā, to es saprotu, - viņš piekrita.

- Tu brauci Arnija pikapā kopā ar vienu no Arnija suņiem, -Aleksa turpināja. - Kāds varēja noprast tavu saistību ar viņu.

- Einšteins palika pikapā, - Daniels atbildēja. - Šaubos, vai kāds vēroja mani iekāpjam vai izkāpjam.

- Pilsētiņā ir simt līdzīgi pikapi. Pieci no tiem ir tieši tādā pašā krāsā, tāda paša gada izlaidums un modelis, un diviem no tiem ir piekabināti treileri, - Arnijs paskaidroja, vēršoties pie Aleksas, nevis Daniela. - Un daudzi šejienieši braucienos ņem līdzi suni.

- Tas ir noderīgi, - viņa piekrita Arnijam. - Jūs labi protat maskēties.

- Cik ļoti tas var nākt par ļaunu tev? - Daniels jautāja viņam.

Arnijs paraustīja plecus. - To nevar zināt. Cilvēki parasti

diezgan ātri aizmirst redzēto, ja nav nopietna iemesla atcerēties. Ja sēdēsim klusu, varbūt viss norimsies.

- Jebkurā gadījumā, kas izdarīts, izdarīts, - Aleksa domīgi noteica. - Būs jāievēro īpaša piesardzība.

- Kevins būs nikns, - Daniels nopūtās.

- Kad tad viņš tāds nav? - Aleksa atjautāja, un Arnijs pat atļāvās īsi iesmieties. - Turklāt viņš pats ir vainīgs, jo neko tev nepaskaidroja. Es netaisos atkārtot šo kļūdu. - Viņa norādīja uz dīvānu.

Arnijs domīgi pamāja ar galvu, tad smagiem soļiem devās ārā pa durvīm, lai atgrieztos pie darba. Kevins bija izvēlējies labu biznesa partneri. Aleksa pēkšņi iedomājās, cik labi būtu, ja Daniela brālis būtu Arnijs, nevis Kevins. Ar Arniju varēja daudz vieglāk saprasties.

- Varbūt es varētu pagatavot pusdienas, kamēr tu lasīsi man lekciju? - Daniels ieminējās. - Esmu briesmīgi izsalcis. Nesaprotu, no kā Arnijs šeit pārtiek.

- Protams, - Aleksa piekrita. Viņa apsēdās uz bāra ķebļa pie letes.

- Es tiešām biju pārliecināts, ka daru labu darbu, - Daniels nomurmināja, dodoties pie ledusskapja.

- Es saprotu, Daniel, saprotu. Un arī es esmu izsalkusi, - viņa atzinās.

- Nākamreiz es iepriekš pajautāšu, - viņš apsolīja.

Viņa nopūtās. - Tas jau ir labs iesākums.

Lai kā Aleksa negribēja to atzīt, Daniela pagatavotā lielā sviestmaize palīdzēja daudz mierīgāk raudzīties uz notikušo.

Pusdienošanas laikā viņa īsumā izklāstīja galvenās pamatpatiesības, sīkākus skaidrojumus atstājot brīdim, kad būs jāveic kāds konkrēts uzdevums. Daniels uzmanīgi klausījās.

- Neprotu šādi uztvert pasauli, - viņš žēlojās. - Tā ir īsta paranoja.

- Jā! Paranoja arī ir mūsu mērķis. Paranoja nāk par labu.

- Tas ir mazliet pretrunā ar reālajā pasaulē mācīto, bet es centīšos pārorientēties. Zinu, ka varu izdarīt vismaz tik daudz: turpmāk jautāšu tavu atļauju vienmēr un visur. Pirms katra elpas vilciena.

- Gan jau iejutīsies. Pēc kāda laika tas kļūst par paradumu. Taču nevajag dēvēt savu agrāko dzīvi par reālo pasauli. Tas viss, kas notiek šajā pasaulē, ir daudz reālāks un arī daudz paliekošāks. Tas ir primitīvi - izdzīvošanas instinkti. Es zinu, ka tev tādi ir jau kopš piedzimšanas. Tie ir tikai jāatmodina.

- Man jāsāk domāt kā vajātam zvēram. - Viņš centās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi, taču bija skaidri redzams, cik nepatīkama viņam ir šāda doma.

- Jā. Tu arī esi vajāts zvērs. Un es arī. Un tavs brālis arī. Un, pie velna, laikam Arnijs arī. Izrādās, ka tā šeit ir ļoti populāra eksistences forma.

- Bet tu, - viņš domīgi iebilda, - un mans brālis, un varbūt pat Arnijs joprojām esat arī plēsoņas. Bet es esmu tikai medījums.

Viņa papurināja galvu. - Es sākumā arī biju tikai medījums. Pēc tam ieguvu pieredzi. Tev ir tādas priekšrocības, kādu man nekad nebija. Tev ir tieši tāds pats ģenētiskais kods kā tavam brālim, galvenajam plēsoņam. Es tevi vēroju šautuvē - kad tie instinkti būs atmodināti, tu lieliski spēsi sevi aizstāvēt.

- Tu tā saki tikai tādēļ, lai mani mierinātu.

- Es tā saku tāpēc, ka man skauž. Ja es būtu gara auguma, spēcīga, ar dabas dotu šaušanas talantu, tad daudz kas mainītos spēlē, kurā esmu spiesta piedalīties.

- Ja es būtu gudrs un paranojas pārņemts, es nebūtu pakļāvis mūs visus riskam.

Aleksa pasmaidīja. - To nevar salīdzināt. Tev ir iespēja apgūt gudrību, bet es nekad nespēšu paaugties garāka.

Daniels atbildēja ar platu smaidu. - Bet, būdama tāda, kāda esi, tu iemācījies rīkoties daudz piesardzīgāk.

- Lai jau būtu, - viņa atmeta ar roku. - Labāk darīsim kaut ko noderīgu - sašausim kādas siena ķīpas.

- Labi, bet man jāatgriežas... - Daniels palūkojās uz virtuves pulksteni, - ...ne vēlāk par sešiem.

Aleksa apjuka. - Vai tad rāda tavu iecienītāko TV šovu vai ko tamlīdzīgu?

- Nē. Es tev esmu apsolījis vakariņas, taču, kā jau zināms, nevaru uzaicināt uz restorānu, - viņš atvainodamies pasmaidīja. - Tas arī bija viens no iemesliem, neskaitot izsalkumu, kāpēc devos iepirkties.

- Hm...

- Es tevi uzaicināju vakariņās. Vai tad neatceries?

- Ak jā, atceros. Tikai man šķita, ka piedāvājumi, ko tu izteici, pirms es tevi nolaupīju, vairs nav spēkā.

- Es tomēr gribu pildīt savu solījumu. Turklāt kādam ir jāgatavo ēdiens, un es to pieprotu tīri labi. Ne Kevins, ne Arnijs šajā jomā nejēdz nenieka.

Aleksa nopūtās. - To pašu laikam var teikt arī par mani.

- Tad jau viss nokārtots. Un tagad ejam vingrināties šaušanā!

♦ ♦ ♦

Redzot, cik ātri Daniels apgūst šaušanas prasmes, nebija jābrīnās, ka Kevins bija pieņemts darbā CIP. Treniņa laikā Daniels pastāstīja Aleksai par Kevina spējām dažādos sporta veidos un ipašo šaušanas talantu. Izrādījās, ka bērnībā abi brāļi kopā ar tēvu bieži piedalījušies sacensībās un Kevins gandrīz vienmēr ieguvis pirmās vietas godalgu.

- Tikai vienreiz, kad mums bija deviņi gadi, es pieļāvu kļūdu, pārspējot viņu. Tas nebija tādu pūļu vērts. Kopš tā brīža es turpināju piedalīties, lai neapbēdinātu tēvu, taču necentos uzvarēt. Atradu pats savas intereses, tādas nodarbes, ar ko Kevins negribēja krāmēties. Grāmatu lasīšanu. Sabiedrisko darbu. Skriešanu. Kulināriju. Skuķu padarīšanas, kā viņš mēdza zoboties.

Aleksa ielādēja jaunu aptveri. Viņi pamatīgi tērēja Kevina munīciju, bet viņa par to pārāk neuztraucās. Gan jau viņš varēs nopirkt jaunu.

Šodien Aleksa bija rūpīgi pārmeklējusi šķūni un atradusi dažus no viņa naudas krājumiem. Izskatījās, ka Kevins bija piesavinājies daļu Meksikas narkotirgoņu naudas. Parasti viņa atturējās no zagšanas, ja vien nebija nonākusi pilnīgā bezizejā, taču šoreiz bija grūti pārvarēt kārdinājumu pievākt tik daudz, cik vien spēja panest. Galu galā Kevins bija vismaz daļēji vainojams tajā, ka viņa tagad bija daudz trūcīgāka nekā iepriekšējā mēnesī.

- Interesanti, kas būtu noticis ar mani, ja man būtu bijusi māsa vai brālis, kam vidusskolā labāk padotos ķīmija un bioloģija, - viņa ieminējās. - Vai es būtu atteikusies no šīm zinībām? Kļuvusi par grāmatvedi?

Aleksa izšāva un pasmaidīja. Tieši sirdī mērķim.

- Varbūt tev vairāk piemīt sacensības gars nekā man. Varbūt tu būtu neatlaidīgi cīnījusies par uzvaru.

Daniels viegli pieliecās šaušanas pozīcijā un izšāva uz siena ķīpu, kas atradās simt jardus tālāk nekā Aleksas mērķis.

Viņa izšāva atkal. - Varbūt grāmatvedes lomā es būtu laimīgāka.

Daniels nopūtās. - Tev droši vien taisniba. Es skolotāja lomā biju diezgan laimīgs. Nebija nekāda spožā karjera, tomēr arī ikdienišķais spēj sniegt gandarījumu. Vispār vienkāršība netiek pienācīgi novērtēta.

- Es par to nevaru spriest. Bet izklausās jauki.

- Tu nekad neesi bijusi parasta. - Tas neizskanēja kā jautājums.

- Nē, - viņa piekrita. - Ne gluži, kā izrādījās. - Vienmēr pārāk gudra, sev par nelaimi, lai gan to viņa apjauta tikai pēc kāda laika. Viņa ātri divreiz pēc kārtas trāpīja mērķim sirdī.

Daniels iztaisnojās un atslēja garo šauteni pret plecu. Ein-šteins piecēlās kājās un izstaipīja muguru. - Dažās jomās esmu pārspējis ikdienību, - viņš paziņoja, un Aleksa pēc balss toņa noprata, ka viņš cenšas padarīt sarunu priecīgāku. - Un tev ir ļoti paveicies, - viņš turpināja. - Šovakar tu redzēsi, ko spēju paveikt savā iecienītākajā jomā.

Aleksa nolika SIG un izstaipījās līdzīgi kā suns pirms tam. No pārciestajiem ievainojumiem muskuļi ātrāk kļuva stīvi. Viņa ierobežoja kustības, lai saudzētu savainotās ķermeņa daļas. Būs jāpiespiežas noslogot abas rokas un kājas vienlīdzīgi.

- Izklausās kārdinoši. Un esmu tiešām izsalkusi, tāpēc ceru, ka tu domā virtuves mākslu.

- Tieši tā. Vai iesim? - Viņš ar brīvo roku plašā žestā norādīja uz pikapu.

- Tikai vispirms sakārtosim visas rotaļlietas.

Daniels tiešām darbojās līksmi un ar patiku - dungodams grieza produktus šķēlītēs, apkaisīja ar garšvielām, bet citus lika pannās cepties. Protams, Aleksa nevarēja nepamanīt, ka daudzi gatavošanas rīki izskatās pilnīgi jauni un viņa tos nebija redzējusi skapīšos, kad no rīta tos pārmeklēja. Tomēr viņa nolēma atturēties no lekcijas par to, ka cilvēki diez vai pērk virtuves piederumus, braucot cauri svešai pilsētai. Telpu sāka pildīt brīnišķīga smarža, un viņa negribēja neko sabojāt.

Viņa sāniski apsēdās uz dīvāna, saliekusi kājas zem dibena, un vienlaikus vēroja ziņas un Daniela darbošanos. Televīzijā neko interesantu nerādīja - lielākoties vietējās ziņas un dažas reportāžas par vēlēšanu pirmo kārtu, kas notiks tikai pēc deviņiem mēnešiem. Viss vēlēšanu process pamatīgi kaitināja Aleksu. Kad sāksies īstā kampaņa, droši vien būs pavisam jāatsakās no ziņu skatīšanās. Viņa zināja par tumšajām intrigām politikas aizkulisēs tik labi kā neviens cits un arī to, cik maza loma svarīgu lēmumu pieņemšanā ir tautas ievēlētajam šķietamajam vadonim, tāpēc nespēja uztvert nopietni ap kandidātiem sacelto lielo troksni.

Arnijs bija notiesājis kārtējo saldēto vakariņu porciju un devies pie miera ap pusastoņiem, kā laikam allaž bija paradis. Aleksa centās viņu pārliecināt, ka ir vērts pagaidīt īstu mājās gatavotu maltīti, taču suņuvīrs pat nepapūlējās atbildēt uz šo kārdinošo aicinājumu. Viņa nobrīnījās, ka Daniels nemaz nemēģināja piedalīties pierunāšanā, bet varbūt viņš bija pārāk aizņemts ar gatavošanu un nepievērsa uzmanību sarunām. Viņa bija pāris reižu piedāvājusi palīdzību, taču saņēmusi nepārprotamu atbildi, ka viņai būs atļauts tikai un vienīgi ēst, kad viss būs gatavs.

Daniels, klusi purpinādams, izlika galdā atšķirīga izskata šķīvjus, nesaderīgus nažus, dakšiņas un karotes, un kafijas krūzes. Aleksa nolēma stingri piekodināt, lai nedomā atkal doties uz veikaliem pēc smalkiem porcelāna traukiem ar monogrammām. Viņš salika galdā ari ēdienus, un viņa steidzīgi piecēlās no dīvāna, izbadējusies un gandrīz apreibusi no brlnum gardajām smaržām, kas pildīja virtuvi. Daniels atbīdīja viņai krēslu, kā viņa bija redzējusi tikai vecās filmās. Vai tiešām cilvēki mūsdienās tā dara? Aleksa īsti droši nezināja, tomēr šaubījās. Vismaz ne tajās ēstuvēs, ko viņa mēdza apmeklēt.

Ar plašu žestu viņš izvilka šķiltavas un aizdedzināja mazā smalkmaizītē iespraustu zili rožaini punktainu svecīti vieninieka formā.

- Tā bija labākā smalkas galda sveces aizstājēja, ko izdevās atrast, - viņš paskaidroja, pamanot Aleksas neizpratni. - Un šis bija labākais vīns, ko spēju sagādāt, - viņš turpināja, norādot uz atvērto pudeli līdzās viņas kafijas krūzei. Uz etiķetes bija rakstīti kaut kādi nepazīstami vārdi. - Šis ir vissmalkākais vīns, ko tirgo United Supermarket veikalos.

Viņš gatavojās ieliet vīnu, bet Aleksa automātiski aizsedza krūzi ar plaukstu.

- Es nedzeru.

Daniels uz mirkli samulsa, tad ielēja mazliet vīna sev. - Es šorīt nopirku ari ābolu sulu. Vai labāk vēlies ūdeni?

- Sula derēs lieliski.

Viņš piecēlās un devās pie ledusskapja. - Vai drīkstu jautāt? “Anonīmie alkoholiķi” vai kāds reliģisks aizliegums?

- Drošības apsvērumi. Jau četrus gadus neesmu pieskārusies nekam tādam, kas varētu aizmiglot prātu.

Viņš atgriezās, ielēja Aleksas krūzē sulu, tad atkal apsēdās pretī ar tēlotu bezrūpības izteiksmi sejā.

- Vai tad tu nesāki bēgt tikai pirms trim gadiem?

- Jā. Bet, kad biju apjautusi, ka jebkurā brīdī kāds var mani nogalināt, nespēju domāt par kaut ko citu. Nevarēju atļauties ne uz mirkli zaudēt modrību. Tad varētu kaut ko palaist garām. Tomēr kaut ko es laikam palaidu garām. Ja būtu raudzījusies modrāk, Bārnabijs varbūt vēl būtu dzīvs. Mums nevajadzēja gaidīt tik ilgi.

- Tu šeit nejūties droši?

Aleksa pacēla skatienu neviltotā pārsteigumā. Atbilde taču bija tik acīm redzama. - Nē.

- Tāpēc, ka es šorīt rīkojos muļķīgi?

Viņa papurināja galvu. - Nē, nepavisam ne tāpēc. Es nejūtos droši nekur un nekad.

Aleksa sajuta, cik uzspēlēti izklausās šie vārdi, kā tajos it kā apslēpta piebilde protams, un vēroja, kā Daniela sejai pārslīd skumju ēna.

- Klau, bet man droši vien ir pēctraumas stresa sindroms. Visiem tā nav jājūtas. Nešaubos, ka citi cilvēki šādā gadījumā spētu labāk tikt galā ar situāciju.

Daniels pacēla vienu uzaci. - Jā, Kevins šķiet pavisam normāls cilvēks.

Viņi atkal iesmējās. Visos pēdējos trijos gados viņa nebija smējusies tik daudz kā tagad, pāris dienās.

Daniels paņēma dakšiņu. - Vai ķersimies klāt?

1 5 .NODAĻA

- Nē, es nepārspīlēju. Esmu pārliecināta, ka šī ir vislabākā maltīte manā mūžā. Tiesa, es parasti pārtieku no ātrajām uzkodām, tāpēc nevaru īsti novērtēt, tomēr saku tieši to, ko domāju.

- Nu, tas ir ļoti jauks kompliments. Paldies!

- Kā to īsti sauca? - Aleksa jautāja, bakstot ar dakšiņu desertu uz šķīvja un vēlēdamās, kaut vēderā būtu vēl kaut niecīga brīva vieta. Viņa jau bija pieēdusies gandrīz līdz nelabumam, tomēr joprojām kāroja pēc vēl kāda kumosa.

- Sviesta kūka ar banāniem.

- Es tikai... - Viņa padevās kārdinājumam un, par spīti pārpildītā vēdera protestiem, izgaršoja mazu gabaliņu. - Kur tu iemācījies tā gatavot?

- Koledžā apmeklēju dažus kulinārijas kursus. Brīvdienās daudz skatos Food Network un gatavoju, cik vien bieži varu.

- Apbrīnojami lietderīgi pavadīts laiks. Varbūt esi palaidis garām savu īsto aicinājumu?

- Esmu strādājis dažos restorānos. Taču šis darbs traucēja privātajai dzīvei. Kad sāku satikties ar savu bijušo... viņa nebija sajūsmā par manu darba grafiku. Strādājot dienas laikā, varēju pavadīt vairāk laika kopā ar viņu.

- Ne katrs būtu gatavs šādi uzupurēties.

- Tā nebija nekāda upurēšanās. Darbs ar bērniem vienmēr bija šķitis vissvarīgākais. Man tas ļoti patika. Un gatavot taču varēju mājās. Tāpēc kādu laiku apvienoju abas šīs intereses.

- Un pēc tam pārtrauci?

Viņš nopūtās. - Kad Leinija mani atstāja... es negribēju ar viņu ķīvēties. Ļāvu, lai ņem, ko grib.

Aleksa viegli varēja iztēloties, kā tas notika. Viņa bija redzējusi Daniela bankas konta atlikumu pēc šķiršanās. - Viņa tevi aptīrīja.

- Pamatīgi. Tāpēc arī nūdeļu diēta.

- Tas ir noziegums. - Aleksa pievērsa ilgpilnu skatienu atlikušajām kūkas kripatām.

- Tāda ir dzīve, - viņš atbildēja. - Tu jau arī esi pārcietusi gana sirdssāpju.

- Atklāti sakot, lai gan viss izvērtās traģiski, tik un tā biju gatavojusies atstāt šo darbu. Es nevēlējos tam veltīt savu dzīvi, tikai bija sagadījies, ka man tas tiešām labi padodas. - Viņa paraustīja plecus. - Šis darbs mani pārāk smagi ietekmēja.

- Nespēju pat iztēloties. Bet es biju domājis... romantiskās attiecības.

Aleksa neizpratnē paraudzījās uz Dānieļu. - Romantiskās?

- Kā jau tu teici, viss beidzās ar traģēdiju.

- Jā, protams, mana dzīve. Bet...?

- Es tikai domāju: spriežot pēc visa, ko tu stāstīji par doktoru Bārnabiju, viņa traģiskais zaudējums tev droši vien bija briesmīgs trieciens. Tu tā arī neesi pateikusi, kāds bija viņa vārds.

- Džozefs. Bet es viņu vienmēr saucu par Bārnabiju.

Aleksa iedzēra malciņu sulas.

- Un tu mīlēji viņu... jau no pirmā acu skatiena?

Viņa pārsteigumā noelsās, aizrijoties ar sulu, un sāka izmisīgi klepot un sprauslāt. Daniels pielēca kājās un spēcīgi uzsita Alek-sai pa muguru, kamēr viņa pūlējās atgūt elpu. Pēc brīža Aleksa ar rokas mājienu raidīja vīrieti prom.

- Nu jau pārgāja, - viņa aizžņaugti izdvesa. - Apsēdies!

Daniels palika stāvam līdzās, joprojām pastiepis roku. - Vai

droši zini?

- Jā. Tas tik bija pārsteigums! Ar Bārnabiju?

- Man šķita, tu vakar teici...

Aleksa dziļi ievilka elpu, tad vēlreiz noklepojās. - Ka es viņu mīlēju. - Viņa nodrebinājās. - Atvaino, man vienkārši sāka rādīties šaušalīgi incesta rēgi. Bārnabijs man bija kā tēvs. Viņš bija labs tēvs - vienīgais, ko jebkad esmu pazinusi. Man bija ļoti sāpīgi apzināties, cik briesmīgā nāvē viņš gāja bojā, un man viņa ārkārtīgi pietrūkst. Tāpēc, jā, pavisam noteikti tas bija smags trieciens. Bet ne jau tādā ziņā.

Daniels gausi atgriezās savā krēslā. Kādu brīdi apdomājies, viņš jautāja: - Ar ko vēl tev pazūdot bija jāsarauj visas saites?

Aleksa spēja iztēloties, kā Daniela prātā pazib gara dažādu seju virkne. - Šajā ziņā man nebija nekādu grūtību. Lai cik nožēlojami tas izklausītos, bet Bārnabijs man bija vienīgais īstais draugs. Darbs bija visa mana dzīve, un es nedrīkstēju runāt par to ne ar vienu citu, izņemot Bārnabiju. Es dzīvoju ļoti vientulīgi un noslēgti. Apkārt, protams, bija arī citi... piemēram, tā sauktie sulaiņi, kuri nodarbojās ar subjektu sagatavošanu. Viņi zināja tikai vispārīgi, kas notiek, taču nezināja nekādas slepenās detaļas par informāciju, ko mēs centāmies iegūt. Un, jāatzīst, ka viņi baidījās no manis. Viņi zināja, ar ko es nodarbojos. Tāpēc mēs nesarunājāmies daudz. Bija arī laboranti, kuri veica dažādus uzdevumus ārpus pratināšanas telpām, taču tie gan nezināja, ar ko mēs nodarbojamies, un man bija jāuzmanās, lai neizpļāpātos. Reizēm individuālos apmeklējumos mēdza ierasties citu aģentūru darbinieki, lai novērotu konkrētu nopratināšanu, bet es ar tiem gandrīz nekontaktējos, tikai saņēmu norādījumus, kādi jautājumi jāuzdod. Parasti tie vēroja nopratināšanu pa vienpusējo stiklu, un Kārstons informēja mani. Es tolaik uzskatīju Kārstonu gandrīz vai par savu draugu, taču tagad viņš mēģina mani nogalināt... Tāpēc es nevaru salīdzināt savu zaudēto dzīvi ar tavējo. Acīmredzot manā dzīvē nebija nekā tāda, ko būtu žēl zaudēt. Arī pirms pieņemšanas darbā departamentā... Laikam es neprotu veidot attiecības, kā normāliem cilvēkiem pienākas. Kā jau teicu, nožēlojami.

Daniels uzsmaidīja viņai. - Es gan neesmu pamanījis nekādus saskarsmes defektus.

- Ak tā, paldies! Nu ko, ir jau vēls. Ļauj man palīdzēt nokopt galdu.

- Protams. - Daniels piecēlās, izstaipījās un sāka vākt kopā šķīvjus. Viņai bija jāpasteidzas, lai paspētu paņemt kaut dažus traukus, līdz viņš veikli un prasmīgi bija novācis visu. - Bet vakars vēl nav galā, - viņš turpināja, - un tagad es tev atgādināšu mūsu norunas otru pusi.

- Kādu?

Daniels iesmējās. Tā kā viņam bija pilnas rokas, Aleksa atvēra trauku mazgājamo mašīnu. Viņa lika traukus apakšējā plauktā, bet viņš tikmēr - augšējā un lielākās pannas ievietoja izlietnē. Draudzīgā, saskanīgā tandēmā šis darbs veicās ātri.

- Vai tu neatceries? Pagājušas taču tikai dažas dienas. Tiesa, šķiet, daudz vairāk. Kā vairākas nedēļas.

- Tiešām nesaprotu, par ko tu runā.

Daniels aizvēra trauku mazgājamo mašīnu un atspiedās pret virtuves leti, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņa gaidīja.

- Padomā un atceries. Pirms sākās... dīvainības. Tu apsolīji: ja pēc kopīgām vakariņām man nebūs zudušas simpātijas pret tevi...

Daniels jautājoši raudzījās uz Aleksu, gaidot, kad viņa pabeigs teikumu.

Ak tā! Daniels atgādināja metrovilcienā notikušo sarunu. Viņa brīnījās, ka Daniels spēj pieminēt to tik bezrūpīgi. Tie taču bija viņa normālās dzīves pēdējie brīži. Pēdējie brīži pirms ierastās dzīves nolaupīšanas. Un, lai gan viņa nebija šīs laupīšanas organizētāja, tomēr bija tās izpildītāja.

- Nūjā... Kaut ko par kinoteātri blakus universitātei, kur rāda ārzemju filmas, vai ne?

- Jā gan, bet es nebiju gaidījis, ka tu atcerēsies tik precīzi. Tas kinoteātris pašlaik nav pārāk ērti pieejams. Tomēr...

Daniels atvēra skapīti sev aiz muguras, pastiepa roku un izvilka kaut ko no paša augstākā plaukta. Pagriezās atpakaļ un ar lepnu smaidu sejā parādīja DVD disku. Uz pabālējušā vāciņa bija attēls ar glītu sievieti sarkanā kleitā un tumšu platmaļu cepuri galvā.

- Pārsteigums! - viņš iesaucās.

- Kur tu to izrāvi?

Vīrieša smaids mazliet apdzisa. - Otrajā veikalā, kurā biju iegriezies. Lēto preču bodītē. Man ļoti paveicās. Šī ir patiesi lieliska filma. - Viņš nopētīja Aleksas sejas izteiksmi. - Varu uzminēt tavas domas. Tu pašlaik domā: vai tiešām šis idiots nepalaida garām nevienu iespēju krist acis? Mēs nenodzīvosim lidz rītausmai.

- Ne tik garos vārdos. Un, ja es domātu, ka ir tik ļauni, mēs pašlaik jau trauktos projām nakts tumsā ar Arnija pikapu.

- Es ļoti, ļoti nožēloju savu neapdomīgo rīcību, tomēr arī priecājos, ka izdevās atrast šo kino šedevru. Tev tas tiešām patiks.

Aleksa papurināja galvu - nevis nepiekrītot, bet brīnoties par tik dīvainu pavērsienu savā dzīvē. Tikai viena kļūdaina rīcība, un būs jāskatās filma ar subtitriem kopā ar vislaipnāko un... nesamaitātāko cilvēku, kādu viņa jebkad satikusi.

Daniels paspēra soli tuvāk. - Tu nevari atteikties. Tu apsolīji, un es turēšu tevi pie vārda.

- Es piekrītu, piekrītu. Tikai vai tu varētu paskaidrot, kāpēc tev vēl joprojām nav zudušas simpātijas pret mani? - viņa pajautāja, pabeidzot daudz drūmākā tonī, nekā bija iesākusi.

- Nu, tas nebūs grūti.

Daniels pienāca vēl vienu soli tuvāk, līdz Aleksa atspiedās ar muguru pret virtuves galdu. Vīrietis atbalstījās ar plaukstām pret galda malu abās pusēs viņai, un, kad viņš paliecās uz priekšu, Aleksa sajuta tīri izmazgāto matu citrusaugļu aromātu. Atrodoties tik tuvu, viņa ievēroja, ka Daniels nesen skuvis bārdu: āda uz viņa žokļa bija gluda un zem zoda bija samanāms mazs iegriezums ar žileti.

Daniela tuvums Aleksu mulsināja, taču nebiedēja, kā tas būtu, ja viņa vietā būtu kāds cits cilvēks. Šis vīrietis nebija bīstams, to viņa zināja, taču nesaprata, ko Daniels gatavojas darīt pat tad, kad viņa seja ar puspievērtām acīm sāka lēnām arvien vairāk tuvoties viņai. Aleksa atskārta, ka Daniels grib viņu noskūpstīt, tikai tad, kad vīrieša pavērtās lūpas jau gandrīz pieskārās viņas mutei.

Šī apjausma viņu pārbiedēja. Pārbiedēja ne pa jokam. Un šādos brīžos uzreiz sāka darboties dziļi iesakņojušies neapzināti refleksi.

Aleksa pieliecās zem Daniela rokas un vienā lēcienā izrāvās brīvībā. Paskrēja dažus soļus tālāk, tad apcirtās apkārt, nostājās ar seju pret apdraudētāju, pieliecoties cīkstoņa pozīcijā. Rokas uzreiz sniedzās pie vidukļa, meklējot jostu, kas nemaz nebija aplikta.

Ieraugot šausmu izteiksmi Daniela sejā, Aleksa attapās, ka šāda reakcija būtu atbilstoša tad, ja viņš būtu izvilcis nazi un pielicis to viņai pie rīkles. Viņa, koši piesarkusi, izslējās un nolaida rokas.

- Vai, piedod! Piedod! Tu... nu... pilnīgi pārsteidzi mani.

Šausmas Daniela sejā nomainīja neticība. - Ak tā! Man pašam

gan nešķita, ka rīkojos pārāk strauji, bet varbūt vajadzēja apdomīgāk.

- Es tikai... Atvaino, bet ko tas nozīmēja?

Daniela sejā pazibēja tāda kā nepacietības ēna. - Nu, es gribēju tevi noskūpstīt.

- Tā tas izskatījās, bet... kāpēc? Kā tā - noskūpstīt mani? Es... es nesaprotu.

Daniels papurināja galvu un atbalstījās ar muguru pret galdu. - Man tiešām šķita, ka mēs lieliski saprotamies, bet tagad izrādās, ka mēs runājam dažādās valodās. Un, kas, tavuprāt, te notiek? Kāpēc vakariņas divatā? Un mazā, bēdīgā svecīte? - Viņš norādīja uz galdu.

Tad viņš pienāca pie Aleksas, un viņa savaldījās, lai neatkāptos. Kad apjukums bija pārvarēts, viņa saprata, ka pārmērīgā aizsardzības reakcija ir nepieklājīga. Viņa negribēja aizvainot Dānieļu. Pat ja viņš bija zaudējis prātu.

- Gan jau... — viņš nopūtās. - Tu noteikti esi pamanījusi, cik bieži es... pieskaros tev. - Tagad Daniels jau atradās tik tuvu, ka varēja pastiept roku un ar pirkstu kauliņiem viegli pārvilkt pār viņas augšdelmu, pierādot savus vārdus. - Uz manas dzimtās planētas šāda rīcība liecina par romantisku interesi. - Viņš atkal pieliecās tuvāk, piemiedzis acis. - Lūdzu, pasaki, ko tā nozīmē uz tavējās?

Aleksa dziļi ievilka elpu. - Daniel, tu pašlaik pārdzīvo reakciju pēc izolācijas traumas, - viņa paskaidroja. - Es to jau iepriekš esmu redzējusi, laboratorijā...

Plati iepletis acis, Daniels atkāpās tālāk no Aleksas. Viņa seja pauda pilnīgu apjukumu.

- Šī ir atbilstoša reakcija uz visu, ko tu esi pārcietis, turklāt pat ļoti vieglā formā, ņemot vērā apstākļus, - Aleksa turpināja. - Tu tiešām turies apbrīnojami labi. Daudzi tavā vietā jau būtu tuvu nervu sabrukumam. Šī emocionālā reakcija var šķist līdzīga kaut kam iepriekš pārdzīvotam, taču vari man ticēt, ka tavas pašreizējās izjūtas nav nekāda romantiskā interese.

Klausoties šo skaidrojumu, Daniels bija atguvis savaldību, taču neizskatījās, ka šī diagnoze vīrieti pārliecinātu vai mierinātu. Viņa uzacis saraucās un lūpu kaktiņi saspringa kā dusmojoties.

- Un tu esi pārliecināta, ka pazīsti manas jūtas labāk nekā es pats, jo...

- Kā jau teicu, esmu jau iepriekš redzējusi kaut ko līdzīgu laboratorijā.

- Kaut ko līdzīgu? - viņš pikti atkārtoja. - Nešaubos, ka tu savā laboratorijā esi daudz ko redzējusi, taču to, vai es izjūtu romantisku interesi vai ne, vislabāk zinu es pats. - Daniela balss izklausījās dusmīga, taču sejā bija smaids un runādams viņš atkal virzījās tuvāk. - Tāpēc, ja tavs vienīgais arguments ir nostāsti...

- Tas nav mans vienīgais arguments, - Aleksa lēni, negribīgi iesāka. Šie vārdi nebija viegli izsakāmi. - Es varbūt biju ļoti... iegrimusi darbā, tomēr nebiju arī akla. Es zinu, ko vīrieši manī saskata, tie, kuri zina, kas es esmu... kā tu zini. Un saprotu šādu reakciju. Es to nenosodu. Tava brāļa naidīgums ir normāla, racionāla reakcija. Esmu to jau daudzreiz redzējusi - bailes, riebumu, dedzīgu tieksmi uzspiest fizisku dominēšanu. Es esmu ļaunais bubulis ļoti tumšā un biedējošā pasaulē. Es biedēju cilvēkus, kuri nebaidās ne no kā cita, pat no nāves ne. Es varu tiem atņemt visu, ar ko tie lepojas, varu piespiest tos nodot visu, kas tiem ir svēts. Esmu briesmonis, kas tiem rādās murgos. - Šādu versiju viņa bija iemācījusies pieņemt, taču ne bez sirdssāpēm.

Aleksa zināja, ka svešinieki, cilvēki, kuri viņu nepazīst, saskata viņā sievieti, nevis dēmonu. Vajadzības gadījumā viņa varēja likt lietā prasmi izlikties trauslai un sievišķīgai kā toreiz, runājot ar viesnīcas menedžeri. Tas bija līdzīgi kā tēlot pusaugu puiku. Abas šīs lomas bija mānīšanās. Taču pat tie svešinieki, kuri uztvēra viņu kā sievieti, neuzlūkoja viņu ar... iekāri. Viņa nebija tāda tipa sieviete un pārāk nebēdāja par to. Viņai bija pašai savi iedzimtie talanti, un nevar dzīvē vēlēties visu.

Daniels ar atturīgu sejas izteiksmi pacietīgi gaidīja, kamēr viņa runāja. Aleksai šķita, ka viņš šos vārdus neuztver pietiekami nopietni.

- Vai saproti, ko es saku? - viņa noprasīja. - Es pēc būtības esmu nepiemērota romantiskas intereses objekta lomai.

- Es tevi saprotu. Tikai nepiekrītu.

- Nesaprotu, kā tieši tu no visiem cilvēkiem varētu nepiekrist.

- Pirmkārt, bet ne galvenokārt, es no tevis nebaidos.

Viņa nepacietīgi nopūtās. - Kāpēc nebaidies?

- Jo tagad, kad tu zini, kas es esmu, man no tevis nedraud briesmas un nekad nedraudēs, ja vien nepārvērtīšos par tādu cilvēku, kuram būtu jābaidās no tevis.

Aleksa domīgi savilka lūpas čokurā. Viņam bija taisnība... bet ne jau par to bija runa.

- Otrkārt, bet joprojām ne galvenokārt, man šķiet, ka tev apkārt vienmēr ir bijuši nepiemēroti vīrieši. Tas droši vien bija tava darba specifikas mīnusa faktors.

- Varbūt. Bet kāds ir tas galvenais arguments, kuram tu mīņājies apkārt?

Daniels atkal pienāca un nostājās pārāk tuvu. - Manas jūtas. Tavas jūtas.

Viņa joprojām nepadevās. - Un kā tu vari droši zināt, ko pašlaik jūti? Tu šobrīd pārciet sava mūža vistraumatiskāko pārdzīvojumu. Tu tikko esi zaudējis visu savu pasauli. Tev atlicis vienīgi brālis, kuram tu pilnībā neuzticies, tava nolaupītāja spīdzinātāja un Arnijs. Tāpēc droši vien pastāvēja divas varbūtības - vai nu tu pieķersies man, vai Arnijam. Tas ir gluži parasts Stokholmas sindroma gadījums, Daniel. Bet es esmu vienīgā sieviešu kārtas būtne tavā dzīvē - citu iespēju nav. Padomā par to racionāli -padomā, cik nepiemērots ir šis brīdis. Nevar uzticēties jūtām, kuras radušās tik smagu fizisku un garīgu ciešanu laikā.

- Es varētu piekrist, ja vien nebūtu kāds iebildums.

- Un kāds tas būtu?

- Tu man iepatikies jau tad, kad vēl nebiji vienīgā sieviešu kārtas būtne manā dzīvē.

Šie vārdi Aleksu pārsteidza, un Daniels, izmantojot izdevību, viegli uzlika abas plaukstas uz viņas pleciem. Jūtot no tām plūstošo siltumu, viņa pēkšņi apjauta, ka ir nosalusi, pati to nepamanot. Viņa nodrebinājās.

- Vai atceries, es teicu, ka nekad vēl neesmu vilcienā aicinājis kādu sievieti uz randiņu? Tas vēl ne tuvu nebija viss. Parasti man ir vajadzīga apmēram trīs nedēļas ilga pastāvīga pazīšanās, turklāt sievietei mani uzkrītoši jāiedrošina, līdz es saņemu drosmi uzaicināt viņu vienkārši padzert kafiju. Taču jau no pirmā brīža, kad ieraudzīju tavu seju, biju gatavs izrauties no savas komforta zonas, lai redzētu tevi vēl kādreiz.

Aleksa bēdīgi pašūpoja galvu. - Daniel, es tevi sazāļoju. Tu biji apdullināts ar ķīmisku savienojumu, kura iedarbība ir līdzīga Ecstasy.

- Nē, vēl pirms tam. Es atceros. Es sajutu atšķirību, kā bija pirms un pēc “šokēšanas”. Tad iestājās pamatīgs sajukums. Bet

es biju ieķēries līdz ausim jau pirms narkotikas. Centos izgudrot, kā varētu izkāpt vienā pieturā ar tevi, lai neizskatītos pēc sekotāja.

Viņa nezināja, ko atbildēt. Daniela tuvums kļuva arvien mulsinošāks. Viņš joprojām bija saudzīgi satvēris Aleksas plecus, mazliet pieliecis seju tuvāk.

Tikai tagad viņa sāka nopietni apdomāt Daniela teiktos vārdus. Vīrieša rīcību un runu kopš nolaupīšanas viņa bija izskaidrojusi kā traumas postošās sekas. Viņa bija analizējusi Dānieļu kā subjektu, izslēdzot no skaidrojuma sevi. Viņai tur nebija nekādas nozīmes. Šie visi bija normāli šādu pārdzīvojumu simptomi.

Aleksa centās atcerēties, kad pēdējoreiz kāds vīrietis bija uz viņu šādi skatījies, taču nespēja.

Pēdējos trīs gadus katrs cilvēks, ar ko viņa bija saskārusies, - gan vīrietis, gan sieviete - bija bijis potenciāls apdraudētājs. Sešus gadus pirms tam, kā jau viņa tikko ar lielām dvēseles mokām bija paskaidrojusi, katrs sastaptais vīrietis bija uztvēris viņu kā ļaunuma iemiesojumu. Savukārt tālo koledžas un Medicīnas fakultātes laiku dažās neilgajās attiecībās romantikai nebija pārāk svarīga loma. Viņa jau tolaik galvenokārt bija zinātniece, un vīrieši, ar kuriem viņa uz kādu brīdi satuvinājās, ari bija tādi paši. Viņu attiecību pamatā bija ilgais ikdienā kopā pavadītais laiks un ļoti specifiskas kopīgas intereses, ko 99,99 procentiem cilvēku nebija lemts saprast. Pāris bija veidojies tikai ērtības dēļ. Nebija nekāds brīnums, ka nekas nopietns tā arī nesanāca.

Un arī tad neviens nebija viņu uzlūkojis šādi. Ar apbrīnu un sajūsmu, kam piejaucās kāda elektrizēta spriedze, Daniels vēroja viņas seju... viņas sadauzīto, pietūkušo seju. Pirmoreiz Aleksa nokaunējās par savu izķēmoto izskatu godkāres dēļ. Aleksas rokas visu laiku bija dīki nolaistas gar sāniem. Tagad viņa vienu pacēla un, slēpjoties kā bērns, aizsedza seju ar plaukstu.

- Esmu to visu nopietni apdomājis, - Daniels piebilda ar smaidu. - Tāpēc zinu, ko saku.

Aleksa tikai papurināja galvu.

24 1

- Protams, tas viss neko nenozīmē, ja tu nejūties līdzīgi. Es šovakar rīkojos pārāk pašpārliecināti. - Viņš uz mirkli apklusa.

- Ņemot vērā, ka mēs pirms tam nerunājām vienā valodā, vai ne? Es biju tevi pārpratis.

Daniels atkal apklusa, it kā gaidot atbildi, taču viņai nebija ne jausmas, ko teikt.

- Ko tu saskati, raugoties uz mani? - viņš jautāja.

Aleksa nolaida plaukstu mazliet zemāk un paraudzījās augšup uz Dānieļu - uz to pašu neiedomājami godīgo seju, ko bija pūlējusies izprast jau pašā sākumā. Bet kas gan šis bija par jautājumu? Uz to bija pārāk daudz atbilžu.

- Nezinu, ko atbildēt.

Daniels uz mirkli domīgi piemiedza acis. Aleksa ilgojās, kaut viņš mazliet atkāptos, ļaujot skaidrāk domāt. Tad viņš saņēma drosmi, iztaisnoja plecus, it kā gatavojoties saņemt sitienu.

- Varbūt labāk skaidri un gaiši, bez aplinkiem. Atbildi uz šādu jautājumu: kas ir visļaunākais, ko tu saskati, raugoties uz mani?

Atklātā atbilde paspruka, pirms viņa paguva to apdomāt:

- Apgrūtinājums.

Uzreiz bija redzams, cik skarbi šis vārds aizskāra Dānieļu. Tagad vīrietis atkāpās, kā viņa nupat bija vēlējusies, taču viņa to nožēloja. Kāpēc virtuvē bija tik auksts?

Daniels atkāpjoties domīgi pamāja ar galvu.

- Tas ir taisnīgi, pilnīgi taisnīgi. Es tiešām esmu idiots, īsts idiots. Nevaru aizmirst, ka esmu tevi pakļāvis briesmām. Un arī tas, ka...

- Nē! - Aleksa nedroši paspēra soli viņam pretī, dedzīgi vēloties paskaidrot. - Es to nedomāju tā.

- Nevajag mani saudzēt. Es zinu, ka šajā jomā esmu pilnīgs nejēga. - Daniels pamāja ar roku uz durvju pusi, uz ārpasauli, kur naidnieki tīkoja viņus abus nonāvēt.

- Neesi gan. Būt normālam nav nekāds grēks. Visu pārējo tu iemācīsies. Es biju domājusi... ietekmēšanas līdzekli. - Aleksa nespēja valdīties, redzot tik neslēptu izmisumu Daniela sejā. Viņa paspēra vēl vienu soli tuvāk un satvēra vīrieša lielo, silto plaukstu ar abām savām ledainajām rokām. Viņa atviegloti uzelpoja, kad, dzirdot vārdus ietekmēšanas līdzeklis, sāpīgo izteiksmi Daniela sejā nomainīja neizpratne. Viņa steidzīgi paskaidroja: - Vai atceries, ko mēs ar Kevinu runājām par ietekmēšanas līdzekli? Un to, kā pārvalde izmantoja tevi par šādu ietekmēšanas līdzekli, lai izvilinātu viņu no slēptuves?

- Jā, tas jau ir daudz labāk nekā būt nejēgam.

- Ļauj man pabeigt. - Aleksa dziļi ievilka elpu. - Pret mani tiem nekad nebija bijis nekāda ietekmēšanas līdzekļa. Mana vienīgā ģimene bija Bārnabijs. Man nebija māsas ar diviem maziem bērneļiem un māju piepilsētā, ko departaments varētu draudēt uzspridzināt. Man nebija neviena tuva un mīļa cilvēka. Jā, vientulīgi, toties es biju brīva. Varēju rūpēties tikai par izdzīvošanu.

Aleksa vēroja, kā Daniels apdomā šos vārdus, cenšoties aptvert to nozīmi. Viņa centās atrast kādu konkrētu piemēru.

- Saproti, ja... ja tie sagūstītu tevi, - viņa piesardzīgi turpināja, - ja tie kaut kā tevi nogrābtu... Man būtu jādodas tevi glābt. - Šī patiesība Aleksu biedēja. Viņa nesaprata, kāpēc tā, taču tas nemainīja pašu faktu.

Daniels iepleta acis un sastinga.

- Un tad tie uzvarētu, saproti? - viņa atvainodamās piebilda. - Tie nogalinātu mūs abus. Taču man būtu jāmēģina tik un tā. Tagad saproti? - Aleksa paraustīja plecus. - Apgrūtinājums.

Daniels atvēra muti, lai kaut ko teiktu, taču noklusēja. Aizgāja līdz izlietnei, tad atgriezās un nostājās tieši viņas priekšā.

- Kāpēc lai tu nāktu mani glābt? Vainas apziņas dēļ?

- Daļēji, - viņa atzina.

- Bet ne jau tu mani iesaistīji tajā visā. Tie neizvēlējās mani tevis dēļ.

- Es zinu, tāpēc arī teicu, ka daļēji. Varbūt kādi trīsdesmit trīs procenti.

Viņš mazliet pasmaidīja, it kā viņa būtu pateikusi kaut ko jocīgu. - Un pārējie sešdesmit septiņi procenti?

- Vēl vieni trīsdesmit trīs procenti... taisnīgums? Tas nav īstais vārds. Taču tāds cilvēks kā tu... tu esi pelnījis kaut ko labāku. Tu esi labāks cilvēks nekā jebkurš no tiem. Nav taisnīgi, ja tādam cilvēkam jānonāk šajā pasaulē. Tas ir briesmīgs zaudējums.

Aleksa nebija gribējusi izteikties tik vētraini. Bija redzams, ka Daniels atkal ir apjucis. Viņš pats neapzinājās savu neparastumu. Šeit, ierakumu dubļos, viņam nebija vietas. Viņam piemita kaut kas tik... šķists.

- Bet kas ir pēdējie trīsdesmit četri? - viņš, bridi padomājis, jautāja.

- Es nezinu, - viņa novaidējās.

Aleksa nesaprata, kāpēc un kā Daniels bija kļuvis par centrālo figūru viņas dzīvē. Viņa nesaprata, kāpēc bija automātiski pieņēmusi, ka tā būs ari nākotnē, lai gan tas bija pilnīgi bezjēdzīgi. Viņa nesaprata, kāpēc toreiz, kad Kevins lūdza viņu pieskatīt brāli, viņa bija atbildējusi tik nopietni un ar tādu... pārliecību.

Daniels gaidīja vēl kādu skaidrojumu. Aleksa tikai bezpalīdzīgi iepleta rokas. Viņa nezināja, ko vēl teikt.

Viņš mazliet pasmaidīja. - Nu tagad apgrūtinājums vairs neizklausās tik briesmīgi kā iepriekš.

- Man gan izklausās.

- Vai zini, ja viņi gribētu uzbrukt tev, es darītu visu, ko spēju, lai tevi aizstāvētu. Tātad tu ari esi apgrūtinājums man.

- Es negribētu, lai tu tā dari.

- Jo tad mēs abi ietu bojā.

- Jā, tā ari būtu! Ja viņi uzbruks man, tev jābēg.

Viņš iesmējās. - Atļaušos nepiekrist.

- Daniel...

- Ļauj man pateikt, ko vēl es saskatu, raugoties uz tevi.

Aleksas pleci uzreiz sašļuka. - Pasaki visļaunāko, ko tu redzi.

Daniels nopūtās, tad pastiepa roku un saudzīgi pieskārās ar

pirkstu galiem pie viņas vaigukaula. - Šie zilumi. Man sirds sāp, uz tiem skatoties. Tomēr kādā aplamā veidā es esmu pateicīgs par tiem. Kāds kauns, vai ne?

- Pateicīgs?

- Saproti, ja mans idiotiskais nekauņa brālis nebūtu tevi piekāvis, tad tu būtu pazudusi un es nekad vairs nespētu tevi sameklēt. Savainojumu dēļ tev bija vajadzīga mūsu palīdzība. Tu paliki kopā ar mani.

Izsakot pēdējo teikumu, Daniela sejas izteiksme kļuva ļoti mulsinoša. Bet varbūt bija vainīgs viņa pirkstu pieskāriens sejai.

- Vai tagad drīkstu pateikt, ko vēl saskatu?

Aleksa piesardzīgi palūkojās uz viņu.

- Es redzu sievieti, kura ir daudz... īstāka nekā jebkura cita sieviete, ko esmu saticis. Līdzās tev jebkurš cilvēks, ko kādreiz esmu pazinis, šķiet nenozīmīgs, it kā nepilnīgs. Kā ēnas un ilūzijas. Es mīlēju savu sievu vai drīzāk - kā tu tik trāpīgi norādīji, kad es biju sazāļots, - mīlēju viņas vietā savu iedomu tēlu. Patiesi mīlēju. Taču viņa man nekad nebija tik dvēseliski tuva kā tu tagad. Viņa nekad mani tik magnētiski nepievilka kā tu jau kopš pirmā brīža, kad tevi ieraudzīju. Tas ir gandrīz tikpat atšķirīgi kā... izlasīt grāmatā par gravitāciju un pēc tam pirmoreiz nokrist.

Viņi raudzījās viens otram acis tikai dažas minūtes vai pat sekundes, taču bija sajūta, ka pagājušas stundas. Daniela plauksta, kas pirms tam tikai viegli pieskārās ar pirkstu galiem pie vaigu-kaula, tagad lēni slīdēja lejup, līdz delna maigi balstīja zodu. Viņš pārvilka ar īkšķi pār apakšlūpu tik viegli, ka šis pieskāriens šķita drīzāk nosapņots.

- Tas ir pilnīgi neracionāli jebkurā gadījumā, - viņa nočukstēja.

- Lūdzu, tikai nenogalini mani!

Aleksa tikko manāmi pamāja ar galvu.

Daniels pieskārās Aleksas sejai ar otru roku - tik saudzīgi, ka nobrāzumi neiesāpējās nemaz. Viņa sajuta tikai satraucošu enerģijas plūsmu, tādu kā plazmas lampas iekšienē.

Kad Daniela lūpas viegli pieskārās viņas mutei, Aleksa atgādināja sev, ka nav taču vairs trlspadsmitgadiga meitene un tas nepavisam nav pirmais skūpsts viņas mūžā, tāpēc kas tur liels...

bet tad vīrieša plaukstas sāka glāstīt viņas matus un lūpas piespiedās ciešāk pie viņas mutes, tās pavērās, un viņa aizmirsa iesākto domu. Pēkšņi visi vārdi prātā bija sakrituši juku jukām.

Aleksa noelsās - tikai klusi izpūta elpu, un Daniels mazliet atrāvās, joprojām droši turot viņas galvu savās plaukstās.

- Vai tev sāpēja?

Viņa pēkšņi vairs neatcerējās, kā pateikt: Skūpsti mani un nepārtrauc, tāpēc pastiepās uz pirkstgaliem, apķērās ar rokām viņam ap kaklu un pievilka vīrieti tuvāk. Viņš paklausīja pat ļoti labprāt.

Daniels laikam sajuta, cik nostieptas ir viņas rokas, vai varbūt mugurkauls sāka just abu augumu ievērojamo atšķirību - viņš satvēra Aleksu ap vidukli un uzcēla uz galda, tā ka viņu lūpas ne mirkli neatrāvās. Aleksa uzreiz apvija kājas ap viņa gurniem, bet Daniels ar rokām cieši apņēma viņas augumu, un nu abi bija sakusuši kopā siltā apskāvienā. Aleksas pirksti ieķērās Dani-ela matos, un beidzot viņa varēja sev atzīties, ka viņai jau pašā sākumā bija patikušas šīs nepaklausīgās cirtas, ka viņa slepeni ar labpatiku bija noglāstījusi tās, kamēr vīrietis gulēja bezsamaņā, -cik neprofesionāli!

Šim skūpstam piemita kaut kāds neparasts godīgums un paša Daniela raksturs, it kā arī viņa dvēseles īpašības, tāpat kā smarža un garša, būtu ieplūdušas elektrizētajos lādiņos, kas pulsēja starp viņiem. Aleksa sāka saprast Daniela iepriekš teikto, cik reāla viņa tam šķita. Daniels Aleksai bija pilnīgs jaunums, būt kopā ar viņu bija vēl nebijis piedzīvojums. Savā ziņā tas tiešām bija viņas pirmais skūpsts, jo lidz šim neviens skūpsts nebija bijis tik dedzīgs, tik ļoti pārspējot viņas analītisko prātu. Viņai vairs nebija jādomā.

Cik brīnišķīga sajūta, kad var nedomāt!

Vissvarīgākais pasaulē bija skūpstīties ar Dānieļu, it kā tieši tāds būtu vienīgais mērķis elpošanai.

Vīrietis skūpstīja Aleksas kaklu, deniņus, galvvidu. Piespieda viņas seju sev pie kakla un nopūtās.

- Esmu gaidījis veselu mūžību, lai tas notiek. It kā laiks būtu zaudējis parasto ritumu. Katra sekunde kopā ar tevi ir vērtīgāka par visu manu dzīvi pirms mūsu satikšanās.

- Tam nevajadzētu būt tik vienkārši. - Kad Daniels bija pārstājis skūpstīt viņu, Aleksa atkal spēja domāt. Taču ilgojās, kaut nebūtu tas jādara.

Daniels pacēla augstāk viņas zodu. - Kādā ziņā?

- Vai parasti nemēdz būt kāda... neveiklība? Saduršanās ar deguniem, kaut kas tāds. Man gan ir pagājis krietns laiks, tomēr tā es to atceros.

Viņš noskūpstīja Aleksas degungalu. - Normālos apstākļos, jā. Taču mūsu attiecībās nekas nav normāls.

- Es nesaprotu, kā tas varēja notikt. Tu biji tikai nejauša ēsma, kas ielikta slazdā, lai noķertu mani. Bet tad dīvainas sagadīšanās pēc izrādās, ka tu esi tieši... - Viņa neuzdrošinājās pabeigt šo domu.

- Tieši tas, kas man vajadzīgs, - Daniels piebilda un atkal pastiepās, lai noskūpstītu viņu. Tad viņš pārāk ātri atrāvās. - Jāatzīst gan, - vīrietis turpināja, - derības par šādu iznākumu es nebūtu slēdzis.

- Tev būtu lielākas izredzes laimēt loterijā.

- Vai tu tici liktenim?

- Protams, ne.

Viņš iesmējās par Aleksas nicīgo toni. - Tad jau laikam arī par karmu nav ko runāt?

- Nekas no tā visa nav reāls.

- Vai tu vari to pierādīt?

- Nē, pilnīgi neapgāžami nevaru. Taču neviens nevar pierādīt arī to, ka šie māņi ir reāli.

- Tad tev atliek tikai pieņemt faktu, ka šī ir pasaulē visneticamākā sagadīšanās. Savukārt es domāju, ka Visumā pastāv kaut kāds līdzsvars. Mēs abi esam pārcietuši netaisnīgu attieksmi. Varbūt tas ir mūsu līdzsvars.

- Tas nav racionāli...

Daniela lūpas viņu pārtrauca, liekot uzreiz aizmirst sakāmo. Viņš pārklāja ar maigiem skūpstiem vaigukaulu, līdz nokļuva pie auss.

- Racionālais prāts ir pārvērtēts, - viņš iečukstēja.

Tad abu mutes atkal bija sakļāvušās, un viņa vairs nespēja nepiekrist. Tas bija patīkamāk nekā loģika.

- Tomēr tu nekur neaizbēgsi no “Indoķīnas”, - viņš nomurmināja.

- No kā?

- No filmas. Es apdraudēju mūsu dzīvības, lai to iegūtu, tāpēc tev ir pienākums...

Šoreiz Aleksa neļāva viņam pabeigt.

- Rit, - viņš paziņoja atelpas mirkli.

- Rit, - viņa piekrita.

16. NODAĻA

Nākamajā rītā Aleksa pamodās, patīkamu gaidu pārņemta un arī jūtoties kā muļķe, īsta muļķe.

Viņa nespēja atrisināt līdz galam nevienu sakarīgu domu, neiztēlojoties Daniela seju, viņa plaukstu maigos pieskārienus vai elpas silto dvašu pie kakla. Un tas, protams, radīja ari patīkamo gaidu noskaņojumu.

Taču bija jāapdomā tik daudz praktisku jautājumu. Vakar vakarā - vai, pareizāk sakot, vēlu pēc pusnakts - pēc simtā labas nakts vēlējumu skūpsta uz augšējā kāpņu laukumiņa viņa bija pārāk nogurusi, lai vēl domātu par kaut ko nopietnu. Tik tikko bija pieticis spēka, lai pirms iegrimšanas dziļā miegā aktivizētu drošības sistēmu un uzvilktu gāzmasku.

Varbūt tā ari bija labāk, jo tobrīd viņa bija pārāk apdullusi, lai skaidri apjēgtu, kādam neprātam tikko ļāvusies. Pat tagad, no rīta, bija grūti koncentrēt uzmanību uz kaut ko citu, izņemot domu, ka Daniels droši vien jau ir nomodā kaut kur tepat, šajā mājā. Aleksa nepacietīgi ilgojās viņu satikt, tomēr bija ari mazliet nobijusies. Ja nu šis neprātīgais jūtu uzbangojums, kas vakar šķita tik nepārvarams, būs jau izgaisis? Ja nu viņi pēkšņi būs kļuvuši par svešiniekiem, kuri nezina, ko teikt viens otram?

Tad būtu pat vieglāk nekā tad, ja jūtas turpinātos.

Šodien, rit vai varbūt parit piezvanīs Kevins...

Ak vai, Kevins! Viņa baidījās pat iztēloties Kevina reakciju uz šo jauno pavērsienu.

Aleksa papurināja galvu. Tas nebija svarīgi. Jo rit vai parit Kevins piezvanīs, un tad viņa nosūtīs e-pasta ziņojumu, kas pārbiedēs žurkas. Kevins sastādīs vaininieku vārdu sarakstu. Viņš dosies vajāt savas žurkas, un, ja viņa nerīkosies uzreiz, viņas žurkas, apjaušot briesmas, paslēpsies alās. Tāpēc viņai būs jāatstāj Daniels šeit un jādodas atriebes uzbrukumā, lieliski saprotot, ka pastāv drošas izredzes no tā neatgriezties. Kā gan viņa spēs to paskaidrot? Cik laika viņai vēl atlicis? Divas dienas, ne vairāk? Cik riebīgi neizdevīgs bridis! Šķita kaut kā nelāgi uzsākt dienu, priecīgi gaidot kopā ar Dānieļu pavadāmās stundas. Tas bija negodīgi. Lai gan Daniels bija dzirdējis plāna apspriešanu, Aleksa bija pārliecināta, ka viņš nebija tajā pietiekami iedziļinājies, lai saprastu, ko tas nozīmē. Pavisam drīz viņa atstās Dānieļu šeit vienu. Vislietderīgāk būtu pavadīt atlikušo laiku, apmācot viņu slēpšanās mākslā. Ari daži šaušanas treniņi nenāktu par ļaunu.

Kad domu pavediens bija galā, patīkamās gaidas pārvērtās par drūmām izbailēm. Vakar vakarā viņa rīkojās bezatbildīgi. Ja vien viņai būtu bijusi kaut niecīga nojausma par Daniela attieksmi, varbūt viņa būtu spējusi atrisināt situāciju, pirms tā kļuva nekontrolējama. Viņa būtu varējusi noteikt pienācīgu distanci starp viņiem. Taču Daniels viņu pārsteidza pilnīgi nesagatavotu.

Mēģinājumi izprast cilvēkus nebija viņas stiprā puse. Lai gan jāatzīst, ka cilvēku, kuram viņas patiesā būtība šķiet pievilcīga, nevar uzskatīt par normālu.

Aleksa izdzirdēja ārā riešanu - izklausījās, it kā suņi atgrieztos no saimniecības ēkas. Viņa nesaprata, vai pašlaik ir rīts vai jau pēcpusdiena.

Viņa paķēra tīras drēbes, atvienoja drošības sistēmu un aizlavījās uz vannasistabu. Viņa negribēja rādīties Danielam ar neiztīrītiem zobiem. Lai gan tas bija muļķīgi. Viņa vairs nedrīkstēja skūpstīties ar Dānieļu. Tas nebūtu godīgi ne pret vienu no viņiem.

Gaitenis bija tumšs, vannasistaba - tukša. Daniela istabas durvis bija atvērtas, un telpa aiz tām ari bija tukša. Bēdājoties par sejas gauso atlabšanu, viņa aši nomazgājās, cenšoties pārāk ilgi

neskatīties spogulī. Lūpas izskatījās vēl briesmīgāk nekā vakar, atkal pietūkušas, bet tur viņa pati bija vainīga. Superlīmes ielāps miegā bija nokritis, un tumšākā rēta apakšlūpas vidū liecināja par mutes apveida paliekošām izmaiņām.

Izdzirdot televīzijas skaņu, Aleksa devās uz apakšstāvu. Iegājusi dzīvojamā istabā, viņa ieraudzīja Dānieļu, noliekušos pār konsoli zem plakanekrāna televizora. Ārdurvis bija atvērtas, un caur sietu ieplūda silta vēja pūsma. Tā sašūpoja matu cirtas uz viņa pakauša.

Daniels klusi pie sevis kurnēja: - Kāpēc ir vajadzīgas piecas dažādas ievades opcijas? - Viņš ar plaukstu atglauda pār acīm pārkritušos matus. - Tas ir tikai DVD atskaņotājs. Es taču netaisos palaist kosmosa kuģi.

Šis naivums aizkustināja līdz asarām, un viņa gļēvuma uzplūdā jau gribēja pagriezties un lavīties atpakaļ uz augšstāvu. Kā lai saudzīgi pavēsta visu, kas sakāms? Doma par Daniela apbēdināšanu pēkšņi bija kļuvusi vēl biedējošāka, nekā viņa bija gaidījusi.

Ārpusē iesmilkstējās Lola, cerīgi raudzīdamās caur durvju sietu uz Aleksu. Daniels aši pagriezās, un, ieraugot Aleksu, viņa sejā atplauka plats smaids. Ar četriem lieliem soļiem vīrietis šķērsoja telpu, tad satvēra viņu spēcīgā apkampienā un pacēla virs grīdas.

- Tu esi piecēlusies, - viņš priecājās. - Vai gribi ēst? Man viss sagatavots omletes cepšanai.

- Nē, - Aleksa atbildēja, cenšoties atbrīvoties no viņa rokām. Bet tieši tajā brīdī ierūcās viņas vēders.

Daniels atlaida tvērienu un izbrīnīti paskatījās.

- Jā, vispār gribu gan, - viņa atzinās. - Bet vai mēs varētu vispirms mazliet aprunāties?

Viņš nopūtās. - Es jau baidījos, ka tu pamodīsies analītiskā noskaņojumā. Tikai pirms sāksi...

Aleksa gribēja izvairīties un aizmukt. Vainas apziņa bija spēcīga. Taču vēl spēcīgāka bija vēlme atbildēt skūpstam. Viņa taču nezināja, vai vēl kādreiz būs šāda izdevība. Skūpsts bija ļoti saudzīgs, maigs un lēns.

25 1

Kad viņš atrāvās - jā, viņš, nevis viņa, it kā viņa būtu zaudējusi jebkādu paškontroli, - bija Aleksas kārta nopūsties.

Daniels atlaida apskāvienu, bet satvēra viņas plaukstu, un abi kopā devās uz dīvānu. Sīkas elektrības dzirkstelites šaudījās pa viņas roku, un Aleksa klusībā lamāja sevi par tādu mazdūšību. Kas tur liels, ka šī ir pirmā reize, kad viņi tā saķērušies rokās? Jāsavaldās.

Lola atkal iesmilkstējās, ieraugot, ka Aleksa tuvojas durvīm. Aleksa paraudzījās uz suni, ar skatienu lūdzot piedošanu. Lolai aiz muguras Hans un Einšteins saritinājušies gulēja uz lieveņa; Hana ķermenis slējās kā varens vilnas kalns.

Daniels paņēma no dīvāna tālvadības pulti, izslēdza televizora skaņu, tad nometa pulti uz grīdas. Joprojām turot Aleksas plaukstu, viņš apsēdās tai cieši līdzās. Viņš smaidīja.

- Ļauj uzminēt. Tu domā, ka mēs rīkojamies nesaprātīgi, -viņš ieminējās.

- Nu... jā.

- Jo mēs nekādā gadījumā nederam kopā, zinot mūsu attiecību rašanās vēsturi. Piekrītu, tā nebija tāda skaista, jauka iepazīšanās kā Holivudas filmās.

- Nav runa par to. - Viņa paraudzījās uz Daniela plaukstu, kas pilnībā apņēma viņējo.

Ja nu viņa kļūdījās? Viss šis atriebes plāns nebija pietiekami apdomāts. Nekas viņai neliedza atsākt bēgšanu. Gan jau viņa varētu atgūt zaudēto naudu, doties uz Čikāgu, salīgt mieru ar Džoniju Džankardi un atkal strādāt par mafijas dakteri. Iespējams, ņemot vērā visu, ko viņa tagad zināja par viņas likvidēšanas plānu, mafijas ģimene pat varētu nodrošināt aizsardzību.

Varbūt varētu vienkārši strādāt aiz letes kādā nomaļas provinces ēstuvē un dzīvot bez tādas liekas greznības kā triptamlni, opioldi un slazdi iebrucējiem. Ko var zināt, cik ilgi kalpotu jau esošie viltus dokumenti, ja viņa dzīvotu klusi un nemanāmi?

- Aleksa? - Daniels iejautājās.

- Es tikai domāju par nākotni.

- Mūsu saderību ilgtermiņā? - viņš minēja.

- Nē, ne ilgtermiņā. Es domāju par to, kas notiks šovakar. Vai rīt. - Viņa beidzot palūkojās uz Dānieļu. Viņa maigajās, pelēk-zaļajās acīs vīdēja tikai neliels apjukums, nevis sāpes. Vēl ne.

- Drīz zvanīs tavs brālis.

Daniels saviebās. - Ak vai! To es biju piemirsis. - Viņš nodrebinājās. - Laikam labāk būtu paziņot to pa tālruni, it kā nevērīgi - starp citu, Kev, es esmu iemīlējies Aleksā nevis aci pret aci, vai ne?

Aleksa dusmojās uz sevi par patīkamajām tirpām, kas pārskrēja kā skudriņas pār visu augumu, dzirdot šos vārdus. Ar šādiem vārdiem nevajadzētu pavirši svaidīties. Viņam nevajadzēja tā teikt. Tomēr skudriņas pārskrēja.

- Es raizējos pavisam par ko citu. Tu taču atceries plānu.

- Kad Kevins būs nonācis pozīcijā, mēs sūtīsim e-pasta ziņu. Viņš vēros, kas uz to reaģēs. Pēc tam satiksimies ar viņu un... -Daniels aprāvās, pēkšņi saraucot pieri. - Tad jūs abi dosieties -kā lai saka? - viņus novākt, pareizi? Tas būs ļoti bīstami, vai ne? Vai mēs nevaram atstāt visu Kevina ziņā, lai viņš tiek galā viens? Gan jau viņš neiebilstu. Man radies iespaids, ka viņam patīk šāds darbs.

- Tā mēs nebijām vienojušies. Un, Daniel...

- Kas ir? - Tagad viņa balss ieskanējās asāk un saspringtāk. Viņš sāka saprast.

- Ne Kevins, ne es... mēs nevarēsim... rīkoties ar pilnu atdevi, ja ietekmēšanas līdzeklis, ko ienaidnieki var pavērst pret mums, būs viņiem tik tuvu pieejams.

Šie vārdi izskanēja smagi un biedējoši, un tiem sekoja šoka pilns klusums.

Daniels kādu bridi nemirkšķinādams raudzījās Aleksai acis. Viņa nogaidīja.

- Vai tu joko? - viņš beidzot jautāja. Viņa balss bija klusa kā čuksts. - Vai tiešām tu domā, ka es būšu ar mieru sēdēt te dīkā, kamēr tu riskēsi ar dzīvību?

- Nē. Un, jā, tev būs tā jādara.

- Aleksa...

- Es protu sevi aizstāvēt.

- To es zinu, tomēr... nespēju apjēgt. Kā es to izturēšu? Gaidīšanu pilnīgā neziņā. Aleksa, es runāju nopietni!

Teikuma beigās vīrieša balsī ieskanējās nepacietība. Taču Aleksa neskatījās uz viņu, bet gan bija cieši pievērsusies televizora ekrānam.

- Aleksa?

- Ieslēdz skaņu! Ātri!

Daniels palūkojās uz ekrānu un uz īsu mirkli sastinga, pielēca kājās un sāka uz grīdas meklēt pulti. Vispirms viņš nospieda dažas nepareizas pogas, bet tad beidzot diktora balss iedunējās lielajos stereo skaļruņos.

- ...pazudis kopš pagājušās ceturtdienas, kad saskaņā ar policijas versiju tika nolaupīts no vidusskolas, kur viņš strādā par skolotāju. Ir izsludināta ievērojama atlīdzība par informāciju, kas palīdzēs viņu atrast. Ja esat redzējuši šo vīrieti, lūdzu, zvaniet uz ekrānā redzamo numuru.

Milzīgajā ekrānā rādīja Daniela seju, četrreiz lielāku nekā dzīvē. Tas bija momentuzņēmums, nevis oficiāls portrets no gadagrāmatas. Viņš stāvēja ārā, kādā saulainā vietā, plati smaidīdams, ar izspūrušiem, mitriem matiem. Viņš bija aplicis rokas ap pleciem diviem augumā mazākiem cilvēkiem, kuru sejas bija izgrieztas no attēla. Tā bija ļoti veiksmīga fotogrāfija, kur viņš izskatījās gan pievilcīgs, gan labvēlīgs - tāds cilvēks, kuram visi gribētu palīdzēt. Ekrāna apakšmalā ar koši sarkaniem cipariem bija norādīts tālruņa numurs, kas sākas ar 800.

Fotogrāfija pazuda, un ekrānā parādījās eleganti iesirms diktors un daudz jaunāka, moderna blonda diktore.

- Cik bēdīgi, Braiena. Cerēsim, ka Daniels drīz atradīsies un varēs atgriezties mājās pie ģimenes. Bet tagad aicināsim Mar-selīnu pastāstīt par gaidāmo laiku. Marsij, kas mūs sagaida šajā nedēļā?

Kamera pievērsās krāšņai brunetei, kas stāvēja pie digitālas valsts kartes.

- Tās ir nacionālās ziņas, - Aleksa nočukstēja. Viņas prāts jau sāka steidzīgi analizēt dažādus scenārijus.

Daniels izslēdza skaņu.

- Skolas vadība laikam piezvanīja policijai, - Daniels ieminējās.

Aleksa klusēdama lūkojās viņā.

- Kas ir?

- Daniel, vai tu zini, cik daudz cilvēku pazūd katru dienu?

- Ak tā... un to visu bildes neparādās ziņās, vai ne?

- īpaši tad, ja tas ir pieaudzis vīrietis, kurš ir pazudis tikai dažas dienas. - Aleksa piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu. - Viņi cenšas izkvēpināt tevi no slēptuves. Ko tas nozīmē? Kāds ir viņu mērķis? Vai viņi domā, ka Kevins mani nogalināja? Vai arī - ka es noskaidroju patiesību un aizbēgu kopā ar tevi? Kāpēc lai viņi domātu, ka es ņemšu tevi līdzi? Ticamāk, ka tas ir Kevina dēļ. Tā taču ir arī viņa seja. Viņi laikam domā, ka es zaudēju. Vai ne? Paziņojumu televīzijā vieglāk būtu sarīkot CIP nekā manam departamentam. Bet, protams, ja tie darbojas kopā...

- Vai Kevins to redzēs? - Daniels raizējās. - Viņš pašlaik ir tieši tur, Vašingtonā.

- Kevins tāpat nekur nerādīsies atklātībā.

Aleksa pasoļoja vēl kādu minūti, tad atkal apsēdās līdzās Danielam. Ērti salocīja kājas uz dīvāna un satvēra viņa plaukstu.

- Daniel, ar ko tu vakar runāji?

Viņa seja mazliet piesarka. - Es jau teicu. Nerunāju ne ar vienu citu, tikai ar pārdevējiem.

- Es atceros, bet kādi tie bija? Vīrieši, sievietes, veci, jauni?

- Nu, kasieris pārtikas veikalā bija pusmūža vīrs, varbūt ap piecdesmit, spāņu izcelsmes.

- Vai veikalā bija daudz cilvēku?

- Diezgan. Viņš bija vienigais kasieris. Aiz manis rindā stāvēja trīs cilvēki.

- Tas ir labi.

- Lētā bodīte bija maza. Es biju vienīgais pircējs. Bet pārdevējai aiz letes bija ieslēgts televizors; viņa skatījās kaut kādu spēles pārraidi. īpaši nenovērsās no tās.

- Cik veca viņa bija?

- Vecāka nekā pirmais kasieris. Ar sirmiem matiem. Kāpēc jautā? Vecāki ļaudis vairāk skatās ziņas, vai ne?

Aleksa paraustīja plecus. - Varbūt. Trešajā veikalā?

- Man šķiet, ka tikko no skolas sola. Atceros, nodomāju, vai tad jāmācās nemaz nav, bet tad attapos, ka viņa taču tur strādā.

Aleksai bailīgi sažņaudzās sirds. - Jauna meitene? Un viņa bija laipna pret tevi - ļoti laipna. - Tas nebija jautājums.

- Jā. Kā tu uzminēji?

Viņa nopūtās. - Daniel, tu esi pievilcīgs vīrietis.

- Labākajā gadījumā gluži parasts. Un tādai meitenei esmu desmit gadus par vecu, - viņš iebilda.

- Šāda vecuma vīrieši viņām patīk. Nu nekas, tas nav svarīgi. Mēs darīsim to pašu mazumu, ko varēsim. Tu no šī brīža pārstāsi skūt bārdu, un mēs paslēpsimies pilnīgā slepenībā un nebāzīsim degunus ārā. Atliek vienīgi cerēt, ka tā meitene nav nekāda ziņu skatītāja. Un ka tavas pazušanas paziņojums nav ievietots nekādos sociālajos medijos, ar ko jaunieši tagad aizraujas.

- Vai varētu ievietot?

- Ja viņiem tas ienāks prātā. Ir sacelta liela trauksme.

Daniels atbalstīja galvu brīvajā plaukstā. - Man ir tik ļoti žēl.

- Nepārdzīvo! Mēs visi esam pieļāvuši kļūdas šajā nelielajā pasākumā.

- Tu neesi. Tu tikai centies mani mierināt.

- Es dažu pēdējo nedēļu laikā esmu pieļāvusi vairākas būtiskas kļūdas.

Viņš Aleksu neticīgi uzlūkoja.

- Pirmkārt, es jau pašā sākumā neignorēju Kārstona e-pasta vēstuli. Otrkārt, iekritu lamatās. Treškārt, nepamanīju tavu izsekošanas ierīci. Ceturtkārt, neuzstādīju drošības sistēmu uz kūts jumta. Bet tad Kevins pieļāva kļūdu, noņemot gāzmasku... Tā laikam bija vienīgā viņa kļūda, ko varu atcerēties, ja neskaita transporta trūkumu atpakaļceļam. Sasodīts, tad jau laikam viņš uzvarēja pirmajā raundā.

- Arī Kevins pašā sākumā kaut ko izdarīja nepareizi, ja jau CIP nenoticēja, ka viņš ir miris.

- Laba doma. Paldies!

- Bet ko lai saka par Arniju, - viņš bēdīgi ieminējās. - Viņam joprojām nav, ko pārmest.

- Kā viņi krīt uz nerviem - šie neciešamie perfekcionisti!

Daniels iesmējās. - Tā nu tas ir. - Tad smaids pazuda no viņa

sejas. - Taču es nepiekrītu, ka tu esi pieļāvusi daudz kļūdu. Es domāju, tava labuma ziņā, jā. Bet no mana viedokļa... Es priecājos, ka tu iekriti šajās lamatās.

Aleksa uzmeta viņam ironisku skatienu. - Tā gan būtu mazliet pārspilēta romantiska jūsma, vai tev tā nešķiet? - Viņa ilgojās, kaut varētu pilnībā izdzēst no atmiņas pirmo kopā ar Dānieļu pavadīto nakti, izgriezt to ar skalpeli, ja tas palīdzētu. Viņa ilgojās, kaut atmiņu ainas prātā nebūtu tik nežēlīgi spilgtas un skaidras - uz vīrieša kakla izspiedušās dzīslas, apslāpētie sāpju kliedzieni. Viņa nodrebinājās, nodomājot, cik ilgs laiks paies, līdz tās pagaisīs no atmiņas.

- Es runāju nopietni. Ja tu nebūtu piekritusi, viņi būtu man uzsūtījuši kādu citu. Un, ja tas pratinātājs būtu pieveicis Kevinu, tad droši vien nogalinātu arī mani, vai ne?

Aleksa ieskatījās Daniela nopietnajās acīs un atkal nodrebinājās.

- Tev taisnība.

Viņš ilgu brīdi lūkojās pretī, tad nopūtās. - Un ko mēs tagad darīsim?

Aleksa sarauca pieri. - Mūsu izvēles iespējas ir ierobežotas. Manu seju joprojām nevar rādīt cilvēkiem. Tomēr tā tagad ir drošāka nekā tavējā. Tāpēc varam palikt šeit, klusi kā peles alā, vai arī varam doties uz ziemeļiem. Man tur ir slēptuve. Tā gan nav tik smalka un tik labi apsargāta kā šī. Un man nav arī Betmena alas.

Pēdējā teikumā izskanēja neslēpta skaudība.

- Tātad tu domā, ka šeit ir drošāk?

- Tas atkarīgs no apstākļiem. Pirms izlemsim, es gribētu uzzināt Arnija domas par pilsētiņu. Un nenāktu par ļaunu arī Kevina viedoklis. Cerēsim, ka viņš drīz piezvanīs. Plāni ir mazliet mainījušies. Laikam viņa vēlēšanās piepildīsies. Galu galā viņš tomēr kļūs par uzvarētāju.

• ♦ ♦

Diena vilkās gausi. Aleksa negribēja atrauties no televizora. Lai gan nekas nemainījās no tā, ka viņa zināja, cik reižu un cik kanālos tiek rādīts paziņojums par Daniela pazušanu, viņa tomēr gribēja skatīties. Arnijs uzņēma šos jaunumus sev raksturīgajā stoiskajā mierā, un tikai viegli sarauktās uzacis liecināja par raizēm.

Aleksa gribēja aizsūtīt Arniju uz Betmena alu ar nepieciešamā bruņojuma sarakstu. Viņa ļoti labprāt iegūtu savā rīcībā SIG ar bagātīgu munīcijas rezervi, bet Danielam - šauteni ar apzāģētu stobru, ko viņa bija redzējusi Kevina krājumā. Tuvcīņā noderīgāks būtu ierocis ar īsāku stobru nekā snaipera šautene. No tā ar vienu skrošu lādiņu var apturēt vairākus uzbrucējus.

Vēl viņa gribēja pameklēt gāzmaskas, jo nebija iespējams ierīkot drošības sistēmu mājai bez trešās maskas Arnijam. Viņa neticēja, ka Kevins būtu piemirsis tik vienkāršu un svarīgu aizsardzības līdzekli, taču varbūt tāds tas šķita tikai viņai. Varbūt Kevinam rūpēja vienīgi lodes un spridzekļi.

Tomēr, lai cik ļoti bija vajadzīgi šie piederumi, iespējams, jau bija par vēlu to sagādei. Ja koķetā, jaunā kasiere piezvanīja uzreiz pēc pirmā paziņojuma - tas varbūt tika rādīts, vēl pirms viņi to redzēja vai pat iepriekšējā dienā, - ienaidniekiem būtu vajadzīgs laiks, lai sāktu meklējumus. Kādam būtu jāatbrauc uz pilsētiņu, jāiztaujā vietējie ļaudis un - visbeidzot - jāizpēta iespējamās norādes. Un pēc tam, ja šim okšķerim būtu labi veicies, tiktu sākta novērošana. Un viņa nekādi nevarēja zināt, vai tā nav jau sākta.

25B

Pat ja viņa un Daniels paliktu iekšā mājā aiz slēģiem aizsegtiem logiem, kāds varbūt tieši pašlaik novēroja Arniju. Un, ja Arnijs dotos uz Betmena alu, novērotājs viņam sekotu. Un tad jau viņi varētu tikpat labi uzlikt plakātu ar uzrakstu: APSVEICAM! JOS ATRADĀT ĪSTO VIETU! VARAT SAŅEMT KĀ BALVU DAŽUS RAĶEŠU METĒJUS!

Nedrīkstēja darīt neko tādu, kas dotu ienaidniekiem norādi uz Betmena alu.

Aleksas svarīgākie aizsardzības līdzekļi bija ērti pieejami, sagatavoti ātrai bēgšanai, rūpīgi sakārtoti aizspiežamajos maisiņos pēc kategorijām un salikti mugursomā. Viņa lika Arnijam piebraukt pikapu mājas pagalma pusē pietiekami tuvu pie Arnija guļamistabas loga, lai varētu ātri un slepeni ielēkt kabīnē.

Viņa ilgojās, kaut Kevins piezvanītu vai arī kaut viņš būtu pietiekami uzticējies palicējiem, lai pateiktu Danielam sava vien-reizlietojamā tālruņa numuru ārkārtas gadījumiem. Varbūt šajā mājā bija ierīkotas vēl kādas papildu aizsardzības sistēmas, kas nebija zināmas Arnijam.

Daniels pagatavoja visai trijotnei vakariņas, kas gan nebija tik svinīgas kā iepriekšējā vakarā, tomēr ļoti garšīgas. Aleksa ieteica viņam pēc iespējas taupīgāk rīkoties ar produktiem. Varbūt paies kāds laiks, līdz atkal būs droši doties iepirkties, pat Arnijam.

Viņa brīnījās, ka Daniels šķietami nepievērš uzmanību Arnija klātbūtnei - vai, pareizāk sakot, nejūtas šīs klātbūtnes traucēts. Nevarētu teikt, ka Daniels izturējās pret Arniju nepieklājīgi vai ignorēja viņu, taču viņš pat nemēģināja Arnija priekšā slēpt tikko radušās attiecības ar Aleksu - divreiz satvēra Aleksas roku un vienreiz, ejot garām ar traukiem rokās, viegli noskūpstīja viņas pakausi. Arnijs, kā jau allaž, nepauda nekādu attieksmi par Dani-ela rīcību, taču Aleksa gan gribēja zināt, ko viņš par to domā.

Arnijs pastāstīja, ka norīkojis suņus uz maiņām skriet apgaitā gar žoga perimetru visu sešu jūdžu garumā, kamēr būs gaišs un izlūki varēs novērot ar binokļiem. Ja kāds būs iekārtojies slēpnī pietiekami tuvu, lai novērotu māju, suņi par to ziņos. Tad viņš agri devās pie miera, nemainot savus ikdienas paradumus. Aleksa un Daniels palika noskatīties vakara ziņas.

Daniels atlaidās uz dīvāna līdzās Aleksai tik brīvi un dabiski, ka viņai tas nešķita nekas neparasts. Viņa nevarēja atcerēties, kad vēl būtu jutusies tik ērti ciešā ķermeniskā tuvumā kādam cilvēkam. Pat māte bija kautrīga un atturīga, reti pauda siltas jūtas ar vārdiem vai pieskārieniem un apkampieniem. Aleksas tuvās, draudzīgās attiecības ar Bārnabiju vienmēr bija izpaudušās vārdos, nekad fiziski. Tāpēc viņai šķita, ka būtu jājūtas neveikli un nepiedienīgi, sēžot ar izstieptām kājām blakussēdētāja klēpi un atbalstot galvu pret šī kaimiņa plecu, kamēr tas ar abām rokām apskāvis viņas augumu, taču sajūta bija savādi nomierinoša. It kā Daniela klātbūtnē viņa varētu kaut mazliet paglābties no bīstamās situācijas izraisītā stresa.

Daniela pazušanas paziņojums tika pārraidīts atkal, šoreiz vēlākā stundā nekā iepriekš, un varēja redzēt, ka nakts programmas diktoram tas šķiet garlaicīgs. CIP varbūt spēja piespiest TV kanālus kādu laiku rādīt šo paziņojumu, taču nevarēja neko darīt, ja TV ļaudīm šī ziņa šķita neinteresanta un viņi izrādīja pret to vienaldzību. Protams, bija gaidāms pašsaprotamais otrais cēliens.

- Laikam vajadzētu brīdināt tevi... ja vien pats jau neesi to iedomājies, - Aleksa ieminējās.

Daniels centās izteikties bezrūpīgi, tomēr balsi bija saklausāma piesardzība. - Neesmu gan, tik tiešām.

- Saproti, ja ar šo ziņu neizdosies ātri gūt rezultātus, viņi paaugstinās likmes, lai piespiestu medijus ari turpmāk darboties savā labā.

- Ko tas nozīmē - paaugstināt likmes?

Aleksa atlaidās pret atzveltni, lai varētu redzēt Daniela seju, un savieba degunu riebumā par sakāmo. - Viņi padarīs šo ziņu pikantāku. Piemēram, paziņos, ka tu tiec turēts aizdomās par kādu noziegumu. Izdomās, ka esi pavedinājis vai izvarojis skolnieci vai skolnieku. Droši vien kaut ko tādā garā. Taču viņu fantāzijas var būt vēl radošākas.

Daniela skatiens atkal bažīgi pievērsās televizora ekrānam, taču diktors jau runāja par vēlēšanu pirmās kārtas agrīnajām prognozēm. Viņš nosarka, tad nobālēja. Aleksa klusējot ļāva Danielam apdomāt tikko dzirdēto. Viņa varēja iedomāties, cik mokoši ir godīgam cilvēkam uzzināt, ka viņš tiks apmelots un padarīts par īstu ļaundari.

- Un es tur neko nevaru līdzēt, - viņš klusi noteica. Tas nebija jautājums.

-Nē.

- Labi, ka vismaz mani vecāki vairs to neredzēs. Un diez vai visi mani draugi tam noticēs.

- Es nenoticētu, - viņa piekrita.

Daniels pasmaidīja. - Pavisam nesen tu domāji, ka es gatavojos noslepkavot pāris miljonu cilvēku.

- Tad es tevi vēl nepazinu.

- Taisnība.

Kad nakts ziņu izlaidums bija beidzies, viņi novēlēja viens otram labu nakti atturīgāk nekā iepriekšējā vakarā, tad Aleksa sāka sagatavošanās darbus. Varbūt būs jādodas projām lielā steigā. Viņa izjauca un iepakoja visu laboratorijas aprīkojumu un pārģērbās legingos un melnā T kreklā, jo šāds apģērbs būs visērtākais, ja šonakt vajadzēs bēgt.

Aleksa zināja, ka ir nogurusi, taču satrauktais prāts nespēja norimties. Viņa negribēja vairs neko palaist garām. Varbūt Danielam bija taisnība - viņas pirmās lielās kļūdas izrādījās veiksmes, jo, iespējams, palīdzēja izglābt viņa dzīvību. Taču vairs nekādas citas kļūmes nevarēja atļauties. Tagad uz spēles bija likta ne tikai pašas dzīvība. Viņa klusībā nopūtās. Šādam apgrūtinājumam ir arī labās puses, tomēr atbildības slogs, bez šaubām, ir daudz smagāks.

Aleksas domas pārtrauca kluss klauvējiens pie durvīm.

- Never vaļā! - viņa steidzīgi brīdināja, pietrūkstoties sēdus.

Saliekamā gulta zem viņas sašūpojās.

Pēc īsa mirkļa Daniels iejautājās: - Vai tev galvā ir gāzmaska? -Jā.

Z6 1

- Tā jau es domāju. Tava balss izklausās tāda neskaidra.

Viņš uz bridi apklusa.

- Vai tavu drošības sistēmu ir briesmīgi grūti atslēgt? - viņš iejautājās.

- Pagaidi vienu minūti.

Strāvas vadiņus izdevās nostiprināt vēl ātrāk. Viņa atstūma masku uz pakauša un atvēra durvis. Daniels stāvēja, atspiedies pret aplodu. Viņa seja tumsā nebija labi saskatāma, tomēr šķita, ka viņš ir noguris... un bēdīgs.

- Tu esi ļoti noraizējusies, - Daniels secināja, pastiepjot roku, lai viegli pieskartos maskai.

- Patiesībā es vienmēr guļu ar masku galvā. Ja tā nav uzvilkta, jūtos kaut kā dīvaini. Vai kaut kas noticis?

- Kaut kas vēl ļaunāks? Nē. Es tikai jutos... vientulīgi. Nevarēju aizmigt. Gribēju būt kopā ar tevi, - viņš vilcinājās. - Vai drīkstu ienākt?

- Nu labi. - Aleksa soli atkāpās un ieslēdza gaismu.

Daniels paraudzījās apkārt, un viņa sejas izteiksme pārvērtās.

- Kevins tev ierādīja šādu istabu? Kāpēc tu neko neteici? Tev vajadzētu ņemt manu istabu!

- Man te ir labi, - viņa mierinoši atbildēja. - Tik un tā neesmu pieradusi pie ērtām gultām. Drošāk ir gulēt ne pārāk ciešā miegā.

- Nezinu pat, ko teikt. Es vairs nespēšu gulēt lielā, divguļamā gultā, zinot, ka tu esi iespundēta sienas skapī.

- Nē, tiešām, man te patīk.

Daniels neticīgi palūkojās uz viņu, tad pēkšņi samulsa. - Es gribēju lūgt atļauju palikt kopā ar tevi, bet tagad redzu, ka te tik tikko pietiek vietas tev vienai.

- Mēs varētu pārbīdīt dažas kastes...

- Man ir labāka doma. Nāc līdzi, - viņš pastiepa roku.

Aleksa nedomājot satvēra vīrieša plaukstu. Daniels veda viņu

pa tumšo gaiteni, garām vannasistabai uz savu istabu. To apgaismoja tikai neliela lampa uz naktsgaldiņa.

Istaba bija ļoti jauka un noteikti vairāk atbilda Kevina estētiskajai gaumei nekā Aleksai ierādītais noliktavas kambaris. Telpas vidū stāvēja liela, masīva gulta ar baltu pārklāju un lauku stilā būvētu karkasu ar četriem baldahīna stabiem no mākslinieciski raupji apstrādātiem baļķiem. Gultas kājgalī bija pārsegta zeltaina sega, pēc krāsas pieskaņota koksnes tonim.

- Nu vai redzi? - Daniels noprasīja. - Es vairs nekādi nevarētu šeit mierīgi gulēt, zinot, kādā ūķī jāmitinās tev. Tad gan es būtu lupata, nevis vīrietis.

- Bet es negribu mainīties. Esmu jau iekārtojusi aizsardzības sistēmu savā istabā.

Kādu brīdi viņi neveikli stāvēja durvīs.

- Man nebija nekas īpašs sakāms. Tikai gribēju būt kopā ar tevi.

- Tas nekas. Es arī nebiju aizmigusi.

- Negulēsim kopā, - viņš ieteicās, tad nosarka un kaunīgi iesmējās. - Tas izklausījās pavisam stulbi, - Daniels atkal pavilka Aleksu aiz rokas uz lielās gultas pusi. - Klau, es apsolu izturēties kā visīstākais džentlmenis, - viņš piebilda. - Vienkārši tavā tuvumā es jūtos drošāk.

Aleksa kopā ar viņu ierāpās gultā uz biezā, baltā pārklāja, draudzīgi smejoties par neveiklo izteicienu, un klusībā nodomāja, vai viņa vispār vēlas šādu džentlmeniskumu. Tad stingri atgādināja sev, ka tagad nepavisam nav piemērots brīdis šādām domām. Varbūt kādreiz vēlāk, kad viņu dzīvības nebūs apdraudētas. Ja tāds laiks vispār pienāks.

Daniels satvēra viņas plaukstu, bet pats turējās pieklājīgā attālumā. Viņi atlaidās uz muguras bagātīgajos dūnu spilvenos. Palicis brīvo roku zem galvas, viņš palūkojās uz Aleksu.

- Redzi nu, tā ir labāk.

Un tā patiešām bija. Tas šķita bezjēdzīgi, jo viņa bija atstājusi savu aizsargāto istabu un arī visus pārējos ieročus, tomēr paradoksālā kārtā jutās drošāk.

- Jā, - viņa piekrita. Tad noņēma gāzmasku no galvas un nolika to gultā sev līdzās.

- Tev ir tik auksta roka.

Pirms Aleksa paguva ko teikt, Daniels piecēlās sēdus un paņēma segu no gultas kājgaļa. Izpleta to un pārklāja abiem. Tagad atguļoties, vīrieša ķermenis atradās tuvāk. Viņu pleci saskārās, un, kad Daniels atkal satvēra viņas plaukstu, abu rokas sakļāvās visā garumā.

Kāpēc viņa tik spilgti uztvēra visādus sīkumus, kas lielajā izdzīvošanas drāmā nemaz nebija svarīgi?

- Paldies, - viņa pateicās.

- Līdzās tev es tiešām varētu aizmigt. Tikai nepārproti: es to domāju kā komplimentu, nevis kā noniecinājumu tavai sabiedrībai.

- Es saprotu, ko tu gribi teikt. Šī bija gara diena.

- Jā, - viņš dedzīgi piekrita. - Vai tev ir ērti?

- Jā. Un nepārproti arī mani, bet es varbūt kādā brīdī atkal uzlikšu masku. Tas ir tikai tāds ērmīgs gulēšanas paradums.

Viņš pasmaidīja. - Līdzīgi kā turēt rokās rotaļu lācīti.

- Tieši tāpat, tikai ne tik burvīgi.

Daniels pievēlās tuvāk un piespieda pieri pie viņas deniņiem. Viņa sajuta skropstu pieskārienu pie vaiga, kad viņš aizvēra acis. Viņa labā roka apvijās ap Aleksas vidukli.

- Man šķiet, tu esi burvīga, - viņš klusi izdvesa. Daniela balss jau bija pavisam miegaina. - Un, protams, arī briesmīgi nāvējoša.

Daniels nožāvājās.

- Ļoti jauki, - Aleksa atbildēja, bet diez vai viņš to sadzirdēja. Viņš elpoja tik vienmērīgi, ka varbūt jau bija aizmidzis.

Aleksa nogaidīja vēl kādu brīdi un tad uzmanīgi pastiepa brīvo roku un pieskārās vīrieša matu cirtām. Tās bija tik mīkstas. Viņa pārvilka pirkstus pār miegā atslābušajiem Daniela sejas vaibstiem - tā pati rāmā, labsirdīgā seja, kas bija tik sveša viņas pasaulē. Viņai šķita, ka neko tik skaistu savā mūžā nebija redzējusi.

Tā viņa arī aizmiga, ar vienu roku draudzīgi apķērusi Daniela pakausi, ar aizmirsto gāzmasku aiz muguras.

17. NODAĻA

Kevins nepiezvanīja.

Danielam tas nešķita nekas neparasts, bet Aleksa ievēroja, ka Arnija pleci ir saspringuši vairāk nekā parasti.

Bija pagājis pārāk ilgs laiks.

Cik viņa saprata, Kevinam tikai bija jānokļūst pozīcijā, no kuras viņš varētu izsekot vienīgo cilvēku, kura saistība ar šo lietu bija droši zināma, - Kārstonu. Kevins būtu varējis aizbraukt līdz Vašingtonai divās dienās, pat pārāk nesteidzoties. Aleksa bija precīzi izstāstījusi, kur pēc ierašanās galvaspilsētā varēs atrast viņas kādreizējo priekšnieku. Ja Kārstons nebūtu atrodams paredzētajā vietā, Kevinam vajadzēja zvanīt viņai. Kur viņš pazudis? Varbūt kaut kas noticis? Cik ilgi viņai būtu jānogaida, līdz atklāt Danielam savas bažas?

Šis jaunās raizes uzkurināja Aleksas paranoju. Viņa novilka vēl vienu vadu ārpusē pie savas istabas durvīm, lai aizsargātu to, kad pati atradās kādā citā mājas daļā. Cik kaitinoši, ka nevar ierīkot aizsardzību visam augšstāvam. Pietrūkst tikai vienas gāzmaskas.

Vienīgais labums - katra aizritējusī stunda palīdzēja sadzīt sejai. Tagad - blāvā apgaismojumā un ar biezu kosmētikas kārtu savainojumi pirmajā acu uzmetienā varbūt paliktu nepamanīti.

Gaidīšanas laikā viņas emocijas bija pārņēmis savāds garlaicības, stresa un visdīvainākās laimes sajaukums. Tā bija nāvei nolemta laime, laime ar ļoti īsu derīguma termiņu, tomēr tāpēc tā nekļuva mazāk... visaptveroša. Pašlaik vajadzētu justies loti drūmi, ik bridi sagaidot vajātāju soļu dunu aiz muguras, taču viņas seja nezin kāpēc visu laiku staroja smaidā. Turklāt arī Daniels bija tikpat nepiedienīgi līksmā noskaņojumā. Viņi runāja par savām sajūtām nākamās dienas pēcpusdienā, skatīdamies ziņas.

Aleksa bija slepus ielaidusi mājā Lolu, kad Arnijs bija devies ārā dresēt pārējos dzīvniekus. Viņa jutās vainīga, turot suņus ārā aiz aizvērtām durvīm, jo tas šķita nepieklājīgi. Lolai līdzi bija ienākuši arī Einšteins un Hans, un tagad istabā bija īsts suņu mudžeklis. Viņa cerēja, ka Arnijs nedusmosies. Ja jau veļas mazgātavā bija ierīkotas suņu durvis, dzīvnieki droši vien kādreiz drīkstēja nākt iekšā. Viņa nezināja, vai suņiem parasti bija jāpa-lick ārā dresūras apsvērumu dēļ vai kā signalizācijas sistēmai pret iebrucējiem, vai varbūt tāpēc, ka Arnijam ir alerģija, - taču tādā gadījumā viņš bija izvēlējies nepiemērotu nodarbošanos.

Lola noguldīja ļumīgo purnu ar garajām ausīm Aleksai uz ceļiem, kur, protams, drīz bija gaidāmi siekalu plūdi. Einšteins uzreiz uzlēca uz dīvāna līdzās Danielam, līksmi luncinot asti par tādu noteikumu pārkāpumu. Hans nogūlās visā garumā uz paklāja dīvāna priekšā kā garš mīkstais soliņš. Pēc ziņu programmas garlaicīgā ievada, kura uzmanības centrā, protams, bija politika, lai gan līdz vēlēšanām vēl jāgaida gandrīz gads, Daniels izstiepa garās kājas pār Hana muguru. Hans to neņēma ļaunā. Aleksa bužināja Lolas ausis, un sunīte priecīgi sita ar asti pa grīdu.

Tas viss šķita ērti un pazīstami, lai gan nekad mūžā viņa nebija piedzīvojusi šādu idilli. Viņa nekad nebija atradusies tik ciešā dzīvu būtņu lokā, pieskaroties tām, klausoties to elpu, un kur nu vēl kopā ar vīrieti, kurš tik mīļi satver viņas plaukstu un sauc viņu par burvīgu... un nāvējošu. Vīrietis, kurš zina visu viņas dzīvesstāstu, tomēr spēj uzlūkot viņu ar tādu pielūgsmi...

Apcerot šo domu, Aleksas acis uzreiz pievērsās Daniela sejai, un abu skatieni sastapās. Viņš pasmaidīja kā allaž plati un saulaini, ar divu dienu bārdas rugājiem izskatīdamies pārsteidzoši mežonīgs, un viņa, ne mirkli nedomājot, atbildēja ar tādu pašu smaidu. Sirdī uzbangoja visvisādas nenopietnas emocijas, un viņa apjauta, ka tik burvīgas izjūtas vēl nekad nebija pazinusi.

Aleksa nopūtās, tad novaidējās.

Daniels uzmeta skatienu ekrānam, meklējot iemeslu, taču tur rādīja tikai reklāmu. - Kas vainas?

- Es jūtos dīvaini, - viņa atzinās. - Muļķīgi. Nenopietni. Kāpēc viss pēkšņi rādās tik rožainās krāsās? Nespēju sasaistīt kopā nevienu loģisku domu. Cenšos raizēties, bet atkal sāku smaidīt. Varbūt es jūku prātā, taču tas mani arī neuztrauc. Labprāt iekaustītu sevi, taču mana seja beidzot sāk sadzīt.

Daniels iesmējās. - Manuprāt, tā ir viena no blakusparādī-bām, ko izraisa iemīlēšanās.

Atkal tauriņu spārni pakrūtē. - Tu domā, ka tieši tas notiek ar mums?

- Tā man šķiet.

Viņa domīgi sarauca pieri. - Man nav, ar ko salīdzināt. Bet ja nu es tiešām jūku prātā?

- Tavam prātam pavisam noteikti nav ne vainas.

- Bet es neticu, ka cilvēki var tik ātri iemīlēties. - Patiesībā viņa nemaz neticēja mīlestībai, romantiskai mīlestībai. Ķīmiskas reakcijas - protams, seksuāla tieksme - jā. Saderība - jā. Draudzība. Uzticība un atbildība. Turpretī mīlestība šķita vairāk piederīga pasaku valstībai.

- Es... nu, es arī agrāk neticēju. Tas ir, es vienmēr esmu ticējis simpātijām no pirmā skatiena. Esmu pats to izjutis. Un tai nenoliedzami ir svarīga loma arī pašlaik. - Viņš atkal plati pasmaidīja. - Bet mīlestība no pirmā skatiena? Tikai fantāzija, es biju pārliecināts.

- Protams, tā tas ir.

- Taču...

- Nav nekādu taču, Daniel.

- Taču toreiz vilcienā kaut kas notika ar mani - kaut kas tāds, ko vēl nekad nebiju pieredzējis un nespēju izskaidrot.

Aleksa nezināja, ko atbildēt. Viņa paraudzījās uz televizora ekrānu, un tajā brīdī atskanēja ziņu pārraides noslēguma melodija.

Tas piesaistīja arī Daniela uzmanību. - Vai mēs to palaidām garām?

- Nē, to nerādīja.

- Un tas nav labi, - viņš bažīgi minēja.

- Es varu izdomāt pāris dažādu versiju, ko tas varētu nozīmēt. Pirmā - viņi piespieda pārraidīt šo ziņu, bet, kad ar to neizdevās gūt rezultātus, ļāva tai pazust no ekrāniem. Otrā - šī ziņa drīz mainīsies.

Daniels tramīgi izslējās. - Kā tev šķiet, cik drīz parādīsies jaunais variants?

- Ļoti drīz, ja nojauta mani neviļ.

Tiesa, bija arī trešā iespējamība, taču to viņa vēl nespēja izteikt skaļi. Ziņa pavisam noteikti pazustu no ekrāniem, ja viņi būtu atraduši meklēto. Ja būtu sagūstījuši Kevinu.

Viņa domāja, ka ir pietiekami izpratusi Kevina raksturu, lai būtu pārliecināta, ka viņš tik viegli nenodos savu brāli un Aleksu. Viņš bija gana gudrs, lai sagūstīšanas gadījumā iestāstītu departamentam visticamāko versiju par notikušo: viņš bija ieradies pārāk vēlu, lai glābtu Dānieļu, un, nogalinājis Oleandru, devās uz Vašingtonu meklēt atriebi. Gan jau viņš spēs kādu laiku varonīgi turēties pie šīs versijas... tā viņa cerēja. Viņa nezināja, kas tagad departamentā veic nopratināšanas. Ja šis cilvēks labi pieprata savu darbu, tad galu galā Kevins pateiks patiesību. Lai cik nedraudzīga bija viņas attieksme pret Kevinu, tomēr sirds sažņaudzās līdzjūtībā.

Varbūt Kevins bija nodrošinājies pret sagūstīšanu tāpat, kā viņa pati to darītu. Varbūt viņš jau bija miris.

Bija žēl, ka neizdosies apmeklēt Betmena alu, tomēr, ja Kevins nepiezvanīs līdz pusnaktij, būs jādodas projām. Viņa nojauta, ka ilgāk uzkavēties būtu pārāk riskanti.

Visas priecīgās sajūtas arī bija pierimušas. Tā vismaz bija zīme, ka viņa tomēr nav pilnībā zaudējusi prātu. Vēl ne.

Neilgi pirms Arnija atgriešanās viņi izlaida suņus atpakaļ ārā uz lieveņa, taču istabā droši vien bija saglabājusies dzīvnieku smaka. Daniels sāka gatavot gaļas mērci, ko pasniegt kopā ar spageti, un viņa palīdzēja vienkāršākajos darbos - atvēra konservu skārdenes, sameklēja garšvielas. Kopīgi darboties bija tik viegli, it kā viņi jau gadiem ilgi būtu pie tā pieraduši. Vai tās bija Daniela pieminētās izjūtas? Viņu kopā būšanas savādais vieglums? Lai gan viņa neticēja šai teorijai, nācās tomēr sev atzīt, ka nekādu citu izskaidrojumu nevar atrast.

Daniels, darbodamies pie plīts, klusi dungoja kādu pazīstamu melodiju, kuras nosaukumu Aleksa uzreiz nevarēja atcerēties. Jau pēc dažām minūtēm viņa neviļus bija sākusi dungot līdzi. Pēc brīža Daniels sāka dziedāt dziesmas vārdus:

- Guilty feet have got no rhythm.’

- Vai tā dziesma nav vecāka par tevi? - viņa apjautājās.

Daniels šķita pārsteigts. - Ak, vai es to dziedāju skaļi? Atvaino,

man ir tāds paradums. Kad darbojos virtuvē, mazliet aizmirstos.

- Kā tu vispār atceries vārdus?

- Ja gribi zināt, Careless Whisper^2 [3] joprojām ir ļoti populāra dziesma karaoke klubos. Astoņdesmito gadu mūzikai veltītajos vakaros tā ir mans lielākais hits.

- Tu aizraujies ar karaoke?

- Kurš teica, ka skolotāji neprot izklaidēties? - Viņš atkāpās no plīts, joprojām turēdams labajā rokā ar mērci notrieptu karoti, un ar brīvo kreiso roku viegli apskāva Aleksu. Tad sāka griezties dejas soļos nelielā aplī, piespiedis saraino vaigu pie viņas sejas un dziedādams: - Pain is ah-all you’ll find^4... - Pēc brīža viņš atkal atgriezās pie plīts un sāka mīņāties uz vietas, līksmi dziedādams, ka nekad mūžā vairs nedejošot.

Neesi idiote, Aleksas prāts rājās, kad viņas sejā atkal atplauka muļķīgais smaids.

Liecies mierā, viņas ķermenis atteica.

Daniela balss nebūtu piemērota raidīšanai radioviļņos, taču tas bija patīkams, viegls tenors, un plaša diapazona trūkumu viņš bagātīgi kompensēja ar aizrautību. Kad aiz durvīm atskanēja suņu rejas, sveicot Arniju, abi mājinieki vētrainā duetā dziedāja Total Eclipse of the Heart К Aleksa uzreiz apklusa, koši piesarkusi, bet Daniels šķita nemanām ne viņas kautrīgumu, ne Arnija ierašanos.

-1 really need you tonight [5] [6] - viņš ieaurojās, kad Arnijs ienāca pa durvīm, nosodoši šūpodams galvu. Aleksa nodomāja, vai Kevins vispār kādreiz izklaidējas vai arī tikai strādā drūmā nopietnībā kopā ar Arniju.

Arnijs, neko neteikdams, aizvēra aiz sevis durvis, un ieplūdusī svaigā gaisa pūsma sajaucās ar ķiploku, sīpolu un tomātu silto smaržas kokteili. Tagad, kad ārā bija tumšs un iekštelpas apgaismotas, būs jāpārliecinās, ka viņš ir aizvēris ārdurvis, pirms viņa vai Daniels dosies uz to istabas daļu, kas būtu no ārpuses redzama novērotājiem.

- Vai suņi ir kaut ko ziņojuši? - viņa jautāja Arnijam.

- Nekā. Ja tie būtu kaut ko pamanījuši, tu būtu to dzirdējusi.

Viņa sarauca pieri. - Paziņojumu šodien nerādīja.

Aleksa saskatījās ar Arniju. Vīrieša skatiens pievērsās Daniela mugurai, tad atgriezās pie viņas. Viņa saprata šo neizteikto jautājumu un papurināja galvu. Nē, viņa nebija runājusi ar Dānieļu par Kevinu un viņa klusēšanas iespējamo skaidrojumu. Arnijs atkal tikko manāmi saspringa, un tā bija vienīgā ārējā pazīme, kas liecināja par stresu.

Arnija dēļ viņiem bija jātiek prom no šejienes, jo ātrāk, jo labāk. Ja kāds saistīs Dānieļu un Aleksu ar šo māju, tad Arnijam draudēs briesmas. Viņa cerēja, ka suņuvīrs nedusmosies par pikapa zaudēšanu.

Vakariņas pagāja klusējot. Pat Daniels laikam bija uztvēris drūmo noskaņu. Aleksa izlēma izstāstīt savas bažas par Kevinu, tiklīdz abi būs palikuši divatā. Būtu jauki ļaut Danielam vēl vienu nakti mierīgi izgulēties, taču viņiem droši vien būs jādodas prom jau pirms rītausmas.

Kad vakariņas bija paēstas, neatstājot nevienu nūdeļu kripatiņu (Arnijam droši vien pietrūks viesu gatavoto gardo maltīšu), viņa palīdzēja novākt galdu, bet Arnijs devās ieslēgt televizoru. Ziņu sižetu secība jau bija apnicīgi pazīstama. Aleksai šķita, ka viņa varētu vārdu pa vārdam atkārtot visu tekstu kopā ar diktori. Arnijs gan nebija to visu jau trīsreiz redzējis, tāpēc viņš ērti iekārtojās uz dīvāna.

Aleksa noskaloja šķīvjus un pasniedza Danielam, kurš tos ielika trauku mazgājamā mašīnā. Aiz sieta durvīm iesmilkstējās viens no suņiem - droši vien Lola. Aleksa cerēja, ka viņi šopēc-pusdien nebija paguvuši pārāk izlutināt četrkājainos draugus. Viņa nekad nebija uzskatījusi sevi par suņu mīļotāju, taču tagad apjauta, ka ilgosies pēc šo jauko, draudzīgo dzīvnieku sabiedrības. Varbūt kādudien - ja Kevins tomēr būs palicis dzīvs un viņiem izdosies īstenot plānu - viņa varētu iegādāties suni. Ja visas priecīgās domas izrādīsies patiesas, varbūt Kevins pat pārdos viņai Lolu. Laikam nebija saprātīgi...

Aleksas domas pārtrauca kaut kāds īss, kluss būkšķis - pavisam neiederīga skaņa. Kamēr viņas skatiens pievērsās Danielam, lai izskaidrotu troksni ar kādu nokritušu virtuves piederumu vai skapīša durvju aizciršanu, prāts jau, apsteidzis fiziskos notikumus, apsvēra visas varbūtības. Pēc mirkļa uz lieveņa atskanēja skaļš, gaudojošs kliedziens niknas rūkšanas pavadījumā. Tad vēl viens būkšķis, suņu skaļās riešanas apslāpēts, un riešana apklusa sāpju un šausmu pilnos smilkstos.

Aleksa nogāza Dānieļu uz grīdas, kamēr viņš vēl tikai griezās uz durvju pusi. Lai gan bija daudz smagāks, viņš tomēr zaudēja līdzsvaru un nogāzās ātri.

- Kuššš, - viņa nikni iešņāca tam ausī, tad aizrāpoja līdz virtuves letei un palūkojās ap stūri. Arnijs nekur nebija redzams. Viņa

27 1

paraudzījās uz durvīm - augšējā paneļa vidū bija mazs, apaļš caurums. Tad mēģināja ieklausīties caur suņu sacelto troksni un televizora skaņu, taču nevarēja neko saklausīt no tās puses, kur bija jāatrodas Arnijam.

Šāviens laikam nāca no liela attāluma, citādi suņi būtu pamanījuši snaipera tuvošanos.

- Arnij! - viņa uzsauca aizsmakušā čukstā.

Atbildes nebija.

Aleksa uz vēdera aizlīda līdz ēdamistabas galdam, kur uz grīdas, pieslieta pie krēsla kājas, stāvēja viņas mugursoma, izrāva no aizspiežamā maisiņa PPK un aizslidināja to pa grīdu Danielam. Viņai būs vajadzīgas abas rokas brīvas.

Daniels paķēra ieroci, kad tas bija pusceļā līdz viņam, un palūkojās ap stūri. Viņš nebija vingrinājies šaut ar pistoli, taču tik tuvā attālumā tam nebūs lielas nozīmes.

Aleksa uzrāva pirkstos gredzenus un aplika ap vidu jostu.

Daniels vienā mirklī bija pielēcis kājās un atbalstījis elkoņus uz letes virsmas. Viņš šķita aizmirsis visus aizspriedumus pret šaušanu. Aleksa aizlavījās pie netālās sienas, kas atdalīja ēdamistabu no lielās istabas. Tajā brīdī viņa pamanīja, ka kāds nospiež durvju rokturi, taču tā nebija roka, bet gan melna, spalvaina ķepa.

Tātad Kevins bija nolēmis atteikties no standarta apaļajiem durvju rokturiem ne tikai estētisku apsvērumu dēļ.

Aleksa atviegloti uzelpoja, kad istabā iebrāzās Einšteins un Hans un rotveilers sekoja tam cieši pa pēdām. Izdzirdot ārā Lolas smagās elsas un sāpju pilnos vaidus, viņa sakoda zobus.

Kamēr suņi kā dzīvs vairogs sastājās ap Dānieļu, Aleksa uzāva kājās ar asmeņiem aprīkotās kurpes un iebāza vienā kabatā žņaugšanas trosi, bet otrā - koka rokturus.

- Saki komandu, - viņa čukstēja Danielam.

Šāvējs droši vien tūlīt nāks iekšā, taču viņam būs jāuzmanās no suņiem. Ja būs tāda iespēja, viņš nomainīs tālšaušanas šauteni pret citu ieroci ar lielākām lodēm. Šādi suņi spēj cīnīties, arī būdami diezgan smagi ievainoti.

- Bēgšanas protokols? - Daniels nedroši nočukstēja.

Einšteins saspicēja ausis un klusi ierējās, tad aizskrēja līdz

virtuves tālākajam galam un iesmilkstējās.

- Seko viņam, - Aleksa pavēlēja Danielam. Viņa, zemu pieliekusies, zibenīgi šķērsoja telpu.

Daniels gribēja celties kājās, bet, pirms Aleksa paguva ko iebilst, Einšteins jau metās pie Daniela un satvēra zobos viņa plaukstu. Suns norāva Dānieļu atkal uz grīdas.

- Paliec pie zemes, - Aleksa čukstus paskaidroja.

Einšteins veda viņus uz veļas mazgātavu, kā Aleksa jau bija

paredzējusi, un Hans ar rotveileru piesedza viņus no aizmugures. Izejot no dzīvojamās istabas tumšajā gaitenī, viņa mēģināja saskatīt Arniju. Vispirms viņa ieraudzīja tikai vienu nekustīgu plaukstu, bet tad pamanīja lielu traipu uz tālākās sienas. Tas nepārprotami bija smadzeņu un asiņu maisījums. Tātad Arniju izglābt vairs nebija nekādu cerību. Viņam jau bija par vēlu. Uzbrucējs acīmredzot bija ļoti precīzs šāvējs.

Aleksa bija pārsteigta, kad Einšteins apstājās pirms veļas mazgātavas un piesita ar ķepu pie kāda sienas skapja durvīm gaitenī. Daniels tās atvēra, Einšteins aizspraucās viņam garām un sāka vilkt kaut ko ārā no skapja. Kad Aleksa pielavījās tuvāk, viņai tieši virsū uzgāzās smaga kažokādu kaudze.

- Kas tad tas? - Daniels čukstēja viņai ausī.

Aleksa aptaustīja kaudzi. - Man šķiet, tas ir kažoks, bet tur ir vēl kaut kas. Tas ir pārāk smags... - Viņa veikli pārlaida plaukstas pār kažoku, pār piedurknēm un sataustīja zem kažokādas kaut kādus stingrus taisnstūrus. Viņa iebāza vienu roku piedurknē, cenšoties izprast dīvainos veidojumus. Beidzot no pirkstu galiem nāca apjausma. Varbūt viņa nebūtu sapratusi, ko tas nozīmē, ja pavisam nesen nebūtu atbrīvojusi Kevinu no Betmena tērpa.

Einšteins izvilka un nometa viņu priekšā vēl vienu blīvu kažokādas blāķi.

- Tie ir oderēti ar Kevlar, - viņa čukstēja. - Mums tie jāuzvelk.

Stīvējot mugurā kažoku, Aleksa pūlējās izprast to nozīmi. Kevlar bruņas neradīja jautājumus, bet kāpēc smagā, apgrūtinošā kažokāda? Vai Kevins dresēja suņus aukstā ziemas laikā? Vai tā bija gatavošanās izdzīvošanai brīvā dabā? Vai šeit vispār mēdz būt tik aukstas ziemas? Bet, savilkusi uz augšu kažoka piedurknes, kas, protams, bija pārāk garas, un atbrīvojusi plaukstas, viņa ieraudzīja, cik lieliski Daniela kažoks saplūst ar Einšteina vilnu, tā ka nevarēja pateikt, kur viens beidzas un otrs sākas. Maskēšanās.

Kažokam pat bija ar Kevlar oderēta kapuce, ko viņa uzlika galvā. Tagad viņa un Daniels bija tikai vēl divi kažokaini silueti tumsā.

Einšteins devās taisnā ceļā ārā pa suņu durvīm veļas mazgātavas tālākajā galā, un Daniels tam sekoja. Aleksa sev aiz muguras sajuta Hana ķermeņa siltumu. Izlīdusi ārā pa durvīm, viņa ieraudzīja, kā Einšteins velk Dānieļu atpakaļ pie zemes, kad tas bija mēģinājis pieslieties kājās.

- Rāpo! - viņa paskaidroja.

Virzība uz priekšu bija mokoši gausa: kažoks ar katru soli šķita smagāks un karstāks un grants graudiņi zem plaukstām un ceļgaliem bija asi kā nažu asmeņi. Kad viņi bija nokļuvuši nopļautajā zālē, vairs nebija tik ļoti sāpīgi, bet lielajā nepacietībā par lēno gaitu Aleksa to gandrīz nepamanīja. Kad Einšteins veda viņus uz suņu mītnes pusi, Aleksa sāka raizēties, ka tas mēģina nogādāt viņus pie pikapa, ko viņa bija likusi Arnijam pārvietot. Taču pikaps nemaz nebija tik labs glābiņš. Varbūt šāvējs no savas pozīcijas to vēro, gaidīdams, kad kāds mēģinās braukt prom pa vienīgo ceļu. Pastāvēja arī tāds uzbrukuma variants, kurā līdzdalībnieki pārmeklē māju, lai izdzītu upurus ārā, kamēr šāvējs gaida.

Bija dzirdama mītnē iesprostoto satraukto suņu nemierīgā smilkstēšana. Kad viņi bija pievārējuši vairāk nekā pusceļu līdz mītnei, atskanēja ass paukšķis, un viņai sejā iesitās zemes kripatu mākonis. Einšteins īsi ierējās, un Aleksa izdzirdēja, kā viens no aizmugurē esošajiem suņiem atraujas no bara un traucas projām, klusi, draudīgi rūkdams. Pēc ķepu smagās dunoņas un nelielajiem soļiem Aleksa noprata, ka tas laikam ir rotveilers. Sekoja vēl viens paukšķis, šoreiz tālāk, taču rūkšanas temps nemainījās. Viņa izdzirdēja kaut ko, varbūt apslāpētu lamāšanos, kam sekoja ložu krusa, kura pavisam noteikti nebija raidīta no snaipera šautenes. Steidzīgi rāpojot aiz Daniela, viņas muskuļi saspringa, gaidot nenovēršamos rotveilera sāpju kliedzienus. Tie neatskanēja, taču rūkšana apklusa. Viņai acīs iedzēla asaras.

Hans pārvietojās pozīcijā Aleksai pie sāniem šāvēja pusē, un viņa pamanīja, ka Einšteins tāpat piesedzis Dānieļu. Kevins bija teicis, ka suņi būs gatavi upurēt savas dzīvības, lai aizstāvētu Dānieļu, un tagad viņi to pierādīja. Kevins droši vien dusmotos, ka tie tikpat varonīgi sargā arī Aleksu.

Kevins. Pastāvēja cerība, ka viņš ir palicis dzīvs. Paziņojumi televīzijā bija pārtraukti nevis tāpēc, ka CIP spiegi bija atraduši Kevinu, bet gan tāpēc, ka bija sadzītas pēdas Danielam.

Viņi tika līdz suņu mītnei. Aleksa atviegloti uzelpoja, ierāpojot tumsas patvērumā. Visi ieslodzītie suņi nemierīgi smilkstēja un rēja. Tik tikko spējot noturēt oderētā kažoka smagumu, viņa pierausās kājās, joprojām saliekusies, tomēr šādi spēja kustēties ātrāk. Daniels sekoja viņas piemēram, ar vienu aci vērojot, vai Einšteins neliks atkal mesties rāpus. Taču Einšteins šobrīd nepievērsa uzmanību Danielam. Tas ar Hanu metās skrējienā gar suņu būru rindu, uz mirkli apstājoties pie katrām durvīm, tad steidzoties pie nākamajām. Pirmajā mirklī Aleksa nesaprata, ko tas nozīmē, bet tad attapās, ko suņi dara. Tuvākās durvis plati atvērās, tad arī nākamās. Kevins bija iemācījis saviem izcilākajiem audzēkņiem atvērt būru durvis no ārpuses.

Atbrīvotie suņi uzreiz apklusa. Pirmie divi bija vienādi vācu aitusuņi standarta krāsā. Tie izskrēja pa ēkas durvīm un devās uz ziemeļiem. Pirms tie bija pazuduši no skatiena, garām aizbrā-zās trīs rotveileri, kuri devās uz dienvidiem. Tiem sekoja viens dobermanis, pēc tam četri vācu aitusuņi, un katra grupa devās citā virzienā. Suņi sāka plūst ārā no ēkas tik ātri, ka viņai sajuka to skaits. Noteikti vairāk par trīsdesmit dzīvniekiem, daži vēl pavisam mazi. Satrauktie nervi kūdīja uzsaukt: Saplosiet viņus, draugi'. - bet prāts mudināja ieteikt: Uzmanieties! Kad garām paskrēja Lolas kucēni, Aleksai acīs atkal sariesās asaras.

Nakts tumsā atskanēja panisku baiļu sauciens. Sekoja šāvieni, tad sāpju kliedziens. Viņas lūpas sakniebās drūmā ļauna prieka smīnā.

Taču viss vēl nebija galā. Tūlīt norībēja šāvieni no citas puses. Tātad vairāki uzbrucēji.

- Ierocis? - Aleksa čukstēja Danielam. Viņš pamāja ar galvu, izvilka pistoli no džinsu jostas un pasniedza viņai. Aleksa papurināja galvu. Viņa tikai gribēja pārliecināties, ka Daniels nav to pazaudējis.

Biezajā kažokā viņa bija izmirkusi sviedros. Viņa novilka no galvas kapuci un ar apakšdelmu noslaucīja pieri.

- Ko tagad? - Daniels nomurmināja. - Vai mums šeit jāgaida?

Tikko viņa gatavojās ieminēties, ka šis plāns gluži neatbilst

bēgšanas nosaukumam, atgriezās Einšteins un atkal sāka vilkt Dānieļu pie zemes. Aleksa arī notupās četrrāpus un sekoja Ein-šteinam, kurš veda viņus ārā pa tām pašām durvīm, pa kurām viņi bija ienākuši. Ārā gaidīja Hans, lai atkal noslēgtu gājienu. Šoreiz Einšteins devās taisni uz ziemeļiem, lai gan Aleksa nevarēja atcerēties nevienu ēku, kas tur atrastos. Viņa saprata, ka būs jārāpo ilgi, bet plaukstas jau tagad bija pamatīgi saskrāpētas ar sausās zāles stiebriem. Viņa mēģināja aizsargāt delnas ar kažoka garo piedurkņu galiem, taču tie nebija oderēti, tāpēc palīdzēja visai maz. Labi vismaz, ka nakts tumsā apkārt skraidīja pārāk daudz radījumu kažokā, lai šāvējs pievērstu uzmanību četriem, kuri tam neuzbruka. Viņa no tālienes palūkojās atpakaļ uz māju. Logos nebija redzamas nekādas jaunas gaismas. Uzbrucēji vēl nebija sākuši pārmeklēt māju. Joprojām skanēja suņu kņada -tālīna rūkšana, Lolas kucēnu vaukšķēšana un daži aprauti, īsi rējieni.

Aleksa bija zaudējusi laika izjūtu; viņa sajuta tikai plūstošās sviedru straumes, dzirdēja savu saraustīto elpu un apjauta, ka visu laiku ceļš ved nedaudz pret kalnu. Tad Daniels mazliet palēnināja gaitu, un viņas plaukstās atkal sāka durties asumi, pat caur kažoka piedurknēm. Taču nešķita, ka pārvarēts liels attālums, kad Daniels klusi noelsās un apstājās. Viņa pierāpoja tam līdzās.

Priekšā bija žogs. Viņi bija sasnieguši fermas teritorijas ziemeļu robežu. Aleksa ar skatienu meklēja Einšteinu, nesaprotot, kas jādara, bet tad attapās, ka melnais vilks jau atrodas otrpus žogam. Tas palūkojās uz viņu un ar purnu norādīja uz žoga apakšējo malu. Aleksa pierāpoja un aptaustīja žogu norādītajā vietā un atklāja, ka zem tā ir neliela nogāze. Tumšā ēna zem žoga izrādījās šaura plaisa tumšos akmeņos. Sprauga bija pietiekami plata, lai varētu ērti izlīst caur to. Viņa juta, kā Daniels pieķeras pie viņas potītes, lai atrastu ceļu. Kad abi bija tikuši otrā pusē, Aleksa pagriezās un ieraudzīja, kā Hans ar pūlēm iespraucas plaisā. Viņa sarāvās, iedomājoties, kā žoga apakšmalas stieples skrāpē suņa ādu, taču tas neizdvesa ne skaņu.

Priekšā pavērās sekla, akmeņaina ieleja, kas nebija redzama no mājas, jo to aizsedza neliels uzkalns; viņa pat nebija iedomājusies, ka plašie līdzenumi, kas pletās uz ziemeļiem, uz Oklaho-mas pusi, varētu kaut kur beigties. Einšteins jau rausās lejā pa akmeņiem. Izskatījās, ka tas iet pa šauru, tikko samanāmu taciņu. Hans piebikstīja viņai no mugurpuses.

- Ejam, - viņa nočukstēja.

Aleksa piecēlās kājās, zemu pieliekusies, un, tā kā Einšteins neiebilda, sāka piesardzīgi rāpties lejā pa nogāzi. Viņa juta Dānieļu sekojam cieši pa pēdām. Tiešām šķita, ka zem kājām ir taka, taču tā varēja būt arī meža zvēru iemīta. Tumsā atskanēja kāda vēl nedzirdēta skaņa - klusa šalkoņa, ko viņa uzreiz neatpazina. Viņa nebija domājusi, ka māja atrodas tik tuvu upei.

Līdz ielejas dibenam bija tikai apmēram piecpadsmit pēdas, un, kad viņi bija tur nonākuši, Aleksa nosprieda, ka tagad var droši izslieties visā augumā. Ūdens tumsā klusi plūda viņiem garām. Viņai šķita, ka var saskatīt pretējo krastu, jo upe šeit bija daudz šaurāka nekā pie šķūņa. Einšteins nopūlējās, velkot kaut ko ārā no ūdens izgrauztas nišas zem lieliem krasta akmeņiem. Viņa piegāja palīdzēt un patiesā priekā ieraudzīja nelielu airu laiviņu. Tagad viņa sāka labāk saprast mīklaino protokolu.

- Es nekad vairs neteikšu nevienu sliktu vārdu par tavu brāli, - Aleksa neapdomīgi nomurmināja, palīdzot izvilkt laivu no slēptuves. Ja Kevins joprojām bija dzīvs - un ja viņa un Daniels pārdzīvos šo nakti -, viņa, protams, pārkāps solījumu, taču šobrīd sirds bija pilna pateicības.

Daniels satvēra laivu no otras puses un pastūma. Jau pēc mirkļa tā bija ūdenī un viņiem ap kājām vijās sīki vilnīši. Alek-sas pārāk garā kažoka apakšmala mērcās upes ūdenī, ar katru soli kļūstot arvien smagāka. Daniels pieturēja laivu, kamēr tajā ierausās Aleksa, pēc tam iekāpa arī viņš. Straume izrādījās spēcīgāka, nekā varētu spriest pēc gludās ūdens virsmas, un viņiem bija ar abām rokām jāturas pie laivas, kamēr tajā ielēca suņi. No Hana svara laivas pakaļgals bīstami dziļi iegrima strauji plūstošajā ūdenī, tāpēc viņi abi pārvietojās uz priekšgalu blakus Ein-šteinam. Laiva padevās straumei kā no loka izšauta bulta.

Aleksa novilka smago, karsējošo kažoku. Ar to mugurā nekādi nebūtu iespējams peldēt, ja tas būtu nepieciešams. Daniels darīja tāpat, varbūt apjaušot šos draudus vai varbūt paļaudamies uz to, ka viņa vienmēr zina, kā rīkoties.

Spēcīgā straume ātri nesa viņus uz rietumpusi. Aleksa pieņēma, ka tas atbilst plānam, jo Kevins nebija kopā ar laivu atstājis airus. Apmēram pēc desmit minūtēm straume sāka palēnināties, upei paplašinoties platā līkumā. Aleksas acis bija pietiekami apradušas ar tumsu, lai saskatītu upes pretējo krastu, vismaz tā viņai šķita. Straume virzīja viņus uz dienvidu krasta pusi - to pašu krastu, no kura viņi bija sākuši braucienu. Einšteins modri sēdēja priekšgalā, ausis saslējis gaisā, saspringtiem muskuļiem. Aleksa nesaprata, ko gudrais suns vēro, taču, kad viņi bija šķērsojuši kādu neredzamu robežu, tas pēkšņi izlēca no laivas. Ūdens bija tik dziļš, ka sunim bija jālaižas peldus, un nebija nosakāms, cik tālu zem tā kustīgajām ķepām atrodas upes dibens. Einšteins atskatījās uz pārējiem un aicinoši iesmilkstējās.

Saprotot, ka labāk būtu tikt ārā no laivas pirms Hana, Aleksa izlēca tūlīt pat. Viņa uz mirkli iegrima vēsajā ūdenī pāri galvai, bet tad atkal izrāvās virs ūdens virsmas. Aiz muguras atskanēja divi šļaksti - vispirms neliels, pēc tam milzīgs, kas sacēla viļņus atkal viņai pār galvu. Hans aizpeldēja garām, ar ķepām sakuļot ūdeni baltās putās, un nostājās uz kājām īsu mirkli, pirms viņa ar kurpju purngaliem sataustīja smilšaino upes dibenu. Aleksa pagriezās un ieraudzīja, ka Daniels cīnās ar straumi, pūloties vilkt koka laivu uz krasta pusi. Viņa saprata, ka nevarēs palīdzēt, ja atradīsies pārāk dziļi, tāpēc aizbrida tālāk lejup pa straumi un sagaidīja Dānieļu, kad viņš nonāca seklumā. Aleksa satvēra laivas priekšgalu, bet viņš vilka to aiz vidus, apķēries ar roku ap soliņu. Drīz vien viņi bija tikuši līdz krastam, kur suņi sparīgi purināja ūdeni no kažokiem. Viņi kopā izvilka laivu desmit pēdas ārā no ūdens, tad Daniels atlaida to un aplūkoja savas plaukstas. Aleksa pievērsās savējām un atklāja, ka saskrāpētās delnas smagi cietušas no laivas raupjā koka. Tagad visi pušumi asiņoja, no pirkstu galiem pilēja sarkanas lāses.

Daniels noslaucīja labo plaukstu gar džinsu staru, atstājot asiņainu švīku, tad no laivas izņēma ieroci un kādu mazāku priekšmetu - tālruni, laikam Kevina atstāto. Daniels bija spējis pasargāt abus šos piederumus no ūdens - iespaidīgs sasniegums, ņemot vērā pārciesto šoku un spriedzi. Par laimi, viss viņas mugursomas saturs bija rūpīgi iesaiņots aizspiežamajos maisiņos.

Aleksa aši nopētīja Daniela seju. Neizskatījās, ka viņam draudētu nervu sabrukums, taču tas var uznākt arī pilnīgi negaidīti.

Daniels paņēma kažokus un neveikli turēja tos rokās kā divus lielus vīstokļus. Viņa gribēja teikt, lai viņš tos atstāj, bet tad apjauta, ka driz vien sāksies slepkavības izmeklēšana. Tāpēc labāk paslēpt visus iespējamos pierādījumus.

- Iemet tos upē! Un laivu ari, - viņa čukstēja. - Mēs nedrīkstam pieļaut, lai kāds tos atrod.

Nevilcinoties Daniels piesteidzās pie ūdensmalas un iesvieda kažokus straumē. Būdami smagi, tie ātri vien piemirka un nogrima. Aleksa sāka stumt laivu, un Daniels palīdzēja, velkot to lejā no krasta. Jau pēc mirkļa tā traucās projām tumšajā straumē. Viņa zināja, ka uz laivas palikušas viņu asiņu pēdas un pirkstu nospiedumi, taču cerēja, ka straume aiznesīs to pietiekami tālu, lai no rīta neviens neiedomātos saistīt to ar Kevina māju. Laiva izskatījās veca un noplukusi, pavisam nevērtīga. Varbūt atradēji uzskatīs to par izskalotu vraku, kam nav vērts pievērst uzmanību.

Aleksa iztēlojās Kevinu kopā ar Einšteinu sarkanajā upes ūdenī dienas laikā, vingrinoties šī maršruta izbraukšanā. Laikam viņi bija to izmēģinājuši daudzas reizes. Kevins droši vien bēdāsies par laivas zaudējumu neatkarīgi no tās vērtības.

Aleksa un Daniels reizē pagriezās atpakaļ uz lauka pusi. Šķūnis bija viegli saskatāms - kā jau vienīgā augstā celtne tumšajā līdzenumā. Kad viņi sāka skriet uz to, pēkšņi ceļu aizšķērsoja kāds drukns siluets. Aleksa satrūkās, gaidot suņu riešanu, bet tad atpazina traucētāja veidolu - tā bija viena no siena ķīpām, kas kalpoja par šautuves mērķiem. Viņa dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos, un skrēja tālāk.

Nonākuši pie šķūņa, viņi steidzās tam apkārt uz ieejas durvīm. Daniels ar garajām kājām nokļuva tur pirmais un bija jau atslēdzis slēdzeni, kad Aleksa viņu panāca. Viņš atrāva durvis vaļā, sagaidīja Aleksu un suņus ienākam, tad aizvēra durvis.

Šķūnī valdīja piķa melna tumsa.

- Uzgaidi mirklīti, - Daniels nočukstēja.

Aleksa tik tikko varēja sadzirdēt viņu kustamies savu satraukto sirdspukstu un suņu skaļās elpas fonā. Kaut kas viegli iečīkstējās, pēc tam klusi, metāliski nodunēja. Labajā pusē iespīdējās blāva, zaļgana gaismiņa. Tagad viņa varēja neskaidri saskatīt Daniela stāvu, jo viņa plaukstu apspīdēja izgaismotā ciparu pults. Pēkšņi viņam līdzās iespīdējās spilgtākas baltas gaismas josla. Kad tā papletās plašāk, ieplūdinot telpā vēl spožāku gaismu, viņa ieraudzīja, ka Daniels rīkojas ap vienu no vecajām mašīnām. Viņš bija atvēris viltus akumulatoru, ievadījis savas dzimšanas dienas kodu un atdarījis slēptuvi, kur parādījās šauteņu krājums, izgaismots no iekšpuses.

- Ieliec dažas no tām Humvee, - Aleksa čukstus izrīkoja Dānieļu. Varbūt šāda piesardzība bija lieka, tomēr viņa neuzdrošinājās runāt skaļāk.

Gaisma bija pietiekami spoža, lai apspīdētu apmēram piecpadsmit pēdas plašu laukumu ap viņu uz visām pusēm. Abi suņi, skaļi elpodami, stāvēja pie durvīm, ar skatu uz ārpusi, modri gaidot iespējamus iebrucējus.

Aleksa steigšus metās pie savām paslēptajām somām un norāva veco brezenta gabalu. Viņa atvilka apakšējās somas sānu rāvējslēdzēju, paķēra lateksa cimdu pāri un uzvilka tos asiņojošajās rokās. Tad paņēma vēl vienu pāri un iebāza līdz pusei džinsu kabatā.

Kad Aleksa pagriezās, Daniels jau bija pārgājis pie slēptuves traktora riepā. Viņš bija uzmetis plecā divas šautenes un rokā turēja divas Glock pistoles un tieši tādu šauteni, kādu viņa bija vēlējusies. Tūlīt pat viņš pasniedzās pēc SIG Sauer, ar kuru bija redzējis Aleksu vingrināmies. Lai gan izdzīvošanas pasaulē Daniels bija pilnīgs iesācējs, viņam piemita apķērīgs prāts.

Divos piegājienos Aleksa sanesa visas savas somas aiz siena ķīpām paslēptajā bruņu auto. Pirmajā reizē, iedama garām, viņa pasniedza sagatavoto cimdu pāri Danielam, kurš tos uzvilka, neko nejautājot. Viņa nopriecājās, atklājot, ka Humvee salona apgaismojums ir atvienots. Kad visa mantība bija ievietota, Aleksa iekrāva ari dažas granātas, taču raķešu metējus nolēma labāk atstāt, jo šaubījās, vai spēs saprast, kā ar tiem rīkoties, neuzspridzinot sevi.

- Naudu? - Daniels jautāja.

- Jā, ņem visu!

Viņš paklausīja, un uz īsu mirkli Aleksu pārņēma pavisam jocīga dēja vu sajūta. Viņi kopā rīkojās tikpat saderīgi, kā mazgājot traukus.

Šķūnī bija arī Kevlar bruņu krājums. Viņa uzvilka bruņuvesti un pievilka sānos siksniņas līdz galam, tomēr veste joprojām bija mazliet vaļīga. Tā nebija neciešami smaga, tātad laikam aprīkota ar keramikas plāksnēm. Viņa paņēma vēl vienu vesti Danielam. Bija arī daži Betmena stila hidrotērpi, bet viņai tie bija par lielu, savukārt Danielam laikam būtu pārāk jānopūlas, lai uzstīvētu tos mugurā. Aleksa pasmaidīja, ieraugot divas biezas beisbola cepures. Viņa bija dzirdējusi par tādām, taču domāja, ka tādas nēsā tikai slepenā dienesta aģenti. Viņa uzlika vienu cepuri galvā, bet otru paņēma Danielam kopā ar vesti.

Viņš klusēdams uzvilka abas, ar apņēmīgu izteiksmi bālajā sejā. Aleksa nodomāja: cik ilgi viņš spēs noturēties nesabrūkot? Jācer, ka pietiks ar dabīgo adrenalīna lādiņu, līdz izdosies izkļūt no šīm briesmām.

Viņa piesprādzēja pie gurna garu, plānu nazi, ap vidukli zem ierastās ādas jostas ar slepenajiem ieročiem aplika siksnu ar pistoles maksti, tad pārlika pār pleciem vēl vienu tādu pašu siksnu. Viņa piegāja pie Humvee kravas nodalījuma. Izņēma vienu no Glock pistolēm un ielika makstī pie labā gurna. Pabāza S1G zem vienas paduses un savu PPK - zem otras. Pēc tam ievietoja šauteni ar apzāģēto stobru makstī pie kreisā gurna.

- Munīcija?

Daniels pamāja ar galvu. Viņš bija atstājis uzmestu plecā savu iecienītāko šauteni. Aleksa norādīja ar zodu uz to.

- Turi to vienmēr pie sevis un paņem arī kādu pistoli.

Viņš paņēma otru Glock.

- Tagad mums jānoslauka visas virsmas, kurām tu pieskāries.

Daniels sāka rīkoties, vēl pirms viņa bija pateikusi līdz galam.

Viņš paķēra brezenta gabalu, ar ko bija pārklātas Aleksas somas, un noplēsa divas garas strēmeles. Pasvieda vienu viņai un Ein-šteina uzticīgajā pavadībā devās ārā pie durvju slēdzenes. Aleksa ķērās pie pirmā auto vraka, ko viņš bija atvēris. Drīz vien viss bija noslaucīts. Uz brezenta gabaliem bija asiņu traipi, tāpēc viņa iesvieda tos Humvee kravas nodalījumā.

Aleksa uz mirkli apstājās un ieklausījās. Nekā, tikai četru dzīvu būtņu satrauktā elpa.

- Uz kurieni dosimies? - Daniels jautāja. Viņa balss bija saspringta un neskanīgāka nekā parasti, taču viņš šķita saglabājam mieru. - Uz tavu slēptuvi ziemeļos?

- Vēl ne. - Aleksa zināja, ka viņas sejas izteiksme ir skarba un varbūt biedējoša.

18. NODAĻA

- Tu gribi atgriezties, - Daniels izdvesa aizsmakušā čukstā.

Aleksa pamāja ar galvu.

- Vai tu domā, ka Arnijs varētu vēl būt...

- Nē. Viņš ir miris.

Daniels mazliet sagrīļojās, apjaušot šo nepielūdzami drūmo patiesību. - Vai tad mums nav jābēg? Tu teici: ja viņi mums uzbruks, mēs bēgsim.

Danielam bija taisnība, un Aleksa ari bija pieradusi bēgt.

Viņa iedomājās, vai šādi jūtas mātes, par kurām rakstīts ziņās, ka tās spējušas pacelt minivenu, lai izglābtu savu bērnu. Izmisušas, pārbijušās, bet ar supervaroņa spēku.

Aleksai bija sava rīcības stratēģija: plānot, plānot, plānot -sagatavoties jebkurai iespējamībai un tad, kad notiks nelaime, īstenot to plāna variantu, kurš būs vispiemērotākais. Viņa nerīkojās nedz pēc acumirklīgas iedvesmas, nedz pēc intuīcijas. Viņa nemēdza cīnīties pretī, bet gan bēga.

Taču šonakt Aleksai nebija jāsargā vienīgi sava dzīvība. Viņai bija jāpaceļ minivens.

Šoreiz nebija plāna, tikai intuīcija.

Šī intuīcija vēstīja, ka notiek nopietns un labi koordinēts uzbrukums un to organizējuši ļaudis, kuri uzzinājuši vairāk, nekā vajadzēja. Viņa ar Dānieļu varēja bēgt, taču kā lai zina, kādus slazdus vēl vajātāji ierīkojuši? Viņi varētu iekrist vēl kādā.

Ja viņa uzzinātu, kas ir uzbrucēji un ko tie zina, būtu daudz lielākas izredzes veiksmīgi izglābties.

Informācijas uzzināšana taču bija viņas specialitāte!

Uzbrukšanā viņai nebija pieredzes, bet tieši tāpēc neviens negaidīs šādu rīcību. Viņa pati arī bija mazliet pārsteigta par šo lēmumu.

Vajātāji neko nezināja par Betmena alu, citādi tie būtu gaidījuši tur. Tie nezināja, cik bagātīgi resursi viņai ir pieejami.

Ja viņa visu rūpīgi apsvērtu, tad droši vien mainītu savu nodomu. Taču pašlaik viņa bija adrenalīna uzmundrināta un centās pieņemt gudrus lēmumus. Tādus, kas ne tikai ļautu izglābties šonakt, bet arī vēl rīt un parīt. Bet viņa nevarēja pieņemt pareizus lēmumus, ja nebija vajadzīgās informācijas.

- Bēgšana droši vien būtu visdrošākā rīcība īstermiņā, -Aleksa paskaidroja.

- Un ko tad?

- Man līdz šim vēl nav bijusi iespēja nopratināt kādu no slepkavām, kas tika sūtīti pie manis. Jo vairāk uzzināšu par viņiem, jo drošāk mums būs nākotnē.

Pagāja īss mirklis.

- Tu nedosies uz turieni viena, - Daniels mierīgi paziņoja.

- Nē, man ir vajadzīga tava palīdzība. Tikai ar vienu nosacījumu.

Viņš pamāja ar galvu.

- Tev jārīkojas precīzi, kā es teikšu. Vienalga, vai tev tas patiks vai ne.

- To es varu.

- Tev būs jāpaliek mašīnā.

Viņš mazliet papurināja galvu, saknieba lūpas.

- Precīzi, kā es teikšu, - viņa atkārtoja.

Daniels atkal pamāja ar galvu, taču negribīgi. Aleksa nebija pārliecināta, ka viņš ir gatavs paklausīt.

- Tev būs jāpiesedz mani, - viņa paskaidroja. - Un Humvee ir labākā vieta šim nolūkam. Tu nevarēsi stāvēt sardzē, ja kāds tevi nošaus. Un vēl. Tur būs šausmu skati. Vai varēsi tos paciest?

- Esmu izturējis šausmu skatus.

- Tādus ne. - Viņa uz īsu mirkli apklusa. - Manuprāt, uzbrucēji domā, ka viņu mērķis ir Kevins un tu, bet es esmu mirusi. Tātad man jārikojas citādi nekā parasti. Varu rīkoties tikai Kevina stilā. Viss notiks vecmodīgi, un mēs nevarēsim nevienu atstāt dzīvu.

Daniels nervozi norija siekalas, taču atkal pamāja ar galvu.

- Nu tad paņem nakts redzamības brilles. Tev būs jāstūrē.

Aleksa ļoti ilgojās, kaut Danielam nebūtu jāredz tas, kas tagad

notiks un kādi briesmu darbi viņai būs jādara, taču citas iespējas nebija.

Kad viņi uzmanīgi izbrauca pa šķūņa durvīm, arī suņi Hum-vee aizmugurē bija pieklusuši, tikai smagi elpoja; Aleksa sāka koncentrēties, domās gatavojoties gaidāmajam. Vajadzēs rīkoties nežēlīgi, un tas būs arī ļoti, ļoti ķēpīgi. Protams, tikai tad, ja viņa netiks sagūstīta pirmā.

Aleksa izvilka no kāda mugursomā paslēpta maisiņa mazu šļircīti. Tā bija pēdējā deva, taču, ja viņa to neizlietos tagad, varbūt nenodzīvos līdz brīdim, kad tā būs vajadzīga nākamreiz.

- Vai tu man uzticies? - viņa jautāja Danielam.

- Jā. - Šis vienkāršais vārds izskanēja nesatricināmā pārliecībā.

- Man ir atlikusi tikai viena deva, tāpēc būs jāduras abiem ar vienu adatu kā narkomāniem. Manas asinis ir tīras, vari man ticēt.

Aleksa iedūra šļirci sev kājā un nospieda virzuli mazliet mazāk nekā līdz pusei. Daniels bija lielāks augumā nekā viņa.

- Kas tas ir? - viņš nervozi jautāja.

Viņa bija aizmirsusi. Danielam nepatika adatas. - Tas ir dek-stroamfetamīna un opioīda apvienojums - tāds kā... adrenalīns kopā ar pretsāpju līdzekļiem. Tas tev palīdzēs izdzīvot, ja tevi sašaus. - Tikai ne tad, ja galvā vai sirdī, viņa skaļi nepiebilda.

Daniels pamāja ar galvu un saspringti lūkojās taisni uz priekšu, kad Aleksa iedūra caur džinsu staru viņam gurnā. Viņš nesarāvās. Viņa ielaida Daniela ķermenī visu atlikušo šķīdumu. Tā iedarbība ilgs ne vairāk par trīsdesmit minūtēm.

- Cik labi tu vari redzēt?

- Pārsteidzoši labi.

- Vai varam braukt ātrāk?

Atbildes vietā viņš spēcīgāk nospieda gāzes pedāli.

- Kad nonāksim tur, - viņa izrīkoja, - pārsēdies aizmugurē un paver vaļā mazos sānu lodziņus. Šauj uz katru cilvēku, kas parādīsies, izņemot mani. Gan jau nebūs grūti mani atšķirt pēc auguma.

Daniels atkal saknieba lūpas.

- Tev jāpaliek šeit, lai kas arī notiktu, saprati?

Viņš pamāja ar galvu.

- Vai tev būs grūti šaut uz tiem cilvēkiem?

- Nē, - viņš apņēmīgi atbildēja, sakožot zobus.

- Tad labi. Ja kaut kas noies greizi - ierocis iesprūdīs un nešaus, kāds svešinieks iekļūs Humvee vai vienalga kas -, izsvied pa logu granātu. Tas būs signāls, ka tev vajadzīga palīdzība. Vai proti rīkoties ar granātu?

- Un kāds būs tavs signāls?

- Kas?

- Ja tev vajadzīga mana palīdzība, kāds būs tavs signāls?

- Mans signāls ir - paliec mašīnā, Daniel. Kā būs ar granātu?

- Gan jau pratīšu, - viņš norūca.

- Tas varbūt prasīs kādu laiku, tāpēc nesāc nervozēt. Pirms sākšu nopratināšanu, man būs jāparūpējas par drošību. Ak jā, pirms granātas mešanas noņem brilles un aizver acis. Uzmanies no signālraķetēm - tās tevi apžilbinās.

- Sapratu.

Pēkšņi iezvanījās tālrunis.

Daniels salēcās, atsitoties ar galvu pret zemajiem griestiem.

- Kas, ellē, tas? - Aleksa iesaucās.

- Tas ir Kevina tālrunis, - Daniels atbildēja, ar labo roku drudžaini taustot vestes sānus. Viņš izvilka tālruni no munīcijai paredzētas aizspiežamas kabatas. Aleksa paņēma to no viņa neveikli steidzīgajiem pirkstiem.

Ekrānā izgaismojās nepazīstams numurs. Viņa atbildēja.

- Denij? - Kevins satraukti iekliedza viņai ausi.

- Nav īstais laiks, BIč! Viņš tev atzvanīs!

- Tūlīt pasauc viņu, tu...

Aleksa pārtrauca sarunu un izslēdza tālruni.

- Tev jākoncentrējas. Varēsi atzvanīt, kad viss būs galā.

- Sarunāts.

Tātad Kevins bija dzīvs. Tas laikam bija iepriecinošs jaunums. Taču tagad kādam būs jāpavēsta, ka viņa ērtā pensijas ligzdiņa ir iznīcināta un draugs nogalināts.

- Ko tu gatavojies darīt? - Daniels jautāja. - Izstāsti savu plānu, lai es zinātu, kā rīkoties.

- Tev būs jāizlaužas caur vārtiem, ja viņi tos ir aizvēruši. Tas piesaistīs viņu uzmanību. Ja mūs sagaidīs vairāk nekā četri vīri, tu lielā ātrumā piebrauksi pie mājas, tad pagriezīsies pa labi, lai viņiem būtu redzama tava mašīnas puse. Ja būs četri vīri vai mazāk, palēnini gaitu, bet neapstājies. Es izslīdēšu ārā. Cerams, tie pievērsīs visu uzmanību tev. Pabrauc vēl dažus jardus, tad apstājies un sāc šaut. Es uzbrukšu no sāniem. Tu šauj uzreiz nāvējoši. Es centīšos kādu tikai ievainot, lai varētu aprunāties. Ceru arī, ka kāds apdullināts guļ manā istabā augšstāvā. Es ņemšu līdzi Einšteinu, lai tas mani pasargātu no pārējiem suņiem. Hans paliks pie tevis. Ja tie nocietināsies mājā, es nākšu atpakaļ uz mašīnu, un mēs ielauzīsimies caur sienu.

- Es redzu vārtus. Tie ir vaļā.

- Nu tad braucam klāt pie mājas.

Daniels uzņēma ātrumu.

- Gaismas! - Aleksa iesaucās tajā pašā mirklī, kad viņa tās pamanīja. Pa ceļu pretī strauji tuvojās kāda auto priekšējo lukturu gaismas.

- Brilles nost! Jauns plāns. Triecies virsū! Spēcīgi. Apgāz, ja vari. Turies stingri, nezaudē kontroli pār mašīnu!

Viņa ar vienu roku pieķērās pie priekšējā paneļa, ar otru pie sēdekļa. Daniels pastūma brilles augstāk uz pieres un iespieda grīdā gāzes pedāli. Viņa bēdājās, ka suņi aizmugurē ir tik neaizsargāti. Tie sāpīgi sajutīs triecienu.

Pretī braucošais auto nemēģināja izvairīties no sadursmes līdz pat pēdējai sekundei, it kā tā vadītājs un pasažieri vairāk lūkotos atpakaļ nekā uz priekšu. Bet varbūt Humvee ar izslēgtiem lukturiem un matēto melno krāsu naktī nebija redzams.

Tas bija balts vidēja lieluma apvidus auto. Ieraugot viņus, vadītājs mēģināja izvairīties. Daniels sagrieza stūri pa labi, un Humvee ietriecās apvidus auto pasažieru pusē, atskanot apdullinošai plīstoša metāla čerkstoņai un eksplozīviem izsista drošības stikla blīkšķiem. Trieciens svieda suņus uz priekšu, un dažādu krītošu metāla piederumu šķindoņas pavadījumā Hana varenais ķermenis smagi atsitās pret vadītāja un priekšējā pasažiera sēdekļu atzveltnēm. Aleksa arī tika sviesta uz priekšu, tomēr neatsitās ar galvu pret priekšējo paneli, jo drošības josta pēdējā mirklī parāva viņu atpakaļ. Apvidus auto no trieciena aizlidoja mazu gabaliņu tālāk, īsu mirkli palika šūpojamies uz diviem riteņiem, tad smagi nogāzās zemē ar vadītāja pusi uz leju. Saplīsa viens no priekšējiem lukturiem, un stikli pašķīda uz visām pusēm. Hans un Ein-šteins smilkstēdami nokrita uz grīdas.

- Vēlreiz! - viņa uzkliedza.

Daniels triecās ar Humvee priekšgalu pret apvidus auto virsbūves apakšdaļu. Metāls plīstot gaudoja un čerkstēja. Apvidus auto aizslīdēja pār līdzeno pagalmu, it kā nebūtu smagāks par kartona kasti. Bija redzams, ka neizdosies likt tam apmest kūleni. Nebija nekā, pret ko to atsist, tikai bezgalīgs zāles klajums.

- Piesedz mani! - viņa paķēra brilles no Daniela galvas. - Izmanto šautenes nakts tēmēkli! Einštein, nāc!

Aleksa negaidīja atbildi. Viņa bija izlēkusi no Humvee, pirms tas bija pilnībā apstājies. Einšteins neatpalika ne soli, un suņa ķepas no mugurpuses pieskārās viņas slapjo džinsu starām. Bija jārīkojas ātri, pirms pretinieki būs atguvušies pēc trieciena un ķersies pie automātiskajiem ieročiem.

Viņa pieskrēja pie automašīnas, cieši turot Glock abās rokās. Viņai labāk padevās šaušana ar SIG Sauer, taču šeit cīniņš notiks pārāk tuvā attālumā, turklāt pēc tam droši vien būs jāatbrīvojas no ieroča.

Caur briļļu stikliem viss bija redzams neticami skaidri, koši zaļā krāsā ar izteiktiem kontrastiem. Vadītāja puses priekšējais lukturis joprojām spīdēja, taču bija iespiests zemē, tā ka saceltajos putekļos vīdēja tikai blāva gaismiņa. Vējstikls bija izbiris pilnībā. Priekšējā sēdeklī atradās divi vīri; pār motora pārsegu karājās abi pirmajā triecienā saplakušie gaisa spilveni. Vadītājs bija sašķaidīts asiņainā putrā, cieši piespiests ar pakausi pie sānu durvju malas, resnais kakls saliekts nedabiskā leņķī. Viena atvērta acs nedzīvi lūkojās pretī. Viņš šķita jauns, tikai mazliet pāri divdesmit, ar sārtu seju, gaišiem matiem un pārmērīgi masīviem muskuļiem, kas liecināja par steroīdu lietošanu. Viņš atgādināja aģentu, taču pārējās izskata detaļas tam neatbilda. Mati bija apmēram astoņas collas gari, un vienīgās redzamās auss ļipiņā spīdēja uzkrītošs briljanta auskars. Viņš noteikti bija tikai izpildītājs, nevis vadonis.

Pasažieris mazliet kustējās, apjukumā šūpojot galvu, kā tikko atjēdzoties pēc trieciena. Viņš bija vecāks par savu biedru, ap trīsdesmit pieciem gadiem, melnīgsnējs, ar bieziem trīs dienu bārdas rugājiem uz vaigiem un drukns kā vīrs, kas cilā īpaši smagus svarus. Pēc visa spriežot, spēcīgs cīkstonis. Vīrietis bija ģērbies labi piegulošā spīdīga auduma uzvalkā, kas bija nepiemērots šādai operācijai, tomēr Aleksai šķita visai zīmīgs. Joprojām piesprādzējies ar drošības jostu, vīrietis atradās ar seju tieši viņas acu līmenī. Aleksa strauji pienāca, piespieda pistoles stobru pie sēdētāja pieres un uzreiz palūkojās lejup uz viņa rokām. Tās bija tukšas un nekustīgas.

- Vai tu esi galvenais? - Aleksa noprasīja.

- Ko? - vīrietis ievaidējās.

- Kas ir jūsu boss?

- Negadījums. Mēs iekļuvām negadījumā, policistes kundze, - vīrietis atbildēja, tumsā mirkšķinot acis. Tās mazliet šķielēja katra uz savu pusi.

Aleksa mainīja taktiku, nolaida ieroci un ierunājās draudzīgākā balsī: - Palīdzība jau ir ceļā. Man jāzina, cik cilvēku šeit ir.

- Nu, seši...

Z9Ū

Tas nozīmēja, ka ir vēl četri, kas varbūt jau tuvojas sadursmes vietai. Labi, ka vismaz suņi sāka pulcēties ap Aleksu, visi klusēdami, pateicoties Einšteina klātbūtnei. Viņa nezināja, vai tie atpazītu viņu kā savējo, ja viņa būtu ieradusies viena.

- Ser? - Aleksa jautāja, cenšoties iztēloties, kā policists runātu ar autoavārijā cietušo. - Kur ir pārējie?

- Stopētāji, - viņš atbildēja, skatienam pamazām noskaidrojoties. - Tie pārējie ir stopētāji. Mēs uzņēmām mašīnā četrus vīrus un atvedām uz šejieni. Tad uzradās suņi - traki suņi - un uzbruka mums. Man šķita, ka tie pārkodīs riepas.

Cietušais pamazām atguvās un rūpīgi stāstīja savu pasaciņu. Sažņaudza roku dūrē, tad atlaida. Aleksa atkal pacēla ieroci un neatrāva skatienu no svešinieka rokām.

- Vai tie... stopētāji uzbrukumā cieta?

- Laikam. Man šķiet, divi. Pārējie iegāja mājā.

Tātad varētu cerēt, ka atlikuši tikai divi. Bet vai šis vīrs bija vadonis? Vecums atbilda - taču Čikāgā pavadītajā laikā Aleksa bija iegaumējusi dažas svarīgas lietas. Šādos organizētos uzbrukumos parasti mašīnā palika zemāka ranga darboņi. Autovadītājs bija mazsvarīgs pakalpiņš. Pasūtītājs vienojās ar īsto izrādes zvaigzni. Ar prasmīgāko no visiem.

- Šķiet, ka man vajadzīgs ārsts, - vīrietis žēlojās.

- Ātrā palīdzība jau ir ceļā.

Apvidus auto vienīgā veselā priekšējā luktura gaismu gandrīz pilnībā aizsedza bieza zāle un ceļa putekļi, taču svešinieka acis sāka aprast ar pustumsu. Aleksa pamanīja, kā tās ieplešas, pēkšņi apjaušot, ka pret viņa seju pavērsts ieroča stobrs.

Vīrietis sniedzās ar roku žaketes kabatā. Aleksa iešāva viņam labajā plecā, jo negribēja mērķēt plaukstā, riskējot, ka lode var izskriet tai cauri un trāpīt kādā dzīvībai svarīgā orgānā. Nopratināšana vēl nebija galā.

Viņš iekliedzās, un labā roka noraustījās sāpju spazmās, ap-šķiežot ar asinīm Aleksas kaklu un zodu. Ierocis, pēc kura vīrietis bija sniedzies, izslīdēja no pirkstiem, nokrita uz mirušā šofera

sejas, tad atlēca un izkrita no auto, atsitoties pret viņas kurpi. Aleksa saprata, ka tas noteikti nebija viņa vienīgais ierocis, tāpēc notēmēja lejup un iešāva viņam kreisajā plaukstā.

Vīrietis atkal iekaucās un pūlējās atbrīvoties no drošības jostas, it kā gribētu izlēkt caur tukšo vējstiklu un uzklupt viņai. Taču neklausīja kājas - viņš nespēja atsperties pret grīdu.

Šāvieni bija satraukuši suņus, un tie sāka rūkt. Einšteins metās uzbrukumā auto pasažieru pusei, kas pašlaik atradās virspusē. Atspiedies ar ķepām pret izbirušā loga malu, suns izstiepa kaklu un sagrāba masīvajos žokļos tikko sašauto svešinieka labo plecu.

- Aizvāciet to! Aizvāciet to! - vīrs iekliedzās paniskās šausmās.

Aleksa izmantoja šo brīdi, lai paceltu pie kājām nokritušo ieroci. Tas bija lēts 38. kalibra šaujamais ar atlaistu drošinātāju.

- Einštein, kontrolēt! - Aleksa izslienoties pavēlēja. Tā bija vienīgā komanda, ko viņa atcerējās, izņemot bēgšanas protokolu un brivi, un kontrolēšana šķita vistuvākā viņas mērķiem. Einšteins atlaida plecu, taču piebāza purnu ar atņirgtajiem zobiem svešiniekam tieši pie sejas, pilinot uz tās asiņainas siekalas.

- Kas tu esi? - svešais vīrs iekliedzās.

- Es esmu tā, kura liks šim dzīvniekam noplēst tev seju, ja tuvāko trīsdesmit sekunžu laikā nepateiksi man visu, ko vēlos uzzināt.

- Nelaid to klāt!

- Kurš ir galvenais?

- Hektors! Viņš mūs norīkoja!

- Kur viņš ir?

- Mājā! Viņš iegāja un vairs neiznāca. Anhels iegāja pēc tam un arī vairs neiznāca. Suņi gandrīz noplēsa mašīnas durvis! Mēs mukām prom!

- Kurš šāva ar snaipera šauteni? Hektors?

Einšteins nošņakstināja zobus tieši pārbiedētā vīra deguna priekšā.

- Jā! Jā!

Aleksa nekad nebija iedomājusies, ka varētu pratināšanā izmantot dzīvnieku palīdzību, bet Einšteins izrādījās pārsteidzoši iedarbīgs līdzeklis.

- Hektors gatavojās novākt mērķi?

-Jā!

- Un kas bija mērķis?

- Nezinu! Mums bija tikai jāvada auto un jānošauj katrs, kas mēģinās bēgt.

- Einštein, ņem ciet! - Tā nebija veiksmīga improvizācija, un Einšteins pievērsa viņai apjukušu skatienu. Taču mašīnā sēdošais vīrs tādas nianses nepamanīja.

- Nē, nē! - viņš iebrēcās. - Es zvēru! Hektors mums neko neteica. Tie puertorikāņu slepkavnieki nekad neko nesaka citiem!

- Kā jūs atradāt šo māju?

- Hektors mums iedeva adreses!

Daudzskaitlī? - viņa nodomāja. - Vairāk nekā vienu?

- Sarakstā bija trīs mājas. Pirmajā mēs bijām pirms šīs. Hektors teica, ka tā nav īstā.

- Ko jūs tur darījāt?

- Hektors iegāja iekšā. Pēc piecām minūtēm iznāca ārā. Lika mums braukt uz nākamo māju.

- Tas ir viss, ko tu zini?

- Jā! Jā! Viss!

Aleksa divreiz iešāva svešiniekam galvā ar viņa paša ieroci. Tad prātā steidzīgi rēķināja. Nevarēja pateikt, cik ilgs laiks pagāja, izlaižot suņus, aizbraucot ar laivu pa upi un piekraujot Humvee. Viņa nezināja, kad Hektors iegāja mājā un cik drīz nonāca līdz viņas istabai. Taču zināja, ka gāzes aerosola baloniņš, ko viņa bija aktivizējusi, turpinās klusi izplatīt tajā iepildītās ķimikālijas apmēram piecpadsmit minūtes pēc tam, kad kāds būs atvēris durvis. Kad tā saturs beigsies, vēl paies aptuveni trīsdesmit minūtes - atkarībā no iebrucēja ķermeņa apmēriem -, līdz iemidzinātais atkal atgūsies. Laika bija atlicis maz.

Aleksa ielēca Humvee un turēja durvis atvērtas, lai Einšteins varētu pārrāpties viņai pāri. Tad pasvieda brilles Danielam, uz mirkli ieraugot drauga seju, pirms visu atkal aizsedza melna tumsa. Viņa paguva tikai saskatīt saspringumu Daniela sejā.

- Braucam uz māju. Tas pats plāns kā iepriekš, ja kāds nāks ārā. Apstājies tā, lai redzētu mājas sānus, un skaties, vai kāds nenāk ap stūri.

- Suņi paziņos, ja kaut ko pamanīs.

- Protams, - viņa piekrita. Suņu bara sniegtās priekšrocības izrādījās lielākas, nekā viņa bija cerējusi.

Aleksa izņēma PPK un ielika makstī Glock. Aizbāza aiz jostas 38. kalibra pistoli, ievietoja PPK pie kājām noliktajā somā, tad pārmeklēja somu, pēc taustes atrodot un izņemot vajadzīgās lietas. Viņa nomainīja necauršaujamo beisbola cepuri pret gāzmasku, veikli nostiprinot to priekšā mutei un degunam, pieskrūvēja filtru, tad paķēra vēl divus aerosola baloniņus, plastmasas auklu, īpašus plānus cimdus un kārbiņu ar auskariem. To visu viņa noglabāja vestes kabatās. Visbeidzot izvilka no somas smagās metāla grieznes, ko aizāķēja aiz jostas līdzās tukšajai pistoles makstij. Lai gan šīs grieznes bija nelielas salīdzinājumā ar to iespējām, rokturi sniedzās viņai gandrīz līdz ceļiem. Tās mazliet traucēs kustēties, tomēr, ja viss noritēs, kā cerēts, būs vajadzīgas.

Nebija laika prātot par Daniela šībrīža izjūtām - ko viņš domāja, redzot, kā Aleksa tikko nogalināja bezpalīdzīgu cilvēku.

Acu priekšā parādījās māja, kur visi apakšstāva logi bija izgaismoti. Augšstāva logi bija pārāk labi aizsegti ar slēģiem, tāpēc nevarēja pateikt, vai aiz tiem deg gaisma vai ne.

- Vai redzi kādu?

- Gulošs ķermenis - tur. - Daniels norādīja uz suņu mītnes pusi.

- Jāpārliecinās, vai viņš ir miris. - Vēl par trim iebrucējiem nekas nebija zināms. Jo mazāk dzīvu ienaidnieku, jo labākas izredzes.

- Nav šaubu, ka miris. Viņš izskatās tāds kā... saplosīts, -Daniels piebilda mazliet sadrūmušā balsī.

Aleksa gan nemaz nebēdāja. - Tad labi!

Mājas tuvumā nevienu nemanīja. Laikam uzbrucēji nebija tādi muļķi, lai skrietu ārā palūkoties, kas notiek. Arī logos neparādījās nekādi silueti. Protams, ja tie gatavotos šaut no logiem, tad izslēgtu gaismas. Varbūt augšstāvā... Tur logi bija tik cieši aizsegti, ka nebija saskatāmas pat to atrašanās vietas. Bet varbūt aptumšojošie slēģi bija atvērti un kāds vēroja viņus no tumšas istabas.

- Vai vari saskatīt augšstāva logus?

- Tie visi izskatās aizvērti, - Daniels atbildēja.

- Nu tad sāc piebremzēt. Divas sekundes pēc mūsu izkāpšanas apstājies un sagatavojies šaušanai.

Viņš pamāja ar galvu. - Sapratu.

- Einštein, nāc šurp! Gatavojies!

Daniels pagrieza auto tā, lai vadītāja puse būtu pavērsta pret apgaismoto māju. Aleksa cerēja, ka izdosies palikt neredzamai lielā auto tumšajā pusē. Viņa atvēra durvis un metās ārā no braucošās automašīnas, cenšoties atdarināt filmās redzētās ainas -nokrita uz ceļiem, apvēlās uz sāniem, kad Einšteins pārlēca viņai pāri. Viņa saprata, ka tas noteikti nesanāca pareizi, taču kļūdas apmēru varēs noteikt tikai pēc tam, kad beigsies "Izdzīvošanas” iedarbība.

Viņa bija aizmirsusi pateikt Danielam, lai aizver un aizslēdz auto durvis, bet tas jau bija tāpat saprotams, un šķita, ka viņš šonakt spēj domāt ātri. Varbūt arī tā bija ģenētikas ietekme -viņš bija iekšēji sagatavots šādām situācijām tāpat kā brālis. Un jebkurā gadījumā - ja kāds mēģinās iekļūt mašīnā, viņu sagaidīs Hans. Aleksa varēja iedomāties, kā justos cilvēks, kurš jau pārcietis liela niknu suņu bara uzbrukumus, pēkšņi tumsā nonākot aci pret aci ar Hanu, kas atrastos izdevīgākā pozīcijā. Tas noteikti nenāktu par labu viņa reakcijas ātrumam un šaušanas trāpīgumam.

Arī ar cimdiem rokās rāpot pa granti būtu mokoši, ja viņa nebūtu sazāļojusies. Steidzoties prom no Humvee, Aleksa izdzirdēja suņu ķepu kluso dipoņu, tiem tuvojoties caur sausajiem krūmiem, - tur bija ne tikai Einšteins, bet arī desmitiem citi izdzīvojušie. Tādi papildspēki viņai vēl nekad nebija nākuši palīgā. Snaiperim, skatoties no augšas, būtu grūti atšķirt viņu no šīs četrkājaiņu masas.

Zemu pieliekusies, Aleksa pieskrēja pie lieveņa. Humvee tagad stāvēja uz vietas. Viņa dzirdēja aizcērtamies durvis. Tad pēkšņi sastinga, jo pie pašas auss kāds klusi, sāpīgi ievaidējās. Žēlais šņuksts atskanēja vēlreiz. Tā nebija cilvēka balss.

Viņa uzmanīgi uzrāpās uz lieveņa, aizvēlās margu aizsegā un palika sakņupuši, zemāk par palodzēm. Tālākajā lieveņa stūrī gulēja Lola, sarāvusies kamolā. Aleksa zināja, ka Lola, arī būdama ievainota, saceltu trauksmi, ja kāds atrastos tuvumā. Viņa pierāpoja pie sunītes, cimdotajām rokām slīdot asiņu tērcītē. Lola mazliet pacēla galvu un vārgi paluncināja asti.

- Būs jau labi, Lola. Es tūlīt atnākšu. Tikai pacieties, labi? -Viņa viegli noglaudīja Lolas ausis, un sunīte klusi noelsās.

Einšteins gaidīja ēnā pie durvīm. Aleksa pierāpoja pie viņa.

- Einštein, paliec pie Lolas!

Viņa nespēja izskaidrot suņa atbildes skatienu. Cerams, tas saprata šo komandu. Šoreiz viņai jāiet iekšā vienai.

Ja viņa šonakt paliks dzīva, būs jācenšas sameklēt suņiem paredzētu gāzmasku.

Aleksa notupās pie durvīm un uzmanīgi ielika ausīs auskarus. Tie izskatījās tik neiederīgi - smalki un trausli - kopā ar skarbo apģērbu un aprīkojumu, taču tagad nebija laika raizēties par stila niansēm. Viņa izņēma no vestes priekšējās kabatas lielāko baloniņu, noskrūvēja vāciņu, atrāva vaļā durvis un iesvieda to iekšā.

Neviens uz to nereaģēja. Neatskanēja ne izsauciens, ne bēgošu soļu dipoņa, kad gāze ieplūda telpā. Aleksa nogaidīja divas sekundes, tad piecēlās un, zemu pieliekusies, ieskrēja iekšā pa durvīm, turot Glock labajā rokā un revolveri kreisajā. Ar kreiso roku viņa neprata labi šaut, taču ar šādu ieroci nav pārāk precīzi jāmērķē, cīnoties telpu šaurībā.

Viņa pat nepūlējās pārmeklēt pirmo stāvu. Ja tuvāko piecu minūšu laikā kāds mēģinās sekot bez gāzmaskas, tas uzreiz zaudēs samaņu, viņa domāja, dodoties uz kāpnēm. Hektors bija ienācis mājā meklēt Dānieļu vai Kevinu, vai abus brāļus. Aleksa nosprieda: ja jau viņš gāja iekšā viens, tad laikam meklēja ne vairāk kā divus cilvēkus. Pēc Arnija nošaušanas uzbrucējs varbūt domāja, ka palicis viens pret vienu. Jāatzīst, viņš laikam bija ļoti pārliecināts par savām spējām, ja atļāvās šādi rīkoties.

Vispirms viņam bija jāpārbauda visas apakšstāva telpas. Pēc tam - jādodas uz augšstāvu.

Tagad Aleksa jau bija uzkāpusi līdz pusceļam. Ķimikāliju migla, kas lejā izplūda no baloniņa, bija smaga un līdz viņai nepacēlās. Paraugoties augšup, viņa ieraudzīja, ka Daniela istabas durvis un vannasistabas durvis ir atvērtas. Pa labi tālākajā gaiteņa galā spīdēja gaisma. Noteikti no viņas noliktavas kambara.

Aleksa ielika revolveri makstī, klusi uzrāpās līdz augšai, atbalstījās ar elkoņiem uz augšējā pakāpiena un palūkojās ap margu stūri.

Gaitenī uz grīdas gulēja kāds vīrs melnās raupja auduma biksēs un ar armijas zābakiem kājās. Ar galvu un pleciem viņš bija uzkritis cita cilvēka kājām, kas stiepās ārā no viņas istabas, līdzīgās biksēs, tikai apautam melnās sporta kurpēs, nevis zābakos.

Ja nopratinātais vīrs bija sacījis patiesību, tad viņas istabā uz grīdas gulošais bija Hektors. Viņš laikam bija atvēris durvis, ieslēdzis gaismu un uzreiz nogāzies. Pēc dažām minūtēm Anhels bija devies palūkoties, vai Hektoram nav vajadzīga palīdzība, ieraudzījis viņa kājas un sācis lavīties gar sienu uz istabu ar ieroci rokā, līdz gāze pievārēja arī viņu.

Aleksai nebija ne jausmas, cik ilgi abi iebrucēji jau ir bezsamaņā.

Vismaz pagaidām izskatījās, ka nopratinātais vīrs bija teicis patiesību. Šī apziņa ļāva justies pietiekami droši, lai ieliktu Glock maksti un ķertos pie darba. Vispirms Aleksa paņēma ieroci no pirmā vīra rokas un nosvieda pār kāpņu margām apakšstāvā. Vēl viens ierocis bija aizbāzts aizmugurē aiz bikšu jostas, un arī tas aizlidoja pāri margām. Rūpīgākai pārmeklēšanai šobrīd nebija laika. Viņa nožēloja, ka nevar injicēt iebrucējam nekādu nomierinošu līdzekli, taču atšķirībā no gāzes, kas tuvākās pusstundas laikā pazudīs no organisma, ilgākas iedarbības miegazāļu pēdas saglabāsies asinsritē kā pārāk uzkrītoša norāde katram, kam varētu rasties aizdomas par viņas klātbūtni šeit. Aleksa sasaitēja vīrieša rokas aiz muguras un kājas pie potītēm ar plastmasas auklu.

Hektors bija mazāks augumā nekā Anhels, kurš šķita līdzīgs mirušajam blondajam apvidus auto vadītājam, izņemot matu krāsu - Hektors un Anhels bija tumšmataini, kā jau nopratinātais vīrs bija teicis. Hektors bija vidēja auguma, slaids un atlētisks, taču ne tik uzkrītoši, lai izceltos citu cilvēku vidū. Viņa seja bija gludi skūta un uz redzamajām ķermeņa daļām nebija īpašu pazīmju; viņam mugurā bija melns sporta krekls ar garām piedurknēm. Savukārt Anhelam bija tetovējumi uz trim pirkstiem un arī sānos uz kakla. Hektors bija prātīgāks. Ja pelna iztiku slepkavojot, tad labāk ir saplūst ar pelēko pūli, izvairoties no īpašām pazīmēm, ko var viegli pavēstīt policijas fotorobotu veidotājam.

Sprīža attālumā no Hektora labās plaukstas gulēja milzīgs Magnum ar klusinātāju. Snaipera šautene bija pārmesta siksnā pār muguru. Viņa izņēma no šautenes aptveri, paņēma masīvo revolveri, aiznesa tos uz gaiteni un pārsvieda pār kāpņu margām. Tie nodunēja pret cieto koka grīdu, un viens no tiem metāliski nošķindēja, atsitoties pret iepriekš nomestajiem ieročiem.

Aleksa atgriezās, lai saslēgtu Hektoru.

Gulošais ķermenis bija pazudis.

Aleksa izrāva revolveri no maksts un piespiedās ar muguru pie sienas līdzās durvīm. Nebija dzirdama ne skaņa. Hektoram taču būs jānāk ārā pa durvīm. Un tikko viņš parādīsies, viņa to sašaus. Pat vispieredzējušākais slepkava būs bezspēcīgs ar ievainotām kājām.

Taču kustība nenāca no durvju puses. Anhels uz grīdas sāka locīties, lādēdamies spāņu valodā. Sekundes desmitdaļā, kad Aleksa pievērsa uzmanību viņam, aiz gulošā ķermeņa iznira kāda ēna, kas metās viņai virsū, izsitot no rokām revolveri un nogāžot no kājām. Aleksa saspringa, gaidot triecienu pret grīdu, un pretojās uzbrucēja rokām, kas centās noraut no jostas pistoli. Vīrieša rokas bija stiprākas, bet tad abi nogāzās un saplīsa auskaru mazās stikla lodītes.

Aleksa juta, kā kodīgā gāze apsvilina atsegto kakla ādu zem maskas apakšas, un zināja, ka šis apvidus dažas stundas izskatīsies kā apdedzis saulē, taču acis un plaukstas bija pasargātas.

Uzbrucējs nebija tam sagatavots. Viņš sāka rīstīties, neapzināti paceļot rokas pie kakla un neko neredzošajām acīm. Aleksa apcirtās, jau izvilkusi 38. kalibra pistoli, un izšāva, mērķējot Hektora ceļgalā. Taču trāpīja kreisajā gūžā.

Uzbrucējs saļima uz kreisā sāna un uzgrūdās virsū Anhelam, kurš tagad plosījās no visa spēka, cenšoties noraut no rokām važas. Tās bija izturīgas, taču viņš bija ļoti spēcīgs vīrs.

Viņa nevarēs savaldīt abus. Būs jāizvēlas viens. Ātri.

Anhela galva atradās vistuvāk. Aleksa divreiz iešāva tam pakausī. Viņš vairs nekustējās.

Hektors, smagi sēkdams un berzēdams acis, pūlējās velties prom no viņas uz kāpņu pusi. Aleksa metās pakaļ, piespiedusies pie sienas, lai izvairītos no viņa rokām. Taču Hektors vēl nebija pietiekami atjēdzies, lai viņu notvertu. Aleksa izvilka aiz jostas aizbāztās grieznes un iegāza Hektoram pa pakausi. Viņa saraustītās kustības norima.

Ja sitiens izrādīsies nāvējošs, visas pūles būs veltīgas, taču vispirms šis uzbrucējs bija kārtīgi jāsaslēdz, un tikai tad varēs pārbaudīt pulsu.

Drošības pēc Aleksa iešāva Hektoram lodi arī kreisajā ceļgalā, tad nosvieda 38. kalibra ieroci lejā pāri margām. Tajā tik un tā bija palikusi viena lode. Viņa piesaitēja Hektora veselās labās kājas potīti un celi pie margām, pēc tam arī labo roku aiz plaukstas locītavas un elkoņa. Ar kreiso kāju viņš neko daudz nespēs padarīt. Neatrodot labāku iespēju, viņa piestiprināja Hektora kreiso plaukstu pie Anhela lielā, melnā zābaka. Anhela nedzīvais ķermenis noteikti svēra ne mazāk kā 270 mārciņu. Tas bija vismaz kaut kāds nostiprinājums. Viņa satvēra Hektora plaukstas locītavu un mazliet nomierinājās, sataustot stabilu pulsu. Vīrietis bija dzīvs. To, cik smagi bija cietušas smadzeņu funkcijas, uzzinās vēlāk.

Viņa nolēma drošības pēc dubultot plastmasas auklu daudzumu. Nostiprinot otro saiti ap Anhela zābaku, Aleksa pēc izmaiņām Hektora elpošanā noprata, ka viņš ir atjēdzies. Vīrietis neiekliedzās, lai gan droši vien cieta briesmīgas sāpes. Tā nebija laba zīme. Viņa bija pratinājusi ari citus kaujās rūdītus kareivjus, kas labi spēja pretoties sāpēm. To salaušanai bija vajadzīgs ilgs laiks.

Taču tiem vīriem bija jāsaglabā uzticība saviem biedriem vai misijai. Viņa bija pārliecināta, ka šie uzbrucēji ir tikai algotņi. Hektoram nebūs nekāda pienākuma pasūtītāju priekšā.

Aleksa parāpoja dažus soļus atpakaļ, cieši sažņaugusi rokās Glock, lai paraudzītos, cik labi darbosies savaldīšanas sistēma. Gaiteni bija pārāk tumšs. Viņa piecēlās un atmuguriski atkāpās uz vannasistabas durvju pusi, neatraujot skatienu no gūstekņa uz grīdas, tad pastiepa roku aiz muguras pie sienas, sameklēja gaismas slēdzi un nospieda to.

Hektora seja bija pavērsta pret viņu; tumšo acu skatiens bija miglains, nopietns un koncentrēts. Viņa sejā nekas neliecināja par sāpēm, kas viņu plosīja. Šis skatiens bija biedējošs, citādi vīrieša seja bija viena no visparastākajām, kādas Aleksa jebkad redzējusi. Vaibsti bija pareizi un neuzkrītoši. Viņš nebija nekāds skaistulis, bet ari neglitenis ne. Šādu seju būtu ļoti grūti atpazīt citu līdzīga izskata vīriešu vidū.

- Kāpēc tu nenogalināji mani? - Hektors jautāja no ķimikālijām aizsmakušā balsī. Viņš runāja pilnīgi bez jebkāda akcenta. Vīrietis varētu strādāt par televīzijas ziņu diktoru, jo runas veidā nebija jūtamas nekādas norādes par viņa izcelsmi.

- Man jāzina, kas tevi nolīga, - Aleksas balss, mazliet izkropļota, čerkstoši atskanēja caur gāzmasku. Tā šķita mazliet nedzīva, mehāniska. Viņa cerēja šādi iebiedēt gūstekni.

Hektors pamāja ar galvu, it kā apstiprinot savas domas. Aleksa redzēja, kā viņš mazliet pakustina rokas, pārbaudot saišu stiprību.

- Kāpēc lai es tev kaut ko teiktu? - Viņš to nejautāja nikni vai izaicinoši. Tikai ziņkāri.

- Vai tev ir kāda nojausma, kas es esmu?

Hektors klusēja, saglabājot vienaldzīgu sejas izteiksmi.

- Tas ir pirmais iemesls, kāpēc tev jāizstāsta man viss, ko zini, jo slepkavības pasūtītāji tev nesniedza informāciju, kas nepieciešama veiksmīgai izpildei. Tie nesagatavoja tevi gaidāmajām briesmām. Tev nav nekādu pienākumu viņu priekšā.

- Arī tavā priekšā ne, - Hektors aizrādīja, joprojām pieklājīgā, ikdienišķā tonī. Viņš izstiepa pirkstus uz leju, cenšoties aizsniegt plastmasas auklas.

- Nē, nav gan. Taču, ja nerunāsi, es tev nodarīšu sāpes. Tas ir otrais iemesls.

Hektors apdomāja to. - Un trešais iemesls... ja es runāšu, tu mani atstāsi dzīvu.

- Vai tu man ticētu, ja es to apsolītu?

- Hm, - viņš nopūtās. Tad iejautājās: - Bet kā tu zināsi, vai es teikšu patiesību?

- Lielāko daļu es jau zinu. Tev tikai jāpapildina dažas detaļas.

- Diez vai varēšu palīdzēt. Man ir menedžeris, kurš darbojas kā starpnieks. Es neesmu redzējis pasūtītāju, kurš par to samaksāja.

- Nu tad pastāsti, ko šis menedžeris tev teica.

Pēc neilgas klusēšanas vīrietis nopurinājās, it kā paraustot plecus. - Man nepatīk tavs piedāvājums. Pacenties izdomāt kaut ko labāku.

- Tad man būs tevi jāpiespiež.

19. NODAĻA

Hektors nesatricināmā mierā vēroja, kā Aleksa ieliek Glock maksti un paceļ no grīdas metāla grieznes.

Viņa bija apsvērusi iespēju paņemt līdzi lodlampu. Uguns spēj sagādāt tik briesmīgas sāpes kā gandrīz nekas cits, un daudzi cilvēki paniski baidās no tās. Taču Hektors bija profesionālis. Aleksai nebija laika, lai salauztu viņu ar sāpēm, jo vīrieša pretestības spēja būtu pārāk augsta. No sakropļošanas viņš baidītos vairāk nekā no sāpēm. Bez pirksta, ar ko nospiest šautenes gaili, viņš vairs nebūtu derīgs savam darbam. Tāpēc Aleksa nolēma iesākt ar kādu nenozīmīgāku kaitējumu, taču viņš sapratis nelaimi, kas nenovēršami tuvosies. Ja būtu kāda cerība pārdzīvot šo nakti, viņš gribētu saglabāt veselas rokas. Tāpēc viņam būs jārunā, lai aizkavētu mocītāju.

Hektora kreisā roka bija visērtāk pieejama. Kad Aleksa satvēra starp metāla asmeņiem viņa mazo pirkstiņu, vīrietis sažņaudza pārējo plaukstu dūrē un sāka spēcīgāk raustīt plastmasas saites. Aleksa stingri turēja griežņu rokturus, zinot, ko pati domātu, būdama upura vietā: ja izdotos atņemt grieznes, rastos izdevība atbrīvoties. Hektors mēģināja spert ar kreiso kāju par spīti asajām sāpēm, ko ši kustība sagādāja. Viņa izvairījās no spēriena, pakāpās mazliet tālāk no gūstekņa kājām un atkal satvēra ar grieznēm saliektā pirksta pamatni.

Instruments bija paredzēts armatūras stieņu griešanai, un viņa vienmēr rūpīgi asināja asmeņus. Tie bez piepūles sacirtās kopā.

Aleksa vēroja gūstekņa reakciju. Viņš neveiksmīgi pūlējās atbrīvoties no važām. Seja bija tumši piesarkusi, pierē pulsēja asinsvadi. Viņš drudžaini kampa elpu, taču neiekliedzās.

- Dažkārt cilvēki neuztver manus draudus nopietni, - Aleksa paskaidroja. - Tāpēc labāk novērst šādus pārpratumus.

Pašlaik Hektors droši vien domāja, cik ilgs laiks paies, līdz būs jau par vēlu piešūt pirkstu atpakaļ. Bez mazā pirkstiņa varēs iztikt, taču plaukstas bija vajadzīgas veselas, un viņš noteikti saprata, ka mocītāja neapstāsies.

Būs jāuzsver šī doma vēl vairāk.

Aleksa paķēra no grīdas silto, asiņaino pirkstu un atmuguriski kāpās uz vannasistabu, visu laiku vērojot gūstekņa plosīšanos, jo uz plastmasas saitēm nevarēja pilnībā paļauties. Pārliecinājusies, ka Hektors to redz, viņa iesvieda pirkstu tualetes podā un noskaloja, lai viņš saprastu, ka nekādu izvairīšanās iespēju nav un nebūs. Cerams, ka šī apziņa pamudinās viņu ātri izstāstīt visu vajadzīgo.

- Hektor, - Aleksa iesāka, kamēr viņš lūkojās pretī, sakodis zobus, lai pretotos sāpēm. - Neesi muļķis. Tev nenotiks nekas slikts, ja pateiksi man to, ko vēlos zināt. Taču, ja nepateiksi, notiks daudz kas slikts. Nākamie būs abi rādītājpirksti, pēc tam visi pārējie. Tas ir mans darbs, un es varu to turpināt, cik ilgi vien vajadzēs. Vai tu nesaproti? Hektor, tevi atsūtīja uzbrukumā pārāk bīstamiem cilvēkiem. Neko nepaskaidroja. Ielika tevi tieši man rokās. Kāpēc lai tu viņus aizsargātu?

- Vai tu dosies viņiem atriebties? - Hektors norūca caur sakostiem zobiem.

- Protams.

Vīrieša acis zvēroja niknumā un naidā. Viņa jau agrāk bija redzējusi šādus skatienus, taču vienmēr no daudz drošākas pozīcijas. Ja Hektors kaut kā pamanītos uzbrukt, ja abi nonāktu pretējās lomās, tad viņa censtos uzreiz padarīt sev galu.

- Es nenācu uzbrukt tev, - gūsteknis negribīgi atcirta. - Mani sūtīja novākt kādu vīrieti. Man iedeva fotogrāfiju. Pateica, ka būs ari otrs vīrietis, bet ar to būs viegli tikt galā. Bet ar pirmo - grūti. Viņus es nemaz neredzēju.

- Kad tevi nolīga?

- Vakar vakarā.

- Tātad tu sadabūji palīgus un ieradies šodien, - viņa konstatēja. - No kurienes?

- No Maiami.

- Kā tu zināji, ka jānāk šurp?

- Man iedeva trīs adreses. Šis bija otrais mēģinājums.

- Laikam lieki būtu jautāt, kas notika pirmajā mājā.

Hektora zvērojošās dusmas uz brīdi nomainīja ļauna prieka

smaids. - Tie ļautiņi bija veci. Vīrietis un sieviete. Tie neatbilda aprakstam, taču man bija labi samaksāts. Labāk neko neatstāt pusdarītu, un man tas izmaksāja tikai divas lodes.

Aleksa pamāja ar galvu. Hektors nevarēja caur gāzmasku saskatīt viņas seju, taču Aleksa, kā paradusi, saglabāja neizdibināmu sejas izteiksmi.

- Cik tālu no šejienes atrodas tā otra māja?

- Piecpadsmit minūšu brauciens uz dienvidiem no mazās pilsētiņas.

- Kur tās adreses bija iegūtas?

- To man neviens neteica. Un es nejautāju.

Viņa pacilāja metāla grieznes. - Kādi minējumi?

- Tā otra māja nemaz nelīdzinājās šai. Es neredzēju neko kopīgu.

Tie varētu būt meli, tomēr šķita, ka drizāk patiesība. Kāpēc lai Kārstons vai operācijas rīkotājs pārvaldē norādītu algotajam slepkavam vēl kādu adresi?

Aleksa, ne mirkli nenovērsdama skatienu no gūstekņa rokām, apdomāja to, cenšoties atrast citu iztaujāšanas virzienu. Kas varētu būt kopīgs Arnija mājai ar citām izvēlētajām? Uz kādas līdzības pamata bija izveidots savstarpēji nesaistītu adrešu saraksts?

Viņas sirds pamira, aptverot patiesību. Tā bija ļoti nepatīkama.

- Kāds auto stāvēja uz pirmās mājas piebraucamā ceļa?

Šis jautājums Hektoru pārsteidza. - Vecs kravas pikaps.

- Balts?

- Ar melnu treileru.

Aleksa drūmi sakoda zobus.

Tātad novērotāji bija ļoti rūpīgi nopētījuši pikapu - kuram, kā Arnijs teica, pilsētiņā esot divi precīzi līdzinieki. Iespējams, bija redzējuši Dānieļu videoierakstā, ja jau tik droši zināja auto mārku un modeli. Daniels droši vien brauca pa galveno ielu, garām bankai, kur varēja iegūt ierakstus. Kāpēc nopūlēties un iztaujāt meiteni, kura zvanījusi par pazudušo skolotāju, ja var paņemt novērošanas kameru ierakstus, iegūt vizuālus pierādījumus un piezvanīt uz Autotransporta departamentu. Visu viņi tomēr neuzzināja - ja numurzīmes būtu skaidri redzamas, tad pavecais pāris otrā pilsētiņas malā joprojām būtu dzīvi. Taču viņi zināja, ka Daniels ir dzīvs, jo Kevins nebūtu pieļāvis šādu kļūdu. Turklāt pat neskaidrā, melnbaltā videoierakstā Daniels neizskatās tieši tāpat kā Kevins, ja zina, kādām pazīmēm pievērst uzmanību.

Aleksai bija vajadzīgs Arnija pikaps. Ļoti vajadzīgs. Tas bija neuzkrītošs. Viņa un Daniels nevarēs nepamanīti izbraukt caur pilsētiņu ar Betmobili. Kur lai viņa šeit, laukos, sadabū citu braucamo?

Aleksa mazliet atkāpās, sajūtot nogurumu. Kādu laiku viņa bija atpūtusies labā slēptuvē, taču tagad medības bija atsākušās. Un neko daudz nelīdzēja arī tas, ka ienaidnieki, visticamāk, uzskatīja viņu par mirušu. Jo tie zināja, ka Daniels ir dzīvs.

Apgrūtinājums.

Hektors visu laiku darbojās ar labo roku. Viņš ar pirkstu galiem skrāpēja plastmasas auklas, gandrīz izmežģot plaukstas locītavu. Neizskatījās, ka viņš mēģinātu pārraut vai atraisīt saites. Ko gan viņš darīja? Aleksa pasniedzās pēc Glock - visdrošāk būs ielaist lodi nemierīgajā plaukstā...

Pēkšņi klusumā norībēja apdullinošs šāviens, daudz skaļāks, nekā varētu skanēt šāviens no ārpuses. Daniels...

Aleksa zibenīgi pagriezās šāviena virzienā, lai gan zināja, ka nedrīkst novērsties. Pēc īsa mirkļa, kad viņa atkal pievērsās gūsteknim, vienlaikus raujot ārā no maksts Glock, Hektora pirksti bija atraduši meklēto. Viņš izvilka no piedurknes aproces piecas collas garu, robainu asmeni. Tas nošņakstot pārgrieza cieši savilkto plastmasas auklu. Ar to pašu kustību nazis jau lidoja gaisā. Kamēr tas tuvojās viņas sejai, Aleksa nemērķējot izšāva uz Hektora pusi. Šaujot viņa centās izvairīties, nepievēršot uzmanību nepatīkamajai sajūtai pēc naža cirtiena zodā, kas nebija gluži sāpes - vēl nebija, bet par tādām kļūs, kad pāries narkotiku iedarbība. Viņa juta karsto asiņu plūdus uz kakla un turpināja šaut Hektoram krūtīs, līdz pistoles aptvere bija iztukšota.

Hektors palika nekustīgi guļam, ar atplestajām acīm joprojām raugoties uz Aleksu, taču to skatienā vairs nebija dzīvības.

Steidzīgi, satraukti darbojoties, viņa noslaucīja Glock un nosvieda to pār margām, noslaucīja grieznes un atkal piekāra aiz jostas, tad sameklēja gaiteņa galā savu revolveri, cenšoties izgudrot, ko darīt tālāk. Viņa nezināja, kas sagaida ārā. Lavoties lejā pa kāpnēm, Aleksa aptaustīja jauno ievainojumu. Slepkavas mestais asmens bija gandrīz trāpījis miega artērijai, iešņāpis žokļa apakšējā stūrī un līdz pusei iegriezies auss ļipiņā. Nogrieztais gabaliņš šūpodamies karājās pie kakla. Lieliski...

Viņa izpiņķerēja no ievainotās auss ļipiņas auskara atliekas -āķīti ar pielipušām sīkām plāna stikla kripatiņām -, tad izņēma arī otru un noglabāja tos vienā no bruņuvestes kabatām. Nebūtu saprātīgi atstāt lietiskos pierādījumus. Arī šādi sīki nieciņi varētu kalpot ienaidniekiem par zīmīgu norādi, ka viņa ir dzīva.

Apakšstāvā Aleksa uzkavējās vien īsu mirkli, lai ātri palūkotos uz Arniju. Vīrietis gulēja ar seju uz grīdas. Bija redzamas tikai sašķaidītā pakauša atliekas. Bija skaidrs, ka viņš pirms nāves nebija mocījies, taču tas bija vājš mierinājums.

Viņa bija gribējusi, ārā ejot, savākt pierādījumus, bet šķita, ka tam vairs nav laika. Suņi klusēja - vai tas nozīmēja, ka viss ir kārtībā?

Protams, pēc lielās šāvienu rīboņas augšstāvā viņas klātbūtne vairs nebija nekāds noslēpums jebkuram vērotājam ārpusē. Viņa pielavījās pie durvīm un notupās tām līdzās, pēc viņas aplēsēm, zemāk, nekā uzbrucēji mērķētu, šaujot caur sienu. Aleksa pastiepa roku un mazliet pavēra vaļā durvis. Neviens nešāva.

- Daniel? - viņa skaļi pasauca.

- Aleksa! - vīrietis atsaucās, tikpat atvieglots kā viņa.

- Tev viss labi? - viņa noprasīja.

- Jā. Un tev?

- Es eju ārā. Nešauj!

Aleksa izgāja pa ārdurvīm, drošības pēc turot rokas paceltas virs galvas. Einšteins pielēca no grīdas, kur bija sēdējis blakus Lolai, un pienāca klāt.

Aleksa nolaida rokas un skrēja pie Humvee. To apspīdēja tikai pa mājas ārdurvīm un logiem plūstošā gaisma, taču, raugoties no šīs puses, šķita, ka lielais auto nemaz nav cietis nesenajā tīši izraisītajā sadursmē.

Daniels izslīdēja no priekšējā sēdekļa.

- Šāviens? - viņa noprasīja klusākā balsī, pienākusi tuvāk. Ap Humvee stāvošie suņi bija diezgan mierīgi, tomēr...

- Pēdējais iebrucējs. Viņš laikam bija uzrāpies uz palodzes, lai paglābtos no suņiem. Mēģināja pārlīst ap stūri uz lieveņa jumta.

Daniels ar šauteni norādīja uz kādu tumšu, sakņupušu stāvu uz grantētā celiņa pie mājas austrumu stūra. Viņa atstūma gāzmasku uz pieres, uzmanīgi pārvietojot siksniņas kreisajā pusē pāri ausij, lai nepieskartos tai. Tad piesardzīgi tuvojās gulošajam stāvam. Einšteins sekoja cieši pa pēdām. Kāds liels vācu aitusuns pastaigājās turpat netālu, neizrādot nekādu interesi par mirušo.

Pēkšņi Einšteins paātrināja gaitu un apsteidza Aleksu. Viņš dažas reizes apostīja nekustīgo ķermeni, kamēr Aleksa joprojām lēnām tuvojās. Tad lielais suns pagriezās atpakaļ, luncinādams asti.

- Vai tas nozīmē, ka ir droši? - viņa nomurmināja.

Einšteins turpināja luncināt asti.

Aleksa pieliecās, lai paraudzītos tuvāk. Viss vajadzīgais bija ātri saskatāms. Patīkami pārsteigta, viņa pagriezās un devās atpakaļ pie Humvee. Daniels stāvēja pie atvērtajām vadītāja puses durvīm neizpratnē, ko darīt tālāk. Viņš neizrādīja nekādas šoka reakcijas pazīmes.

- Labs šāviens, - viņa uzslavēja. Viena lode, trāpījusi tieši starp acīm. Vēl precīzāk nebūtu iespējams.

- Es nebiju pārāk tālu.

Daniels piegāja tuvāk viņai un ar cimdotajām rokām cieši satvēra viņas augšdelmus. Tad viņš pārsteigumā noelsās un pagrieza Aleksu pret gaismu.

- Cik daudz no šim asinīm ir tavas?

- Ne pārāk daudz, - viņa atbildēja. - Man nekas nekaiš.

- Tava auss!

- Jā, tas gan nav nekas labs, vai ne? Tu labi proti rīkoties ar adatu un diegu?

Viņš pārsteigumā atrāvās. - Ko?

- Tas nav grūti. Es tevi pamācīšu.

- Nu...

- Bet vispirms Lola. - Aleksa atbrīvojās no Daniela tvēriena un aizsteidzās pie sunītes. Lola joprojām gulēja saritinājusies tajā pašā lieveņa stūrī. Ieraugot Aleksu, viņa pacēla galvu un vārgi uzsita ar asti pa grīdu.

- Lola, laba sunīte! Ļauj man tevi apskatīt.

Aleksa apsēdās uz grīdas ar sakrustotām kājām dzīvnieka priekšā. Ar vienu roku viņa glaudīja Lolas sānus, bet ar otru meklēja ievainojuma brūci.

- Kas viņai kaiš? - klusi iejautājās Daniels, kurš stāvēja lieveņa margu otrā pusē, atbalstījies ar elkoņiem uz grīdas dēļu malas. Šķita, ka viņš diez ko negrib tuvoties mājai. To varēja saprast. Lola iesmilkstējās, kad Aleksa aptaustīja viņas kājas.

- Viņa ir zaudējusi diezgan daudz asiņu. Izskatās, ka lode izurbusies cauri kreisajai pakaļkājai. Nevaru pateikt, vai ir skarts kauls, taču lode noteikti ir izskrējusi cauri. Viņai paveicies.

Daniels pastiepa roku caur margām un paberzēja Lolas purnu. - Nabadzīte!

- Visas mantas mašīnas kravas nodalījumā laikam ir pilnīgā haosā. Iešu sameklēt pirmās palīdzības aptieciņu. Pieskati viņu, labi?

- Protams.

Einšteins sekoja Aleksai atpakaļ pie auto, tāpat kā bija pavadījis līdz lievenim. Viņa brīnījās, apjaušot, cik ļoti gudrā suņa klusējošais atbalsts nomierina un ļauj justies drošāk par spīti visām draudošajām briesmām.

Aleksa atvēra Humvee kravas nodalījumu, un Hans lielā nepacietībā gandrīz nogāza viņu no kājām. Viņa pēdējā brīdī pamuka sāņus, kad milzīgais suns lēca ārā no sprosta. Kravas nodalījums tam droši vien bija pārāk šaurs, lai gan viņai pašai tur ierāpjoties šķita diezgan daudz vietas.

Ieroči un munīcija bija izsvaidīta krustām šķērsām, izbirušas lodes ripoja zem ceļgaliem. Tagad nebija laika neko kārtot. Viņas saruna ar Hektoru aprāvās pār ātru, un neizdevās uzdot pēdējo svarīgo jautājumu. Kāda rīcība bija paredzēta pēc darba paveikšanas? Kam un kad bija jāzvana? Labi, ka vismaz trešā māja vēl nebija apmeklēta. Ja nu vienīgi Hektors bija piezvanījis laikā starp pirmo un otro pieturas punktu.

Vai viņš bija piezvanījis starpniekam un pateicis, kura adrese jau ir pārbaudīta un uz kuru viņš dodas? Vai starpnieks gaidīja nākamo zvanu? Vai viņš būs jau attapies, ka zvans pārāk ilgi kavējas?

Aleksa sameklēja somu, kurā bija pirmās palīdzības aptieciņa. Tagad viņai bija jārīkojas ātri un jāpieņem pareizie lēmumi. Vienīgā nelaime - viņa joprojām nezināja, kādi ir šie pareizie lēmumi.

- Esmu klāt, - Aleksa noelsās, kopā ar Einšteinu atgriezusies pie Lolas.

Viņa notupās uz grīdas pie Lolas kājām, bet bija pārāk tumšs, lai varētu apkopt brūci.

- Tev jāpiebrauc Humvee tuvāk, lai apgaismotu, - viņa izrīkoja.

Daniels metās prom no lieveņa lielas, masīvas ēnas pavadībā -Hans vēl aizvien čakli veica savu pienākumu. Viņa nobrīnījās, kā Hans un Einsteins pēkšņi nolēmuši samainīties ar uzdevumiem. Aleksa atbrīvojās no asinīm notraipītajiem lateksa cimdiem un uzvilka jaunu pāri. Tikko viņa bija injicējusi Lolai vieglu nomierinošu līdzekli, caur lieveņa margām iespīdēja Humvee lukturu spožās gaismas. Viņa iekārtojās tā, lai tie nespīdētu acīs, bet labi apgaismotu ievainojumu. Nogaidījusi, kad Lolas acis sāk vērties ciet, viņa ķērās pie brūces tīrīšanas. Lolas kāja dažas reizes noraustījās, taču sunīte neievaidējās. Antiseptisko līdzekli, tad ārstniecisku ziedi, tad marli, tad šinas un vēl marli. Vajadzētu sadzīt labi, ja vien Lola neaiztiks pārsējus.

Aleksa smagi nopūtās. Ko lai iesāk ar visiem šiem daudzajiem suņiem?

- Ko tagad? - Daniels jautāja, kad viņa bija beigusi darbu. Vīrietis ar šauteni rokās sēdēja zemē blakus lievenim, vērodams tumšos līdzenumus visapkārt.

- Vai tu varētu uzlikt dažas šuves manai ausij, kamēr aptieciņa ir pie rokas?

Daniels vilcinājās. - Es nepratīšu to izdarīt pareizi.

- Tas nav grūti, - Aleksa mierināja. - Vai esi kādreiz piešuvis pogu?

- Ne jau caur cilvēka miesu, - viņš nomurmināja, tomēr uzmeta šauteni plecā un sāka kāpt augšā pa pakāpieniem.

Aleksa aizdedzināja sērkociņu un ar tā liesmu sterilizēja adatu. Tas gluži neatbilda medicīnas metožu augstākajiem standartiem, taču pašreizējos apstākļos bija jāiztiek, kā var. Aši pavicinājusi adatu šurpu turpu, lai atdzesētu, viņa ievēra tajā šuvju diegu un sasēja vienā galā mezglu, tad pasniedza to Danielam kopā ar jaunu cimdu pāri. Viņš uzvilka cimdus un nedroši pasniedzās pēc adatas. Šķita, ka viņš to paņem ļoti negribīgi. Atliekusi galvu atpakaļ, Aleksa uzlēja brūcei antiseptisko līdzekli un nogaidīja, lai tas, svilinoši dzeļot, izplūst caur visu iegriezumu līdz pat ausij. Tad, nostājusies auto lukturu spožajā gaismas starā, pagrieza galvu sāniski pret Dānieļu.

- Droši vien vajadzēs tikai tris nelielas šuves. Sāc mugurpusē un velc diegu cauri.

- Vai nevajag kādu vietējo anestēziju?

- Man vēl pietiek ar iepriekšējo pretsāpju līdzekli, - Aleksa meloja. Iegriezums zodā svilināja kā ar karstu dzelzi iededzināts. Taču “Izdzīvošanas” līdzeklis bija beidzies un visi pārējie pretsāpju medikamenti vismaz daļēji vājinātu viņas spējas domāt un rīkoties. Šis nebija nekāds ārkārtas gadījums, tikai sāpes.

Daniels notupās uz grīdas viņai līdzās un saudzīgi satvēra pirkstos viņas zodu.

- Tas bija tik tuvu jūga artērijai! - viņš šausmās izdvesa.

- Jā, viņš svieda trāpīgi.

Neredzot vīrieša seju, Aleksa nesaprata, ko nozīmē viņa pēkšņā elpas aizraušanās.

- Nekavējies, Daniel! Mums jāsteidzas.

Viņš dziļi ievilka elpu, un Aleksa sajuta adatas dūrienu auss ļipiņā. Viņa bija tam sagatavojusies - neļāva sāpēm atspoguļoties sejā un nesažņaudza rokas dūrēs, jo bija iemācījusies savaldīties. Viņa tikai sasprindzināja vēdera muskuļus, šādi izlādējot spriedzi.

- Labi, - Aleksa uzslavēja, tiklīdz spēja runāt mierīgā balsī. - Tev lieliski izdodas. Tagad saliec abas daļas kopā un sašuj.

Pa to laiku Daniela pirksti jau aši un paklausīgi darbojās. Nogrieztajā auss ļipiņas apakšējā daļā viņa nejuta sāpēs, tāpēc bija jāpārcieš tikai dūrieni augšpusē. Tikai trīs mazi dūrieni. Pēc pirmā dūriena šoka - nekas briesmīgs.

- Vai man... jāsasien mezgls vai kā? - Daniels jautāja.

- Jā, lūdzu, mugurpusē.

Viņa juta, kā diegs nostiepjas, sienot mezglu.

- Gatavs.

Aleksa pacēla galvu un uzsmaidīja. Iesāpējās iegriezums zodā.

- Paldies! Man būtu ļoti grūti izdarīt to pašai.

Daniels pieskārās viņas vaigam. - Es varu arī to pārsaitēt.

Aleksa nekustīgi sēdēja, kamēr viņš pārklāja brūci ar ziedi un ar plāksteri pielīmēja pie vaiga marles strēmeli. Pēc tam no abām pusēm apsaitēja sašūto ausi.

- Varbūt vispirms vajadzēja notīrīt, - viņš nomurmināja.

- Pagaidām būs labi tāpat. Tagad jāieliek Lola mašīnā.

- Es paņemšu viņu.

Daniels saudzīgi pacēla rokās aizmigušo Lolu. Sunītes garās priekšķepas un ausis nokarājās un šūpojās pie katra soļa. Aleksa sajuta uznākam neiederīgas jautrības lēkmi un ātri pārvarēja to. Šis nebija īstais brīdis smieklu histērijai. Daniels apguldīja Lolu brīvajā vietā aiz pasažiera sēdekļa. Lielajā mašīnā bija tikai divi priekšējie sēdekļi. Laikam Kevins bija izņēmis pārējos, lai atbrīvotu vietu kravai.

- Ko tagad? - Daniels jautāja, atgriezies pie Aleksas, kura joprojām sēdēja uz lieveņa. Viņš brīnījās, kāpēc viņa aktīvi nerīkojas. Viņš nesaprata, ka viņa cenšas novilcināt nenovēršamo.

Aleksa dziļi ievilka elpu un iztaisnoja plecus. - Iedod tālruni! Jāpiezvana tavam brālim.

- Vai nevajadzētu doties projām?

- Vēl jāizdara pēdējais darbiņš, taču tas vispirms jāpasaka viņam.

-Kas?

- Jānodedzina māja.

Daniela acis šausmās iepletās. Viņš lēni izvilka tālruni no vestes kabatas.

- Labāk es piezvanīšu, - viņš piedāvājās.

- Uz mani viņš jau tāpat dusmojas, - Aleksa iebilda.

- Bet es biju vainīgs.

- Tu taču nenolīgi slepkavu bandu.

Daniels papurināja galvu un nospieda tālruņa ieslēgšanas pogu.

- Nu labi, - viņa nomurmināja.

Kravājot pirmās palīdzības piederumus, Aleksa ar acs kaktiņu vēroja Dānieļu. Viņš sameklēja vienīgā ienākušā zvana numuru, taču, pirms paguva uz to piezvanīt, tālrunis ieskanējās.

Daniels dziļi ievilka elpu - tāpat kā pirms Aleksas auss šūšanas. Viņa nosprieda, ka šī saruna laikam būs vēl grūtāks uzdevums.

Kevins atbildēja. Viņa niknais uzkliedziens atskanēja tik skaļi, ka pirmajā brīdī šķita - tālrunim ieslēgts skaļruņa režīms.

- NEUZDROŠINIES PĀRTRAUKT SARUNU, TU...

- Kev, tas esmu es. Kev! Es, Denijs!

- KAS TUR, ELLĒ, NOTIEK?

- Es esmu vainīgs, Kev. Es rīkojos kā idiots. Sabojāju visu! Lūdzu, piedod!

- KO TU TUR MULDI?

- Kev, Arnijs ir nogalināts. Lūdzu, piedod! Un daži suņi arī, nezinu, cik īsti. Un tas viss manas vainas dēļ. Tu nevari iedomāties, cik ļoti...

- PASAUC INDĒTĀJU PIE TĀLRUŅA!

- Tā ir tikai mana vaina, Kev. Es izgāzos...

Kevins viņu pārtrauca jau mierīgākā balsī: - Denij, tagad nav laika tādām runām. Iedod viņai tālruni. Man vajadzīgs kāds, kas spēj runāt sakarīgi.

Aleksa piecēlās un pasniedzās pēc tālruņa. Daniels bažīgi vēroja, kā viņa tur to mazliet tālāk no auss.

- Vai jūs esat drošībā? - Kevins noprasīja.

Lietišķi atturīgā toņa pārsteigta, viņa atbildēja tieši tāpat: - Pagaidām esam, taču tūlīt jādodas projām.

- Vai jau aizsvilināji māju?

- Tikko gatavojos to darīt.

- Skapītī zem kāpnēm ir petroleja.

- Paldies!

- Piezvani, kad būsiet ceļā.

Kevins beidza sarunu.

Tas izdevās vieglāk, nekā viņa bija cerējusi. Aleksa atkal pasniedza tālruni Danielam, kura seja pauda bezgalīgu pārsteigumu. Gāze mājās noteikti sen jau bija izklīdusi, tāpēc viņa nepūlējās likt galvā masku. Daniels sekoja viņai iekšā, bet Einšteins tika atstāts sardzē pie durvīm.

- Paņem kādas drēbes no Kevina istabas, - Aleksa izrīkoja. Viņa neuzdrošinājās sūtīt Dānieļu uz augšstāvu pēc iepriekš no brāļa aizlienētā apģērba, jo tas prasītu vairāk laika un viņa nezināja, kā viņš jutīsies, ieraugot abus līķus. Daniela skatiens nemierīgi šaudījās no dīvāna, aiz kura bija nokritis Arnijs, uz viņu. Abiem bija ļoti jāsaņemas. Lai nodzīvotu līdz rītam, būs jāpārcieš ilga nakts. - Kad paņemsi pietiekami dažām dienām, ej uz virtuvi un savāc visus produktus, kas nebojājas. Ūdeni arī -visu, cik tur ir.

Viņš pamāja ar galvu un devās pa gaiteni uz Kevina istabu. Viņa steidzās augšā pa kāpnēm.

- Vai šie ieroči tev vajadzīgi? - Daniels sauca nopakaļ.

Aleksa lavījās apkārt gulošajiem līķiem, cenšoties neiekāpt

asiņu peļķēs. - Nē, ar tiem nogalināti cilvēki. Ja mūs notvers, negribu, lai atklājas kāda saistība. Kevina ieroči droši vien ir tīri.

Iegājusi savā istabā, Aleksa novilka ar asinīm nošķaidītās drēbes un uzvilka citus džinsus un T kreklu. Savāca guļammaisu un ietina tajā pārējos apģērba gabalus, tad vienā rokā satvēra laboratorijas aprīkojuma koferi un ar kāju izspēra netīrās drēbes gaitenī. Ar neērto nastu rokās viņa steidzās lejā pa kāpnēm un ārā uz mašīnu. Kamēr Daniels darbojās virtuvē, viņa sameklēja petroleju. Kevins bija noglabājis skapītī trīs piecu galonu kannas. Visticamāk, tās bija paredzētas tieši mājas aizdedzināšanai. Aleksa priecājās par šādu tālredzību un sagatavotību. Tas ļāva ticēt, ka vēlāk, kad Daniels būs nogādāts drošībā, Kevina reakcija būs pragmatiska, nevis niknuma pilna. Tā vismaz viņa cerēja.

Aleksa sāka laistīt petroleju augšstāvā, kārtīgi samērcējot ar to savas asiņainās drēbes un abus līķus. Koka grīdas labi aizdegsies arī tāpat. Viņa uzšļāca petroleju uz grīdlīstēm visās trijās istabās un atlikušo kannas saturu iztecināja uz kāpnēm. Paķēra vēl vienu kannu un steigšus apstaigāja pirmo stāvu. Tagad viņa pirmoreiz ieraudzīja pārējās guļamistabas: abas bija lielas un smalki iekārtotas, katra ar atsevišķu lepnu vannasistabu. Viņa priecājās, ka Arnijs bija šeit baudījis tik ērtu dzīvi, un ilgojās, kaut būtu varējusi paglābt suņuvīru no traģiskās nāves. Taču, pat ja viņa ar Dānieļu būtu devusies prom jau dienā, kad ziņās bija izskanējis paziņojums par Daniela pazušanu, Arniju tik un tā būtu piemeklējis šis liktenis. Tā bija nomācoša doma.

Daniela pirkstu nospiedumi bija arī suņu mītnes ēkā, taču, protams, nebija cerību piemānīt Kārstona CIP kolēģi, ka Daniels vai Kevins gājis bojā, tāpēc tam nebija nozīmes. Viņi zinās, ka Daniels bēguļo. Aleksa negribēja dedzināt suņu mītni, apdraudot dzīvniekus. Ap to nebija ierīkota tāda plata grantēta josla kā ap māju, kas, cerams, neļaus ugunij postoši izplatīties. Bez šaubām, Kevins to bija ierīkojis tieši ar šādu nolūku.

Daniels gaidīja Aleksu pie Humvee.

- Pabrauc atpakaļ, - viņa izrīkoja, pamājot ar roku uz mašīnas pusi. - Un mēģini padzīt arī suņus tālāk.

Viņš ķērās pie darba. Aleksai rokās bija sērkociņu kastīte. Viņa bija notecinājusi platu petrolejas tērcīti lieveņa pakāpienu vidū, lai varētu to viegli aizdedzināt un ātri atkāpties drošībā, pirms uguns pieņemsies spēkā. Kad viņa pagriezās, suņi paši, bez pamudinājuma kāpās prom no liesmām. Tas bija labi.

Aleksa atvēra vadītāja puses durvis un pasauca Einšteinu. Tas vienā rāvienā pārlēca pār sēdekli un iekārtojās līdzās Lolai. Melnais vilks bija braši saspicējis ausis un izkāris mēli. Suns joprojām izskatījās kaujas gatavībā, un Aleksa varēja vienīgi apskaust tādu enerģiju un apņēmību.

Daniels apstaigāja izdzīvojušo suņu baru, katram atsevišķi pasakot skaidru un uzsvērtu komandu “brīvi” Aleksa cerēja, ka tas palīdzēs suņiem saglabāt mieru, kad atbrauks ugunsdzēsēji. Šāvienu troksni tālu esošie kaimiņi varbūt nebija sadzirdējuši, bet ugunsgrēka oranžā blāzma pret melnajām nakts debesīm būs redzama plašā apkārtnē. Viņiem tūlīt pat jādodas prom. Viņa nespēja izdomāt, kā vēl varētu palīdzēt suņiem, un jutās vainīga šo dzīvnieku priekšā, jo tie bija izglābuši viņas un Daniela dzīvību.

Aleksa satrūkās, izdzirdot aiz muguras tieši pie auss dobju rūcienu, un pagriezusies sastapās aci pret aci ar Hanu. Lielais suns nepacietīgi raudzījās viņā, it kā gribētu ātrāk doties ceļā. Tas bija pavērsis purnu pār Aleksas plecu uz Einšteina pusi.

- Ak! - Viņa attapās, ka Hans grib kāpt mašīnā. - Piedod, Han, bet tev būs jāpaliek.

Aleksa vēl nekad mūžā nebija redzējusi tik apvainotu dzīvnieku. Hans nekustējās, tikai cieši lūkojās viņai sejā, it kā pieprasot paskaidrojumu. Pati sev par lielu pārsteigumu, viņa pēkšņi ar abām rokām apķērās ap lielā suņa kaklu, piekļaujot seju tā plecam.

- Piedod, milzenīt, - viņa čukstēja suņa kažokā. - Kaut es varētu ņemt tevi līdzi! Esmu tev lielu pateicību parādā. Parūpējies par pārējiem manā vietā! Tu tagad būsi galvenais, labi?

Aleksa pastiepās un noglaudīja suņa masīvo kaklu. Kā samierinājies, tas negribīgi paspēra soli atpakaļ.

- Brīvi, - viņa klusi nočukstēja, vēlreiz uzplikšķinot pa suņa muguru, tad pagriezās un devās uz Humvee. Daniels jau bija piesprādzējies pasažiera sēdeklī.

- Kā jūties? - viņš klusi apjautājās, kad Aleksa iekāpa. Bija skaidri saprotams, ka ar to viņš nedomā fiziskos savainojumus.

- Nelāgi, - viņa vārgi iesmējās, apspiežot draudošo histēriju. Hans nekustīgi vēroja, kā auto sāk attālināties no mājas.

Izbraukusi ārā pa vārtiem, Aleksa uzlika nakts redzamības brilles un izslēdza priekšējos lukturus. Drošāk bija braukt pa plašajiem līdzenumiem ar Humvee, nekā palikt uz vienīgā ceļa, kas ved uz fermu. Vēlāk viņi nonāca uz kāda ceļa, kas bija asfaltēts. Aleksa noņēma brilles, ieslēdza lukturus un pagrieza auto uz ziemeļrietumiem. Viņai padomā nebija nekāda konkrēta galamērķa, bet gan tikai attālums. Līdz rītausmai bija jātiek pēc iespējas tālāk no Kevina fermas.

2 0. NODAĻA

Kevins atsaucās jau pēc pirmā signāla.

- Nu tā, Oleandr, kāda ir situācija? - viņš noprasīja sveiciena vietā.

- Mēs ar Humvee braucam uz ziemeļiem. Man līdzi ir Daniels, Einšteins un Lola. Paguvām paķert līdzi dažas nepieciešamās lietas, bet neko daudz.

Viņa dzirdēja Kevina atviegloto nopūtu, izdzirdot Einšteina vārdu, tomēr viņa balss joprojām bija saspringta. - Ar Humvee? Pikaps jau ir pamanīts?

- Jā.

Viņš īsu brīdi padomāja. - Nu tad brauciet tikai naktīs, līdz atradīsiet kādu citu transportu.

- To ir vieglāk pateikt nekā izdarīt. Mums abiem ir nopietnas sejas problēmas.

- Jā, es redzēju Dānieļu ziņās. Bet tavējai vairs nevajadzētu būt tik traki. Uztriep kādu kosmētiku.

- Vakar vakarā tā cieta vēl mazliet.

- Ak tā... - Kevins dažas reizes noklakšķināja mēli. - Bet Denijs? - viņš jautāja, cenšoties slēpt bažas.

- Ne skrambiņas. - Rokas varēja neņemt vērā, jo tās viņi paši bija saskrāpējuši un nobrāzuši.

- Viņa lika man palikt mašīnā! - Daniels iesaucās pietiekami skaļi, lai brālis sadzirdētu.

- Pareizi darīts, - Kevins atbildēja. - Cik viņu bija?

- Seši.

Viņš pārsteigumā asi ievilka elpu. - Aģenti?

- Nē, ne gluži. Vai vari iedomāties - tie bija nolīguši mafijas darboņus.

- Ko?

- Galvenokārt vienkāršos izsitējus, taču grupā bija vismaz viens profesionālis.

- Jūs novācāt visus?

- Lielāko darbu padarīja suņi. Starp citu, tie bija tiešām fantastiski.

Kevins atzinīgi noņurdējās. - Kāpēc paņēmāt līdzi Lolu?

- Sašauta kājā. Baidījos viņu atstāt: ja kāds atrastu, tad varbūt nonāvētu. Un, runājot par suņiem, vai man vajadzētu piezvanīt Dzīvnieku aizsardzības dienestam? - viņa iejautājās. - Es raizējos, ka pēc ugunsdzēsēju atbraukšanas...

- Es to nokārtošu. Man ir ārkārtas gadījumu plāns suņiem.

- Labi. - Aleksa nekad vairs neuzskatīs sevi par vislabāk sagatavoto. Kevins bija sagatavotības ģēnijs.

- Kāds ir tavs plāns tagad?

Viņa iesmējās - un atkal viņas balsī bija jūtams histērijas tuvums. - Vispār nav ne jausmas. Domāju, ka dažas dienas būs jāmitinās mašīnā. Bet pēc tam... - Aleksas balss aprāvās.

- Tev nav nekādas apmešanās vietas?

- Tādas, kur būtu iespējams novietot šo milzu vāģi un paslēpt divus lielus suņus, nav. Vēl nekad mūžā neesmu jutusies tik uzkrītoša.

- Gan es kaut ko izdomāšu.

- Kāpēc tik ilgi nezvanīji? - viņa jautāja. - Es jau sāku domāt, ka esi pagalam.

Danielam šausmās aizrāvās elpa. Viņš pievērsa Aleksai šoka pilnu skatienu.

- Gatavojos novērošanai. Šādi darbi prasa milzums laika. Es nevaru atrasties visur vienlaikus, tāpēc bija jāuzstāda daudz videokameru.

- Jauki būtu, ja tu būtu piezvanījis.

- Es neiedomājos, ka jūs visu salaidīsiet grīstē. - Pēkšņi viņš ierunājās daudz klusākā balsī: - Ko tas idiots nostrādāja? Nē, neatbildi. Negribu, lai viņš to dzird. Saki tikai jā vai nē. Vai viņš kādam zvanīja?

- Nē, - Aleksa aizkaitināta atteica.

- Pagaidi... pikaps ir pamanīts... vai tiešām viņš atstāja māju, ko?

Viņa gribēja atcirst: Neviens viņam nepateica, ka nedrīkst, taču tad Daniels saprastu, ka runa ir par viņu. Aleksa neatbildēja un raudzījās uz priekšu, lai gan gribējās slepus uzmest skatienu Danielam, lai zinātu, vai viņš ir kaut ko dzirdējis.

Kevins nopūtās. - Ne kripatas veselā saprāta.

Aleksai uz to bija daudz iebildumu, taču viņa nevarēja izdomāt, kā pateikt tos slepeni.

Kevins mainīja tēmu. - Arnijs... Vai viņš mocījās?

- Nē. Viņš pat nepamanīja šāvienu tuvojamies. Domāju, ka nejuta neko.

- Viņa īstais vārds bija Ernesto, - Kevins noteica, vairāk pats sev, nevis Aleksai. - Viņš bija labs biznesa partneris. Mums bija laba sadarbība. īsa, bet laba. - Viņš domīgi noklepojās. - Nu tā, tagad izstāsti, kā viss notika. - Tad klusāk piebilda: - Izņemot to, ko brālis nostrādāja, lai to izraisītu. Viņš jau droši vien tāpat ir satriekts.

Aleksa īsi un lietišķi izklāstīja vakara notikumus, mazliet noklusējot asiņainākās detaļas. Kad viņa vienkārši paziņoja: - Es viņu nopratināju, - Kevins pats varēja skaidri iztēloties, ko tas nozīmē.

- Un kas notika ar tavu seju?

- Viņam bija neparasti lokanas rokas. Un piedurknes oderē paslēpts metamais nazis.

- Hm, nelāgi, - Kevins drūmi noteica, un viņa uzreiz saprata, ko viņš domā. Rētas sejā ir liels traucēklis cilvēkam, kurš cenšas dzīvot slepenībā. Tās ir pārāk viegli iegaumējamas un

atpazīstamas. Tiks jautāts nevis: Vai esat redzējuši maza auguma, neuzkrītoša izskata sievieti ar nezināmu matu krāsu un garumu vai šādam pašam aprakstam atbilstošu vīrieti? Bet gan: Vai esat redzējuši personu ar šādu rētu?

- Nu ko, - Aleksa secināja. - Izskatās, ka operācijas rīkotāji atzinuši tevi par uzvarētāju. Neizlikšos, ka neesmu aizvainota. Mums būs jāmaina plāns. Ēsma jāizmet tev, un tai jānonāk pie īstās personas. Vai tev jau ir kāda nojausma, kurš tas varētu būt?

Kevins brīdi klusēja. - Kad mans vajātājs uzzinās jaunumus... varbūt mums nemaz nebūs jāsūta e-pasta ziņa. Viņam būs jāapspriežas ar tavu vajātāju. Es esmu gatavībā un pieķeršu viņus. Tad izlemsim, vai vajag vēl kaut ko.

- Izklausās labi.

- Starp citu, - viņš piebilda klusākā balsī, - es saprotu, ka tu stipri cenzēji savu stāstījumu Denija dēļ. Kad tiksimies, gribu dzirdēt pilnu versiju visos sīkumos.

Aleksa izbolīja acis. - Noteikti.

- Klau, Ollij, neļauj, lai tev slava sakāpj galvā, taču... tu rīkojies lieliski. Tiešām lieliski. Tu izglābi Denija dzīvību. Paldies tev!

No liela pārsteiguma Aleksa uz brīdi zaudēja valodu. - Manuprāt, mēs esam izpalīdzējuši viens otram. Bez taviem suņiem un Betmena alas mēs nebūtu izglābušies. Tāpēc... paldies arī tev.

- Tu varēji doties projām tūlīt pēc tam, kad pirmoreiz redzēji paziņojumu televīzijā. Tu zināji, ka tevi uzskata par mirušu, taču paliki, lai aizsargātu pilnīgu svešinieku, lai gan es nešaubos, ka tu ļoti priecātos, ja varētu tikt vaļā no mums abiem. Tas ir pagodinājums, īsts pagodinājums. Esmu tev parādā pakalpojumu.

- Mm, - viņa negribīgi norūca. Šonakt taču nebija obligāti jāizrunā viss.

- Ļauj man arī parunāt ar viņu, kad beigsi, - Daniels čukstēja.

- Daniels grib ar tevi runāt.

- Iedod viņam tālruni.

Viņa pasniedza to Danielam.

- Kev...

- Nemoki sevi, Denij. - Aleksa dzirdēja Kevina balsi. Interesanti, vai viņas sarunu Daniels arī bija tikpat labi saklausījis?

- Jā, - Daniels drūmi atbildēja. - Es jau esmu vainojams tikai Arnija nāvē, nemaz nerunājot par suņiem. Kāpēc lai es mocītos?

- Saproti, kas izdarīts, izdarīts...

- Cik jocīgi, Aleksa arī tāpat teica.

- Indētāja zina, kā vajag. Šī pasaule tev ir jauna un sveša, sīkais. Tajā mirstība ir augstāka. Negribu teikt, ka tev jākļūst vienaldzīgam. Tikai nedrīkst pieļaut, lai bēdas aptumšo prātu.

Tad Kevins ierunājās klusākā balsī un Aleksa nopriecājās, sapratusi, ka Daniels droši vien nebija varējis saklausīt viņas sarunas klusākos fragmentus. Tomēr viņai kārojās zināt, ko Kevins grib viņai noklusēt.

- Man tā šķiet, - Daniels teica. Pauze. - Varbūt ne... Izdarīšu. Jā. Labi. Ko tu iesāksi ar suņiem? Mums bija jāatstāj Hans.

- Jā... - Kevina balss atguva parasto skaļumu. - Man tas briesmonis ir ļoti mīļš, taču viņš nav diez ko ērti pārvadājams, vai ne? Turpat netālu dzīvo kāds suņu audzētājs, pie kura Arnijs agrāk strādāja,- drīzāk konkurents, nevis draugs, taču zina manu suņu vērtību. Arnijs vienojās ar viņu: ja mēs kādreiz gribēsim pārtraukt šo biznesu, tad pārdosim viņam visus savus dzīvniekus. Arnijs arī lika noprast, ka mēs šo lēmumu varbūt pieņemsim pēkšņi, bez brīdinājuma un nakts vidū. Es viņam piezvanīšu, un viņš satiksies ar Dzīvnieku aizsardzības dienesta ļaudīm, pirms tie pagūs nostrādāt kaut ko stulbu.

- Vai policisti nebrīnīsies...

- Es samācīšu viņu, ko runāt. Viņš teiks, ka Arnijs piezvanīja, izdzirdot šāvienus, vai kaut ko tamlīdzīgu. Neraizējies, suņiem nekas slikts nenotiks.

Daniels atviegloti nopūtās.

- Man gan, protams, ir dusmas, ka viņš dabūs Hanu pilnīgi par velti. Viņš jau gadiem pūlējās to atpirkt.

- Piedod...

3ZD

32 1

- Nopietni, sīkais, nepārdzīvo! Šajā dzīvē pārmērīga pieķeršanās kaut kam ir bīstama. Es protu sākt visu no jauna. Nu tad uzvedies labi un vienmēr klausi Oleandru, ja?

- Pagaidi, Kev, man ir ideja. Tāpēc ari gribēju runāt ar tevi.

- Tev ir ideja?

Aleksa pat no attāluma varēja saklausīt skepsi viņa balsī.

- Jā, ir gan. Es domāju par Makkinliju namiņu pie ezera.

Kevins uz īsu mirkli apklusa. - Nu, sīkais, tagad nav īstais

bridis kavēties atmiņās.

- Sīkais, patiesībā es esmu divas minūtes vecāks par tevi, ko tu noteikti neesi aizmirsis. Un nemaz negribu kavēties atmiņās. Iedomājos, ka Makkinliji šajā namiņā mēdz uzturēties tikai ziemā. Un ka tavi CIP ļaudis droši vien nezina tik sīkas detaļas par mūsu bērnību. Es zinu, kur Makkinlija kungs vienmēr glabāja atslēgu.

- Klau, Denij, tas gan nav slikti!

- Paldies!

- Cik tālu tas ir? Apmēram astoņpadsmit stundas no fermas? Tikai divu nakšu brauciens. Un tad jūs arī būsiet tuvāk manai pozīcijai. Vai Makkinliji tur neturēja garāžā Suburban?

- Kevin, mēs nedrīkstam nozagt viņu auto!

Aleksai šķita, ka tumsā vairāk nekā tūkstoš jūdžu attālumā viņa zīmīgi saskatās ar Kevinu. Un varbūt viņš ari nicīgi izbolīja acis.

- Par auto sagādāšanu parunāsim vēlāk. Pasaki Oleandram, lai nākamreiz labāk piesargā seju. Mums tā vēl būs vajadzīga.

- Jā, jo viņai noteikti ļoti patīk, ka citi to sadauza līdz asinīm, un viņa nevar vien atteikties no šādas baudas.

- Jā jau jā. Zvani man, ja rodas kādas grūtības. Es ziņošu, kad uzzināšu kaut ko vairāk par mūsu draugiem Vašingtonā.

Kevins beidza sarunu. Daniels kādu bridi klusēdams noraudzījās uz tālruni un ielika to kabatā. Tad dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja.

- Kā turies? - Aleksa jautāja.

- Viss šķiet kā ļaunā sapni.

- Iedod roku!

Daniels pastiepa kreiso roku, un viņa ar labo satvēra vīrieša plaukstu. Tā bija siltāka nekā viņai. Aleksa pie plaukstas locītavas pārbaudīja pulsu, kas šķita vienmērīgs. Skrambas un dūrieni delnā bija sekli un jau bija pārstājuši asiņot. Viņa nopētīja Dani-ela seju, tad atkal pievērsa skatienu ceļam. Bija pārāk tumšs, lai varētu kaut cik droši novērtēt viņa sejas krāsu.

- Kas tas bija? - Viņš jautāja, kad Aleksa atlaida viņa roku.

- Pārbaudu šoka pazīmes. Vai tev nav nelaba dūša?

- Nē, nav. Taču man ir tāda sajūta, ka vajadzētu būt, ja saproti, ko es domāju. It kā man uznāks nelabums, kad būšu visu īsti apjēdzis.

- Saki man uzreiz, ja uznāk reibonis, ģibonis vai aukstums.

- Tev ir aukstas rokas. Vai droši zini, ka tev neuznāks šoks?

- Pilnīgi droši ne. Ja sareibs galva, piestāšu ceļa malā, un tu sēdīsies pie stūres.

Daniels pasniedzās, noņēma no stūres Aleksas cimdoto roku un turēja to saudzīgā satvērienā, abu rokām šūpojoties atstarpē starp sēdekļiem. Tad viņš atkal dziļi ievilka elpu. - Es dzirdēju visus tos šāvienus, citu pēc cita, un domāju...

- Saprotu. Paldies, ka paliki mašīnā, kā es liku. Patīkami apzināties, ka varu tev uzticēties.

Viņš neko neatbildēja.

- Kas ir? - Aleksa jautāja.

- Nu, ja jau tu tā saki, - viņš nokaunējies atzinās. - Es īsti negribēju to teikt... taču biju izkāpis uz dažām minūtēm. Gatavojos iet iekšā mājā, bet Einšteins mani apturēja. Un tad sapratu, ka uz labu vai uz ļaunu, bet atrisinājums bija panākts, un, ja tie nelieši bija nogalinājuši tevi, man bija vislabākās izredzes nošaut tos no Humvee. Es neparko nebūtu ļāvis viņiem tikt projām dzīviem, vari man ticēt, Aleksa. Neparko!

Viņa viegli saspieda Daniela plaukstu.

- Vai atceries, ko Kevins teica par vizualizāciju?

Aleksa papurināja galvu. Šie vārdi šķita tikai attāli pazīstami.

- Kad mēs pirmoreiz bijām šautuvē, es teicu, ka diez vai varētu šaut uz cilvēku. - Viņš īsi, drūmi iesmējās. - Kevins man ieteica iztēloties kādu man dārgu cilvēku, kurš nonācis briesmās.

Nu viņa skaidri atcerējās šo sarunu. - Ak jā.

- Tagad es to saprotu. Viņam bija taisnība. Tajā mirklī, kad es sapratu, ka šie ļaudis bija nogalinājuši Arniju un gatavojās uzbrukt tev... - Daniels papurināja galvu. - Nebiju domājis, ka spēju just kaut ko tik... pirmatnēju.

- Es jau teicu, ka tavi instinkti atmodīsies, - viņa bezrūpīgi sacīja. Taču jokpilnais tonis, kas bija palicis atmiņā no sarunas šautuvē, šķita pavisam neiederīgs, šiem vārdiem izskanot. Jau nopietnāk viņa piebilda: - Kaut tikai tas nebūtu noticis tā.

Daniels saspieda viņas plaukstu. - Būs labi.

Viņa pūlējās koncentrēt uzmanību. - Uz kurieni īsti mēs dodamies?

- Uz Talahasī. Bērnībā mēs tur dažas reizes svinējām Ziemassvētkus. Kādi ģimenes draugi uzturēja šo namiņu, lai ziemā būtu, kur paglābties no sniega. Viņiem laikam ļoti patika miers un nošķirtība, jo namiņš atrodas īstā nekurienes vidū. Tas nav gluži pie paša ezera, taču purvainā vietā, un šajā gadalaikā moskīti mūs noēdīs līdz kaulam.

- Tev vajadzētu tirgot nekustamos īpašumus. Vai droši zini, ka tur neviena nebūs?

- Neesmu saticis Makkinlijus kopš vecāku bērēm, taču, cik es zinu, viņi nekad nav devušies uz dienvidiem vasaras laikā. Tā viņiem ir tikai ziemas mītne.

- Nu ko, varam doties uz turieni tikpat labi kā jebkur citur. Ja tas namiņš nederēs, varbūt varēsim atrast kādu citu, kas būs brīvs.

Aleksa ieraudzīja norādi uz štata šoseju Nr. 70 ziemeļu virzienā.

- Mums jānogriežas uz austrumiem un jāizbrauc caur Okla-homasitiju, pēc tam uz dienvidiem caur Dalasu. Ja kāds mūs

novēros, radīsies iespaids, ka dodamies atpakaļ uz Teksasu. Tad uz mums nekritīs aizdomas.

- Mēs taču tikai aizstāvējāmies.

- Tas nevienu neinteresēs. Ja mūs aizturēs saistībā ar tikko notikušo, policijai būs mūs jāpatur ieslodzījumā. Pat ja mēs izskaidrotu visu līdz sīkākajām detaļām un viņi noticētu katram vārdam - kas ir maz ticami, saudzīgi izsakoties, - tik un tā viņiem būtu jāiesēdina mūs uz kādu laiku kamerās. Un tādā gadījumā drīz vien beigas būtu klāt. Tie ļaudis, kuri nolīga mafijas slepkavas, bez pūlēm tiktu mums klāt arī cietumā. Mēs būtu viegls mērķis.

Daniels sajuta, kā notrīc viņas pirksti, un mierinoši paberzēja ar īkšķi viņas plaukstas virspusi.

- Tātad tu domā, ka tagad nebūtu ieteicams uzsākt noziegumu sēriju izklaides pēc?

Aleksa nespēja noticēt, ka Daniels cenšas viņu uzmundrināt. - Droši vien, - viņa piekrita. - Tomēr līdz tam var arī nonākt, -viņa palūkojās uz degvielas daudzuma rādītāju un pikti nošņācās. - Šis vāģis rij benzīnu tādā ātrumā, it kā tīši gribētu mani nokaitināt.

- Ko mēs darīsim?

- Man būs jāuzpilda to kādā benzīntankā, maksājot skaidrā naudā.

- Bet tava seja...

- Tur neko nevar darīt. Izlikšos, ka esmu cietusi autoavārijā... Tas daļēji pat atbilst patiesībai, vai ne? Jebkurā gadījumā citas iespējas nav.

Lielā transportlīdzekļa degvielas patēriņš piespieda Aleksu apstāties daudz agrāk, nekā viņai būtu šķitis droši. Viņa sekoja norādēm Oklahomasitijā uz lidostu, nospriežot, ka benzīntankos tās tuvumā arī vēlā naktī būs lielāka rosība. Turklāt, ja kāds viņus tur pamanīs, tad varbūt pieņems, ka viņi gatavojas aizlidot. Tādējādi jebkāda turpmāka meklēšana tiks koncentrēta uz lidostu.

Pa ceļam Aleksa bija likusi Danielam sameklēt viņas plato kapučjaku. Tagad viņa to uzvilka, nodomājot, kaut būtu vēsāks

laiks, lai šis apģērbs izskatītos piemērotāks. Benzīntankā bija divi citi automobiļi - taksometrs un kravas pikaps. Abi vadītāji, protams, kāri nopētīja Humvee. Aleksa izkāpa, puiciski neveiklā gaitā piegāja pie sūkņa un ievietoja uzpildes uzgali tvertnē. Kamēr degviela pildījās, viņa tādā pašā gaitā aizslāja uz veikaliņu. Paņēma no plaukta musli batoniņu kasti un paku ar sešām dzeramā ūdens pudelēm un devās pie letes, aiz kuras stāvēja pārdevēja pusmūža gados. Sievietei bija balināti blondi mati ar collu garām tumšām saknēm, no nikotīna nodzeltējuši zobi un pie krūtīm plāksnīte ar vārdu BEVERLIJA. Pirmajā bridi viņa nepievērsa Aleksai lielu uzmanību, tikai izsita kasē pirkumus. Bet tad Aleksai bija jārunā.

- Sestais sūknis, - viņa paziņoja viszemākajā iespējamajā balsī, kas neizklausītos samākslota.

Beverlija pacēla skatienu, un viņas acis zem tušas pieķepušajām skropstām plati iepletās.

- Ak tu mī un žē, puisīt! Kas noticis tavai sejai?

- Autoavārija, - Aleksa zem deguna norūca.

- Visi palika dzīvi?

- Jā, - Aleksa uzsvērti palūkojās uz naudu savā rokā, gaidot, kad varēs samaksāt. Ar otras acs kaktiņu viņa pamanīja taksometru aizbraucam.

- Novēlu drīzu izveseļošanos.

- Hm, paldies. Cik jāmaksā?

- Ak, vai tas ir pareizi? Izskatās tik daudz. Simt trīs un piecdesmit pieci?

Aleksa pasniedza Beverlijai sešas divdesmit dolāru banknotes un gaidīja atlikumu. Vēl viens kravas auto - liels, melns F250 -piebrauca pie nākamā sūkņa aiz Humvee. Viņa vēroja, kā izkāpj trīs tievi gara auguma vīrieši. Kad divi no viņiem ienāca veikaliņā, šis raksturojums mazliet mainījās. Tie bija ļoti gara auguma pusaugu puikas - varbūt basketbola komandas spēlētāji. Tāpat kā viņa, jaunieši bija ģērbušies tumšās kapučjakās. Līdz ar to viņas sezonai neatbilstošais apģērbs izskatījās kaut cik iederīgāks.

- Tev gan ir liels auto, - Beverlija brīnījās.

- Jā gan.

- Laikam grūti tādu piebarot.

- Jā gan. - Aleksa nepacietīgi pastiepa roku ar naudu.

Puiši ienāca, skaļi un bravūrīgi sarunādamies. Kopā ar viņiem

ieplūda alus un marihuānas smaka. Ārā aiz loga darba pikaps izbrauca no uzpildes laukuma.

- Lūdzu, - Beverlija pēkšņi ierunājās sausi lietišķā tonī. - Sešpadsmit un četrdesmit pieci.

- Paldies!

Ienācēji bija novērsuši Beverlijas uzmanību. Viņa lūkojās ar piemiegtām acīm pār Aleksas galvu. Puiši devās taisnā ceļā pie alkohola plauktiem. Cerams, tie pamatīgi sakritīs uz nerviem pārdevējai, cenšoties iesmērēt viltotus personas dokumentus. Kaut tikai varētu ātrāk pagaist no viņas atmiņas!

Aleksa, galvu nodūrusi, devās uz durvīm. Viņai nebija vajadzīgi liecinieki.

Pēkšņi viņas galva ar būkšķi atsitās pret viena jaunieša krūtīm. Pirmo viņa sajuta smaku - puiša sporta krekls pamatīgi oda pēc viskija. Aleksa automātiski pacēla skatienu, kad puisis sagrāba viņu aiz pleciem.

- Skaties, kur ej, sīkais!

Tas bija drukna auguma baltādains pusaudzis, ne tik garš kā pārējie. Aleksa mēģināja izrauties no tvēriena. Taču puisis, stingri turēdams viņu ar vienu roku, ar otru norāva no galvas kapuci.

- Oho, tā taču ir meiča! - viņš nobrīnījās, tad skaļāk uzsauca draugiem pie aukstajām dzērienu vitrīnām: - Skatieties, ko es atradu!

Aleksa ierunājās ledainā balsī. Viņai nepavisam nebija noskaņojuma uz tādām stulbībām.

- Novāc rokas!

- Tūlīt liec mieru tai meitenei, vai es zvanīšu policijai! -Beverlija griezīgā balsī iesaucās. - Man jau rokā ir tālrunis.

Aleksa no izmisuma gribēja kliegt. Tā tikai vēl trūka.

- Nomierinies, vecā, tev mēs neko nedarām!

Abi pārējie - viens melnādains, otrs spāņu izcelsmes - bija pienākuši aizstāvēt savu draugu. Aleksa izvilka no jostas tievu šļirclti. Tās pielietošana nenāks par labu slepenībai, taču kaut kā bija jāsavalda šis zeņķis un jātiek prom, iekams Beverlija nav izsaukusi policiju.

- Es jau nospiedu deviņnieku un pirmo vieninieku, - Beverlija brīdināja jauniešus. - Tūlīt visi vācieties ārā!

Aleksa atkal mēģināja izrauties no puiša tvēriena, taču tas ar muļķīgu smaidu sejā bija cieši sažņaudzis abus viņas augšdelmus.

- Vai ir kādas problēmas, dēls?

Nēēē, Aleksa klusībā novaidējās.

- Kas ir? - baltais pusaudzis agresīvi noprasīja, atlaižot Aleksu un aši pagriežoties pret pienācēju. Tad viņš steidzīgi atkāpās, un viņai bija jāpabēg nost no ceļa.

Pavadot tik ilgu laiku kopā ar Dānieļu, Aleksa bija paspējusi pierast pie viņa auguma. Viņš bija collu garāks par pašu garāko no jauniešiem, turklāt ar platākiem pleciem un daudz pašapzinīgāku stāju. Daniels bija uzlicis galvā beisbola cepuri, kas apslēpa matus un mazliet aizēnoja seju. Nelielā uzaugusī bārda bija pietiekami tumša, lai nedaudz maskētu sejas kontūras. Tas bija labi. Taču nebija labi tas, ka viņš bija tik uzkrītoši aizbāzis Glock aiz bikšu jostas.

- Nē, nav nekādu problēmu, vecīt, - melnādainais puisis taisnojās. Satvēris baltādaino aiz pleca, viņš pavilka draugu mazliet atpakaļ.

- Labi. Tad varbūt dodieties visi ārā no šejienes?

Baltais pusaudzis lepni izrieza krūtis. - Kad būsim paņēmuši to, ko gribējām.

Pēkšņi Daniela zoda stāvoklis kaut kā pārvērtās. Aleksa nespēja precīzi nosaukt vārdā šīs izmaiņas, taču viņa sejas izteiksme bija kļuvusi izteikti nedraudzīga. Viņš pieliecās tuvāk nekārtību cēlājam.

- Tūlīt!

Daniela balss neskanēja bravūrīgi, tikai stingri pavēloši.

- Nāc! - melnādainais pusaudzis uzstāja un pastūma baltādaino garām Danielam, vienlaikus velkot aiz piedurknes trešo draugu. Tie ātri devās projām, pa ceļam grūstoties ar elkoņiem un klusi strīdoties. Aleksa stāvēja ar muguru pret Beverliju un piebikstīja Danielam, lai viņš arī pagriežas. Puiši iekāpa savā mašīnā, un vadītājs spēcīgi nospieda gāzes pedāli, ar kaucošām riepām apmetot līkumu Humvee.

- Paldies, labais cilvēk, - Beverlija maigi nodūdoja. - Pateicos par palīdzību.

- Nav par ko, - Daniels atbildēja, pieklājīgi turot pavērtas durvis, lai Aleksa izietu pirmā.

Aleksa steidzās atpakaļ uz mašīnu. Viņa juta Dānieļu nākam cieši aiz muguras un cerēja, ka viņam pietiks prāta turēt galvu noliektu un neskatīties atpakaļ.

- Tā nu bija totāla izgāšanās, - Aleksa kurnēja, kad viņi bija atgriezušies uz ceļa. - Tā sieviete atcerēsies mūs līdz pat savai nāves stundai.

- Piedod!

- Kāpēc tev vajadzēja tur iegāzties kā tādam kovbojam ar pistoli pie jostas!

- Mūsu auto taču ir Teksasas numurs, - viņš atgādināja. - Un ko es citu varēju darīt? Tas čalis...

- ...tūlīt būtu sācis mocīties mežonīgā un ilgstošā vemšanas lēkmē. Viņš kļūtu pilnīgi nevarīgs un varbūt pieķēzītu veikalu tik briesmīgi, ka Beverlija pavisam aizmirstu manu esamību šai pasaulē.

- Ak vai!

- Jā. Jā, tiešām, ak vai! Daniel, es protu sevi aizstāvēt.

Daniela zods pēkšņi atkal bargi saspringa tāpat kā pirms brīža

benzīntanka veikaliņā. - Aleksa, es to zinu, taču var pienākt brīdis, kad tev būs vajadzīga palīdzība. Un, kad tas notiks, es vairs negaidīšu mašīnā. Ņem to vērā un iegaumē!

- Es tev pateikšu, kad man būs vajadzīgi papildspēki.

- Un es tev palīdzēšu, - viņš atcirta.

Aleksa negribēja turpināt strīdu, un kādu brīdi nakts klusumā skanēja tikai jaudīgā motora rēkoņa, kāri dedzinot svaigi uzpildīto degvielu. Tad Daniels nopūtās.

- Man vajadzēja iedomāties, ka tu vienmēr būsi soli priekšā, -viņš atzinās.

Aleksa pamāja ar galvu, pieņemot netiešo atvainošanos, lai gan īsti nezināja, kā vērtēt šādus vārdus.

- Kur tu to iemācījies? - viņa apjautājās pēc vēl viena neilga klusuma brīža.

- Ko tad?

- Iebiedēt cilvēkus.

- Mana skola nav nekāda dižciltīgo jaunavu pansija. Visbiežāk pusaudži paši vēlas, lai kāds uzņemas kontroli. Tas viņiem ļauj justies drošāk.

Aleksa iesmējās. - Tad jau šie puikas šonakt gulēs mierīgi.

♦ ♦ ♦

Pārējās nakts stundas pagāja bez lieliem uztraukumiem. Līdz nākamajai uzpildes pauzei apmēram divdesmit jūdzes uz aus-trumiem no Dalasas Daniels snauda, atspiedis galvu pret logu un klusi krākdams. Miegainais virs kases lodziņā nepievērsa ne mazāko uzmanību Aleksas sejai. Kad viņi bija tikuši prom no benzīntanka videokameru redzamības zonas, Aleksa apturēja auto kādā tumšā ceļmalā un samainījās vietām ar Dānieļu. Viņš apgalvoja, ka esot labi izgulējies un gatavs stūrēt. Viņa mazliet pagulēja, cik nu tas bija iespējams, līdz nākamajai pieturvietai, uz dienvidiem no Šrevportas, kur viņi atkal samainījās vietām.

Tuvojās rītausma. Aleksa ar GPS sistēmas palīdzību meklēja kādu tuvumā esošu nacionālo parku vai dabas rezervātu un atklāja, ka viņi atrodas pavisam netālu no Kisači meža nacionālā parka lielajiem plašumiem. Viņa brauca uz to parka teritoriju, kas atradās vistuvāk šosejai 149, tad mazliet pallkumoja pa lauku ceļiem, līdz atrada pietiekami nomaļu un krūmiem aizaugušu

.

apvidu, kur cieši saaugušu koku noēnotā aizsegā šķita droši apstāties. Viņa atpakaļgaitā iebrauca diezgan pašaurā ejā starp koku stumbriem un turpināja virzīties atpakaļ, līdz aizmugurē bija palikusi tik tikko pietiekama vieta, lai atvērtu kravas nodalījumu. Mazliet paverot vadītāja puses durvis, ieplūda silts un mitrs āra gaiss, ātri pārspējot salona labi ventilēto vēsumu.

Einšteins priecājās par iespēju tikt ārā no auto un atviegloties. Lolai to izdarīt bija grūtāk. Pēc sunltes darīšanu nokārtošanas Aleksai bija no jauna jāpārsien tās ievainojums. Kad šis darbs bija galā, Daniels jau bija sarūpējis suņiem barību un ūdeni. Tad Daniels devās nokārtoties brīvā dabā, pēc tam arī Aleksa.

Viņa jau agrāk bija dzīvojusi un nakšņojusi mašīnā, tāpēc bija sagatavojusies, bet nekādu sajūsmu tas neradīja.

Viņa aplūkoja Humvee priekšgalu un bija patīkami pārsteigta. Ar neapbruņotu aci nebija redzamas nekādas pazīmes, ka auto bijis iesaistīts sadursmē.

Brokastu izvēles iespējas bija mazas. Aleksai atkal bija jāķeras pie tiem pašiem pildītajiem cepumiem, ar kuriem viņa bija iesākusi pirmo ritu fermā. Arī Daniels paņēma vienu paciņu.

- Kā mēs turpmāk gādāsim ēdamo? - viņš jautāja.

Aleksa pārvilka apakšdelmu pār pieri, lai notrauktu sviedrus, kas draudēja iepilēt acīs. - Šonakt es iepirkšu nelielus daudzumus katrā benzīntankā, kur apstāsimies. Ar to varēsim iztikt dažas dienas. Ja tev ir kādas vēlmes, saki man, - Aleksa nožāvājās, tad pikti nošņācās, kad no šis kustības iesāpējās brūce zodā.

- Vai tev ir aspirīns?

Viņa gurdeni pamāja ar galvu. - Tā ir laba doma. Mums abiem nedaudz jāpaguļ. Suņiem nekas nenotiks, ja atstāsim tos ārā, kā tev šķiet? Negribu, lai tiem būtu jāsēž sprostā gan nakti, gan dienu.

Aleksa sameklēja divas Motrin tabletes, kamēr Daniels mašīnas kravas nodalījumā sastūma malā nekārtīgi izmētātās mantas, atbrīvojot vidū uz grīdas šauru, brīvu vietu gulēšanai.

33 1

Pārliecinājusies, ka izdarījusi visu iespējamo, Aleksa izklāja uz grīdas savu guļammaisu un nolocīja augšējo malu, izveidojot spilvenu.

Šķita tik dīvaini gulēt cieši līdzās Danielam, tik dabiski un ērti just viņa rokas apskāvienu ap vidukli un pie pleca piespiesto seju. īsās bārdiņas cietie sari mazliet skrāpēja seju, bet tas netraucēja.

Viņa jau pamazām laidās miegā, kad pēkšņi sajuta Dānieļu līdzās sakustamies. Pirmajā brīdī šķita, ka viņš tikai sāks krākt, taču drebuļi nepārgāja. Satvērusi Daniela pirkstus pie sava vidukļa, viņa juta, ka tie trīc. Aleksa pietrūkās sēdus un pagriezās ar seju pret blakusgulētāju. No pēkšņās kustības Daniela acis plati atvērās, un viņš arī piecēlās sēdus. Aleksa uzspieda plaukstu viņam uz krūtīm.

- Kas noticis? - viņš čukstus jautāja.

Aleksa nopētīja vīrieša seju. Ēnā bija grūti saskatīt, tomēr tā šķita bālāka nekā iepriekš. To jau vajadzēja paredzēt. Tagad, kad bija radusies izdevība uz brīdi atvilkt elpu, par sevi lika manīt vakarnakt pārciestā spriedze. Varbūt ne gluži šoks, drīzāk parasta panikas lēkme.

- Nekas. Tev viss kārtībā? - Viņa aptaustīja Daniela pieri - tā šķita mitra. - Vai tev nav nelaba dūša?

- Man viss labi.

- Tu tikko drebēji.

Viņš papurināja galvu un dziļi ievilka elpu. - Piedod, es tikai aizdomājos... cik tuvu nāvei mēs bijām.

- Nedomā par to. Viss ir beidzies. Tu esi drošībā.

- Es zinu, zinu.

- Es nepieļaušu, lai tev notiek kas slikts.

Daniels īsi iesmējās, un viņa saklausīja tādu pašu histērijas pieskaņu kā savos smieklos vakar vakarā. - Es zinu, - viņš atkārtoja. - Man nekas nenotiks. Bet tev? Vai tu esi drošībā? - Viņš pievilka Aleksas seju sev pie krūtīm, saudzīgi turot garajos pirkstos tās savainoto pusi, un iečukstēja matos: - Es varēju zaudēt

tevi uz visiem laikiem. Viss, kas man dzivē bija svarīgs, jau ir zudis - mājas, darbs, dzīve... Es esmu zaudējis sevi pašu. Es karājos pie dzīvības mata galā, Aleksa, un turos pie tevis. Ja ar tevi kaut kas notiks... Nevaru iedomāties, kas tad man atliks. Nezinu, vai gribēšu vēl dzīvot. Aleksa, visas pārējās nelaimes es varu pārciest, taču nedrīkstu zaudēt tevi, tikai ne tevi.

Daniela ķermenis atkal viscaur nodrebēja.

- Būs jau labi, - Aleksa nedroši murmināja, pieliekot pirkstu galus viņam pie lūpām. - Es esmu pie tevis.

Vai šie bija īstie vārdi, ko teikt šādā brīdī? Viņai nebija nekādas pieredzes mierināšanā. Pat tad, kad māte mocījās nāvējošās slimības pēdējās stadijās, viņa nevēlējās ne līdzjūtību, ne saudzīgus melus. Ja Džuliana pateiktu: Mamma, tu šodien lieliski izskaties, Džūdija atbildētu apmēram šādi: Beidz pļāpāt muļķības, man ir spogulis. Džūdijai laikam ne reizi neienāca prātā, ka meitai pašai būtu vajadzīgs mierinājums - galu galā Džuliana taču nebija mirēja.

Tā nu viņa kopš agras jaunības bija iemācījusies negaidīt mierinājumu ne no viena, tāpēc arī neprata to izrādīt citiem. Daudz labprātāk viņa saglabātu lietišķu toni un paskaidrotu Danielam, ka viņa pašreizējās izjūtas ir tikai dabiska reakcija uz tikko pārciestajiem vardarbīgas nāves draudiem, taču līdzīgus vārdus viņa bija teikusi jau iepriekš un zināja, ka tie nepalīdzēs. Tāpēc nācās atdarināt televīzijā redzētas mierinājuma ainas, klusi, saudzīgi runājot, glāstot viņa vaigu.

- Mēs esam drošībā... viss ir beidzies.

Aleksa iedomājās, vai nevajadzētu apsegt Dānieļu ar guļammaisu - tāpat, katram gadījumam, lai gan ārā valdīja sutīgs karstums un viņš vēl nešķita nosalis. Viņa bija ievērojusi, ka Daniela normālā temperatūra ir augstāka nekā viņai. Gan fiziskā, gan emocionālā nozīmē.

Daniela elpa joprojām šķita saraustīta. Aleksa atbrīvojās no vīrieša rokām un pieslējās uz elkoņa, lai varētu aplūkot viņa seju.

Bālums vairs nebija vienīgā nelaime. Viņa labsirdīgajās acīs bija sastindzis mokpilns vajāta zvēra skatiens, zobi cieši sakosti, ar pūlēm apvaldot paniku. Pierē pulsēja izspiedies asinsvads. Viņš izmisīgi lūkojās pretī, it kā izlūdzoties atpestīšanu no sāpēm.

Šī sejas izteiksme atmodināja murgainas atmiņas - atmiņas par Daniela nopratināšanu un Aleksa impulsīvi apķērās ar abām rokām viņam ap kaklu, cieši piespiežot vīrieša galvu sev pie krūtīm, lai neredzētu šo sejas izteiksmi. Viņa juta, ka pati sāk konvulsīvi drebēt, un prāts brīdināja, ka arī viņa ir pārcietusi tikpat briesmīgu traumu. Taču emocijām tas nebija svarīgi. Milzīga panikas viļņa pārņemta, viņa apskāva Dānieļu ciešāk, vēl ciešāk, lai pārliecinātos, ka viņš ir dzīvs, drošībā un viņas rokās. Bailēs, ka, atverot acis, viņa pēkšņi atgriezīsies melnajā teltī, kur Daniels kliedz sāpēs. Vai vēl ļaunāk - tumšajā augšstāva gaitenī, kur uz grīdas asiņu peļķē guļ Daniels, nevis algotais slepkava. Viņas sirds sitās arvien straujāk un sāka trūkt elpas.

Daniels pagriezās uz sāniem, tā ka viņu augumi tagad atradās līdzās viens otram, un atbrīvoja galvu no viņas tvēriena. Uz mirkli Aleksa iedomājās, ka viņš tagad uzņemsies mierinātāja lomu, kurā viņa bija tik smagi izgāzusies, taču tad viņu skatieni sastapās, un Daniela acīs atspoguļojās tās pašas mocības un bailes, kas plosījās viņas dvēselē. Bailes no zaudējuma, bailes no pieķeršanās, jo tieši tā ir zaudējuma sāpju cēlonis. Izmisīgo baiļu varā viņi nespēja mierināt viens otru, tikai vēl vairāk padziļināja bailes. Viņa varēja zaudēt Dānieļu un nesaprata, kā sadzīvot ar šo apziņu.

21. NODAĻA

Viņu lūpas sakļāvās tik pēkšņi, ka nevarēja saprast, kurš to uzsāka pirmais.

Un tad augumi bija savijušies kopā izmisīgā kaislē - lūpas un pirksti, mēles un zobi. Elpošana vairs nebija svarīga, un viņa spēja tikai īsi, saraustīti ievilkt gaisu, kas nenonāca līdz plaušām. Aleksa negribēja neko citu kā vien atrasties tuvāk Danielam, vēl un vēl tuvāk, saplūst ar viņu tā, lai abus nekad un nekas nespētu atraut vienu no otra. Viņa sajuta asu sūrstoņu, atkal atplīstot vaļā brūcei uz zoda. Iesāpējās arī visi zilumi un nobrāzumi, gan veci, gan jauni, taču tas nespēja mazināt kvēlojošo vēlmi. Viņi plosījās gandrīz kā ienaidnieki cīniņā, kopā saķērušies, svaidoties šurpu turpu šaurajā telpā, atsitoties pret lielajām ceļasomām, tad atkal noslīdot uz grīdas. Aleksa bija pārsteigta, cik elektrizējošs ir Daniela mežonīgais vīrieša spēks - tas viņai vienmēr bija šķitis bīstams un draudīgs, bet tagad viņu uzbudināja. Saplīsa drēbes, taču bija vienalga. Viņa atcerējās Daniela ādas siltumu, muskuļu apveidus zem savām plaukstām, bet nespēja iztēloties, kāda būtu sajūta, abu kailajiem augumiem saskaroties.

Tuvāk, satrakotās asinis bangoja. Tuvāk!

Daniels pēkšņi atrāvās, ar aizžņaugtu elsienu lūpas noslīdēja no viņas mutes. Aleksai pie kājām atskanēja bažīgs smilkstiens. Viņa pastiepās un ieraudzīja, ka Einšteins sagrābis zobos Daniela potīti. Melnais suns atkal iesmilkstējās.

- Einštein, brīvi, - Daniels pikti uzrūca, pavelkot kāju, lai atbrīvotu to. - Vācies prom!

Einsteins atlaida zobus un pievērsa Aleksai nervozu skatienu.

- Brīvi! - viņa pavēlēja aizsmakušā balsī. - Viss ir kārtībā.

Negribīgi ierūcies, Einšteins izlēca pa atvērtajām kravas

nodalījuma durvīm.

Daniels pieslējās pussēdus un aizcirta durvis. Viņš pagriezās atpakaļ, tupēdams uz ceļiem, ar neprāta pilnu skatienu plati ieplestajās acīs. Viņš bija cieši sakodis zobus, it kā pūlētos savaldīties.

Aleksa pasniedzās augšup, ieķērās viņa džinsu jostā, un Daniels, klusi ievaidējies, saļima pār viņas augumu.

- Aleksa, Aleksa, - viņš klusi izdvesa pie viņas kakla. - Paliec pie manis! Neatstāj mani!

Pat šādā neprāta mirklī viņa saprata, ko nozīmē šis lūgums. Un atbildēja pilnīgi neviltoti, turklāt skaidri saprotot, ka tā būs vissmagākā kļūda.

- Palikšu, - viņa īsi apsolīja. - Neatstāšu.

Abu mutes atkal cieši sakļāvās, un viņa juta Daniela sirdi sitamies saraustītā ritmā tieši pretī viņējai, jo viņam tā atradās labajā pusē.

Griezīgais tālruņa zvans izlauzās caur klusākajām skaņām -dubultajiem sirdspukstiem, drudžainajiem elpas vilcieniem -, un Aleksa izrāvās no apskāviena, panikas pārņemta.

Daniels aši papurināja galvu ar aizvērtām acīm, it kā pūloties apjēgt, kur atrodas.

Aleksa piecēlās sēdus un sāka lūkoties pēc skaņas avota.

- Atradu, - Daniels aizelsies izdvesa. Kad viņš iebāza roku džinsu kabatā, tālrunis iezvanījās atkal.

Daniels paraudzījās uz numuru ekrānā, tad ar īkšķi nospieda atbildēšanas komandu. Ar kreiso roku viņš atkal pievilka Aleksu pie krūtīm.

- Kev? - Daniels, joprojām aizelsies, atsaucās.

- Denij... klau, vai jums viss kārtībā?

- Jā.

- Ko tu dari?

- Cenšos iemigt.

- Izklausās, it kā tu skrietu maratonu.

- Pārbijos no zvana. Nervi mazliet saspringti, tu taču saproti. - Daniels meloja tik pārliecinoši, ka Aleksa gandrīz pasmaidīja par spīti neprātīgajai emociju vētrai.

- Ak, nūjā, atvaino. Man jārunā ar Oleandru.

- Tu domā Aleksu?

- Vai nav vienalga? Iedod viņai tālruni.

Viņa centās elpot mierīgāk, runāt normālā balsī. - Jā?

- Kas ir? Tikai nesaki, ka tu arī pārbijies no zvana.

- Es neesmu nekāda slepeno operāciju aģente. Un šī bija ļoti ilga un grūta nakts.

- Tad es runāšu ātri. Atradu savu vaininieku. Vai uzvārds Dīverss tev kaut ko izsaka?

Aleksa brīdi apdomājās, pūlēdamās piespiest prātu atgriezties realitātē. - Jā, ir zināms. Tas bija minēts dažu lietu dokumentos, kad informācijas ieguve notika CIP uzdevumā. Taču Dīverss nekad nenāca novērot pratināšanu. Vai viņš CIP ir kāds pārraugs?

- Viņš ir vairāk nekā tikai pārraugs - pašlaik priekšnieka vietnieks ar izredzēm tikt līdz pašai augšai. Viņš bija viens no iespējamiem vaininiekiem, kurus es novēroju. Šorīt agri Dīver-sam kāds piezvanīja, viņš no dusmām sāka sist ar dūrēm pa sienām, tad zvanīja kādam pats. Es pazīstu šo tipu - viņam patīk dzenāt pakalpiņus. Viņš nekad neiziet no sava kabineta, bet sūta asistentu atvest katru personu, ar kuru viņam jārunā. Vienmēr cenšas izrādīt varu. Pēc tā otrā zvana viņš pēkšņi skrēja tikties ar tavu Kārstonu. Viņi satikās kādā nomaļā, nelielā parkā dzīvojamo māju rajonā jūdzēm tālu no saviem birojiem un tad sakarsuši, nosvīduši pastaigājās pa to ar tādām sejas izteiksmēm, it kā gribētu viens otram pārgriezt rīkli. Tas ir Dīverss, noteikti viņš.

- Ko tu domā darīt?

- Hmm... Laikam tomēr gribu nosūtīt to e-pasta ziņu. Man jānoskaidro, kam vēl ir kaut kas zināms. Novākt Dīversu nebūs pārāk grūti, taču tas tikai kalpos par brīdinājumu pārējiem, gadījumā ja viņš nebija viens. Vai tev ir rakstāmais?

- Pagaidi mirklīti!

Aleksa ierāpās priekšējā sēdeklī un sameklēja savu mugursomu. Tad paņēma pildspalvu un uzskribelēja Kevina nosaukto e-pasta adresi benzīntanka čeka otrā pusē.

- Kad? - viņa jautāja.

- Šonakt, - viņš izlēma. - Kad būsi kaut cik izgulējusies un atpūtinājusi nervus.

- Es to nosūtīšu no Batonrūžas. Vai tev ir sagatavots teksts vai ari es drīkstu improvizēt?

- Tu zini galveno domu. Tikai nesaceri neko pārgudru.

- Domāju, ka varēšu atdarināt alu cilvēka stilu.

- Lieliski. Kad apmainīsies ar mašīnām ar Makkinliju, uzreiz dodies šurp, - viņš atkal pārgāja uz klusajiem čukstiem, taču šoreiz Daniels atradās pārāk tuvu un visas pūles bija veltīgas. - Vai Denijs ļoti negribēs palikt namiņā?

Aleksa palūkojās uz Dānieļu. Viņa reakcija bija skaidri saprotama.

- Jā gan. Un es ari šaubos, vai tā ir laba doma. Sauc mani par paranoiķi, bet es vairs neticu drošajām mājām.

Daniels pieliecās un cieši piespieda lūpas pie viņas pieres, tā ka viņai bija grūti pievērst uzmanību Kevina teiktajam.

- ...atrast patvērumu Lolai. Cik traki izskatās tava seja? Ole-andr?

- Ko?

- Tava seja. Kā tā izskatās?

- Liels pārsējs pār kreiso žokli un ausi. - Kamēr Aleksa runāja, Daniels pieliecās tuvāk aplūkot ievainojumus un satraukti ievilka elpu. - Un vēl ari visa sākotnējā jautrība.

- Tas varētu derēt, - Kevins nosprieda. - Lola ari ir ievainota. Es tiem iestāstīšu ticamu pasaciņu.

-Kam?

- Suņu viesnīcai, kur atstāt Lolu. Sasodīts, Ollij, tev tiešām jāizguļas. Galva nemaz vairs nestrādā.

- Varbūt tagad ari uzrakstīšu tavu e-pasta vēstuli, kamēr esmu īstajā noskaņojumā.

- Piezvani, kad atkal dosieties ceļā. - Kevins beidza sarunu.

- Tev brūce asiņo caur pārsēju, - Daniels bažīgi ieminējās.

Aleksa pasniedza viņam tālruni. - Tas nekas. Vakar vakarā

man vajadzēja aizlīmēt brūci.

- Izdarīsim to tagad.

Aleksa ieskatījās Daniela sejā - paniku un neprātu viņa acis bija nomainījusi parasta raižpilna izteiksme. Uz krūtīm vēl spīdēja sviedru kārtiņa, bet elpa atkal bija vienmērīga. Aleksa pati gan šaubījās, vai sasniegusi tik rāmu mieru.

- Tieši tagad? - viņa pārjautāja.

Daniels savaldīgi ieskatījās viņai acis. - Jā, tieši tagad.

- Vai tad tik stipri asiņo? - Aleksa piesardzīgi aptaustīja marli un sajuta tikai nelielu siltu mitrumu. Spriežot pēc Daniela satraukuma, viņa bija gaidījusi īstus asiņu plūdus.

- Tā asiņo - un ar to pietiek. Kur ir aptieciņa?

Aleksa nopūtās un pievērsās ceļasomu kaudzēm. Vajadzīgā atradās pašā apakšā, tāpēc bija visas jāpārkārto. Kravājot somas, viņa sajuta Daniela pirkstu saudzīgu pieskārienu kreisajai lāpstiņai.

- Mugura vienos zilumos, - viņš nomurmināja. Pirkstu gali sekoja viņas rokas līnijai. - Šie izskatās jauni.

- Mani nogāza uz grīdas, - viņa atzinās, atradusi aptieciņu, un pagriezās atpakaļ.

- Tu tā arī nepastāstīji, kas notika mājā, - viņš aizrādīja.

- Tev to labāk nezināt.

- Varbūt tomēr.

- Nē, es negribu, lai tu to zini.

Daniels paņēma no viņas aptieciņu, apsēdās ar sakrustotām kājām, noliekot to sev priekšā. Aleksa smagi nopūtās un sekoja viņa piemēram, pagriežot pret viņu sejas kreiso pusi.

Viņš saudzīgi ņēma plāksteri nost no ādas.

- Vari darīt to ātrāk, - viņa ieteica.

- Es to darīšu tā, kā man šķiet labāk.

Kādu brīdi, kamēr Daniels darbojās, neviens nerunāja. Klusumā Aleksa beidzot sāka apjaust savu bezgalīgo pārgurumu.

- Kāpēc tu negribi, lai es to zinu? - viņš jautāja, tīrot Aleksas seju ar dezinficējošu mitro salveti. - Vai tu domā, ka es nespēšu to izturēt?

- Nē, es tikai...

-Ko?

- Tava tagadējā attieksme pret mani. Es negribu, lai tā mainītos.

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja smaidu Daniela sejā. - Par to tev nav jāraizējas.

Viņa tikai paraustīja plecus.

- Kā tas jādara? - viņš jautāja, izņemot no aptieciņas super-līmi.

- Saspied kopā brūces malas, pārvelc pa virsu līmes līniju un tad pieturi, līdz tā nožūs. Apmēram minūti.

Aleksa savaldījās, lai nesarautos, kad viņš stingri piespieda pirkstu galus pie savainotās ādas. Uzvēdīja pazīstamā līmes smarža.

- Vai tas sāp?

- Nieki vien.

- Vai tev neapnīk vienmēr būt tik stiprai?

Viņa nicīgi izbolīja acis. - Paldies par apjautāšanos, sāpes ir paciešamas.

Daniels pieliecās tuvāk, lai aplūkotu savu darbu. - Izskatās nekārtīgi, - viņš secināja. - Tev labāk vajadzēja izglābt dzīvību kādam ātrās palīdzības feldšerim.

Aleksa paņēma līmes tūbiņu un uzskrūvēja tai vāciņu. Nedrīkstēja ļaut līmei sakalst. Ko var zināt, cik drīz to atkal vajadzēs, spriežot pēc šī brauciena iesākuma.

- Gan jau derēs, - viņa atbildēja. - Tikai paturi mazliet ilgāk.

- Aleksa, man tagad ir tik ļoti žēl, - viņš klusā, bijīgā balsi atvainojās.

Viņa nožēloja, ka nevar pagriezt galvu un ieskatīties Dani-elam acīs.

- Nesaprotu, kas man bija uznācis, - viņš turpināja. - Nespēju noticēt, ka izturējos pret tevi tik skarbi.

- Es jau pret tevi arī ne pārāk saudzīgi.

- Bet es neesmu ievainots, - viņš ar nožēlu atgādināja. - Man nav ne skrambiņas, kā tu pati teici.

- Tas gan vairs īsti neatbilst patiesībai, - Aleksa iebilda, viegli pārvelkot ar pirkstu galiem viņam pār krūtīm. Tur varēja sataustīt viņas nagu skrāpējumus.

Viņš asi ievilka elpu, uzbangojot atmiņām par neseno neprāta brīdi, un viņai iekņudējās pakrūtē. Aleksa gribēja pagriezt galvu, bet Daniels joprojām turēja viņas zodu.

- Pagaidi, - viņš brīdināja.

Abi sēdēja saspringtajā klusumā. Aleksa domās divreiz noskaitīja līdz sešdesmit.

- Ir jau nožuvusi, - viņa apgalvoja.

Daniels lēni atlaida pirkstus no viņas zoda. Aleksa pagriezās pret viņu, bet viņš, noliecis galvu, kravājās pa aptieciņu. Sameklējis smidzināmo antibakteriālo līdzekli, bagātīgi uzklāja to uz brūces. Tad izņēma marles rullīti un plāksteri. Saudzīgi un neskatīdamies Aleksai acīs, viņš satvēra divos pirkstos viņas zodu un pagrieza galvu uz sāniem. Tad uzlika marles pārsēju.

- Tagad vajadzētu likties gulēt, - viņš ieminējās, cieši piespiežot pie viņas vaiga pēdējo plākstera gabaliņu. - Mēs abi esam pārguruši un nespējam sakarīgi domāt. Varēsim atsākt šo... sarunu, kad būsim atpūtušies.

Aleksa gribēja iebilst, taču saprata, ka Danielam taisnība. Viņi tobrīd nerīkojās prātīgi. Viņi rīkojās kā dzīvnieki - reaģējot uz pārdzīvotajiem nāves draudiem ar neapzinātu vētrainu sugas turpināšanas tieksmi. Tā drīzāk bija primitīva bioloģija, nevis saprātīgu pieaugušu cilvēku rīcība.

Tomēr viņa gribēja strīdēties pretī.

Daniela pirksti pieskārās viņas kaklam, un Aleksas sirds atkal iepukstējās straujāk. Viņš ari to sajuta.

- Gulēsim, - viņš uzstāja.

- Tev taisnība, tev taisnība, - Aleksa atteica, atkrītot savandī-tajā guļammaisā. Viņa tiešām bija pārgurusi līdz nemaņai.

- Lūdzu, - viņš pasniedza savu T kreklu.

- Kur ir manējais?

- Saplēsts. Piedod!

Humvee salonā jau tagad bija pārāk silti un sutigi. Viņa nosvieda pie malas Daniela kreklu un greizi pasmaidīja, sajūtot līmes pretestību. - Ņemot vērā diezgan trūcīgo situāciju, mēs pārāk izšķērdīgi rīkojamies ar savām mantām.

Arī viņš laikam bija sajutis svaiga gaisa trūkumu, jo paliecās uz priekšu un atvēra kravas nodalījuma durvis. - Kā jau teicu -mēs esam pārguruši.

Daniels apgūlās blakus Aleksai, un viņa saritinājās tam pie krūtīm, neticot, ka spēs aizmigt tik tuvu vīrieša puskailajam augumam. Viņa aizvēra acis, cenšoties iegrimt miegā. Daniela rokas apvijās ap viņu, vispirms piesardzīgi, pēc īsa mirkļa - ciešāk, it kā pārbaudot savu savaldību.

Ja Aleksa nebūtu tik ļoti nogurusi, varbūt mēģinātu padarīt šo pārbaudi grūtāku. Taču, par spīti saasinātajai vīrieša ķermeņa tuvuma apjausmai un sīkajiem elektrības lādiņiem, kas uzdzirkstīja ik mirkli, kailajai miesai saskaroties, viņa drīz aizslīdēja miega valstībā. Ļaujoties nemaņai, prātā vēl pazibēja kāds savāds vārds.

Mans, viņas prāts uzstāja, pirms apziņa iegrima melnā tumsā. Mans.

Kad Aleksa pamodās, rietumpusē vēl spoži kvēloja saule; guļammaiss zem sāniem bija mitrs no sviedriem. Ēnas bija pārvietojušās, un viņai tieši sejā spīdēja gaismas stars, karsējot arī caur tonēto stiklu. Viņa kādu brīdi miegaini mirkšķināja acis, gaidot, kad prāts pamodīsies.

Tad pēkšņi satrūkās, ar šausmām apjaušot, ka palikusi viena. Viņa pārāk strauji pielēca sēdus, tā ka iesāpējās un noreiba galva. Humvee kravas nodalījuma durvis bija vaļā, un viņa sajuta siltā, mitrā gaisa pieskārienu ādai. Daniels nekur nebija redzams. Arī viņa T krekls nebija atrodams, tāpēc viņai bija klusi un veikli jāsameklē savās mantās kāds apģērba gabals, lai varētu iet meklēt Dānieļu. Varbūt tās bija muļķīgas iedomas, taču, ja būs jāsasto-pas ar vēl kādu slepkavu bandu, viņa negribēja stāties tiem pretī, ģērbusies tikai apvalkātā miesaskrāsas krūšturī. Aleksa uzrāva mugurā plāno, lielo, pelēko svīteri nevis tāpēc, ka tas būtu piemērots laikapstākļiem, bet gan tāpēc, ka tas pirmais bija patrāpījies pa rokai. Tad izvilka no somas PPK un aizbāza mugurpusē aiz bikšu jostas. Raušoties ārā zem ceļgala iečaukstējās kāds papīra gabaliņš.

Tas bija kases čeks, kura otrā pusē viņa bija uzrakstījusi e-pasta adresi. Zem tās bija vēstījums ar glītiem drukātiem burtiem:

Aizgāju pastaigāties ar Einšteinu. Drīz atgriezīšos.

Aleksa iebāza zīmīti kabatā un klusi un piesardzīgi izkāpa no Humvee. Lola izstiepusies gulēja ēnas laukumiņā līdzās Daniela atstātajiem barības un ūdens traukiem. Ieraugot Aleksu, sunīte sāka priecīgi sist ar asti.

Būdama kopā ar Lolu, Aleksa vismaz varēja droši zināt, ka tuvumā nav neviena svešinieka. Viņa kāri padzērās ūdeni, ar svītera piedurkni notrauca sviedrus no sejas, tad savilka abas piedurknes pēc iespējas augstāk.

- Es pat nezinu, uz kuru pusi viņi aizgāja, - Aleksa žēlojās Lolai, kasīdama tai aiz ausīm. - Bet tu nespēj sadzīt viņiem pēdas, vai ne, draudzenit? Ja tu būtu vesela, tad gan noteikti ātri vien sameklētu viņus.

Lola nolaizīja viņas plaukstu.

Aleksa bija ļoti izsalkusi. Viņa pārmeklēja Daniela līdzpaņemtos nelielos pārtikas krājumus un izvēlējās sāļo cepumu paciņu. Šonakt noteikti būs jāpapildina krājumi, taču viņa tik ļoti negribēja atstāt pēdas. Protams, viņi bija varējuši doties jebkurā virzienā pa simt dažādiem iespējamiem maršrutiem. Taču, ja vajātājiem pietiktu gan neatlaidības, gan veiksmes, viņi varētu izskaitļot kādu sistēmu. Viņai bija aptrūkušies rūpīgi sagatavoti slazdi un labi pārdomāti plāni, nemaz nerunājot par Betmena alām. Aleksas rīcībā bija nauda, ieroči, munīcija, granātas, naži, dažādas indes un ķīmiskie savaldīšanas līdzekļi, kaujas automobilis un viens izcili gudrs suns - miesassargs. Fiziskie apgrūtinājumi bija dārgi uzturamais kaujas automobilis, viens klibs suns, pašas savainotais ķermenis, viena pārāk uzkrītoša seja, viena meklēšanā izziņota seja, kā ari ēdiena, pajumtes un izvēles iespēju trūkums. Tomēr emocionālie apgrūtinājumi bija vēl lielāki. Viņa nespēja noticēt, ka pamanījusies neilgā laikā sagādāt sev tik daudz sarežģījumu, un sirds dziļumos ilgojās atgriezties pagātnē - ar veselu seju, mazajā, ērtajā guļamvannā un drošības tiklu aizsardzībā. Kaut viņa toreiz bibliotēkā būtu izlēmusi citādi un izdzēsusi saņemto e-pasta vēstuli!

Tomēr, ja varētu pagriezt laiku atpakaļ, vai viņa tā darītu? Vai agrākā dzīve nepārtrauktās nāves bailēs un vientulībā bija labāka? Jā, tad viņa bija lielākā drošībā, bet tik un tā vajāta. Vai pašreizējā, vairāk apdraudētā dzīve nebija daudzējādā ziņā bagātāka un saturīgāka?

Sēdēdama blakus Lolai un rāmi glaudīdama sunītes muguru, Aleksa izdzirdēja tuvojamies Daniela balsi. Pēc pirmā brīža izblļa, ka Daniels runā ar kādu svešinieku, viņa nomierinājās, jo vīrieša balsi bija skaidri saklausāma īpaša spriedze, kas parādījās, tikai runājot ar Kevinu.

Einšteins ieradās pirmais. Suns satraukti pieskrēja pie Aleksas un pieskārās viņas plaukstai ar vēso, mitro purnu. Skaļi saostījies ar Lolu, melnais skaistulis devās padzerties.

Tad parādījās Daniels, strauji soļodams pa grambainā zemesceļa vidu. Viņam galvā bija necauršaujamā beisbola cepure. Uzacis zem tās bija drūmi sarauktas. Viņš turēja tālruni atstatus no auss.

- Tagad esmu atgriezies, - viņš teica. - Paskatīšos, vai viņa ir pamodusies... Nē, nemodināšu, ja būs vēl aizmigusi.

Aleksa piecēlās kājās, notrauca gružus no bikšu dibena un izstaipījās. Šī kustība piesaistīja Daniela uzmanību, un sapīkums viņa sejā pamazām pārtapa platā, mīļā smaidā. Aleksa bija mazliet noskaitusies, tomēr gluži neviļus atbildēja ar to pašu.

- Viņa ir tepat. Vēl tikai mirkli pacietības, Kev.

Nesteidzoties pasniegt tālruni, Daniels vispirms cieši, maigi

ar abām rokām apskāva Aleksu. Pieglaudusi seju pie viņa krūtīm, ieelpojot viņa smaržu, Aleksa pasmaidīja. Taču, atbrīvojusies no apskāviena, viņa pārmetoši pašūpoja galvu un jautājoši savilka uzacis.

- Piedod, - viņš taisnojās. - Nepadomāju.

Aleksa pikti nopūtās, tad pastiepa roku pēc tālruņa. Daniels pasniedza to ar kaunīgu smaidu, joprojām viegli aplicis otru roku viņai ap vidukli.

- Nepievērs man uzmanību, es tikai cenšos nosargāt mūsu dzīvības, - viņa nomurmināja, tad ierunājās tālrunī. - Hallo!

- Labrīt! Kā noprotu, mans idiotiskais brālis neko nav mācījies no kļūdām.

- Kas noticis?

- Nekas daudz. Satraukti tālruņa zvani, bet līdz šim vēl neviens cits nav pierādījis savu saistību ar šo lietu.

- Kāpēc tad zvani?

- Jo izskatās, ka jums abiem ir talants visu sabojāt un saputrot. Man no tā jau visi nervi pagalam.

- Nu tad bija jauki papļāpāt...

- Nesatraucies, Oleandr, tu taču saproti, ka es domāju Dānieļu. Mēģini kaut kā turēt viņu grožos.

- Viņš ir iesācējs. Gan iemācīsies.

- Pirms aizies bojā?

- Starp citu, es visu dzirdu, - Daniels iejaucās.

- Noklausīties nav pieklājīgi, - Kevins skaļi pārmeta. - Ļauj dāmai parunāt netraucēti.

- Ņem un runā pats ar viņu. Es iešu sakārtot mantas, lai mēs varētu doties ceļā uzreiz pēc saulrieta.

Viņa atkal pasniedza tālruni Danielam un atbrīvojās no viņa rokām. Saruna ar brāli turpinājās vien īsu brīdi - viņi tikai apmainījās ar dažiem apvainojumiem. Aleksa tikmēr atgriezās pie Humvee, lai novērtētu postažu. Kravas nodalījumā valdīja pilnīgs haoss. Pašlaik bija daudz brīva laika un gandrīz nekā cita lietderīga, ko darīt. Viņa izvilka aiz bikšu jostas aizbāzto PPK, ielika to aizspiežamajā maisiņā un noglabāja mugursomā. Pēc tam sarullēja guļammaisu, paslēpa to zem pasažiera sēdekļa un sāka lasīt no grīdas izbirušo munīciju.

Viņa dzirdēja Dānieļu iekāpjam. Viņš arī sāka vākt kopā juku jukām izmētātos priekšmetus.

- Lūdzu, piedod, - viņš darbodamies ierunājās, nepaskatoties uz Aleksas pusi. - Tikai saproti: tu biji aizmigusi, bet Ein-šteins bija nemierīgs, un šeit taču ir tik vientulīga vieta. Man tas šķita normāli. Laikam to vajadzētu uzskatīt par pirmo norādi, ka gatavojos pastrādāt kādu noziegumu.

Aleksa arī neatrāva skatienu no darba. - Iedomājies, kā būtu, ja tu būtu šeit pamodies viens.

- Tiešām vajadzēja par to padomāt.

- Atceros, ka nesen kāds man apsolīja prasīt atļauju pat elpošanai.

Daniels nopūtās. - Kevinam taisnība, vai ne? Es esmu pilnīgs nejēga.

Aleksa kārtoja dažādo ieroču aptveres aizspiežamajos maisiņos, kurus pēc tam ieslidināja ceļasomu ārējās kabatās.

- Es saprotu, ko tu gribi panākt, - viņa atbildēja. - Tu pagriez jautājumu tā, ka man jāizvēlas - piekrist Kevinam vai piedot tev.

- Vai tas iedarbojas?

- Atkarībā no apstākļiem. Vai kāds tevi redzēja?

- Nē. Vienīgās dzīvās būtnes, ko mēs redzējām, bija daži putni un vāveres. Tu taču zini, ka suņi mēdz dzenāt vāveres? Bet Einšteins tās tiešām noķer.

- Tas var noderēt, ja mums būs vēl kādu laiku jāmitinās Bet-mobili. Es neesmu nekāda prasmīgā medniece.

- Vēl tikai viena nakts, vai ne? Gan izdzīvosim.

- Es ļoti ceru.

- Klau... vai tie tev ir vajadzīgi? - Daniels apjucis iejautājās. - Vai tie ir... valrieksti?

Aleksa paraudzījās uz aizspiežamo maisiņu viņa rokā.

- Persiku kauliņi, - viņa atbildēja.

- Izmetami?

Viņa paņēma maisiņu un ielika somā.

- Tos nedrīkst mest ārā, - viņa paskaidroja. - Es no tiem iegūstu nātrija cianīdu. Vienā kauliņā ir niecīgs daudzums vielas, tāpēc jāsakrāj simtiem kauliņu, lai iegūtu lietošanai pietiekamu apjomu. - Viņa nopūtās. - Zini, man kādreiz garšoja persiki. Tagad es tos nevaru ciest.

Pagriezusies Aleksa ieraudzīja, ka Daniels lūkojas, šausmās sastindzis, plati ieplestām acīm. - Cianīdu? - viņš bailīgi pārjautāja.

- Vienai no manām drošības sistēmām. Tam reaģējot ar noteiktu šķidru skābi, rodas ciānūdeņražskābe. Bezkrāsaina gāze. Es to glabāju ampulās tik lielā tilpumā, kas pietiek desmit reiz desmit pēdu lielas telpas piepildīšanai. Diezgan vienkāršs process. Man vairs nav pieejami augsta līmeņa materiāli. Šajos laikos jāsamierinās ar ķīmiķošanu vannā.

Daniela saspringtā sejas izteiksme atslāba, un viņš pamāja ar galvu, it kā viss dzirdētais būtu pilnīgi saprātīgs un normāls. Viņš atsāka izbirušās munīcijas vākšanu. Aleksa klusībā pasmaidīja. Bija jāatzīst, ka tagad, kad visa mantība bija sakārtota un rūpīgi noglabāta, viņa jutās kaut nedaudz mierīgāk. Obsesīvi kompul-sīvo traucējumu labā iezīme ir prieks un gandarījums pēc kārtības ieviešanas telpā. Viņa pārbaudīja atlikušos ieročus un nopriecājās par tiem. Jaunus auskarus dabūt vairs nebūs iespējams, un sāka izbeigties daži preparāti, tomēr lielākā daļa slepeno ieroču joprojām bija labā darba kārtībā.

Vakariņās viņi apēda musli batoniņus, Oreo cepumus un pa abiem izdzēra pudeli ūdens, sēdēdami atvērtajās Humvee aizmugures durvis, kur Aleksas kājas karājās krietnu gabalu virs zemes, bet Daniels varēja to aizsniegt ar pirkstgaliem. Daniela pārliecināta, viņa norija vēl dažas pretsāpju tabletes. Labi, ka vismaz šīs bija bezrecepšu zāles. Ar tām nebija jāskopojas.

- Kad dosimies ceļā? - Daniels jautāja, kad viņi bija visu sakopuši pēc vakariņām.

Aleksa palūkojās debesīs uz rietošo sauli. - Drīz. Vēl piecpadsmit minūtes, un tad jau būs tumšs, kad nonāksim uz galvenā ceļa.

- Es zinu, ka esmu sagādājis lielas nepatikšanas un droši vien esmu pelnījis, nezinu, ieslodzījumu vieninieku kamerā vai ko tamlīdzīgu, bet kā tev šķiet, vai es drīkstētu tevi noskūpstīt, kamēr vēl ir laiks? Apsolu, ka saudzīgāk izturēšos pret tavu seju un drēbēm.

- Saudzīgāk? Tas nešķiet pārāk kārdinoši.

- Piedod! Tas pašlaik ir mans labākais piedāvājums.

Aleksa tēloti negribīgi nopūtās. - Vispār jau man šobrīd laikam nav nekā labāka, ko darīt.

Daniels satvēra plaukstās viņas seju - uzmanīgi, lai neaizskartu ievainojumus, - un, kad vīrieša lūpas piekļāvās viņas mutei, tās bija pavisam maigas un vieglas. Viņa sajuta satraukumu, elektrības lādiņus zem ādas, taču šis skūpsts savā saudzī-gumā bija savādi nomierinošs. Tomēr tas spilgti atsauca atmiņā rīta notikumus, mainot noskaņojumu. Uznāca pēkšņa vēlme mainīt tempu, iesēsties Danielam klēpī, apvijot kājas ap viņa augumu, bet viņa savaldījās. Arī šādi bija jauki. Viņas pirksti, kā jau tagad paraduši, ieķērās vīrieša mīkstajās matu cirtās.

Daniels skūpstīja Aleksas kaklu, maigi uzkavējoties vietās, kur zem ādas bija sajūtami pulsa sitieni.

Tad iečukstēja viņas veselajā ausī: - Man neliek mieru viens jautājums.

- Tikai viens jautājums? - viņa klusi izdvesa.

34B

- Nu, neskaitot visu acīm redzamo.

Vīrieša mute atgriezās pie viņas lūpām, joprojām saudzīgi, bet šoreiz jau uzstājīgāk. Bija pagājuši gandrīz desmit gadi, kopš Aleksa bija skūpstījusies, taču šķita, ka vēl ilgāks laiks. Neviens vēl nebija viņu skūpstījis šādi, tā ka apstājas laiks, noreibst prāts un uzliesmo elektrība...

- Vai gribi zināt, kāds tas ir? - viņš pēc dažām minūtēm jautāja.

-Kas?

- Jautājums, kas man neliek mieru.

- Ak jā. Protams.

- Redzi nu, - Daniels iesāka, tad apklusa, lai noskūpstītu viņas plakstiņus. - Es skaidri zinu, kādas ir manas jūtas pret tevi. - Atkal skūpsts uz lūpām, tad uz kakla. - Taču neko nezinu par tavām jūtām pret mani.

- Vai tad to nevar redzēt?

Daniels mazliet atliecās atpakaļ, vēl aizvien turēdams plaukstās viņas seju, un ziņkāri ieskatījās viņai acīs. - Mums laikam ir vienlīdz lielas simpātijas vienam pret otru.

- Tā varētu teikt.

- Bet vai tev tas ir arī kas vairāk?

Viņa izbrīnā lūkojās pretī, īsti neaptverot šī jautājuma nozīmi.

Daniels nopūtās. - Saproti, es esmu tevī iemīlējies. - Viņš ieskatījās Aleksas sejā, cenšoties izprast viņas reakciju, tad mazliet saskuma un nolaida plaukstas uz pleciem. - Nojaušu, ka tu tam netici, bet tā nu tas ir. Par spīti tam, ko varētu secināt no manas nesenās izturēšanās, sekss nav mans galvenais mērķis attiecībā uz tevi. Un... laikam es gribētu zināt, kādi ir tavi mērķi.

- Mani mērķi? - Aleksa neticīgi ieskatījās viņam acīs. - Vai tu to jautā nopietni?

Viņš svinīgi pamāja ar galvu.

Atbildot balss skanēja asāk, nekā viņa bija gribējusi. - Man ir tikai viens mērķis, un tas ir nosargāt mūsu abu dzīvības. Ja man izdosies to īstenot pietiekami labi, tad varbūt mums būs cerības

nodzīvot ilgāk par tuvāko diennakti vai divām. Ja šāds laimīgs bridis kādreiz pienāks, tad es varēšu domāt par citiem mērķiem. Mērķiem ir vajadzīga nākotne.

Daniels sadrūma vēl vairāk un bēdīgi sarauca uzacis. - Vai tiešām mūsu izredzes ir tik ļaunas?

- Jā! - viņa nikni atcirta, sažņaugusi rokas dūrēs. Tad dziļi ievilka elpu. - Man šķita, ka tas ir skaidrs.

Saule laidās lejup. Vajadzēja izbraukt jau pirms piecām minūtēm. Viņa nolēca no Humvee pakaļgala un uzsvilpa suņiem. Ein-šteins dedzīgi metās šurp, gatavs atkal doties ceļā. Aleksa gāja pēc Lolas, bet Daniels viņu apsteidza.

Aleksa izstaipījās un centās koncentrēties. Viņa jutās gluži labi atpūtusies un droši vien varēs vadīt auto visu nakti. Tas ari bija viss, kas pašlaik svarīgs. Pārlaist šo nakti, pēc iespējas nepiesaistot svešu ļaužu uzmanību. Nosūtīt Kevina e-pasta vēstuli un pēc tam pārcelt savu nelielo ceļojošo cirka trupu mazāk uzkrītošā transportlīdzekli. Tādi bija viņas pašreizējie godkārīgākie mērķi.

Kādu laiku viņi brauca klusēdami. Satumsa, kad viņi vēl atradās uz mazajiem lauku ceļiem. Izbraucot uz 149, Aleksa mazliet nomierinājās. Mašīnu nebija pārāk daudz, un visas redzētās bija vecas un izteikti laucinieciskas. Pagaidām viņa bija diezgan pārliecināta, ka viņu atrašanās vieta nevienam nav precīzi zināma.

Aleksa saprata, ka jākoncentrē uzmanība uz braukšanu, taču tumšais ceļš ar svešo mašīnu vienmuļo plūsmu bija pārāk garlaicīgs un viņa nespēja atvairīt domas par to, kas pašlaik notiek Daniela galvā. Viņš bija neparasti pieklusis. Viņa gribēja ieslēgt radio, bet tas šķita gļēvulīgi. Laikam vajadzētu atvainoties.

- Klau, piedod, ja es pirmīt izteicos skarbi, - Aleksa iesāka, un šie vārdi pēc ieilgušā klusuma brīža izklausījās pārāk skaļi. - Saskarsme ar cilvēkiem nav mana stiprā puse. Tas, protams, nav nekāds attaisnojums. Ja jau esmu pieaugusi, tad man būtu jāmāk normāli sarunāties. Piedod!

Daniels nopūtās, taču nevis nepacietīgi, bet drizāk atviegloti. - Nē, piedošana jālūdz man. Man nevajadzēja tā uzstāt.

Manas vainas dēļ mēs esam nonākuši šajā situācijā. Gan jau es saņemšos.

Aleksa papurināja galvu. - Nedomā par to šādi. Tu neesi vainīgs. Saproti, kāds ir nolēmis nogalināt tevi. Pirms sešiem mēnešiem tas notika ar Kevinu, bet dažus gadus pirms tam - ar mani. Iespējams, tu vēl pieļausi kļūdas, jo nevar iepriekš paredzēt, vai kāda rīcība izrādīsies pareiza vai kļūdaina. Taču kļūdas tevi nepadara par vainīgu notiekošajā. Nekad neaizmirsti to, ka ir kāds cilvēks, kurš nospriedis, ka viņa plāni ir svarīgāki par tavu esamību šajā pasaulē.

Daniels bridi apdomāja dzirdēto. - Es saprotu, ko tu gribi pateikt. Un ticu tam. Man ir uzmanīgāk jāieklausās tevi - jārīkojas tāpat kā tev, jākoncentrē uzmanība uz galveno. Nav nekāda labuma no tā, ka es caurām dienām sapņoju kā tāds pusaudzis un lauzu galvu par to, cik lielas ir tavas simpātijas pret mani.

- Tiešām, Daniel, es...

- Nē, nē, - viņš uzreiz pārtrauca. - Es negribēju ar šo piebildi tīši mainīt sarunas tematu.

- Es tikai vēlos paskaidrot. Ja tu esi pusaudzis, tad es esmu bērns, kas mācās staigāt. Es esmu emocionāli atpalikusi. Pat defektiva. Neko nesaprotu no šādām attiecībām. Šobrīd prioritāte ir izdzīvošana, bet es to izmantoju, arī lai izvairītos no jautājumiem, uz kuriem man būtu jāspēj atbildēt. Es domāju... mīlestība? Es pat nezinu, kas tā tāda ir un vai tā vispār pastāv. Piedod, man tas viss ir... ķiniešu ābece. Es izvērtēju faktus, pamatojoties uz vajadzībām un vēlmēm. Nezinu, ko iesākt ar kaut ko... gaisīgāku.

Daniels par to gardi un sirsnīgi iesmējās, un Aleksai kā akmens novēlās no sirds. Viņa ari sāka smieties, pēc tam nopūtās. Pēc šādas kopīgas izsmiešanās visas bailes mazliet atkāpās.

Vēl pēdējoreiz nosmējies, Daniels bezrūpīgā toni iejautājās: - Nu tad saki, kādas ir tavas vajadzības.

Viņa apdomāja šo jautājumu. - Man vajag... lai tu būtu dzīvs. Un es ari vēlētos būt dzīva. Tās ir manas pamatprasības. Ja varu

dabūt vēl kaut ko, tad man labāk patiktu, ja tu būtu kopā ar mani. Viss pārējais ir tikai rotājums.

- Vari saukt mani par optimistu, bet man šķiet, ka mūsu nesaprašanās cēlonis ir tikai dažas semantikas problēmas.

- Varbūt tev ir taisnība. Ja mēs varēsim pavadīt kopā vēl dažas nedēļas, varbūt iemācīsimies runāt vienā valodā.

Daniels satvēra Aleksas plaukstu. - Man lingvistika vienmēr ir labi padevusies.

22 .NODAĻA

Aleksa izvēlējās benzīntanku Batonrūžas pievārtē kasiera vecuma dēļ. Šim vīram aiz muguras jau bija vismaz astoņdesmit vasaras, un viņa ļoti cerēja, ka redze un dzirde tam vairs nav tik laba kā jaunībā.

Pārliecinājusies, ka vecais vīrs nepievērš viņai ne mazāko uzmanību, par spīti diezgan nepārliecinošajai biezajai grima kārtai, viņa sāka nopietnu iepirkšanos. Ūdeni, daudz riekstu un kaltētas gaļas strēmeles - visus ilgāk uzglabājamus proteīna avotus, ko vien varēja atrast. Viņa paņēma arī dažas V8 dzērienu skār-denes. Tie viņai negaršoja, taču mazajā veikaliņā nebija svaigu produktu nodaļas. Aleksa saprata, ka pienāks brīdis, kad būs jāiet uz kādu pārtikas veikalu, taču cerēja, ka varēs atlikt to uz vēlāku laiku. Ar katru dienu viņas zilumi mazliet izbālēja.

Ari diennakts internēta kafejnīcā nebija, par ko uztraukties. Tā atradās līdzās universitātei, tāpēc pat vēlu nakti tajā apmeklētāju netrūka. Aleksa bija uzlikusi kapuci un turēja galvu noliektu. Viņa apsēdās tālākajā stūri un pasūtīja melnu kafiju, neskatoties uz baristu, kurš atnāca pieņemt pasūtījumu. Viņai būtu labāk paticis, ja pietiktu laika nosūtīt šo ziņu no kādas vietas, kas nav tik ļoti pa ceļam uz galamērķi, taču galvenā prioritāte bija nomainīt Betmobili pret piemērotāku transportlīdzekli. Tas pašlaik bija lielākais traucēklis.

Viņa izveidoja pilnīgi jaunu e-pasta lietotājkontu, kas bija reģistrēts ar vārdu, kurš sastāvēja no dažādu burtu un ciparu nejaušas kombinācijas. Tad viņa mēģināja atdarināt Kevina stilu.

Tev nevajadzēja tur iejaukties, Dīvers. Nevajadzēja iesaistīt

civilo. Man nav pienākuma darīt netīros darbus tavā vietā,

tomēr tiku galā ar mazo pratinātāju. Teksasā gan tu labi izrādīji

pateicību. Nu beidzot pietiek.

Ne gluži konkrēti draudi, tomēr labi noprotami. Aleksa mirkli vilcinājās, turot pirkstu virs peles un kursora bultiņu uz pogas “Sūtīt”. Vai viņa tagad pavēstīs ienaidniekiem kaut ko tādu, ko tie iepriekš nezināja? Šobrīd viņi jau būs noskaidrojuši, ka fermā bojāgājušo vidū nav Daniela. Šajā jautājumā nevarēja piemuļķot Dīversu. Vai pastāvēja risks, ka šī rīcība viņiem var nākt par ļaunu? Vai situācija var kļūt vēl sliktāka?

Aleksa nospieda sūtīšanas pogu. Vēl ļaunāk vairs nevarēja būt, un viss.

Tikko ziņojums bija nosūtīts, viņa steidzās projām. Humvee bija novietots šķērsielā pie ēkas sētas puses, aiz dažiem atkritumu konteineriem. Viņa ātri soļoja ar noliektu, kapucē paslēptu galvu un ar šļirci rokā. Šķērsieliņa bija gandrīz tukša, tikai kādā tumšā avārijas izejas durvju ailā cieši kopā stāvēja trīs cilvēki. Brīdi nopētījusi tos, viņa iekāpa automobilī.

Einšteins piebikstīja ar purnu viņai pie pleca. Daniels satvēra viņas plaukstu.

- Vai zini, kur ir nakts redzamības brilles? - viņa klusu apjautājās.

Daniels atlaida Aleksas plaukstu. - Vai kaut kas noticis? -viņš čukstus pavaicāja. Tad pagriezās un sāka meklēt.

- Nekā jauna, - viņa mierinoši atbildēja. - Bet varbūt kaut kas noderīgs.

Daniels pasniedza brilles. Viņa ieslēdza tās un rūpīgāk nopētīja trijotni.

Tie tikko gatavojās pašķirties. Šis nebija pārāk bīstams pilsētas rajons, un visi sarunbiedri bija ģērbušies dārgās, taču ikdienišķā stila drēbēs. Tumšmatains vīrietis bija saķēries rokās ar jaunu blondīni, kurai visi apģērba gabali bija izraibināti ar uzkrītošām firmas zīmēm, padarot viņu līdzīgu NASCAR sacīkšu braucējam, kuru sponsorē vidējā līmeņa luksuspreču ražotāji. Šis pāris tagad devās projām, attālinoties arī no Humvee. Blondīne ejot mazliet grīļojās un streipuļoja. Viņas pavadonis kaut ko lika kapučjakas kabatā.

Trešais palika stāvam tumšajā durvju ailā, nevērīgi atspiedies pret to ar plecu, it kā kuru katru brīdi gaidītu citus cilvēkus. Viņš bija ģērbies kā pārticīgs students.

Aleksa atcerējās savas nesenās pārdomas internēta kafejnīcā, pirms bija uzklikšķinājusi uz sūtīšanas pogas, - ka situācija vairs nevar kļūt sliktāka. Viņa saprata, ka šī spontānā ideja varētu beigties arī bēdīgi, taču nešaubījās par savām spējām klusi un nemanāmi tikt galā ar sarežģījumiem. Un būtu ļoti jauki, ja šis students tiešām izrādītos tāds darbonis, par kādu viņa to noturēja.

Aleksa noņēma brilles.

- Kur ir nauda? - viņa čukstus jautāja.

Pēc nepilnas minūtes, ar šļirci vienā un piecdesmit banknošu žūksni otrā rokā, viņa klusi izslīdēja no Humvee un devās pie svešinieka, kurš joprojām stāvēja, bezrūpīgi atspiedies pret sienu, it kā šī būtu vispatīkamākā vieta, kur šobrīd atrasties. Bez brillēm viņa nevarēja īsti skaidri saskatīt, tomēr šķita, ka stāvētājs ir ievērojis Aleksas mērķtiecīgo tuvošanos. Viņa ķermenis tik tikko manāmi saspringa, taču nepakustējās.

- Sveiki, - viņa ierunājās, kad bija pienākusi pietiekami tuvu, lai varētu sazināties klusi, tomēr labi sadzirdami.

- Labs vakars, - svešais laiski atbildēja stieptā dienvidnieku izrunā.

- Vēlējos pajautāt, vai jūs varētu man palīdzēt. Es meklēju kādu... specifisku produktu, - viņa izrunāja šo teikumu kāpjošā intonācijā kā jautājumu. Aleksa nezināja, kā pareizi jāpērk narkotikas uz ielas. Nekad agrāk nebija nācies to darīt. Šī bija pirmā reize, kad bija beigušies Čikāgā sarūpētie komponentu krājumi. Džonijs Dž. vienmēr labprāt norēķinājās ar produktiem.

Aleksa bija gaidījusi, ka vīrietis noturēs viņu par policisti, kā tas allaž notiek TV seriālos par narkotirgoņiem, taču viņš tikai pamāja ar galvu.

- Varbūt arī varēšu palīdzēt. Ko tieši meklējat?

Bija maz ticams, ka viņš varētu būt policists, ja nu vienīgi tikko novērotais pārdošanas darījums bija inscenēts, lai pievilinātu īsto klientu. Ja viņš mēģinās aizturēt Aleksu, viņa to apdullinās un aizbēgs. Policijas vajāšana Batonrūžā viņai lielas problēmas nesagādātu, turklāt bija noprotams, ka šis vīrietis nav saskatījis viņas seju, jo nebija izrādījis izbrīnu par ievainojumiem.

- Opioldus: opiju vai heroīnu, vai morfinu.

Uz bridi iestājās klusums, tad tirgonis ziņkāri ielūkojās tumsā zem Aleksas kapuces. Viņa šaubījās, vai tur daudz kas bija saskatāms.

- Tas ir eksotisks saraksts. Opiju? Hmm... Man nav ne jausmas, kur to varētu dabūt.

- Heroīns ari derēs. Vislabāk pulvera veidā. Tīrs, bez piemaisījumiem droši vien nav pieejams? - Iespēja dabūt tīru heroīnu bija gandrīz neticama. Katra šīs vielas partija, kas bija nonākusi pie viņa, noteikti pirms tam divas trīs reizes modificēta. Bet viņš jau nu neteiks patiesību. Attīrīšana ir apgrūtinošs process, bet viņa pacentīsies.

Vīrietis īsi iesmējās, un Aleksa saprata, ka viņa laikam izturas kā naiva iesācēja.

- Man ir kāda smalka manta. Taču tā nav lēta.

- Lai tik cena atbilst kvalitātei, - Aleksa atbildēja. - Es nemeklēju lētos piedāvājumus.

- Divi simti par gramu. Baltais pulveris tīrā veidā.

Stāsti vien, viņa klusībā nodomāja. Tomēr heroīns ar piemaisījumiem ir labāks nekā pilnīgs tā trūkums. - Trīs gramus, lūdzu!

Vīrietis vilcinājās. Tumsā nevarēja īsti saskatīt pārdevēja sejas izteiksmi, tomēr pēc sāniski piešķiebtās galvas varēja noprast, ko viņš gaida. Aleksa izvilka no kabatas naudas žūksni un noskaitīja divpadsmit banknotes. Uz īsu mirkli pārņēma šaubas, vai vīrietis nemēģinās atņemt pārējo naudu. Taču viņš šķita uzticams tirgotājs un noteikti gribētu, lai šī turīgā pircēja kļūtu par pastāvīgu klienti.

Viņš paņēma piedāvāto naudu, ātri pārlaida tai skatienu un iebāza plato brezenta šortu aizmugures kabatā. Kad viņš pietupās, Aleksa bažigi saspringa, taču viņš tikai sameklēja mugursomu, kas bija paslēpta pie sienas aiz kaudzē sakrautiem atkritumu maisiem. Prasītā manta nebija ilgi jāmeklē. Jau pēc mirkļa viņš atkal izslējās, turot rokā trīs mazus plastmasas maisiņus. Tumsā bija grūti precīzi noteikt krāsu, taču to saturs izskatījās balts. Aleksa pastiepa roku, un mazie maisiņi iegūla viņas plaukstā.

- Paldies, - viņa pateicās.

- Prieks pakalpot, kundze. - Vīrietis dīvaini palocīja galvu, gandrīz paklanoties.

Aleksa steidzās atpakaļ uz Humvee, priecājoties, ka no šīs puses to nevar skaidri saskatīt. Dīleris redzēs tikai kādu lielu tumšas krāsas auto un neko vairāk.

Kad viņa iekārtojās pasažiera sēdeklī, Einšteins klusi iesmilkstējās.

- Braucam! - viņa pavēlēja.

Daniels iedarbināja motoru.

- Griezies pa kreisi sānielā, lai tas vīrs neredzētu Humvee.

- Kas tur notika? - Daniels čukstus iejautājās, paklausot rīkojumam. Pat tik klusā čukstā viņa balsi bija jūtama spriedze. Nebija nekāds brīnums, ka suns arī satraucies.

- Es tikai iegādājos dažas vajadzīgās sastāvdaļas.

- Sastāvdaļas?

- Man bija izbeigušies opioldi.

Izbraucot uz platāka ceļa, Aleksa juta, ka Daniela spriedze mazliet atslābst, droši vien pateicoties viņas bezrūpībai.

- Tu nopirki narkotikas?

- Jā. Atceries, ko es teicu par ķīmiķošanu vannā? Iegūt izejvielas tagad ir mazliet sarežģītāk nekā agrāk. Negribēju palaist garām izdevību.

Kādu bridi abi klusēja.

- Ceru, ka tas bija pareizs gājiens, - viņa nomurmināja.

- Tu domā, ka viņš kādam pastāstīs?

Aleksa apjukumā samirkšķināja acis. - Kas? Ak nē! Es neraizējos par narkodīleri. Es domāju par e-pasta sūtīšanu.

- Tā bija Kevina ideja, - Daniels atbildēja.

Viņa pamāja ar galvu. - Un viņš kļūdās retāk nekā es.

- Nē, es tikai gribēju teikt: ja tā izrādīsies neveiksmīga, tad tā būs viņa ideja.

Aleksa īsi iesmējās. Tas neizklausījās priecīgi.

- Tev tā nepatīk?

- Es nezinu. Gribu izbeigt to visu... taču esmu nogurusi, Daniel. Gribu aizbēgt un paslēpties.

- Izklausās kārdinoši, - viņš piekrita. - Tikai, hm, vai es ari esmu aicināts līdzi?

Aleksa uzmeta viņam pārsteigtu skatienu. - Nu protams!

- Tad labi.

Un atkal šis automātiskais protams. Tas neprātīgais pieņēmums, ka Danielam paredzēta vieta jebkurā viņai lemtajā turpmākās dzīves variantā.

Aleksa nesaprata, vai tas ir nogurdinošās spriedzes vai kāda cita iemesla dēļ, taču visu nakti viņu vajāja kaitinoša ļauna priekšnojauta. Varbūt tās bija tikai sirdsklauves, ko izraisījusi pēc divu dienu pārtraukuma izdzerta kafijas tase.

Tāpēc viņa bija bezgala pārsteigta, kad pēc septiņām stundām, saulei esot jau krietni aiz apvāršņa, viņi bez jebkādiem starpgadījumiem bija sasnieguši nomaļo namiņu.

Daniels bija tikai divreiz nogriezies nepareizā virzienā -iespaidīgs rādītājs, ņemot vērā, ka iepriekšējo reizi viņš šeit bija viesojies desmit gadu vecumā, - un visi ceļi, pa kuriem viņi bija braukuši pēc saullēkta, bija tukši. Tātad neviens neziņos par šajā apvidū redzētu bruņu automobili.

Aleksa pagaidām atstāja Humvee aiz atsevišķās garāžas ēkas. Daniels paspārdīja dažus akmeņus lieveņa pakāpienu pakājē,

35B

līdz atrada no plastmasas izgatavoto. Viņš izņēma tajā paslēpto atslēgu un Einšteina pavadībā kāpa augšā pa pakāpieniem.

Namiņš bija celts no sarkana ciedru koka, ar smailu, slīpu jumtu līdz pat zemei - burvīgs par spīti dažām septiņdesmito gadu stila pazīmēm. Aleksa palika stāvam tā priekšā tik nogurusi, ka vairs nespēja paspert ne soli. Nakts bija pagājusi mierīgi, tomēr ceļā bija pavadīts ļoti ilgs laiks. Pēc izbraukšanas no Batonrūžas viņa bija samainījusies vietām ar Dānieļu, bet pēc tam, būdama pārāk saspringa un mocīdamās sliktās priekšnojautās, kas neatkāpās kopš e-pasta nosūtīšanas, vairs nebija gribējusi izlaist no rokām stūri. Daniels bija pāris reižu nosnaudies un tagad šķita gandrīz možs. Viņš pagāja garām Aleksai un devās paņemt Lolu no kravas nodalījuma.

- Izskatās, ka tevi ari vajadzētu aiznest, - viņš ieminējās, nākot atpakaļ ar suni uz rokām. Nolicis Lolu uz grīdas pie durvīm, viņš atgriezās pēc Aleksas.

- Ļauj man atjēgties, - viņa nomurmināja. - Prāts aizmidzis.

- Vēl tikai dažus soļus, - Daniels viņu uzmundrināja, apliekot roku ap vidukli un saudzīgi pavelkot uz priekšu.

Pēc izkustēšanās no vietas kļuva vieglāk. Ar inerces spēku viņa uzkāpa augšā pa pakāpieniem un iegāja iekšā. Viņa tikai kā pa miglu redzēja lielus trīsstūrveida logus visas sienas augstumā ar skatu uz purvainu mežu, pavecus, bet ērtus dīvāniņus, veclaicīgu malkas krāsni un īsas kāpnes, kamēr Daniels veda viņu garām tām un tālāk pa nelielu gaiteni.

- Galvenā guļamistaba ir tur... man šķiet. Mēs ar Kevu vienmēr nakšņojām bēniņos. Es izkraušu mantas un iekārtošu suņus, tad ari likšos uz auss.

Aleksa pamāja ar galvu, kad Daniels ieveda viņu pustumšā istabā ar lielu dzelzs gultu. Tas bija viss, ko viņa pamanīja, pirms galva noslīga uz spilvena.

- Ak nabadzīte, - iegrimstot miegā, viņa dzirdēja Dānieļu klusi iesmejamies.

Aleksa atmodās gausi, iznirstot no nemaņas caur sapņainu pusmiega vīziju plīvuriem. Viņa gozējās ērtā siltumā, nebija izbailēs uztrūkusies no miega un pat vēl pirms pilnīgas pamošanās sajuta līdzās elpojam Daniela silto augumu. Uzmanību piesaistīja netāla, klusa dūkoņa, taču, pirms paguva nobīties no šīs skaņas, viņa sajuta ventilatora iekustinātās gaisa pūsmas maigo pieskārienu ķermenim. Viņa atvēra acis.

Istaba joprojām bija pustumša, taču gaisma bija citādā krāsā nekā aizmigšanas brīdī. Tā spraucās gar malām dubultajiem puķainajiem aizkariem, kas aizsedza lielo logu pie pretējās sienas. Bija pēcpusdiena, ne tik karsts kā iepriekš. Laikam dienas siltumā viņa bija nosvīdusi, jo seju klāja plāna sažuvušu sāļu kārtiņa.

Istabas sienas bija darinātas no gariem, sarkaniem baļķiem. Aiz muguras spīdēja spožāka gaisma. Viņa pagriezās uz otriem sāniem un ieraudzīja jumta logu virs tualetes galdiņa. Līdzās izlietnei bija novietota viņas mugursoma, gāzmaska un pirmās palīdzības aptieciņa.

Varbūt Danielam nepiemita dabas dots bēgļa talants, toties viņš bija visiejūtīgākais ceļabiedrs, kādu viņa jebkad bija pazinusi.

Aleksa basām kājām izlavījās gaitenī, lai apskatītu namiņu. Pārējās telpas bija nelielas - tikai virtuve ar mazu ēdamtelpas nišu līdzās, dzīvojamā istaba ar augstiem logiem, vaļēji bēniņi virs tās un vēl viena neliela guļamistaba ar vannasistabu gaitenī. Aleksa iegāja tajā, lai ātri, bet ar lielu baudu nomazgātos dušā. Mazajā telpā ar zilajām sienām, vannu un dušu uz plauktiņa bija šampūns un matu balzams, taču nebija ziepju, tāpēc viņa viscaur nomazgājās ar šampūnu. Ziepju trūkums, ledusskapja tukšums un plānā putekļu kārtiņa uz virtuves virsmām bija laba zīme -neviens jau sen šeit nebija uzturējies.

Aleksa ātri nomainīja sejas pārsējus un nopētīja plaukstas, kuras izskatījās daudz labāk, nekā viņa bija domājusi, tad palūkojās

36ū

ārā pa augstajiem logiem, lai pārbaudītu, kā klājas suņiem. Tie rāmi snauduļoja uz lieveņa. Viņa jau bija sākusi pierast pie drošības sajūtas, ko sniedz šāda dzīvā signalizācijas sistēma.

Mazliet gribējās ēst, taču bija slinkums iet kaut ko meklēt un gatavot. Viņa atcerējās, cik baisa sajūta bija vakar vakarā, pamostoties vienai, tāpēc nevēlējās, lai Daniels arī pārcieš tādu pašu paniku. Miegs vairs īsti nenāca, taču nogurums vēl nebija pārgājis, un gulta šķita vilinoša. Varbūt tā bija izvairīšanās no neizbēgamā. Kamēr viņa turēs acis ciet un galvu uz spilvena, nebūs jāsāk gudrot un plānot, kā rīkoties turpmāk.

Aleksa atgriezās ērtajā gultā, saritinājās pie Daniela krūtīm un ļāvās laiskam mieram. Nekādi steidzami darbi šobrīd negaidīja. Varēja atļauties divdesmit minūtes atpūtas, neko nedomājot. Varbūt pat veselu stundu. Viņi abi bija dzīvi nokļuvuši šeit -tātad tā bija pelnīta atpūta.

Diemžēl vieglāk bija izlemt nedomāt nekā to īstenot. Gluži neviļus Aleksa sāka apcerēt Danielam doto solījumu neatstāt viņu šeit vienu. No vienas puses, viņa saprata, ka nespēs būt apmierināta ar kādu viņa drošības attālinātu risinājumu. Pat ja sagādātu pārtikas rezerves gadam, pat ja nebūtu šaubu, ka īpašnieki nekad šeit neatgriezīsies, pat ja varētu aprīkot šo namiņu ar slazdiem, kas iznīcinās jebkuru iebrucēju, un pat ja ieslēgtu Dānieļu kā cietumnieku, lai viņš nekur neaizklīstu un neiekultos nepatikšanās, viņa tomēr nebūtu apmierināta. Jo - ja nu tomēr? Vajātāji jau iepriekš bija atraduši Dānieļu, un viņa bija atstājusi pēdas, kas ved uz šo patvērumu, tiesa, niecīgas. Viņa varētu aizvest Dānieļu uz ziemeļiem, uz savu īrēto mājiņu, taču departaments bija sazinājies ar viņu laikā, kad viņa tur dzīvoja. Diez vai tiem bija zināma adrese, bet ja nu tomēr? Kamēr Daniels atradīsies blakus, viņa varēs darīt visu nepieciešamo, lai viņu aizsargātu, - darīt daudz ko tādu, kas viņam pašam neienāktu prātā. Aleksa spēja saredzēt draudus, ko Daniels nepamanīja.

No otras puses, vai tam visam pamatā nebija tikai viņas pašas vēlmes? Viņa gribēja būt kopā ar Dānieļu. Vai tāpēc viņa sagudroja aizbildinājumus? Vai viņas loģika bija kļūdaina un sagrozīta, lai izdabātu personiskajām vēlmēm? Kā lai to saprot? Kad viņa teica Danielam, ka uzbrukuma laikā viņš būtu apgrūtinājums, viņa zināja, ka tas izklausās loģiski. Bet, protams, ja ienaidnieki sagūstīs Dānieļu, kamēr viņa atradīsies tālu projām, attālums nemazinās varu, kādu tie iegūs pār Aleksu.

Viņa nopūtās. Kā lai saprot visu skaidri un loģiski? Ar savām emocijām viņa bija samudžinājusi šo situāciju īstā Gordija mezglā.

Daniels, joprojām miega varā, sakustējās un aplika roku ap viņas augumu. Aleksa zināja, ko viņš teiktu par šo dilemmu, un saprata arī to, ka viņa viedoklis nepalīdzēs skaidrāk izprast situāciju.

Mostoties viņš nopūtās. Vīrieša pirksti pārslīdēja pār Alek-sas muguru visā garumā uz leju, pēc tam atpakaļ uz augšu. Tie aptaustīja mitrās matu šķipsnas zem pakauša. Viņš novaidoties izstaipījās, tad atkal pieskārās viņas matiem.

- Tu biji piecēlusies, - viņš nomurmināja.

Daniels gausi atvēra acis, mirkšķinādams tās, lai koncentrētu skatienu. Krēslainajā telpā acis izskatījās tumši pelēkas.

- Uz īsu brīdi, - Aleksa atbildēja.

Viņš iesmējās, kad plakstiņi atkal aizkrita ciet, un piekļāva Aleksu ciešāk sev pie krūtīm. - Tad labi. Cik tagad ir pulkstenis?

- Ap četriem, man šķiet.

- Vai ir kaut kas, par ko raizēties?

- Nē. Vismaz šobrīd nav.

- Tas ir jauki.

- Jā, tiešām.

- Tas ir jauki, - viņš čukstēja.

Vīrieša plauksta atkal lēni slīdēja augšup pa Aleksas muguru, tad pār labo plecu, vieglītēm pieskārās atslēgkaulam, līdz beidzot maigi apņēma veselo sejas pusi. Viņš mazliet pacēla to, līdz viņu deguni saskārās.

- Jā, tas arī, - Aleksa piekrita.

- Vēl vairāk nekā jauki, - viņš nomurmināja, un Aleksa būtu piekritusi ari šim apgalvojumam, taču lūpas jau bija aizņemtas skūpstā. Viņa plauksta maigi pieskārās sejai, lūpas viegli apņēma viņējās, bet apskāviens ap vidukli bija ciešs. Aleksa ar abām rokām apķērās ap Daniela kaklu un piespiedās vēl tuvāk.

Tas nebija tā kā toreiz mašīnā, kad ausis skaļi dunēja vajāšanas trauksme, kad viņi vēl bija šoka un panikas pārņemti. Tagad nekādu briesmu nebija. Tikai abu sirdspukstu ritms, kas pieņēmās spēkā, bet ne no bailēm.

Aleksa nosprieda, ka šāds iznākums ir neizbēgams, ņemot vērā viņu attiecības pēdējā laikā. Saprotams, ka, nonākot kādā ērtā vietā, kaut uz bridi patveroties no visām briesmām, paliekot divatā un bez jebkādiem ārpasaules traucēkļiem, nekas vairs nespēs viņus atturēt vienu no otra.

Taču dīvainā kārtā notiekošais nemaz nešķita kaut kas neizbēgams. Tas drīzāk bija viņas mūža lielākais pārsteigums. Uzbangoja tāds pretrunīgu emociju jūklis, ko viņa nekādi nespēja saprast. Patīkamas, pazīstamas sajūtas... bet arī jaunas un elektrizējošas. Maigas un vienlaikus bezgala satraucošas, gan nomierinošas, gan saviļņojošas. It kā katrs nervu galiņš viņas ķermenī kvēlotu vienlaikus desmitiem dažādu pretēju stimulu iedarbībā.

Vienīgais, ko Aleksa apzinājās skaidri, bija Daniela neatkārtojamā būtība, viņa bezgala krietnais godīgums un patiesums. Viņš piederēja kādai citai pasaulei, daudz tīrākai un godīgākai nekā tā, kurā mita viņa, un tagad, kad viņi bija saplūduši vienā veselumā, Aleksai šķita, ka arī viņai ir atļauts nokļūt tur kopā ar Dānieļu.

Aleksas līdzšinējā pieredze attiecību jomā bija pavisam niecīga un stereotipiska, tāpēc viņai nebija nekā daudz, ar ko salīdzināt šīs izjūtas. Viņa vienmēr bija uzskatījusi, ka sekss ir pasākums ar skaidri noteiktu mērķi - gūt fizisku baudu, kas dažkārt izdevās, bet citreiz ne.

Šībrīža izjūtas ne tuvu neatbilda šim pieņēmumam. Tas nebija tikai pasākums ar mērķi, bet drīzāk nebeidzams kopīgs ceļojums, abpusēja otra cilvēka iepazīšana, aizraujoši atklājumi un patiesa sajūsma par katru atklāto sīkāko niansi. Tā nebija apzināta tiekšanās pēc baudas, taču neviena no vēlmēm - ne fiziskajā, ne garīgā — nepalika neapmierināta.

Gaismai ap aizkaru malām jau iekvēlojoties sārtā krāsā, viņi rāmi un pacietīgi gulēja līdzās skūpstīdamies, un Aleksa centās atrast īsto vārdu emocijām, kas viņu bija pārņēmušas tik vētraini, kā paceļot spārnos. Tās mazliet atgādināja sākotnējo līksmo aizrautību, kad, iedomājoties par Dānieļu, ikreiz bija jāsmaida, taču bija tūkstošreiz, miljonreiz spēcīgākas un ugunī attīrītas no visiem piemaisījumiem, visām mazsvarīgākajām izjūtām. Viņa nezināja, kā tās nosaukt. Vistuvākais līdzīgais vārds, kas ienāca prātā, bija prieks.

- Es tevi mīlu, - Daniels čukstēja pie viņas lūpām. - Es tevi mīlu.

Varbūt tas arī bija īstais vārds. Viņa nebija iedomājusies, ka tā nozīme varētu būt tik... milzīga.

- Daniel, - viņa nomurmināja.

- Tev nav nekas jāatbild. Es tikai gribēju pateikt to skaļi. Ja mēģinātu paturēt to sevī, sirds varētu pārplīst. Varbūt drīz man būs tas jāsaka vēlreiz. Brīdinu jau iepriekš, - viņš iesmējās.

Aleksa pasmaidīja. - Es vairs nekad negribu dzīvot tā, ka nav nekā, ko zaudēt. Es priecājos, ka tu esi mans apgrūtinājums. Esmu pateicīga par to. Es neatteiktos no tevis neparko.

Aleksa piekļāva vaigu pie Daniela krūtīm un ieklausījās vienmērīgajā vīrieša elpā. Elpošana līdz šim bijusi viņas galvenā prioritāte. Viņa skaidri apzinājās, ka vēl pirms mēneša būtu izjutusi lielas šausmas, ja šo prioritāti vajadzētu attiecināt uz vēl vienu plaušu pāri. Viņa būtu aizbēgusi, atpakaļ neskatoties, no vēl kāda cita pienākuma, izņemot savas kailās dzīvības nosargāšanu. Taču cik daudz viņa būtu palaidusi garām! Viņa pat nespēja atcerēties, kas viņai tolaik palīdzēja izturēt. Lūk, par šādu dzīvi ir vērts cīnīties, lai to nezaudētu.

- Kad man bija divpadsmit vai varbūt trīspadsmit gadi, es atteicos no cerībām uz neparastu dzīvi, - Daniels domīgi ierunājās,

ar pirkstiem viegli glāstīdams Aleksas matus. - Šādā vecumā cilvēks laikam pamazām kļūst pieaudzis un atstāj pagātnē bērnības fantāzijas. Tad cilvēks apjauš: nekad neatklāsies, ka viņš patiesībā ir citplanētietis, kuru adoptējuši garlaicīgie zemes ļautiņi. Citplanētietis ar brīnumainām superburvju spējām, kas ļaus izglābt pasauli. - Viņš klusi iesmējās. - Nē, protams, mēs to saprotam jau daudz agrāk, taču vēl gadiem ilgi ir grūti pilnībā atteikties no šādām iedomām. Bet tad dzīve sagādā dažas vilšanās, zūd ilūzijas, un cilvēks samierinās ar realitāti... Manuprāt, man tas izdevās diezgan labi. Es jutos pietiekami laimīgs pelēkajā ikdienas pasaulē. Taču vēlos, lai tu zinātu - kopā ar tevi pavadītais laiks tiešām bija neparasts. Jā, protams, bija jāpārcieš šausmas, taču līdz ar tām es izjutu arī prieku, par kādu nebiju ne sapņojis, ne nojautis. Un tas ir tāpēc, ka tu esi neparasta. Es tā priecājos, ka tu mani atradi. Laikam liktenis bija man lēmis dramatiskas izmaiņas dzīvē - uz labu vai uz ļaunu. Es tikai esmu bezgala pateicīgs, ka tam bija jānotiek kopā ar tevi.

Aleksai aizžņaudzās elpa, un viņa patiesā izbrīnā steidzīgi mirkšķināja acis, lai neļautu asarām izplūst pār vaigiem. Viņa savulaik bija raudājusi no bēdām, no sāpēm, no vientulības un pat no bailēm, taču šī bija pirmā reize, kad acis bija pieplūdušas ar prieka asarām. Tā šķita dīvaina reakcija, kurai viņa nekad nebija noticējusi, lasot par to grāmatās, bet tagad pirmoreiz apjauta, ka prieks spēj saraudināt pat vairāk nekā sāpes.

Aleksa labprāt būtu palikusi gultā vēl ilgi, ilgi, tomēr izsalkums ņēma virsroku. Lai arī Daniels neko neteica, varēja nojaust, ka arī viņš neatteiktos no kaut kā ēdama. Sēžot pie nelielā galdiņa ēdamtelpas nišā, mielojoties ar kaltētas gaļas šķēlēm, zemesriekstiem un cepumiem ar šokolādes gabaliņiem, smejoties un buži-not suņus aiz ausīm (protams, viņi ātri vien bija padevušies un ielaiduši mājā Einšteinu un Lolu - ja jau ielauzties svešā īpašumā, tad labāk darīt to lepni un kopā ar draugiem), bija savādi iedomāties, ka vairs nebūs jākāpj Betmobilī un jādodas prom naktī, saspringušiem bailēs. Priekšā vēl bija divpadsmit brīvas stundas, kuras varēs pavadīt, kā vien vēlēsies. Aleksa gluži labi nojauta izvēlēto nodarbi, taču pats svarīgākais bija brīvība.

Un tad, kā par spīti, piezvanīja Kevins.

- Sveiks, Denij, jums viss labi? - atskanēja jautājums. Viņa balss, kā vienmēr, bija dzirdama pa gabalu.

- Man klājas lieliski, - Daniels paziņoja. Aleksa brīdinoši papurināja galvu. Nevajag paskaidrot sīkāk.

- Prieks dzirdēt. Kā noprotu, jūs nokļuvāt pie Makkinlijiem.

- Jā. Te nekas nav mainījies.

- Tad labi. Tas nozīmē, ka nams joprojām pieder viņiem. Vai esat pietiekami atpūtušies?

- Nu, jā. Paldies par apjautāšanos.

Aleksa nopūtās, zinādama, ka Kevins to nevaicāja tikai pieklājības pēc. Tas būtu pārāk skaisti, lai būtu patiesi. Viņa pastiepa roku, tikko Kevins bija sācis teikt: - Man jārunā ar Oleandru.

Daniels apjuka, nesaprotot viņas domu gājienu, taču pasniedza tālruni.

- Ļauj uzminēt, - Aleksa iesāka. - Mums pēc iespējas drīzāk jādodas pie tevis.

-Jā.

Daniela seja savilkās bēdigā grimasē.

- Ko Diverss darīja? - Aleksa jautāja.

- Neko... un tas man nepatīk. Skaidrs, ka kaut ko viņš dara, taču tagad rīkojas piesardzīgāk. Nojauš, ka es novēroju. Viņš zvanās pa tālruni no citiem kabinetiem, lai es nevarētu noklausīties. Ko tu uzrakstīji tajā e-pasta vēstulē?

Aleksa nocitēja precīzi vārds vārdā, jo, zinādama, ka Kevins to jautās, bija iegaumējusi nelielo tekstu.

- Nav slikti, Ollij, nav slikti. Varbūt mazliet par gudru manai gaumei, bet tas nekas.

- Un ko tu domā darīt?

- Gribu doties uzbrukumā šonedēļ, tāpēc tev jābrauc šurp un ari jābūt gatavai rīkoties tajā pašā laikā.

Aleksa smagi nopūtās. - Sarunāts.

- Vai Suburban joprojām ir tur?

- Ak, neesmu vēl paskatījusies.

- Kāpēc ne? - viņš stingri noprasīja.

- Ilgi nogulēju.

- Draudzenlt, tev jāsaņemas. Saldais miedziņš būs jāatliek uz dažām nedēļām.

- Es gribu būt vislabākajā formā, kad būs jārlkojas.

- Jā jau jā. Kad varēsi doties ceļā?

- Uz kurieni mums jābrauc?

- Es atradu kādu apmešanās vietu mums visiem. Vai tev ir kāds rakstāmais?

Kevins nosauca adresi. Tā atradās Aleksai nepazīstamā Vašingtonas daļā. Viņa bija to uzskatījusi par diezgan smalku bagātnieku rajonu, taču tāds diez vai būtu piemērots bēgļu slēptuvei. Laikam viņa bija sajaukusi ar kādu citu rajonu. Sen nebija bijusi galvaspilsētā.

- Nu labi, mums vispirms jāsavāc mantas. Izbrauksim, cik drīz varēsim... ja vien būs pieejams kāds cits braucamais.

- Pa ceļam būs jāpiestāj Atlantas piepilsētā. Es atradu viesnīcu Lolai. Tur jābūt pēc deviņiem no rīta.

- Ko tu viņiem teici? Par šāviena brūci viņas kājā?

- Tu cieti auto nolaupīšanas mēģinājumā. Uzbrucējs ievainoja gan tevi, gan suni. Tu dodies uz Atlantu kādu laiku padzīvot pie mātes, bet viņai ir alerģija pret suņiem. Tu esi pārcietusi smagu traumu, un viņi nedrīkst neko par to jautāt. Tavs vārds ir Endija Velsa, un viņi zina, ka maksāsi skaidrā naudā. Un, starp citu, es esmu tavs noraizējies brālis.

- Cik jauki!

- Protams. Tagad ej pārbaudi garāžu un atzvani man.

- Klausos, ser! - viņa izsmējīgi atbildēja.

Kevins beidza sarunu.

- Vai tiešām mēs gatavojamies nozagt Makkinliju auto? -Daniels brīnījās.

- Jā, ja paveiksies.

Viņš nopūtās.

- Klau, mēs taču atstāsim garāžā Humvee. Tas droši vien ir vismaz četras vai piecas reizes vērtīgāks par Suburban. Ja nevarēsim nogādāt atpakaļ viņu auto, Makkinliji nepaliks zaudētājos, vai ne?

- Laikam gan. Kevinam nepatiks, ka viņa iemīļotā rotaļlieta tiks atstāta ķīlā.

- Tā nav mūsu problēma.

Garāžas durvis varēja atslēgt ar mājas atslēgu. Daniels apgalvoja, ka iekšpusē, mazliet pa labi no durvīm, blakus gaismas slēdzim būs uz maza āķīša uzkarināti divi auto atslēgu komplekti. Viņš nospieda slēdzi.

Aleksa noelsās. - Es esmu nonākusi paradīzē!

- Ak tā, viņi iegādājušies jaunu auto, - Daniels daudz vienaldzīgāk secināja. - Laikam vecais bija pagalam.

Aleksa apgāja ap automobili, viegli pārvelkot ar pirkstu galiem pār tā sāniem.

- Skaties, Daniel! Vai esi kādreiz redzējis kaut ko vēl skaistāku?

- Aleksa, tas ir tikai sudrabkrāsas apvidus auto. Izskatās tieši tāpat kā katrs trešais auto uz ceļa.

- Zinu! Vai tas nav fantastiski? Un paskaties uz šo! - Viņa parādīja Danielam mazu hroma plāksnīti automašīnas aizmugurē, blakus lukturiem.

Viņš apjucis raudzījās pretī. - Tas ir hibrīds? Nu un tad?

- Tas ir hibrīds! - Aleksa priecīgi iedziedājās, apskaujot viņu. - Kā Ziemassvētku dāvana!

- Nebiju iedomājies, ka tu esi tik zaļi noskaņota.

- Nu nē taču! Vai zini, cik reižu mums vajadzēs uzpildīt benzīnu šim vāģim? Divreiz! Nu varbūt trīsreiz, bet ne vairāk - visu ceļu līdz Vašingtonai. Un skaties - tikai paskaties uz šīm brīnišķīgajām numurzlmēm! - Viņa norādīja ar abām rokām, apjaušot, ka no malas laikam izskatās pēc TV šova vadītājas.

- Jā, tās ir Virdžīnijas numurzlmes. Makkinliju pastāvīgā dzīvesvieta ir Aleksandrijā. Tas nav nekāds lielais pārsteigums.

- Šis auto Vašingtonā būs pilnigi neredzams! Kā maskētais bumbvedējs. Ja kāds būs spējis izsekot pēdām, ko mēs atstājām ar Teksasas Betmobili, tad nonāks strupceļā. Šis ir brīnišķīgs ieguvums, Daniel, bet man šķiet, ka tu nespēj pilnībā novērtēt, cik ļoti mums paveicies.

- Man nepatīk apzagt draugus, - viņš norūca.

- Vai Makkinliji ir jauki cilvēki?

- Ļoti jauki. Viņi brīnišķīgi izturējās pret mūsu ģimeni.

- Tad jau viņi droši vien negribētu tavu nāvi, vai ne?

Daniels pievērsa Aleksai drūmu skatienu. - Nē, domāju ne.

- Tāpēc es nešaubos: ja viņi zinātu par mūsu situāciju, tad gribētu, lai tu aizņemies šo auto.

- Aizņemties nozīmē ari atdot.

- Un mēs, protams, tā ari darīsim. Ja vien paliksim dzīvi. Tu domā, kaut kas - izņemot nāvi - spēs liegt Kevinam atgūt savu iemīļoto braucamo?

Daniels pēkšņi kļuva nopietns. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš pagrieza muguru Aleksai un pievērsās mašīnai. - Nevajag par to jokot.

Aleksa mazliet samulsa no šis pēkšņās noskaņojuma maiņas. - Es nemaz nejokoju, - viņa paskaidroja. - Es tikai gribēju teikt, lai tu tik ļoti neuztraucies par auto aizņemšanos. Mēs to atvedīsim atpakaļ, ja vien varēsim, es apsolu.

- Nerunā par nāvi... Tikai ne tā... vieglprātīgi.

- Piedod! Pacenties saprast, nekas jau no tā nemainās, vai mēs par to smejamies vai raudam. Tāpēc es labāk smejos, kamēr vēl varu.

Daniels palūkojās uz viņu ar acs kaktiņu, stīvi sastindzis. Tad spriedze atslāba, un viņš ar plaukstu viegli pieskārās Aleksas vaigam.

- Ja nu mēs nepaklausītu Kevinam? Varbūt paliksim tepat?

Aleksa uzlika savu plaukstu uz viņējās. - Būtu jauki, ja tā

varētu. Viņi mūs tik un tā atrastu.

Daniels domīgi pamāja ar galvu.

- Nu tad neko darīt. Vai sāksim kravāt mantas?

- Protams, tikai vispirms piezvanīšu Kevinam.

Kamēr Aleksa priecīgi stāstīja Kevinam pārjauno auto, Daniels pārcēla somas no Humvee uz Toyota. Kevins neizrādīja lielāku sajūsmu kā Daniels, taču uzreiz saprata izdevīgumu.

- Tas ir lieliski, Ollij. Bet tagad pasteidzies! Pulkstenis tikšķ.

- Mums jābūt Atlantā tikai pēc deviņiem, tātad cikos jāizbrauc no šejienes - ap diviem naktī?

- Lai tā būtu. Gaidīšu jūs šeit ap pieciem pēcpusdienā.

- Nepacietīgi skaitīšu sekundes, - Aleksa saldā balstiņā nočivināja. Pēc jaunā auto atrašanas un kopā ar Dānieļu pavadītās jaukās pēcpusdienas viņa bija līksmā noskaņojumā.

- Man prieks, ka tu visu nakti sēdēsi pie stūres, - Kevins atteica. - Tu man labāk patīc, kad esi miega badā.

To pateicis, viņš atkal strupi beidza sarunu.

- Būtu jāizved pastaigā Einšteins, - Aleksa prātoja. - Jānomaina Lolas pārsēji. Jāsakravā ēdamais. Pēc tam mums jāmēģina mazliet nosnausties. Atkal būs jāmaina miega un nomoda režīms.

- Es laikam nedrīkstu iet pastaigā ar suni, - Daniels ieminējās.

- Piedod, Visvairāk Meklētais Amerikā! Mana mazā, bēdīgā sejiņa pašlaik ir drošāka nekā tava, par spīti bārdai.

- Ārā ir tumšs - vai tev būs droši iet vienai?

- Es nebūšu viena. Kopā ar mani būs pārdabiski gudrs suns -miesassargs un SIG Sauer P220.

Daniels gandrīz pasmaidīja. - Tad jau badīgajiem aligatoriem nebūs nekādu cerību.

Aleksa apslēpa bažas. Aligatori. Par šādiem radījumiem viņa nebija padomājusi. Būs jāturas drošā attālumā no ūdens. Un, cerams, Kevins bija apmācījis Einšteinu aizsardzībai ne tikai pret divkājainiem uzbrucējiem.

Pastaiga nebija ilga, tikai lai Einšteins varētu mazliet izlocīt kājas. Aleksai nelika mieru domas par milzīgajiem reptiļiem. Uz ceļa bija melna tumsa, bet viņa negribēja izmantot kabatas lukturi. Visā apkārtnē nebija redzamas nekādas gaismas - ne auto lukturu, ne māju -, un dzirdamas bija tikai purva skaņas. Joprojām bija silts un sutlgs, tā ka sviedri ritēja pār deniņiem, taču viņa priecājās, ka paņēmusi līdzi kapučjaku, jo moskīti uzbruka ne pa jokam.

Kad Aleksa atgriezās, Toyota stāvēja mājas priekšā, bet Humvee bija droši paslēpts garāžā. Daniels bija parūpējies par visu, izņemot Lolas pārsējus. Aleksa ķērās pie tiem, cenšoties paveikt darbu pēc iespējas profesionālāk. Cerams, suņu viesnīcas darbinieki ticēs, ka viņa saņēmusi vetārsta palīdzību. Aleksa skumji noglaudīja Lolas ausis. Sunītei būs labāk atrasties tādā vietā, kur par viņu labi rūpēsies, taču Aleksai viņas pietrūks. Viņa iedomājās, kas gan notiks ar Lolu, ja viņi nespēs atgriezties pēc tās. Lola bija tik skaista, gan jau kāds viņu gribēs sev. Aleksa atcerējās, kā bija iztēlojusies: reiz varētu paņemt Lolu pie sevis uz mājām. Ak, ja tā būtu...

Aleksa uzlika modinātāju uz 1.45 nakti, taču izrādījās, ka Daniels nemaz nav noskaņots uz miegu.

- Ap astoņiem no rīta mēs to nožēlosim, - viņa brīdināja, kad Daniela lūpas slīdēja pār viņas krūškaulu.

- Es to nemūžam nenožēlošu, - viņš iebilda.

Droši vien Danielam bija taisnība. Ņemot vērā laika trūkumu, nebūtu jēgas zaudēt nevienu mirkli, kad var pabūt divatā. Laime ar derīguma termiņu, kā viņa jau iepriekš bija domājusi. Taču tagad laime bija lielāka. Un derīguma termiņš kļuvis nežēlīgāks.

2 3 .NODAĻA

Aleksai izdevās mazliet nosnausties, apmēram trīsdesmit minūtes līdz modinātāja zvanam. Pēc tik niecīgas atpūtas viņa, dodoties ceļā, jutās kā pusdzīva. Daniels bija možāks, tāpēc pirmais sēdās pie stūres, bet viņa iekārtojās priekšējā pasažieru sēdeklī un nolaida atzveltni līdz galam uz leju. Sēdekļi šeit bija daudz ērtāki, piekare līganāka, tāpēc arī gulēt varēja labāk. Suņi aizmugurē šķita līksmi noskaņoti, it kā arī tie priecātos par jauno automašīnu.

Kad viņi bija nonākuši līdz suņu viesnīcai uz ziemeļiem no Atlantas, Aleksa jau bija atžirgusi. Pulkstenis rādīja pāri pusdesmitiem - viņi mazliet kavējās uz šosejas 165 notiekošu remontdarbu dēļ.

Daniels palika mašīnā, kamēr Aleksa ienesa Lolu reģistratūrā. Viesnīcā valdīja bezrūpīgi mājīgs noskaņojums, gar piebraucamā ceļa malām pletās lielas nožogotas zemes platības. Suņi, kas skrēja garām vai pavadīja jauno, neredzēto auto, izskatījās veselīgi un apmierināti. Protams, Lola kādu laiku skriet nevarēs.

Vīrietis aiz reģistratūras letes izturējās pret Aleksu bezgala līdzjūtīgi. Laikam viņš, pateicoties rezervācijai, bija sievieti atpazinis, vēl pirms viņa bija nosaukusi savu vārdu - Velsas jaunkundze. Viesnīcnieks izrādīja plašo, ērto būdu, kur Lola mitināsies, un izskaidroja dežurējošā vetārsta apmeklējumu grafiku. Aleksa pateicās viņam un samaksāja par mēnesi uz priekšu, tad vēl pēdējoreiz apkampa Lolu. Kā jau Kevins bija solījis, viesnīcnieks neizteica nekādas piezīmes par Lolas ievainojumu un nepieminēja arī Aleksas sejas izskatu. Pēc divdesmit minūtēm viņa un Daniels turpināja ceļu. Aleksa priecājās, ka pienākusi viņas kārta stūrēt. Bija vajadzīga kāda nodarbe, uz ko koncentrēt uzmanību, lai nebūtu jābēdājas par Lolas pamešanu.

Viņa bija domājusi, ka Daniels tūlīt iemigs, taču viņš bija možs un runīgs. Bet varbūt viņš bija pamanījis Aleksas skumjas un gribēja palīdzēt tās atvairīt. Pazīstot viņu, ticamāks bija otrais pieņēmums.

- Tu no tā stulbā dosjē zini par mani gandrīz visu, - viņš žēlojās. - Bet es par tevi - pārāk maz.

- Es jau tev esmu izstāstījusi lielāko daļu. Kad mana dzīve vēl nebija tik ērmīga, tā bija stipri garlaicīga.

- Pastāsti kaut ko apkaunojošu no vidusskolas laikiem!

- Vidusskolā man viss bija apkaunojošs. Es biju nelabojama gudrīte.

- Izklausās seksīgi.

- Vai tiešām? Mamma pati grieza matus, tāpēc man bija visatbaidošākās frizūras, kādas vien redzētas deviņdesmitajos gados.

- Lūdzu, saki, ka ir saglabājusies kāda fotogrāfija!

- Gribēji gan! Pēc mammas nāves es sadedzināju visus inkriminējošos materiālus.

- Kas bija tavs pirmais puisis?

Aleksa iesmējās. - Rodžers Markovics. Viņš mani uzaicināja uz vecāko klašu balli. Man bija kleita ar vissatriecošākajām kuplajām piedurknēm. Protams, elektriski zilā krāsā. Braucot limuzīnā uz svinību vietu, Rodžers līda bučoties, taču no liela uztraukuma apvēmās man tieši virsū. Es pavadīju visu balli dāmistabā, pūloties sakopties. Tajā pašā vakarā patriecu viņu no savas dzīves. To varētu nosaukt par episku mīlasstāstu.

- īsts raudamais gabals!

- Es zinu. Romeo un Džuljeta nevar ar to sacensties.

Daniels iesmējās. - Un ar ko tev bija pirmās nopietnās attiecības?

- Nopietnās? Hmm, vienīgais, kas atbilst šādai kategorijai, ir Bredlijs. Tas bija Kolumbijas Universitātes Medicīnas fakultātes pirmajā kursā.

- Tu Kolumbijas Universitātē studēji medicīnu? - Daniels brīnījās.

- Es biju ļoti spējīga gudrite.

- Visu cieņu! Tagad atgriežamies pie Bredlija!

- Vai gribi dzirdēt kaut ko tiešām apkaunojošu?

- Gribu gan.

- Iemesls, kāpēc man viņš sākumā iepatikās... - Aleksa apklusa. - Varbūt tomēr nevajadzētu to teikt.

- Tagad jau par vēlu. Klāj vaļā!

Viņa dziļi ievilka elpu. - Nu labi, lai notiek! Viņš bija līdzīgs Egonam. Tu taču zini - no filmas “Spoku mednieki”? Tieši tā viņš izskatījās - ar kupliem matiem, apaļām brillītēm, viss, kā pienākas.

Daniels pūlējās valdīt smieklus. - Neatvairāmi!

- Tu nespēj pat iedomāties. Tik seksīgi!

- Cik ilgi jūs bijāt kopā?

- Visu vasaru pēc pirmā kursa. Pēc tam es ieguvu stipendiju otrajam kursam. Mēs pieteicāmies abi, un Bredlijs domāja, ka viņam uzvara jau ir kabatā. Viņš ļoti apvainojās, kad es to viņam atņēmu, kā viņš pats izteicās. Bredlijs devās pie komisijas un pieprasīja parādīt mūsu rezultātus. Savas dzīves neprātīgi romantiskajā periodā es ievēroju, ka daudziem puišiem nepatīk, ja meitenes ir gudrākas par viņiem.

- Tas laikam ļoti ierobežoja tavu pielūdzēju izvēli.

- Līdz pat nullei.

- Nu tad vari vairs neuztraukties, jo man nekad nav bijuši iebildumi pret sievietēm, kuras ir gudrākas par mani. Es negribētu tik ļoti ierobežot savas izvēles iespējas. Manuprāt, tās ir bērnišķīgas iedomas, no kurām pieauguši vīrieši parasti jau ir atbrīvojušies.

- Man būs tev jātic uz vārda. Esmu satikusies vienīgi ar studentiem. Man nav bijusi iespēja tuvāk iepazīt pieaugušus vīriešus. Tas ir, pirms tevis.

- Nekad? - viņš pārsteigts pārjautāja.

- Mani uzaicināja strādāt departamentā studiju laikā. Un to, kāda bija dzīve pēc tam, es jau tev pastāstīju.

- Bet... tu droši vien tikies ar cilvēkiem ari ārpus darba. Atvaļinājumos tevi palaida, vai ne?

Aleksa pasmaidīja. - Ne pārāk bieži. Un man bija grūti sarunāties ar cilvēkiem ārpus laboratorijas. Viss bija ļoti slepens. Mana profesija bija slepena. Es nevarēju justies brīvi un teikt patiesību par savu dzīvi nevienam cilvēkam ārpus departamenta. Bet melot bija pārāk grūti, tāpēc labāk izvēlējos norobežoties. Izlikšanās man šķita apkaunojoša. Ironiski, vai ne? Tagad man ik pēc pāris nedēļām ir jauns vārds.

Daniels pieskārās ar plaukstu viņas ceļgalam. - Man ļoti žēl. Tas izklausās briesmīgi.

- Jā gan. Un bieži tā ari bija. Tāpēc es esmu tik ļoti atpalikusi attiecību jomā. Bet ir arī labums: man bija iespēja nodarboties ar izcili augsta līmeņa pētījumiem monoklonālo antiķermenīšu jomā - tā ir īsta zinātniskā fantastika, tādi brīnumi, kuru esamībai cilvēki nespētu noticēt. Un maniem praktiskajiem pētījumiem nebija gandrīz nekādu ierobežojumu. Laboratorijā varēju dabūt visu, ko vien vajadzēja. Man bija atvēlēts milzīgs budžets. Es esmu atbildīga par lielāku nacionālā parāda daļu, nekā tu spēj iedomāties.

Viņš iesmējās.

- Tātad tava bijusī sieva bija gudrāka par tevi? - Aleksa jautāja.

Daniels bridi vilcinājās. - Vai tev nav nepatīkami runāt par viņu?

- Kāpēc gan? Tev taču neuznāca greizsirdība, uzzinot par kvēlo mīlu pret Rodžeru Markovicu, kas mūžam glabāsies manā sirdī.

- Nūjā, Leinija savā ziņā bija ļoti gudra. Nevis grāmatu zinību jomā, bet dzīvesgudra, viltīga. Kad mēs iepazināmies, viņa bija tik... spilgta. Viņa nebija tāda kā citas sievietes, ar kurām biju saticies, - vienkāršas, bezrūpīgas meitenes, kuras labi sapratās ar mani - vienkāršo, bezrūpīgo puisi. Leinija vienmēr gribēja kaut ko vairāk - ikvienā dzīves jomā. Viņa bija mazliet... strīdīga. Sākumā es nodomāju, ka viņai vienkārši ir ļoti stingri uzskati, kurus viņa nebaidās aizstāvēt. Man šī īpašība ļoti patika. Bet vēlāk, laika gaitā... izrādījās, ka Leinijai nemaz nav īstu, aizstāvamu uzskatu, tikai patīk dramatiski uzstāties. Viņa strīdētos pretī pat tad, ja es teiktu, ka saule lec austrumos. Vismaz tas vienmēr bija satraucoši.

- Ak tā, izrādās, ka tu esi adrenalīna kārotājs. Tagad tas viss kļūst saprotamāks.

- Kas kļūst saprotamāks?

- Tavas simpātijas pret mani.

Daniels lūkojās uz viņu, mulsi mirkšķinādams acis, kā vienmēr, kad bija apjucis.

- Atzīsti nu, - Aleksa ķircinājās. - Tu esi iesaistījies šajā spēlē tikai tādēļ, lai izjustu nāves draudu izraisītu satraukumu.

- Hm, tas man nebija ienācis prātā.

- Varbūt mums vajadzētu aizmirst gaidāmo Vašingtonas pasākumu. Ja es likvidēšu savus vajātājus un dzīve kļūs droša un garlaicīga, tu drīz aizmuksi no manis, vai ne? - Viņa teatrāli nopūtās.

Aleksa īsti nesaprata, vai Daniels domā nopietni vai arī tikai piebalso viņas jokam, kad viņš atbildēja: - Es jau pašā sākumā nebiju sajūsmā par šo plānu. Varbūt tiešām bēgt būtu drošāk.

- Lai gan... ja man Vašingtonas darbiņš neizdosies labi, tad dzīve kļūs vēl bīstamāka. Tev tas noteikti patiks.

Daniels viņu drūmi uzlūkoja.

- Vai tas jau bija par traku? - viņa jautāja.

- Mazliet par tuvu mērķim.

- Piedod!

Viņš nopūtās. - Taču diemžēl tava teorija nav pareiza. Jo aizraušanos ar drāmām es sen jau pārvarēju. Tas joprojām bija satraucoši, taču droši vien tāda ir ari slīkšana plūstošajās smiltīs. Satraucoši un patīkami nav viens un tas pats.

- Tomēr tu viņu nepameti.

Daniels lūkojās uz savu plaukstu, ko tagad bija cieši uzlicis Aleksas augšstilbam. - Nē. Es toreiz domāju... laikam izklausīšos pēc nožēlojama neveiksminieka. Es domāju, ka spēšu izlabot Lei-nijas raksturu. Viņa pagātnē bija pārcietusi dažādas problēmas, un es pieņēmu, ka tāpēc viņa tīši sāpina mani. Es nevainoju viņu pašu, bet gan - viņas pagātni. Klifs, tas vīrietis, kura dēļ viņa mani pameta, - ir nu gan fantastisks vārds sāncensim, vai ne? - nebija Leinijas pirmais sānsolis. Vēlāk es uzzināju arī par citiem. - Daniels pēkšņi pacēla skatienu. - Vai tas bija arī tajā dosjē?

- Nē.

Viņš skumji raudzījās ārā pa logu. - Es sapratu, ka attiecības jāizbeidz. Sapratu, ka esmu pieķēries ilūzijām. Leinija, kuru es mīlēju, bija tikai iedomu tēls manā prātā. Taču es biju stūrgalvīgs. Muļķīgi stūrgalvīgs. Dažkārt mēs turamies pie savām kļūdām tāpēc, ka esam nopūlējušies, lai tās pieļautu.

- Tas izklausās bēdīgi.

Daniels pagrieza galvu un vārgi pasmaidīja. - Jā, tā tas bija. Taču visgrūtāk bija atzīt, ka nekas no tā visa nebija īsts. Tu nevari iedomāties, cik pazemojoši ir justies piemuļķotam. Tāpēc visvairāk bija cietis mans lepnums.

- Man ļoti žēl.

- Man arī. Mani stāsti ir daudz neinteresantāki par tavējiem. Pastāsti vēl par kādu savu puisi!

- Vispirms atbildi uz jautājumu.

Viņš mazliet sastinga. - Jautā droši!

- Tas stāstiņš par ieleni Keitu - ko tas īsti nozīmēja?

- Kādu ieleni? - Daniels apjukumā sarauca uzacis.

- Par to, kurai bija tev jāievieto izsekošanas ierīce. Kevins stāstīja, ka tu esot viņai pateicis, ka tava laulība vēl neesot oficiāli šķirta. Bet tobrīd tu jau divus gadus vairs nedzīvoji kopā ar sievu. Ja tu neapstrīdēji šķiršanos, tad tā stājās spēkā jau dažu mēnešu laikā. Kāpēc tu tā atbildēji?

Daniels iesmējās. - Paldies no visas sirds, ka nepajautāji to Kevina klātbūtnē!

- Ņem par labu.

- Jā, šķiršanās tobrīd jau bija seno laiku vēsture. Taču tādas sievietes kā viņa nemēdz bez iemesla ieklīst tādā lētā bārā, ko es tolaik mēdzu apmeklēt. Bet, ja kāda tomēr tur gadītos, tad noteikti nepievērstu uzmanību man.

- Kā viņa izskatījās?

- Ja atmiņa mani neviļ, satriecoši. Un plēsonīgi. Un savādi... biedējoši. Es nenoticēju, ka esmu viņai iepaticies. Nojautu, ka viņai ir kaut kas aiz ādas, un negribēju iekrist lamatās. Tolaik es mazliet baiļojos no vēl kādas piemuļķošanas. Taču negribēju viņu aizvainot, tāpēc izvēlējos pieklājīgāko atteikumu, kāds ienāca prātā.

Aleksa klusi iesmējās. - Tev taisnība. Nemūžam nesaki Kevi-nam, ka biji nobijies no satriecoši skaistās ielenes.

- Vai vari iedomāties? - Daniels arī nosmējās. - Tagad tava kārta. Vēl par kādu puisi.

- Man jau sāk aptrūkties... Nu labi, priekšpēdējā kursā es pāris nedēļu satikos ar čali, vārdā Fēlikss.

- Un kas tad apdzēsa tavas kaisles liesmas?

- Tev jāsaprot, ka laboratorija bija vienīgā vieta, kur es tolaik iepazinos ar puišiem.

- Turpini.

- Fēlikss strādāja ar dzīvniekiem. Galvenokārt ar žurkām. Viņš tās turēja arī savā dzīvoklī. Tur bija... nelaba smaka.

Daniels atgāza galvu un skaļi iesmējās. Jautrība bija lipīga. Aleksa nevarēja novaldīties un piebalsoja. Šī nebija tik vētraina smieklu lēkme kā pirmajā pēcpusdienā Kevina slepenajā noliktavā, tomēr spriedze šķita izgaistam, un viņa sajutās daudz mierīgāk, nekā būtu iespējams, zinot, kas sagaida galamērķī.

Beidzot Daniels aizmiga, pusvārdā pārtraucot stāstījumu par iemīlēšanos piektajā klasē. Viņš jau kādu brīdi ar pūlēm bija turējis acis vaļā, un Aleksa nojauta, ka ar sarunām viņš cenšas to pasargāt no drūmām domām.

Bija nomierinoši vērot Daniela rāmo miegu. Einšteina krākšana aizmugures sēdeklī jauki sasaucās ar Daniela vienmērīgo elpu. Aleksa saprata, ka vajadzētu apdomāt dažādus plānus, iespējas tikt klāt Kārstonam, pašai paliekot slepenībā, taču viņa vēlējās tikai izbaudīt šo mirkli. Tuvākajā nākotnē uz mierīgu atpūtu nebūs, ko cerēt. Ja šis bija pēdējais brīdis, kad viņa var justies apmierināta ar dzīvi, tad jāizbauda tas pilnībā.

Būdama neparasti mierīgā noskaņojumā, Aleksa pēc dažām stundām pamodināja Dānieļu, jo viņi jau tuvojās Vašingtonas priekšpilsētām. Iepriekšējo reizi iebraucot galvaspilsētā, viņa bija dusmīga un izbijusies. Tagad bija pat vēl lielāks iemesls šādi justies, taču viņa ar prieku izbaudīja pēdējos atlikušos brīžus divatā ar Dānieļu un negribēja atteikties no tā, cik vien ilgi būs iespējams.

Tuvojoties mērķim, Daniels deva norādes, kur jābrauc. Kā jau Aleksa sākumā bija domājusi, tas bija smalks pilsētas rajons, un, braucot tālāk, kļuva arvien smalkāks. Laikam jau atkal Kevina gaumē - slēpties kādā tik nepiemērotā vietā. Viņa divreiz apbrauca apkārt ēkai ar adresē norādīto numuru, šauboties, vai šī ir īstā vieta.

- Labāk piezvanīšu viņam.

Daniels pasniedza tālruni. Aleksa nospieda numuru, un atskanēja pirmais signāls.

- Tu kavējies, - Kevins uzreiz atsaucās. - Kas tad šoreiz noticis?

- Sastrēgumi. Man šķiet, ka mēs esam ārpusē pie mājas, bet... diez vai šī ir īstā vieta.

- Kāpēc?

- Mēs slēpsimies smalkā dekoratīvā stila augstceltnē?

- Jā. Kāds draugs atļāva mums te apmesties. Pagrabstāvā ir autostāvvieta. Nobrauc ceturtajā pazemes līmeni, tur es jūs sagaidīšu, - Kevins beidza sarunu.

Aleksa atdeva tālruni Danielam. - Kā es gribētu kaut vienreiz beigt sarunu tikpat strupi!

- Tu jau tā izdarīji pašā pirmajā reizē, kad viņš zvanīja, atceries? Tas bija ģeniāli!

- Ak jā, tiešām. Tas ir mierinājums.

Iebraucot pazemes autostāvvietā, kur neieplūda dienasgaisma, spriedze atkal atgriezās. Viņa brauca lejup pa klaustrofo-bisku spirālveida eju, līdz sasniedza vajadzīgo līmeni un ieraudzīja Kevinu nepacietīgi stāvam pie kādas brīvas vietas ar uzrakstu TIKAI IEDZĪVOTĀJIEM. Viņš deva zirni, lai brauc tajā iekšā.

Atverot durvis, Aleksa bija gatava uzklausīt indīgas piezīmes par savas sejas izskatu vai nicīgus izteikumus par Daniela neveiksmēm, taču Kevins tikai noteica: - Nebaidieties no kamerām, es tās šorīt atvienoju no tīkla. - Tad atvēra auto aizmugures durvis, lai izlaistu Einšteinu.

Atkalredzēšanās bija tiešām vētraina - Einšteins nogāza Kevinu zemē un sāka laizīt viņa seju. Aleksa centās noslēpt skaudību par Einšteina lielo pieķeršanos Kevinam, tāpēc nepievērsa abiem nekādu uzmanību un kopā ar Dānieļu savāca no mašīnas mantas, cik vien viņi spēja pacelt.

- Klau, kur jāiet? - viņa jautāja.

Kevins nopūtās un piecēlās. - Nāciet līdzi!

Negaidīti izpalīdzīgi viņš paņēma atlikušās ceļasomas, un visi kopā devās uz liftu.

- Vai man jāuzliek cepure? - Aleksa bažīgi iejautājās. - Vai tur būs vestibils? Es neesmu gatava tuvplāna portretiem.

- Neraizējies, Ollij, šis lifts ved tieši uz dzīvokli. Starp citu, Denij, jauka bārda. Tev labi piestāv. Ar to tu vairs tik ļoti neizskaties pēc sevis.

- Hm, paldies?

- Par to draugu... - Aleksa ieminējās.

Kevins atkal nopūtās. - Visi nevar būt tādi kā Arnijs. Atvaino, sīkaļa, var sanākt daži asumi.

- Vai tu viņam neuzticies?

Lifta durvis atvērās kādā greznā gaiteni... vai arī tā bija priekštelpa?

Šeit bija tikai vienas durvis.

- Es esmu samaksājis par laiku līdz nākamās nedēļas beigām un apmēram tiktāl arī uzticos.

Aleksai mati uz pakauša sacēlās stāvus. Ar Daniela palīdzību viņa pamazām bija sākusi apgūt saskarsmes mākslu, tomēr vēl joprojām nespēja pieņemt svešiniekus. Ejot pa īso gaiteni, viņa pūlējās noturēt labajā rokā lielo somu, vienlaikus atlaižot dažus pirkstus, lai izvilktu no jostas šļirci. Tikko viņa bija sataustījusi meklēto, Daniels pieskārās viņas plaukstas locītavai. Pacēlusi galvu, viņa ieraudzīja Daniela skatienu, kas pauda, ka nevajag pārmērīgi satraukties. Sapīkusi viņa ieslidināja šļirci atpakaļ vietā. Ja radīsies vajadzība, to tikpat ātri varēs atkal izvilkt.

Kevinam bija šo vienīgo durvju atslēga. Dziļi ievilcis elpu, viņš tās atvēra.

Pirmajā brīdī Aleksai ienāca prātā, ka viņi iemaldījušies vestibilā, jo viņa vēl nekad nebija redzējusi dzīvokli ar platām marmora kāpnēm uz augšējo līmeni. Telpa bija grezna, eleganta un moderna; visās pusēs bija plaši, augsti logi, kuru priekšā viņa sajutās neaizsargāta. Aiz logiem bija redzams, kā saule sāk laisties lejup pie Vašingtonas augstceltņu apvāršņa. Tuvumā nebija citu ēku, no kuru logiem varētu šeit ielūkoties, taču gan jau ar tālskati tas būtu iespējams. Vai ar šautenes tēmēkli.

- Nē! - viņiem aiz muguras iesaucās kāda barga un vienlaikus samtaina balss.

Aleksa apcirtās apkārt. Dzīvoklis pletās arī uz otru pusi, apliecoties ap ārdurvīm un gaiteni aiz tām. Vienā pusē bija plaša, balta virtuve, otrā - ēdamistaba ar galdu desmit personām; arī šajās telpās bija logi visu sienu platumā. Atspiedusies pret marmora virtuves galdu, viņus sagaidīja viskrāšņākā izskata cilvēciskā būtne, kādu Aleksa jebkad bija redzējusi.

Šī sieviete precīzi atbilda Aleksas izsmējīgajam pieņēmumam par Oleandra izskatu Kevina iztēlē. Viņai bija biezi un gari, medaini blondi mati, kas gūlās pār pleciem kuplos viļņos kā Disneja multfilmās. Sapņaini maigas acis safīra zilā krāsā, sulīgi sārtas lūpas ar augšupvērstiem kaktiņiem, šaurs, taisns deguns - un tas viss nevainojamā simetrijā novietots ovālā sejā ar izteiksmīgiem vai-gukauliem. Gulbja kakls virs eleganta atslēgas kaula. Un, protams, krāšņa figūra kā smilšu pulkstenim ar tieviņu vidukli un kājām, kas šķita garākas par visu Aleksas ķermeni. Sievietei mugurā bija tikai īss, melns kimono, bet sejā - aizkaitināta izteiksme.

- Tas ir tikai pagaidām, - Kevins samierinoši paskaidroja. - Protams, es samaksāšu tev tādu pašu summu par katru no viņiem. Trīsreiz vairāk, nekā sākotnēji vienojāmies.

Sirreāli perfektā izskata sieviete pacēla vienu uzaci un pievērsa zīmīgu skatienu Einšteinam. Tas dedzīgi luncināja asti, raudzīdamies augšup uz blondīni ar sajūsmas pilnām acīm kā mazs kucēns.

- Četrreiz vairāk, - Kevins apsolīja. Viņš nometa uz grīdas atnestās somas. - Tev taču patīk suņi.

- Keita? - Daniels pārsteigts iejautājās.

Sievietes sejā atplauka žilbinošs smaids kā zobu pastas reklāmā.

- Sveiks, Denij, - viņa iemurrājās. - Gandrīz nepazinu tevi tādu apaugušu. Par to gan man prieks. Tu smagi ievainoji manu lepnumu, tomēr neesi aizmirsis mani.

- Nu... priecājos tevi atkal redzēt, - Daniels stomījās, šāda sveiciena samulsināts.

Blondīne atkal pievērsās Kevinam. - Nu labi, viņš var palikt.

- Tikai dažas naktis, - Kevins lūdzās. - Man ir vajadzīga ari tā sīkaļa.

- Tu taču zini, ka man nepatīk ielaist sievietes savā mājoklī, -blondīne atteica vēsā vienaldzībā, uzzibsnījot skatienu Aleksai, tad atkal Kevinam.

г

- Ak, ко nu, kas tad Ollija par sievieti, - Kevins viņu mierināja.

Daniels nolika somas uz gridas un paspēra pussoli uz priekšu. Aleksa ar vienīgo brīvo pirkstu ieķērās viņa krekla mugurpusē.

- Ne tagad, - viņa nomurmināja.

Keita - vai kāds nu bija sievietes īstais vārds - graciozi atrāvās no marmora galda un slīdēja uz viesu bariņa pusi. Viņa nicīgi no augšas palūkojās uz Aleksu - tas nebija grūti izdarāms, jo viņa bija vismaz sešas collas garāka.

- Un kas noticis tavai sejai? Vai brūtgāns tevi tā apstrādāja?

Daniels sastinga. Aleksa nesaprata šī naidīguma iemeslu -

varbūt tas bija saistīts ar savas teritorijas sargāšanu? Bet tas bija tikai minējums, jo Aleksai nebija lielas pieredzes arī saskarsmē ar citām sievietēm. Savulaik, studiju laikā, viņa bija mocījusies, cenšoties sadzīvot ar pārāk nenopietnajām istabas kaimiņienēm, un labi sapratušies tikai ar nedaudzām citām eksakto zinātņu izcilniecēm, bet darbā nenozīmīgi patērzējusi ar dažām laborantēm kalponītēm, kuras nebija pārāk izbijušās no viņas. Lielākoties viņa bija strādājusi kopā ar vīriešiem, tāpēc nezināja visus noteikumus divu X hromosomu saskarsmē. Apjukusi viņa izlēma teikt patiesību, lai gan droši vien vajadzēja pagaidīt, lai uzzinātu, ko Kevins sastāstītu blondīnei.

- Ak nē, tas bija mafijas slepkava, - Aleksa pakustināja žokli, pārbaudot pārsēja pretestību. - Un tie vecākie zilumi - Kevina darbs, mēģinot mani nogalināt.

- Ja es tiešām būtu gribējis tevi nogalināt, tu jau būtu beigta, -Kevins pikti norūca.

Aleksa izsmējīgi izbolīja acis.

- Vai gribi pacīnīties vēl vienu raundu? - Kevins noprasīja. - Katrā laikā, draudzenīt.

- Kad nākamreiz tevi apdullināšu, - Aleksa apsolīja, - tas būs uz visiem laikiem.

Kevins iesmējās - nevis ļauni nicīgi, kā viņa bija gaidījusi, bet gan patiesi uzjautrināts. - Tagad saproti, Vaļa, ko es ar to domāju?

Izskatījās, ka blondīne pūlas apslēpt smaidu. - Nu labi, tu uzkurināji manu ziņkāri. Bet man ir tikai viena brīva istaba.

- Ollija prot izdzīvot skarbos apstākļos.

- Vai nav vienalga, - sieviete atteica. Laikam tas nozīmēja piekrišanu. - Tagad izvāciet visas tās drazas no manas dzīvojamās istabas.

Aizejot viņa paslīdēja cieši garām Danielam. Tad neatskatoties kāpa augšā pa kāpnēm. Tā kā kimono bija ļoti īss, abi brāļi ar puspavērtām mutēm vēroja katru viņas kustību.

- Tu atraidīji viņu? - Aleksa klusi nočukstēja.

Kevins to izdzirdēja un atkal iesmējās. - Aiznesīsim mantas, kamēr Vaļa nav pārdomājusi.

♦ ♦ ♦

Brīvā guļamistaba bija lielāka nekā viss Aleksas kādreizējais Vašingtonas dzīvoklis. Turklāt viņa tolaik nedzīvoja trūcīgā ūķī -tādus dzīvokļus nekustamā īpašuma aģenti raksturotu kā luksus-apartamentus. Taču šis dzīvoklis vairākkārt pārspēja parasto luksusu. Šķita, Kevins nemelo, teikdams, ka šī sieviete ir ielene, bet Aleksa nebija domājusi, ka šādā profesijā var tik daudz nopelnīt. Kevins sakrāva visas ceļasomas pie vienas sienas.

- Ollij, tev taču vēl ir tā saliekamā gulta, vai ne? Blakus van-nasistabai ir garderobes telpa. Apskati to un pasaki, vai derēs. Tu varētu iekārtoties uz kāda no dzīvojamās istabas dīvāniem, tomēr labāk būtu daudz nerādīties Vaļai acīs.

- Nekā tamlīdzīga! Aleksa gulēs gultā, - Daniels iebilda. Kevins neticīgi savilka uzacis. - Tiešām? Tu gribi būt tik

bruņniecisks pret Olliju?

- Vai tiešām mamma bērnībā tev neko nav iemācījusi?

- Nomierinies, - Aleksa ieteica, kad Kevins sašutumā izslējās. - Gan jau vienosimies.

- Kā teiksi, - Kevins atbildēja.

- Vai man pirmīt vajadzēja izteikties piesardzīgāk? - Aleksa jautāja Kevinam. - Tu teici, ka viņai nevar uzticēties.

Kevins papurināja galvu. - Nē, viss ir kārtībā. Vaļa var izmest mūs uz ielas, kad būsim viņai apnikuši, taču nevienam mūs nenodos. Es esmu samaksājis gan par īri, gan par diskrētumu. Kas notiek Vaļas mājās, paliek šajās sienās. Viņai jāsargā sava reputācija.

- Nu labi, - Aleksa piekrita, lai gan īsti nesaprata Vaļas principus.

Kevins devās uz durvju pusi, tad apstājās, uzlicis roku uz roktura.

- Ledusskapis ir pilns ar ēdamo, ja esat izsalkuši. Ja vēlaties, varam arī kaut ko pasūtīt.

- Paldies, - Aleksa atbildēja. - Es vispirms sakārtošu savas mantas.

- Jā, - Daniels piekrita. - Iekārtosimies.

Kevins vēl mirkli vilcinājās, tad atkal ienāca dziļāk istabā. - Klau, Denij, es tikai gribēju pateikt... prieks tevi redzēt. Priecājos, ka esi drošībā.

Tāpat kā iepriekš, atstājot fermu, izskatījās, ka Kevins ir gatavs apkampties ar brāli. Bet Daniels palika neveikli stāvam, it kā neuzdrošinātos.

- Nūjā, tas viss, pateicoties Aleksai, - Daniels atbildēja. - Un priecājos, ka tu neesi miris, kā viņa bija domājusi.

Kevins īsi, rejoši iesmējās. - Jā, es arī. Paldies, indētāja! Esmu tev pakalpojumu parādā.

Vēlreiz iesmējies, viņš izgāja, atstājot durvis aiz sevis puspievērtas.

Daniels pievērsa Aleksai ilgu skatienu, tad piegāja pie durvīm un klusi aizvēra tās ciet. Kad Daniels atgriezās, bija skaidri redzams, ka viņš ir noskaņots strīdēties. Aleksa papurināja galvu un ar rokas mājienu aicināja viņu sekot tālāk viesu apartamentu dzīlēs.

Ieraugot vannasistabu, Aleksa uz mirkli aizmirsa sava nāciena iemeslu. Grīdā ierīkotā vanna bija peldbaseina lielumā, ar marmora apmali un bāli zilām sienām apkārt, kas atspulgā ņirbēja kā bālgana jūra. Pie griestiem virs tās karājās dušas galviņa kravas auto riepas lielumā.

- Kas šī ir par vietu? - Aleksa pārsteigumā izdvesa.

Daniels aizvēra durvis aiz viņiem. - Laikam Keita - vai Vaļa -

dzīvē labi iekārtojusies.

- Kā tev šķiet, vai viņa tiešām ir prostitūta vai arī Kevins to sagudrojis, lai iznāktu labāks stāstiņš?

- Es nenācu šurp runāt par Vaļu.

Aleksa pagriezās pret viņu, savilkusi lūpas neapmierinātā grimasē.

- Aleksa, es negribu viņam melot.

- Kurš tad melo?

- Nu tad noklusēt. Izlikties, ka mēs viens otram esam vienaldzīgi.

Viņa pikti nopūtās. - Es vēl neesmu gatava pārciest nenovēršamo traci. Man jau tāpat pietiek stresa.

- Kādreiz mums tik un tā būs tas jāpasaka. Labāk uzreiz, un miers.

Viņš redzēja, kā mainās Aleksas sejas izteiksme, apsverot dažādas iespējas.

- Tu joprojām netici, ka mums var būt kopīga nākotne, vai ne? - viņš pārmeta.

- Nu... reāli ir iespējams, ka Kevins vai es nenodzīvojam ilgāk par nākamo nedēļu. Kāpēc tad lieki šūpot laivu?

Daniels pēkšņi un skarbi apskāva viņu, un tas šķita drīzāk dusmīgi nekā mierinoši.

- Nesaki tā! Nevaru ciest tādas runas.

- Piedod, - Aleksa klusi izdvesa, iespiedusi seju viņa kreklā.

- Mēs varam aizbēgt. Jau šonakt. Kaut kur paslēpsimies. Tu to labi proti.

- Vai varētu vispirms atpūsties un paēst? - viņa lūdzoši iejautājās.

Daniels negribīgi iesmējās. - Domāju, ka tik daudz es atļaušu.

Aleksa uz bridi piekļāvās vīrieša plecam, domās ilgodamās, kaut bēgšana būtu pareizā izvēle. Tā izklausījās vienkāršāka, gandrīz nomierinoša.

- Iziesim no šejienes, sadevušies rokās, - Daniels ierosināja. - Un pēc tam mazliet pamaigosimies uz dīvāna.

- Jāpaēd un jāizguļas. Un pirms skandāla, ko izraisīs šis dižais atklājums, man jāapdomā, kādas sekas tas var radīt un kā man ir jāapbruņojas - pareizāk sakot, cik stipri man jāapbruņojas. Šobrīd es pat nespēju sakarīgi domāt.

- Nu labi, - Daniels piekrita. - Lai šovakar viss paliek pa vecam. Zinu, cik ļoti esi pārgurusi. Taču rīt no rīta atgriezīsimies pie šī jautājuma, un brīdinu, ka mana nostāja būs stingra.

- Vai Kevins ari gulēs tepat? - Aleksa brīnījās. - Tā sieviete teica, ka esot tikai viena viesiem paredzēta istaba. Tad gan nekāda labā apspriešanās nesanāks.

- Es šaubos. - Izdzirdot Daniela balsī zīmīgu intonāciju, Aleksa mazliet atrāvās, lai ieskatītos viņa sejā. Viņš neatlaida tvērienu, bet tikai vaļīgāk nolaida rokas ap viņas vidukli.

- Ak, tu domā, ka Vaļa gribēja teikt - viena brīva istaba viesiem?

- Nē, es domāju, ka viņš gulēs viņas istabā.

Aleksa savieba degunu. - Tiešām? Bet viņai Kevins nemaz tik ļoti nepatīkot.

- Kā jau visām sievietēm viņa dzīvē.

Aleksa joprojām nebija pārliecināta. - Bet... Vaļa varētu izvēlēties kaut ko labāku.

Daniels iesmējās. - Tur nu es neko nevaru iebilst.

2 4 .NОDAĻA

Vaļas milzīgais divdurvju ledusskapis bija piepildīts daudz bagātīgāk nekā Arnijam. Pat daudz bagātīgāk nekā vidēja līmeņa restorānā. Izskatījās, it kā viņa būtu gatavojusies paēdināt vēl desmit viesus papildu jau esošajiem - lai gan, spriežot pēc visa, pat nebija zinājusi par Aleksas un Daniela ierašanos līdz pat pēdējam brīdim.

Šāda neatbilstība Aleksai nepatika, tomēr ne tik ļoti, lai atturētu viņu no vīnogu trauka. Šķita, it kā viņa jau nedēļām nebūtu baudījusi nevienu svaigu augli vai ogu. Suņu ferma likās mēnešiem senā pagātnē. Grūti bija aptvert, ka pagājis vien neilgs laiks.

Aleksa apsēdās uz viena no spilgti baltajiem, ultramodernajiem bāra ķebļiem. Tas nemaz nebija ērts.

Daniels, no prieka dungodams, aplūkoja dažādos rīkus un piederumus. - Tā tik ir virtuve! - viņš murmināja. Tad sāka kravāties pa apakšējām atvilktnēm, izvērtējot tajās pieejamos katlus un pannas.

- Nu jau jūtaties kā mājās, vai ne?

Daniels pietrūkās kājās. Aleksas roka ar vīnogu apstājās pusceļā uz muti.

Vaļa smiedamās ienāca virtuvē, joprojām ģērbusies niecīgajā kimono. - Nomierinieties! Tie visi labumi ir domāti jums. Es šeit reti iegriežos.

- Nu, paldies tev, - Daniels atbildēja.

Viņa paraustīja plecus. - Kevins par to samaksāja. Tātad tu aizraujies ar gatavošanu?

зав

- Niekojos.

- Viņš ir pārāk pieticīgs, - Aleksa iebilda. - Viņš ir pieczvaig-žņu līmeņa šefpavārs.

Vaļa silti uzsmaidīja Danielam, ar visu augumu pārliecoties pār virtuves galdu uz viņa pusi un ar zodu gandrīz pieskaroties marmoram.

- Tas gan ir jauki. Man vēl nekad nav bijis savs personīgais šefpavārs. Tas izklausās... jautri.

Aleksa nobrīnījās, kā Vaļa pamanījās uzburt tik daudz dažādu mājienu ar vienu parastu vārdu.

- Nu, laikam gan, - Daniels, mazliet piesarcis, piekrita. - Kur ir Kevins?

- Pastaigājas ar suni.

Vaļa pagriezās pret Aleksu, kas uzreiz saspringa, gaidot uzbrukumu.

- Es apjautājos Kevinam par tevi. Kevins teica, ka tu esot spīdzinājusi viņu. - Vaļa ar zodu norādīja uz Dānieļu.

- Nūjā, tehniski tā ir patiesība. Taču tas notika kļūdaini noteiktas personības dēļ.

Vaļas acis ziņkāri iemirdzējās. - Ko tu viņam darīji? Vai dedzināji?

- Ko? Nē, nē... Nu, es izmantoju injicējamus ķīmiskus preparātus. Manuprāt, tie ir efektīvāki, turklāt neatstāj rētas.

- Hm, - Vaļa pārvēlās uz otriem sāniem, atkal ar seju pret Dānieļu, tad atspiedās uz elkoņa, atbalstot galvu ar roku. Šajos manevros kimono pavērās, un Aleksa nojauta, ka tagad viņš var baudīt diezgan interesantu skatu. Daniels neveikli izslējās, ar vienu roku pieturēdamies pie ledusskapja durvīm.

- Vai tas tiešām bija sāpīgi? - Vaļa noprasīja.

- Briesmīgāk, nekā jebkad būtu spējis iedomāties, - Daniels atzina.

Vaļa šķita sajūsmā par to. - Vai tu kliedzi? Lūdzies? Vai locījies mokās?

Daniels nespēja valdīt smaidu par šādu aizrautību. - Laikam varu atbildēt jā uz visiem šiem jautājumiem. Un vēl arī raudāju kā mazs bērns. - Joprojām smaidīdams, viņš šķita pēkšņi atguvis labsajūtu - mierīgi pagriezās pret ledusskapi un sāka rakņāties tajā.

Vaļa nopūtās. - Kaut es to būtu redzējusi!

- Tev patīk spīdzināšana? - Aleksa jautāja, cenšoties neizrādīt bažas. Nu protams, Kevins labprāt iemitinātu viņus pie īstas sadistes.

- Spīdzināšana kā tāda ne, tomēr tai piemīt kaut kas aizraujošs. Tik liela vara pār kādu!

- Laikam nekad neesmu iedomājusies par to no šāda viedokļa...

Vaļa piešķieba galvu un nopētīja Aleksu ar neslēptu ziņkāri. - Vai tad vara nav galvenais mērķis vienmēr un visur?

Aleksa brīdi apsvēra šo domu. - Manā pieredzē - ne. Tajos laikos, kad pratināšana bija mans pienākums, - godīgi sakot, tas izklausās naivi arī man pašai - es tiešām centos glābt cilvēkus. Bija jānovērš liela nelaime. Ikreiz liels stress.

Vaļa apdomāja teikto, savilkusi lūpas tūtiņā. - Tas tiešām izklausās naivi.

Aleksa paraustīja plecus.

- Vai tad tas tev nekad nesagādāja baudu? Tik totāla kontrole? - Vaļas plati ieplesto zilo acu skatiens ieurbās viņā.

Aleksa iedomājās, vai tāda varētu būt sajūta psihiatra kabinetā - šāda uzbāzīga tincināšana. Kaut gan drīzāk viņa jutās kā pieķēdēta pati pie sava nopratināšanas galda. - Man šķiet... varbūt. No pirmā skatiena mani neviens nenoturētu par ļoti bīstamu. Dažkārt man patika šāds... respekts.

Vaļa pamāja ar galvu. - Protams, ka patika. Saki, vai kādreiz esi spīdzinājusi sievieti?

- Divreiz... pareizāk sakot, pusotru reizi.

- Paskaidro!

Daniels, regulējot plīts grila režīmu, bija atliecis galvu atpakaļ un uzmanīgi ieklausījās. Aleksai ļoti nepatika runāt par šīm tēmām viņa klātbūtnē.

- Pirmajai meitenei man nekas pat nebija jādara. Viņa sāka atzīties, pirms pieslēdzu to pie galda. Viņai nemaz nebija jānonāk manā laboratorijā, jo rezultātus būtu bijis iespējams panākt parastā nopratināšanā. Nabaga bērns!

- Ko tad viņa atzinās?

- Kāds teroristu grupējums Ņujorkā mēģināja savervēt spridzinātājus pašnāvniekus. Viņi mēdza nolaupīt Irānā kāda amerikāņa ģimenes locekļus - šajā gadījumā meitenes vecākus - un pēc tam nogalināt ķīlniekus, ja subjekts tiem nepaklausīs. NDA paguva iejaukties un novērst visus paredzētos sprādzienus, taču vairākus ķīlniekus neizdevās izglābt, - viņa nopūtās. - Ar teroristiem vienmēr ir ķēpīgi.

- Kāds bija otrais gadījums?

- Tā bija pavisam citāda situācija. Ieroču tirgone.

- Vai viņu bija grūti salauzt?

- Viens no grūtākajiem gadījumiem manā karjerā.

Vaļa pasmaidīja, it kā ļoti priecātos par šo atbildi. - Vienmēr esmu uzskatījusi, ka sievietes spēj izturēt daudz lielākas sāpes nekā tā sauktie stiprā dzimuma pārstāvji. Vīrieši patiesībā ir tikai tādi lieli bērni. - Tad viņa nopūtās. - Es esmu likusi vīriešiem lūgties, esmu likusi tiem locīties mokās... Varbūt šad tad ir noritējusi kāda asara, taču neviens vēl nav raudājis kā mazs bērns. -Vaļa klīrīgi savilka sārto apakšlūpu.

- Nešaubos, ka tu varētu to panākt, ja vien pacenstos, -Aleksa uzmundrinoši ieteica.

Vaļa atplauka baltzobu smaidā. - Laikam tev taisnība.

Daniels sāka griezt produktus. Aleksa nosprieda, ka jāpiebremzē vīnogu ēšana. Vakariņas noteikti būs gaidīšanas vērtas. Vaļa apvēlās uz otriem sāniem, lai vērotu viņa darbošanos, un Aleksu pārņēma pēkšņa vēlme novērst viņas uzmanību.

- Tev ir brīnišķīgs dzīvoklis.

- Jā, tas ir jauks, vai ne? Kāds draugs man to uzdāvināja.

- Ak tā, un vai viņš bieži šeit uzturas? - Cik daudzi svešinieki viņus šeit redzēs? Viņa jau tāpat bija runājusi ar šo dīvaino sievieti pārlieku atklāti. Tagad noteikti nāksies ciest par šādu neapdomību.

- Nē, nē, mēs ar Žangu pašķīrāmies jau sen. Viņš bija pārāk uzpūtīgs.

- Un viņš ļāva tev paturēt šo dzīvokli?

Vaļa pievērsa Aleksai pārsteigtu skatienu. - Ļāva paturēt? Kas tā būtu par dāvanu, ja visi dokumenti nebūtu noformēti uz mana vārda?

- Tā ir pareiza doma, - Aleksa steidzīgi piekrita.

- Tu pirmit pieminēji Kevina apdullināšanu...

- Ak, lūdzu, vai es drīkstu to izstāstīt? - Daniels iejaucās. - Man šis stāstiņš ļoti patīk.

Daniels izvērsa un izpušķoja stāstījumu, liekot Vaļai smieties un jūsmot. Viņš iztēloja Aleksas rīcību daudz noteiktāku, nekā bija īstenībā, un piegudroja klāt tās epizodes, kuru laikā pats nebija pie samaņas. Aleksai bija jāpiekrīt, ka šāda versija izklausās labāk. Tagad Vaļas sejas izteiksme, pievēršoties Aleksai, bija mainījusies par simt astoņdesmit grādiem salīdzinājumā ar pirmo tikšanos.

Pēc brīža ēdiens bija gatavs, un Aleksa aizmirsa visas citas domas. Tik sen viņa nebija ēdusi sarkano gaļu, un plēsoņas instinkts ņēma virsroku. Kad pirmais vētrainais izsalkums bija apmierināts, viņa atkal pamanīja Vaļas ziņkāro skatienu.

Daniels bija pasniedzis porciju arī Vaļai, taču viņa bija noskrubinājusi tikai dažas strēmeles no steika maliņas.

- Vai tu vienmēr ēd tik daudz? - Vaļa brīnījās.

- Laikam gan - kad kaut kas ir pieejams. Tad, kad gatavo Daniels, pavisam noteikti.

Vaļa piemiedza acis. - Un droši vien nekad nepieņemies svarā, vai ne?

- Nezinu. Laikam jau pieņemos, kā gan citādi...

- Vai tev mājās vispār ir svari? - Vaļa noprasīja.

- Man ir tādi, ar ko var svērt miligramus, - Aleksa apjukusi atbildēja.

Vaļa dziļi nopūtās, sašūpojot matu viļņus uz pieres. - Kā mani tracina cilvēki ar dabiski aktīvu vielmaiņu!

- Nopietni? - Aleksa pārjautāja, nopētot Vaļu no galvas līdz kājām. - Tu gribi žēloties par savu ģenētisko mantojumu?

Vaļa kādu brīdi raudzījās pretī, tad pasmaidīja un papurināja galvu. - Laikam jau dzīvē nevar vēlēties visu.

- Un tu esi tikai izņēmums, kas apstiprina likumu?

- Ak, Ollij, tu man sāc iepatikties!

- Paldies, Vaļa. Bet vispār mani sauc Aleksa.

- Vai nav vienalga? Vai zini, tev piemīt liels neizmantots potenciāls. Ar pieklājīgu matu griezumu, nedaudz kosmētikas un vidēja izmēra pupu uzlabojumu tu izskatītos gluži ciešami.

- Paldies, bet man arī tāpat ir labi. Man ir pieticīgas prasības pret dzīvi. Tā ir vieglāk.

- Nopietni, tu laikam pati griez sev matus, vai ne?

- Man nav citu iespēju.

- Tici man - vienmēr ir kāda cita iespēja salīdzinājumā ar šo. - Viņa pastiepa roku, lai pieskartos garajām matu šķipsnām uz Aleksas pieres, taču Aleksa atrāvās. Viņa zināja, ka jau ir laiks pielīdzināt matus.

Vaļa pievērsās Danielam, kurš centās izturēties neuzkrītoši un pašlaik beidza tiesāt savu porciju, atbalstījies pret leti tieši aiz Vaļas muguras, gandrīz kā slēpdamies no viņas. Aleksa par to nebrīnījās. Un saprata arī, kāpēc pirmajā tikšanās reizē Danielam Vaļa bija šķitusi biedējoša.

- Atbalsti mani, Denij! Tu taču piekritīsi, ka Ollija varētu kļūt smuka, ja vien pacenstos?

Daniels samirkšķināja acis, kā vienmēr liela pārsteiguma brīžos.

- Bet Aleksa jau tāpat ir skaista.

- Kāds džentlmenis! It kā tu būtu Kevins Ērmotais.

- Uzskatīšu to par komplimentu.

- Tas arī ir kompliments. Varbūt vislielākā uzslava, ko jebkad esmu kādam izteikusi, - Vaļa piekrita.

- Cik ilgi tu jau viņu pazīsti? - Daniels apjautājās.

- Pārāk ilgi. Nesaprotu, kāpēc joprojām atveru durvis ikreiz, kad viņš nāk lūgdamies. Laikam tās pašas varas apziņas dēļ. -Vaļa paraustīja plecus, un zīda kimono vienā pusē noslīdēja līdz pat elkonim. Viņa nepūlējās to sakārtot. - Man patīk vērot, kā tik stiprs cilvēks paklausa un pakļaujas man.

Ārdurvis noskrapstēja atslēga. Aleksa nolēca no augstā ķebļa un nostājās kaujas gatavībā, muskuļiem saspringstot. Vaļa noraudzījās, kā Daniels, ieraugot Aleksas reakciju, saspringst, gatavojoties sekot viņas piemēram.

- Jūs abi esat jocīgi, - viņa nomurmināja.

Virtuvē elsdams iebrāzās Einšteins, un Aleksas satraukums atslāba.

Vaļa palūkojās uz suņa izkārto mēli un dedzīgi spīdošajām acīm. - Vai tam kaut ko vajag?

- Viņš droši vien grib padzerties, - Aleksa paskaidroja.

- Ak tā... - Vaļa pārlaida skatienu virtuvei, tad paņēma no galda vidus dekoratīvu kristāla bļodu un ielēja tajā ūdeni no krāna. Einšteins pateicīgi nolaizīja viņas roku un sāka lakt ūdeni.

- Garšīgi smaržo, - Kevins sacīja ienākdams.

- Vari piebeigt manu porciju, - Vaļa paziņoja, uz viņu pat nepaskatīdamās. - Es vairs negribu. - Tad viņa piesardzīgi noglaudīja Einšteina ausi.

Kevins ērti atbalstījās pret galda malu, juzdamies kā mājās, un bez vilcināšanās ķērās pie Vaļas atstātā steika. - Nu, vai visi labi satiekat?

- Tev bija taisnība, - Vaļa atbildēja.

Kevins uzvaroši pasmaidīja. - Es jau teicu, ka ar viņu tev nebūs garlaicīgi.

Vaļa izslējās un atbildēja ar smaidu. - Katrs cilvēks, kurš spējis tevi pieķēdēt pie grīdas, noteikti ir pelnījis manu uzslavu.

Kevina smaids pazuda. - Tas bija neizšķirts.

Vaļa līksmi iesmējās, atliecot galvu un vēl vairāk izceļot slaidā gulbja kakla garumu un baltumu.

Daniels atgrieza krānu un sāka meklēt trauku mazgājamo līdzekli. Aleksa devās viņam palīgā, gūstot mierinājumu šajā ierastajā kopīgajā darbā. Viņa atkal bija nonākusi svešā vietā, nepazīstamā vidē, kur jutās neērti un nedroši, taču kopā ar Dānieļu spēs izturēt arī to. Viņš, līdzīgi gāzmaskai, sniedza mierinoša glābiņa sajūtu.

Aleksa klusībā pasmaidīja, iedomājoties, cik ļoti Daniels nepriecātos par šādu salīdzinājumu. Neko darīt, viņa nebija tāda romantiķe.

- Ak, mīļum, nepūlies, - Vaļa uzsauca Danielam. - Katru ritu nāk mājkalpotājs.

Aleksa uzmeta Kevinam zīmīgu skatienu, ko uztvēra arī Vaļa. - Es atstāšu uz letes zīmīti, lai viņš neiet guļamistabās, - Vaļa mierināja. - Es taču zinu, cik jums svarīga slepenība. Neraizējies, manis dēļ jums nebūs jācieš.

- Bet man nav grūti, - Daniels atbildēja. - Trauku mazgāšana mani nomierina.

- Tavs brālis ir īsts brīnums! - Vaļa paziņoja Kevinam. - Vai drīkstu viņu paturēt?

Aleksa pasmaidīja, redzot, kā Daniela acis šausmās ieplešas, taču viņš turēja seju noliektu pār izlietni, lai Vaļa to neredzētu. Viņš pasniedza Aleksai nomazgātas knaibles, un viņa tās noslaucīja ar trauku dvieli, kas šķita kā no zīda un varbūt bija domāts tikai dekorācijai. Viņai bija radies iespaids, ka Vaļai virtuves darbi ir sveši un vienaldzīgi.

- Viņš taču nav tavā gaumē, - Kevins atbildēja.

- Man patīk dažādība, vai tad ne?

- Taisnība, taču šaubos, vai viņš spēs ilgi piesaistīt tavu interesi.

Vaļa nopūtās. - Kā vienmēr.

- Klau, atgriezīsimies pie tā mājkalpotāja. Cikos viņš ieradīsies, cikos ies projām un tā tālāk? - Aleksa jautāja.

Vaļa iesmējās. - Tu gan visu uztver ļoti nopietni.

- Tāpēc, ka mani pārāk bieži mēģina nogalināt.

- Tas laikam sāk krist uz nerviem, - Vaļa bezrūpīgi piekrita.

- Kad esmu mājās, Rauls ierodas agri un drīz vien dodas projām. Viņš tevi pat nepamodinās. Viņš ir prātīgs.

- Tad es tikai aizslēgšu durvis.

- Kā gribi.

- Ollij, mēs rīt no rīta negulēsim ilgi, - Kevins paziņoja. - Vēl jāpaveic daudzi sagatavošanās darbi, un es negribu vairs zaudēt laiku.

- Ļauj Aleksai atpūsties kaut vienu rītu, - Daniels uzstāja.

- Viņa ir veselu nedēļu katru nakti vadījusi auto un gulējusi aizmugures sēdeklī. Viņai jāatvelk elpa.

Kevins pikti saviebās. - Denij, viņa nav nekāds bērns. Mums visiem ir darāms darbs.

- Tā nav nekāda problēma, - Aleksa ātri paskaidroja. Viņa paraudzījās virtuves pulkstenī. Tas rādīja tikai septiņi. - Es tūlīt došos pie miera, tā ka noteikti pamodīšos labu laiku pirms Raula ierašanās.

- Es tev izrādīšu savu aprīkojumu, lai tu vari pateikt, kas vēl vajadzīgs. Man ir tava subjekta video novērošanas ieraksti, ko tu gribēsi redzēt, un...

- Rīt no rīta, Kevin, - Aleksa viņu pārtrauca. - Tagad jāiet gulēt.

Kevins nikni nosprauslājās un nicīgi izbolīja acis pret griestiem.

Izejot no virtuves, Aleksa gandrīz pasniedzās pēc Daniela plaukstas. Pēdējā mirklī viņa savilka pirkstus dūrē, cerot, ka Kevins neko nepamanīja. Tas šķita tik dīvaini neierasti. Viņa zināja, ka Daniels jūtas tāpat. Viņš sekoja cieši aiz muguras Aleksai, it kā gatavotos uzsākt sarunu - vai iespējamo strīdu -, ko viņa negribēja pieļaut. Ne tagad, viņa nepagriežoties pūlējās telepātiski pavēstīt. Aleksa paātrināja gaitu, taču šīs pūles bija veltīgas. Daniels ar garajām kājām tik un tā sekoja ik uz soļa.

Aleksa sajutās daudz drošāk, izdzirdot, kā viņš aizver istabas durvis un noklikšķ slēdzene.

- Paldies. - Viņa pagriezās un apķērās ar abām rokām Dani-elam ap vidukli.

- Tikai tāpēc, ka esam noguruši, - viņš atgādināja. - Rit no rīta es būšu daudz neatlaidīgāks.

Aleksa tiešām jau krita no kājām, tāpēc veica tikai pašus svarīgākos sakopšanās darbus. Negribot nopūlēties ar sejas pārsēja nomainīšanu, viņa nolēma ļaut ādai šonakt paelpot. Brūce bija sarkana un pietūkusi, un arī šuves ausī bija diezgan uzkrītošas, lai gan veiktas ar miesaskrāsas diegiem. Taču izskatījās, ka pārgrieztā auss ļipiņa saaugs kopā. Paliks nejauka rēta, bet par to pašlaik negribējās raizēties.

Viņa iedomājās, ka vajadzētu skata pēc garderobes telpā uzstādīt saliekamo gultu, taču nolēma pagaidīt līdz rītam. Diez vai Kevins pārbaudīs istabu. Aleksa apsvēra arī iespēju novilkt durvju priekšā vadu ar gāzes baloniņu, taču nebija vairs spēka. Jebkurā gadījumā iebrucējs vispirms dosies uz galveno guļamistabu, ja vien spēs tikt garām Einšteinam. Viņa nosprieda, ka šoreiz pietiks ar SIG un jostu pa rokai uz naktsgaldiņa.

Daniels bija apgūlies pirms viņas, bet vēl nomodā.

- Kā tev šķiet, vai atstāt pie gultas šauteni? - viņš apjautājās.

- Istaba ir liela, tomēr mazliet par šauru šautenei. Es ātri aiziešu pēc revolvera.

Daniels nepacietīgi viņu uzlūkoja. - Es taču jokoju.

- Ak tā! Nu labi.

Viņš iepleta rokas. Aleksa izslēdza lampu un ierausās tik ierastajā vietā. Gulta bija jocīga - kā tāds mīksts, atsperīgs mākonis, darināts no smalkiem zelta pavedieniem vai vienradža krēpēm.

- Arlabunakti, Aleksa, - Daniels iečukstēja viņas matos, un tad viņa iegrima dziļā miegā.

Kad Aleksa pamodās, ārā bija vēl tumšs - gar biezo aizkaru malām blāvi iespīdēja pilsētas laternu nedabiski dzeltenīgā gaisma. Neviens pulkstenis nebija redzams, taču viņa nosprieda,

ka varētu būt ap četriem. Vairāk nekā pietiekami ilgs naktsmiers. Viņa priecājās par to, jo bija gaidāma gara diena. Jau gadiem ilgi viņa bija nemitīgi bēgusi un izdzīvojusi. Tagad būs jāpāriet aktīvākā darbības režīmā, un tas bija biedējoši. Teksasā gan bija noticis vienīgais neraksturīgais piedzīvojums, taču to viņa izskaidroja ar situācijas izraisītu adrenalīna uzplūdu un neierasto atbildību par sava “apgrūtinājuma” dzīvību. Tas bija pilnīgi neplānots pasākums.

Kad Daniels pamodies sāka skūpstīt viņas kaklu, Aleksa bija ar mieru vēl mazliet uzkavēties gultā.

Viņa iedomājās, vai šāda ir normāla dzīve. Iespēja droši paredzēt, ka vēl daudzus, daudzus rītus varēs tā pamosties kopā ar mīļoto. Pavadīt dienu pārliecībā, ka vakarā varēs atkal apgulties tajā pašā gultā kopā ar to pašu cilvēku. Viņa šaubījās, vai ļaudis spēj pienācīgi novērtēt šādu drošību. Viņiem tā šķiet pārāk ikdienišķa, pati par sevi saprotama, nevis dāvana, par ko jājūtas pateicīgiem.

Aleksa gan nevarēja cerēt, ka vēl kādreiz piedzīvos tādu pašu rītu, un bija pateicīga par šo brīdi.

Viņa pavilka uz augšu Daniela T kreklu, un viņš uz mirkli atlaida rokas no viņas matiem, lai varētu to novilkt. Tad Aleksa nepacietīgi norāva savu kreklu, kārojot baudīt kailas miesas saskari. Vīrieša skūpsti, kas iesākumā bija maigi, pārtapa arvien vētrainākos, taču bija jūtams, ka viņš cenšas saudzēt viņas savainoto seju. Aleksa negribēja lieku piesardzību un atbildēja skūpstiem ar tādu kaisli, kas lika saprast, ka jāaizmirst visa atturība.

Nebija dzirdama ne skaņa, ne mazākais brīdinājums. Viņa nedzirdēja ne slēdzeni noskrapstam, ne durvis atveramies. Un tad pēkšņi metāliski noklikšķēja atlaists pistoles drošinātājs gandrīz viņai pie auss. Aleksa sastinga un juta, ka arī Daniels pamirst. Viņa nezināja, vai viņš saklausījis kluso klikšķi vai tikai sajutis viņas reakciju.

Spriežot pēc skaņas, iebrucējs atradās tuvāk uz naktsgaldiņa atstātajam ierocim nekā viņa. Aleksa dusmojās uz sevi par vienkāršāko drošības noteikumu neievērošanu un pūlējās izgudrot kādu aizsardzības paņēmienu. Varbūt, ja viņa strauji pielēktu sēdus un izspertu ieroci no svešinieka rokas, Daniels iegūtu laiku, lai piekļūtu tam no mugurpuses.

Un tad iebrucējs ierunājās:

- Liec mieru civilajam, riebīgā, indīgā čūska!

Aleksa atvieglojumā dziļi uzelpoja. - Ak tā, tu tas esi! Tūlīt nolaid ieroci, psihopāt!

- Vispirms aizvācies prom no mana brāļa!

- Tas jau ir tāds vājprāts, ka nezinu, kā to nosaukt, - Daniels skarbi pārmeta. - Vai tu atmūķēji slēdzeni?

- Denij, klausies, ko saku: viņa atkal tevi sazāļojusi. Tādas lietas te notiek.

- It kā es gribētu izniekot savus trūcīgos krājumus izklaidei, -viņa pikti nomurmināja, pavēlās uz sāniem, uzvelkot palagu līdz zodam, lai aizsegtos, un pastiepa roku pēc lampas slēdža. Pēc brīža sajuta ieroča stobra auksto pieskārienu pie pieres.

- Beidz ākstīties, - viņa nicīgi noteica, ieslēdzot gaismu.

Kevins atkāpās, mirkšķinot apžilbušās acis. Viņš joprojām

bija pavērsis lielo pistoli pret viņas seju.

Gulta sašūpojās, kad Daniels veikli pārmetās pār Aleksas augumu un apsēdās starp viņu un Kevinu. - Ko tu dari? Beidz mērķēt uz viņu!

- Denij, es nezinu, ar ko viņa tevi sazāļojusi, bet mēs tevi no tā izārstēsim, es apsolu. Nāc man līdzi!

- Ja tu neesi pats sev ienaidnieks, tad tūlīt pagriezies un dodies prom!

- Es taču cenšos tevi izglābt.

- Paldies, bet nē, paldies! Es ar lielu prieku un patiku nodarbojos ar to, ko tu tik rupji pārtrauci, un tagad labprāt turpinātu. Aizver aiz sevis durvis!

- Kas noticis? - Aleksa jautāja, uzraujot mugurā T kreklu. Šis nebija īstais bridis brāļu ķīviņiem. Kevins bija ģērbies tikai pidžamas biksēs, tātad, lai kāds būtu bijis trauksmes iemesls,

viņš nebija paguvis sagatavoties. Tas nebija raksturīgi Kevinam -ļaut kaut kādiem blakusapstākļiem, pat, viņaprāt, tik nepiedodamiem, novērst uzmanību no īstām briesmām. Aleksa pasniedzās gar Daniela sāniem, lai paņemtu jostu, aplika to ap vidukli un noprasīja: - Vai mums jāiet? - Pēc tam viņa paņēma SIG un aizbāza aizmugurē aiz jostas.

Kevins lēni nolaida ieroci, un viņa bargums sāka pierimt, sastopoties ar šādu praktisku reakciju.

- Es nenoticēju viņai, tāpēc atnācu pārbaudīt, - Kevins, pēkšņi nokaunējies, atzinās. - Es cerēju, ka Denijs pat nepamanīs manu klātbūtni.

- Viņai? - Daniels pārjautāja.

- Vaļai... viņa teica, ka jūs abi esat pāris. Viņa bija tik pārliecināta. Es teicu, ka tas nevar būt nekādā sasodītā gadījumā. -Teikuma beigās Kevina balsī atkal ieskanējās niknums.

Daniels pikti nopūtās. - Ceru, ka jūs noslēdzāt derības. Ar ļoti pazemojošu iznākumu zaudētājam.

- Šis jau ir pietiekams sods pats par sevi, - Kevins kurnēja.

- Es saku nopietni, - Daniels uzstāja. - Vācies ārā, Kevin!

- Nespēju tam noticēt, Denij. Kur tev prāts? Pēc tā visa, ko viņa tev nodarīja?

Daniels joprojām atradās starp Aleksu un Kevinu, tāpēc viņa seja nebija redzama, taču balsī bija jaušams smaids. - Tu uzskati sevi par tik skarbu un bīstamu vīru. Un tomēr apgalvo, ka nelielas sāpes var būt šķērslis, kas neļaus būt kopā ar mīļoto sievieti? Tiešām?

Kevins soli atkāpās un atbildēja tikai pēc dažām sekundēm. - Bet kāpēc? Kāpēc tu gribi viņu? - Dusmas bija pazudušas, un tagad viņš raudzījās uz Aleksu tikai ar lielu neizpratni.

- Es tev to paskaidrošu, kad būsi pieaudzis. Tagad pēdējoreiz saku: vācies prom, citādi... - Daniels pastiepa garo roku ap Alek-sas augumu un izvilka aiz jostas aizbāzto ieroci. - Es tevi sašaušu.

Viņš pavērsa ieroci pret Kevina torsu.

- Uzmanies, tam ir atlaists drošinātājs, - Aleksa nomurmināja.

- Tā ari vajag, - Daniels atbildēja.

Kevins izbrīnā lūkojās uz viņiem - brāli ar ieroci stingrā rokā, Aleksu raugāmies pretī aiz viņa elkoņa -, tad kareivīgi izrieza plecus.

Ar brīvo roku Kevins norādīja uz Aleksu. - Tu. Izbeidz... Tūlīt... - Viņš ar plašu žestu norādīja uz gultu un abiem tās iemītniekiem. - To visu. Pēc piecpadsmit minūtēm dodamies prom. Gatavojies!

Tad viņš pievērsās Denijam. - Es... - Viņš dziļi nopūtās, papurināja galvu, pēc tam pagriezās un izgāja pa durvīm, nepapūlējies aizvērt tās aiz sevis. - Sasodīts, Vaļa! - Kevins skaļi iesaucās, iedams pa tumšo halli, it kā viņa būtu pie kaut kā vainojama. Augšstāvā ierējās Einšteins.

Aleksa nopūtās un izstaipījās. - Nu, tas notika gandrīz precīzi tā, kā es paredzēju. Iztikām bez šāvieniem, tad jau var teikt, ka viss beidzās labi.

- Uz kurieni tu dodies? - Daniels jautāja.

- Uz dušu. Tu dzirdēji, ko viņš teica. Piecpadsmit minūtes.

- Tagad ir nakts vidus!

- Labāk varēs paslēpt manu seju. Tu taču neesi noguris, ko? Man šķiet, mēs nogulējām miegā vismaz deviņas stundas.

Daniels nikni saviebās. - Nē, es itin nemaz neesmu noguris.

- Nu tad... - Viņa devās uz vannasistabas pusi.

- Pagaidi!

Daniels pielēca kājās un, ar pirkstiem uzbužinādams matus, devās pie guļamistabas durvīm. Aizvēra un atkal aizslēdza tās.

- Kāda tam jēga? - Aleksa noprasīja.

Daniels paraustīja plecus. - Taisnība.

Viņš piegāja pie Aleksas un ar abām rokām cieši satvēra viņas augšdelmus. - Es vēl nebiju gatavs atstāt gultu.

- Kevins neklauvēs pie durvīm, - viņa atgādināja. - Varbūt pat negaidīs visas piecpadsmit minūtes.

- Man nepatīk, ka viņš mūs tā izrīko. Es ne tikai neesmu gatavs atstāt gultu, bet arī nevaru pieļaut, lai tu to atstātu.

Daniels pielieca galvu, lai noskūpstītu Aleksu, un lēni vilka plaukstas augšup pār pleciem, līdz tās apņēma viņas seju. Normālos apstākļos viņam nebūtu pārāk jānopūlas, lai pierunātu viņu piekrist. Taču šie nebija normāli apstākļi, un doma, ka Kevins jebkurā brīdī var ienākt istabā, varbūt atkal ar ieroci rokā, nebija patīkama.

Aleksa mazliet atrāvās. - Vai varu piedāvāt kompromisu?

Daniels neapmierināti lūkojās pretī. - Es kategoriski atsakos pieļaut jebkādus kompromisus Kevina dēļ.

- Vai es, lūdzu, drīkstu izteikt savu priekšlikumu, pirms tu to noraidi?

Viņš saglabāja bargu sejas izteiksmi, taču bija jūtams, ka aiz tās slēpjas smaids. - Saki, bet es nepiekāpšos.

- Mums ir ļoti maz laika, bet mums abiem ir jāsakopjas. Tajā milzīgajā vannā ar dušu mierīgi pietiks vietas diviem, un man šķiet, mēs varētu apvienot patīkamo ar lietderīgo.

Bargā izteiksme pazuda no Daniela sejas. - Es uzreiz atsaucu visus iebildumus un piedāvāju pilnīgu sadarbību.

- Man jau tā likās.

25. NODAĻA

- Jo tev nav nekādas jēgas nākt līdzi, - Kevins iebilda.

Viņš stāvēja pie lifta durvīm, tieši priekšā izsaukšanas pogai, sakrustojis rokas uz krūtīm.

- Kāpēc? - Daniels noprasīja.

- Denij, tā kā tu nepiedalīsies operācijā, nav nekādas vajadzības piedalīties sagatavošanas darbos.

Daniela lūpas saviebās niknā grimasē.

- Nekas ļauns nenotiks, ja viņš... - Aleksa piesardzīgi ieminējās.

- Tikai kāds var ieraudzīt viņa seju, - Kevins norūca.

- Tu gribēji teikt - tavu seju? - viņa atjautāja.

- Es esmu pietiekami gudrs, lai neceltu galvu gaisā.

Daniels apnikumā izbolīja acis. - Ja gribi, varu braukt bagāžniekā.

Kevins ilgu brīdi vērtējoši nopētīja abus pretiniekus. - Vai jūs ļausiet man koncentrēties?

- Kā to saprast? - Aleksa jautāja.

Kevins aizvēra acis, cenšoties nomierināties. Tad izelpoja caur degunu un pievērsās Danielam.

- Klausies, kādi ir mani noteikumi, ja tiešām gribi piedalīties šajā garlaicīgajā izlūkgājienā. Neviens nepieminēs šorīt notikušo. Mani nepiespiedīs atcerēties šorīt redzēto pretīgo skatu. Nebūs nekādu runu saistībā ar šīm atbaidošajām riebeklībām. Tas būs darbs, un jūs arī attiecīgi izturēsieties. Piekrītat?

■40 3

Daniela kakls sāka piesarkt. Aleksa saprata: viņš tūlīt atgādinās, ka Kevins neko nebūtu redzējis, ja nebūtu nakts vidū ielauzies aizslēgtā istabā. Pirms Daniels paguva iebilst, viņa atbildēja: - Piekrītam. Pienācīgi lietišķa izturēšanās.

Kevins atkal vērtējoši nopētīja abus ceļabiedrus, pēc mirkļa pagriezās un nospieda lifta izsaukšanas pogu.

Daniels paraudzījās uz Aleksu, it kā jautājot: tiešām? Viņa paraustīja plecus.

- Tūlīt izbeidziet! - Kevins pavēlēja, lai gan joprojām stāvēja ar muguru pret viņiem.

- Ko tad? - Daniels jautāja.

- Es jūtu, ka jūs abi sazināties bez vārdiem. Tas jāizbeidz.

Brauciens vienkāršajā, melnajā sedanā bija mierīgs.

Aleksa nezināja, vai tas ir Vaļas auto vai arī kāds Kevina pirkums. Tas neizskatījās Vaļas stilā, taču varbūt viņai kādreiz patika pārvietoties inkognito. Aleksa novērtēja šī sedana tumši tonētos stiklus. Sēžot tajā ar dziļi uz pieres uzvilktu beisbola cepuri galvā un raugoties ārā uz vēl diezgan miegaino pilsētu, viņa jutās labāk paslēpusies. Viņi bija izbraukuši vēl krietnu brīdi pirms rīta sastrēgumiem.

Kevins vadīja auto pa trūcīgu pilsētas rajonu - tādu, kurš Alek-sai šķita piemērotāks slēptuvei. Tad nobremzēja pie kāda noliktavu kompleksa, ko galvenokārt veidoja milzīgi kravas konteineri. Apsardzes te nebija, tikai augsti metāla vārti ar dzeloņstiepļu vijumiem, atverami ar pulti. Kevins brauca līdz pašam iežogotās teritorijas galam un apturēja auto aiz netīri oranža konteinera.

Izskatījās, ka teritorijā nav neviena cilvēka, tomēr Aleksa turēja galvu noliektu un soļoja nesievišķīgā gaitā, dodoties pie platajām divviru durvīm, kas aizņēma visu konteinera priekšējo sienu. Kevins nospieda sarežģītu ciparu kombināciju iespaidīgā taisnstūrveida slēdzenē un pavilka durvis. Viņš tās pavēra tikai nelielā spraugā un pamāja abiem pārējiem, liekot iet iekšā.

Kad Kevins atkal aizvēra durvis, viņi bija nonākuši melnā tumsā. Tad atskanēja kluss klikšķis, un iekvēlojās gaismas joslas pie griestiem un uz grīdas.

- Cik Betmena alu tev ir? - Aleksa noprasīja.

- Tikai dažas - šur tur, kur tās var ievajadzēties, - Kevins atbildēja. - Šī ir pārvietojama, tāpēc īpaši noderīga.

Kravas konteiners bija blīvi piepildīts ar mantām, taču viss tā saturs bija rūpīgi sakārtots. Tāpat kā Teksasas šķūnī, arī šeit katrai lietai bija sava vieta.

Pie sienas līdzās durvīm bija cieši piestumti pakaramie ar drēbēm - vai drīzāk teatrāliem kostīmiem. Aleksa nosprieda, ka tas darīts tīši, lai kāds, nejauši ielūkojies pa atvērtām durvīm, ieraudzītu tikai apģērbus. Uzmanīgāks vērotājs varētu brīnīties, kāpēc šeit vienkopus atrodas gan dažādu militāro spēku uniformas, gan mehāniķu un vairāku komunālo pakalpojumu uzņēmumu darbinieku spectērpi, nemaz nerunājot par klaidoņu skrandām, kas karājās līdzās tumšu uzvalku rindai - no vienkāršiem, veikalā nopērkamiem, līdz smalkāko modes dizaineru darbiem. Ar šiem apģērbu gabaliem cilvēks varētu labi nomaskēties dažādās situācijās.

Lielās kastēs virs drēbju pakaramajiem atradās rekvizīti -portfeļi un dokumentu planšetes, darbarīku kastes un koferīši.

Aiz kostīmiem bija ierīkoti plati metāla skapji no grīdas līdz griestiem. Kevins izrādīja Aleksai visu to saturu pēc kārtas, un viņa iegaumēja, kas no tā varētu noderēt. Tāpat kā šķūnī, arī šeit bija atsevišķi nodalījumi šaujamieročiem, munīcijai, bruņām, sprāgstvielām un nažiem. Šeit bija arī tādas lietas, kādu nebija Teksasā, vai arī varbūt tur tās bija labāk paslēptas. Kāds skapis bija pilns ar tehniskām ierīcēm - mazas videokameras un noklausīšanās mikrofoni, izsekošanas ierīces, nakts redzamības brilles, binokļi un teleskopi, dažāda lieluma elektromagnētisko impulsu ģenerētāji, daži portatīvie datori un desmitiem citu tehnikas brīnumu, ko Aleksa nepazina. Kevins nosauca tos -frekvenču nolasītāji, frekvenču bloķētāji, sistēmu uzlauzēji, miniatūri bezpilota lidaparāti... Pēc kāda brīža viņai tie sāka jukt. Diez vai radīsies vajadzība rīkoties ar kaut ko tik svešu un nepazīstamu.

Nākamajā skapī atradās ķīmiskās vielas.

- Jā, - Aleksa noelsās, pastiepjot roku skapja dzīlēs aiz pirmās trauku rindas. - Tas gan man var noderēt.

- Es jau domāju, ka tev patiks.

- Vai drīkstu? - viņa jautāja, paņēmusi rokā cieši noslēgtu cilindru ar kādu katalizatoru, kura krājumi viņai bija gandrīz beigušies.

- Ņem visu, ko vien vēlies! Neatceros, ka pats būtu kādreiz izmantojis kaut ko no tā.

Aleksa notupās pie apakšējā plaukta un iekrāva mugursomā dažas burkas un paciņas. Ak, tieši šo viņai tik ļoti vajadzēja! - Kāpēc tad esi to visu uzkrājis?

Kevins paraustīja plecus. - Bija iespēja dabūt. Dāvinātam zirgam zobos...

- На! - Aleksa pievērsa viņam triumfējošu skatienu.

- Kas ir?

- Tu pats teici, ka tas esot muļķīgs teiciens.

Kevins pikti izbolīja acis pret griestiem. - Dažreiz tā vien nagi niez tevi iekaustīt.

- Es arī ļoti labi pazīstu šādu sajūtu.

Daniels atkal aizstājās Aleksai priekšā. Viņa papurināja galvu. Tā bija tikai jokošanās. Pēc īsās lekcijas nolasīšanas par pienācīgi lietišķu izturēšanos Kevins bija atgriezies savā ierastajā lomā -pa pusei sērijslepkava, pa pusei pasaulē viskaitinošākais brālis. Aleksa jau pamazām bija pie tā pieradusi, un Kevins viņai vairs tik ļoti nekrita uz nerviem.

Skaizdamies par sazināšanos bez vārdiem, Kevins atgriezās pie munīcijas skapja un sāka piepildīt ar krājumiem lielu, melnu somu.

- Kur ir pirmās palīdzības aptieciņas? - viņa jautāja.

- Nažu skapī, augšējā plauktā.

лов

Tur bija vairākas ar rāvējslēdzējiem aizvilktas somas - gan mugursomu lielumā, gan mazākas, tādas kā skūšanās piederumu komplektiem. Aleksa nevarēja aizsniegt augsto plauktu, tāpēc Daniels nocēla somas, un viņa tās pārmeklēja.

Pirmajā no mazākajām somām nebija nekādu medicīnas piederumu, bet gan dokumentu paciņas, kārtīgi saņemtas ar gumijas saitēm ērtai pārcilāšanai. Viņa aši izvilka Kanādas pasi un ieskatījās pirmajā lappusē. Kā jau bija gaidāms, tajā bija redzama Kevina fotogrāfija ar citu vārdu - Terijs Viljamss. Viņa pacēla skatienu. Kevins stāvēja ar muguru pret viņu. Aleksa veikli paķēra divas paciņas un iebāza mugursomā, tad aiztaisīja ciet mazo somiņu.

Šie dokumenti gan nekādi nenoderēs viņai pašai, taču bija jāsagatavojas dažādiem iznākumiem. Viņa slepus palūkojās uz Dānieļu, bet tas nepievērsa viņai uzmanību un bezgalīgā izbrīnā aplūkoja nažu krājumu. To redzot, Aleksai bija jādomā, cik gan ilgi viņš spētu izdzīvot viens pats ar prasmēm un pieredzi, ko bija apguvis līdz šim.

Aleksa attaisīja vienu no lielākajām somām, taču nebija sajūsmā par tās saturu. Tajā bija pavisam vienkāršs komplekts -nekā tāda, kā viņai jau nebūtu. Viņa ieskatījās nākamajā somā, tad pēdējā. Viss tas pats kas pirmajā.

- Kaut kā trūkst? - Kevins apjautājās.

Aleksa mazliet satrūkās, jo nebija dzirdējusi viņu pienākam. Kevins laikam bija pamanījis vilšanos viņas sejā.

- Es gribētu sadabūt kādus pieklājīgus līdzekļus traumu ārstēšanai - katram gadījumam.

- Labi. Savāc visu, kas šķiet noderīgs, un iesim sagādāt vēl kaut ko.

- Tik vienkārši? - viņa neticīgi jautāja.

- Protams.

Aleksa pacēla vienu uzaci. - Mēs vienkārši iesim iekšā kādā medicīnas iestādē un lūgsim pārdot dažus liekos krājumus?

- Nē! - Kevins nepacietīgi saviebās par tik muļķīgu pieņēmumu. - Vai esi dzirdējusi teicienu - tas izkrita no furgona? Vai tev pašlaik ir līdzi kādi no tiem apdullināšanas līdzekļiem?

-Jā.

- Tad pasteidzies, lai varam tikt prom no šejienes, kamēr visi furgoni nav beiguši piegādes.

Aleksas mugursoma tagad bija piebāzta ar munīciju dažādajiem ieročiem - Sig Sauer, vecajam Glock, revolverim, Daniela šautenei un arī PPK. Viņa bija paņēmusi no Kevina krājumiem arī divus revolverus ar munīciju rezervei. No tehnisko ierīču krājuma viņa bija izvēlējusies divus nakts redzamības briļļu komplektus, dažas izsekošanas ierīces un divus dažāda lieluma elektromagnētisko impulsu ģenerētājus. Viņa vēl nezināja, kur varēs tos izmantot, taču, ja radīsies ārkārtas situācija, varbūt nebūs laika atgriezties noliktavā. Kamēr Aleksa meklēja aprīkojumu, Kevins nomainīja atslēgas kodu, lai noliktavā viņa varētu iekļūt ar dzimšanas dienas ciparu kombināciju. Vai arī Daniels, ja viss būs tiešām sagājis grīstē.

- Nu tad ko tu vari man piedāvāt cilvēka ķīmiskai pievārēša-nai? - Kevins jautāja, kad viņi atkal bija devušies ceļā. Tagad pie stūres sēdēja Aleksa.

- Jāpadomā... tev vajag ieelpojamu vai kontakta līdzekli?

Kevins palūkojās uz viņu. - Kuru tu iesaki?

- Atkarībā no taktikas. Vai mērķa persona atradīsies slēgtā telpā?

- Kā lai es to zinu? Es improvizēšu.

Aleksa nepacietīgi nopūtās. - Labi. Ņem abus. Daniel, vai tu varētu izņemt no mugursomas ārējās kabatas smaržu pudelīti? Tā ir aizspiežamajā maisiņā.

- Atradu, - Daniels pēc brīža atsaucās. - Lūdzu! - Viņš pasniedza pudelīti brālim. Kevins pagrozīja to rokās.

- Izskatās tukša.

- Jā gan, - Aleksa piekrita. - Gāze zem spiediena. Tagad, -viņa turpināja, pastiepusi Kevinam kreiso roku, - noņem sudraba gredzenu!

Viņš noņēma gredzenu no Aleksas trešā pirksta, un viņa acis izbrīnā iepletās, ieraugot, ka no tā gluži kā divi kabatlakatiņi no viduvēja burvju mākslinieka piedurknes izšaujas tieva, sīka, caurspīdīga caurulīte ar pievienotu mazu saspiežamu gumijas baloniņu. Tad pārsteigumu nomainīja neticība.

- Kam tas ir domāts?

- Vai redzi to mazo slēdzīti iekšpusē? Atbīdi to vaļā. Tikai uzmanīgi!

Kevins nopētīja sīciņo dzeloni, tad atkal palūkojās uz mazo, apaļo gumijas baloniņu. Salona klusumā varēja dzirdēt, kā tajā skalojas šķidrums.

- Turi baloniņu rokā, - Aleksa izrīkoja, rādot veicamās darbības. - Stingri uzliec plaukstu uz mērķa. - Viņa pamāja Danielam, kurš paklausīgi pastiepa roku. Aleksa satvēra viņa plaukstas locītavu - nevis varmācīgi, bet valdonīgi. - Subjekts sajutīs dūrienu un automātiski mēģinās atraut roku. Turi un nelaid vaļā. Ja visu izdarīsi pareizi, caur dzeloni izšļāksies šķidrums no baloniņa.

- Un kas notiks pēc tam? - Kevins jautāja.

- Tavs upuris mazliet nosnaudīsies - vienu stundu, varbūt divas, atkarībā no auguma un masas.

- Tas ir pārāk maziņš, - viņš sūdzējās, pacēlis gredzenu divos pirkstos un lūkodamies caur to.

- Atvaino! Nākamreiz centīšos tevis dēļ izaudzēt sev lielākas rokas. Uzliec to uz mazā pirkstiņa!

- Kurš gan nēsā gredzenu uz mazā pirkstiņa?

Aleksa pasmaidīja. - Manuprāt, tev lieliski piestāvēs.

Daniels klusi iesmējās.

Kevins centās uzstīvēt gredzenu pirkstā, taču netika tālāk par kauliņu. Baloniņu tik tikko bija iespējams satvert delnā. Ja viņš gribētu paslēpt baloniņu piedurknē, vajadzētu garāku caurulīti. Kādu brīdi nīgri nopētījis šo ierīci, viņš pēkšņi pasmaidīja. - Smalki!

Daniels paliecās uz priekšu un norādīja uz pārējiem Aleksas gredzeniem. - Un ko var izdarīt ar tiem?

Viņa pacēla labo roku no stūres un pakustināja trešo pirkstu ar zelta stīpiņu. - Nogalināt bez mokām. - Pēc tam pacēla kreisās rokas vidējo pirkstu ar rožainā zelta stipiņu. - Nogalināt ar mokām.

- Klau! - Kevins pēkšņā apjausmā iesaucās. Ak tad tāda bija nozīme tai mazajai, meitenīgajai pļaukai Rietumvirdžīnijā?

-Jā.

- Sasodīts! Ollij, tu gan esi bīstama, indīga zirnekliene!

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. - Ja es būtu garāka vai tu -

mazāks augumā, mēs šodien te nesarunātos.

- Tad jau laikam tev toreiz paveicās.

Viņa nicīgi izbolīja acis.

- Ar kuru tu mēģināji man trāpīt?

Aleksa pacēla kreisās rokas vidējo pirkstu.

- Skarbi! - Kevins secināja. - Kāpēc šiem gredzeniem nav šādu papildu piederumu? - viņš pavicināja roku, sašūpojot caurulīti un baloniņu.

- Uzmanies! - Aleksa brīdināja. - Tie var nokrist.

Kevins satvēra mazo baloniņu un paslēpa plaukstā. - Sapratu.

- Pārējo gredzenu dzeloņi ir pārklāti ar indi. Tā ir ļoti iedarbīga. Ar vienu pilienu konusgliemeža indes varētu nogalināt divdesmit tādus vīrus kā tu.

- Ļauj uzminēt! Tu mājās turi un audzē konusgliemežus un melnās atraitnes, vai ne?

- Man nav laika mājdzīvniekiem, turklāt patiesībā melnās atraitnes inde iedarbības ziņā ir ļoti vāja. Nē, es agrāk varēju piekļūt dažādām interesantām lietām, jo kādu laiku pētīju konus-gliemežu indi, lai saprastu, kā tā iedarbojas uz dažādiem recep-toru tipiem. Es nekad nelaižu garām izdevības. Paturēju visu, ko vien varēju, un tagad ar šiem krājumiem rīkojos taupīgi.

Kevins atkal palūkojās uz gredzenu savā pirkstā. Viņš bija apklusis, un Aleksa par to priecājās.

Aleksa izvēlējās Hovarda Universitātes slimnīcu, jo tajā bija augstākā līmeņa traumpunkts un viņa tajā orientējās - ja vien pēdējo desmit gadu laikā tur kaut kas nebija būtiski mainījies.

Viņa lēni apbrauca apkārt ēkām, lai izpētītu novērošanas kameru izvietojumu un iespējamu policijas klātbūtni. Pulkstenis vēl nebija septiņi, taču cilvēki jau rosīgi nāca un gāja.

- Varbūt dodamies uz to noliktavu? - Kevins norādīja uz kādu ēku.

- Nē, tur lielākoties ir veļa un papīra preces, - viņa klusi atbildēja.

- Apstājies un nogaidi pirms nākamā apļa, lai neizskatās pārāk uzkrītoši.

- Es zinu, kā to dara, - viņa meloja.

Aleksa aizbrauca dažas ielas tālāk un apstājās pie neliela parka. Tur pa celiņiem jau riņķoja rīta skrējēji, bet citādi valdīja miers. Viņi klusēdami nogaidīja desmit minūtes, tad Aleksa iedarbināja motoru un atsāka riņķošanu, tikai plašākā lokā, turoties dažus kvartālus tālāk no slimnīcai tuvējām ielām. Beidzot viņa pamanīja kādu cerīgu norādi - baltu kravas furgonu ar uzrakstu HALBERT & SOWERBY SUPPLIERS. Šo firmu viņa zināja un bija pārliecināta, ka furgonā būs noderīgas lietas.

Aleksa sekoja furgonam līdz iekraušanas laukumam aiz slimnīcas galvenās ēkas. Kevins jau gatavībā bija pieķēries pie durvju roktura.

- Izlaid mani aiz viņiem un pēc tam sagaidi vienu kvartālu tālāk, - viņš izrīkoja.

Aleksa pamāja ar galvu un piebremzēja tieši aiz furgona, tik tuvu, lai Kevins nebūtu redzams atpakaļskata spoguļos. Tikko viņš bija izlēcis ārā, Aleksa pabrauca mazu gabalu atpakaļgaitā un pēc tam devās projām, nepārsniedzot atļauto ātrumu. Braucot garām, viņa no cepures naga apakšas uzmeta skatienu furgonam - šoferis bija viens, bez līdzbraucējiem. Tomēr uz ietves rosījās cilvēki ārstu un apkalpojošā personāla apģērbos. Cerams, Kevins pratīs rīkoties neuzkrītoši.

Aleksa nobremzēja krustojumā pie stopzlmes, nesaprotot, kā lai gaida vietā, kur nedrīkst stāvēt. Taču, pirms viņa paguva izlemt, ko darīt, aizmugurē, ar vienu automašīnu starpā parādījās baltais furgons. Aleksa sāka braukt lēnāk, mudinot sekojošo

automašīnu pabraukt garām, pēc tam palaida garām arī Kevinu. Viņa ieraudzīja šoferi - pēc izskata ļoti jaunu melnādainu vīru atslīgušu pret pasažiera puses logu, ar aizvērtām acīm.

- Policisti neseko... pagaidām, - viņa nomurmināja, braucot nopakaļ furgonam.

- Vai tam puisim sāpēs? - Daniels iejautājās. - Ko Kevins viņam iedūra?

- Ne pārāk. Pēc pamošanās viņam būs tāda sajūta kā briesmīgās paģirās, bet nekā paliekoša.

Kevins brauca apmēram divdesmit minūtes, vispirms lai nokļūtu pēc iespējas tālāk no slimnīcas, bet pēc tam lai atrastu piemērotāko vietu preču pārkraušanai. Viņš izvēlējās kādu klusu industriālo parku un apstājās tā dziļumā; tur bija vairāki tukši iekraušanas laukumi pie aizvērtām noliktavu durvīm. Viņš atpakaļgaitā iebrauca vienā no tiem, un Aleksa apturēja sedanu līdzās furgonam otrā pusē, kur tas nebūtu neredzams, ja kāds uzrastos laukumā.

Viņa uzrāva rokās lateksa cimdus, pasniedza otru pāri Dani-elam un vēl vienu iebāza kabatā.

Kevins jau bija atvēris furgona aizmugures durvis. Aleksa iedeva ari viņam cimdus, tad ierāpās kravas telpā. Viss tās saturs glabājās necaurspīdīgās, baltās plastmasas tvertnēs, kas bija sakrautas augstās grēdās un nostiprinātas pie sienām ar sarkana neilona auklām.

- Palīdziet atvērt! - viņa izrīkoja. Kevins sāka celt nost tvertnes un ņemt nost vākus. Daniels ari iekāpa un sekoja viņa piemēram. Aleksa novērtēja guvumu.

Visvairāk viņa raizējās par šautām brūcēm. Tās bija ticamākās sekas paredzētajam uzbrukumam. Protams, nedrīkstēja izslēgt ari nažu dūrienus un sitienus ar truliem priekšmetiem. Tāpēc viņa ļoti nopriecājās, atrodot asiņošanas apturēšanas komplektus - katrā bija žņaugi, ar sarecēšanas veicināšanas līdzekli piesūcinātas marles saites un dažādi krūškurvja brūču noslēgšanas pārsēji. Aleksa to visu krāva kaudzē, pievienojot dažādus fiksējošos plāksterus, marles paciņas, pārsējus un kompresijas saites, ķīmiskās sildīšanas un dzesēšanas pakas, mākslīgās elpināšanas komplektus, dažas maisa vārstu maskas, mitrās salvetes ar spirtu un jodu, šinas un fiksējošās apkakles, apdegumu pārsējus, intravenozos katetrus un caurulītes, sāls šķīduma maisiņus un pilnas saujas ar uzpildītām, noslēgtām šļircēm.

- Vai gatavojies atvērt privātu kaujaslauka hospitāli? - Kevins apjautājās.

- Nevar zināt, ko ievajadzēsies, - viņa atteica, domās piebilstot: Stulbeni, varbūt tieši tev šie līdzekļi būs vajadzīgi!

- Ņem šo! - Daniels apgrieza otrādi vienu no pusiztukšota-jām tvertnēm, iebērdams tās atlikušo saturu kādā citā.

- Paldies! Tagad laikam esmu savākusi visu vajadzīgo.

Kevins piestiprināja tvertnes atpakaļ pie sienām un noslaucīja

no durvīm pirkstu nospiedumus. Aleksa atkal ar sedanu sekoja, līdz viņš aiz kādas nelielas veikalu rindas atrada piemērotu vietu, kur atstāt furgonu un šoferi. Tad ātri notīrīja kabīnē atstātos pirkstu nospiedumus un devās prom kopā ar pārējiem.

Kad viņi atgriezās dzīvoklī, mājkalpotājs Rauls jau bija beidzis darbu un aizgājis, bet Vaļa gulšņāja uz zema dīvāna pie televizora ar milzīgu ekrānu, ko Aleksa iepriekšējā vakarā nebija pamanījusi. Ekrānā bija redzama kāda melnbalta filma.

Šodien Vaļa bija ģērbusies bāli zilā treniņtērpā - šortos un krekliņā ar dziļu kakla izgriezumu. Einšteins gulēja uz dīvāna viņai līdzās, uzlicis purnu uz rokas. Vaļa ritmiski glaudīja suņa muguru, un tas pat nepiecēlās, lai sveiktu ienācējus. Tikai uzsita ar asti pa dīvānu, ieraugot Kevinu.

- Kā tad veicās spiegošana? - Vaļa laiski apjautājās.

- Tikai garlaicīgi priekšdarbi, - Kevins atbildēja.

- Ak tā, nu tad nestāsti. Un neatstāj te tos jaunos krāmus! Neciešu nekārtību.

- Klausos, kundze, - Kevins pakalpīgi piekrita un devās uz Aleksas un Daniela istabu papildināt esošos krājumus ar jaunieguvumiem.

- Ollij, es tev ierīkošu piekļuvi savam datoram, - viņš paziņoja, kraujot mantas. - Varēsi noskatīties novērošanas kameru ierakstus ar Kārstonu un kļausities, jo viņa mašīnā ir noklausīšanās ierīce un birojā - virziena mikrofons. Mašīnā ir arī izsekošanas ierīce, tāpēc redzēsi visu viņa pārvietošanos pēdējo dienu laikā.

Aleksa smagi nopūtās, jūtoties jau nogurusi, izdzirdot par milzīgo apgūstamās informācijas apjomu. - Paldies!

- Es mirstu badā, - Daniels paziņoja. - Vai vēl kāds grib brokastis?

- Jā, lūdzu! - Aleksa atbildēja, un Kevins piebalsoja: - Un kā vēl!

Daniels pasmaidīja un devās uz durvju pusi.

Aleksa raudzījās nopakaļ, bet tad sajuta sev pievērstu Kevina vērīgo skatienu.

- Kas ir?

Kevins saknieba lūpas, it kā meklējot pareizos vārdus. Viņš gluži neapzināti palūkojās uz joprojām savandīto gultu, jo Raulam nebija atļauts šeit ienākt, lai sakārtotu, un nodrebinājās.

Aleksa pagrieza viņam muguru un devās sameklēt savu datoru. Svarīgākie faili būs jāpārvieto tajā.

- Ollij...

Viņa turpināja darboties, nepaceļot galvu. - Kas ir?

- Vai drīkstu...

Aleksa uzlūkoja Kevinu, piespiedusi datoru pie krūtīm, un gaidīja turpinājumu. Muskuļi neapzināti saspringa.

Kevins vilcinājās, tad iejautājās: - Vai drīkstu uzdot tev dažus jautājumus, nesaņemot pārāk specifiskas vai naturālas atbildes? Tā tava dēka ar Deniju... Es negribu, lai viņš cieš.

- Tas nav jautājums.

Kevins pievērsa viņai niknu skatienu, tad dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. - Kad mēs šeit visu beigsim, uz kurieni tu dosies?

Tagad bija viņas kārta vilcināties. - Nu... man šķiet, tā ir slikta zīme pieņemt, ka es palikšu dzīva. Godīgi sakot, vēl neesmu domājusi, ko darīt pēc tam.

- Nu ko tu, kas tur tik briesmīgs? - Kevins iebilda.

- Man tā nav pieņemts. Tu rīkojies pēc sava prāta, es - pēc sava.

- Vai gribi, lai es tieku galā ari ar Kārstonu?

- Nē! - viņa norūca, lai gan, ja Kevina tonis nebūtu bijis tik augstprātīgs, šis piedāvājums būtu kārdinošs. - Es pati risināšu savas problēmas.

Viņš brīdi klusēja, tad iejautājās: - Nu tad... ko? Tu domā ari pēc tam vilkties mums līdzi?

- Nē, to gan es negribētu. Protams, tikai saskaņā ar teoriju, ka joprojām būšu dzīva.

- Tu esi īsta pesimiste.

- Tas pieder pie manas plānošanas. Vienmēr paredzēt visļaunāko.

- Vai nav vienalga? Atgriezīsimies pie mana jautājuma. Ja tu vēlēsies iet savu ceļu, kas notiks ar Deniju? Paliec sveiks, paldies par jautrību?

Aleksa novērsās un pagriezās uz durvju pusi. - Es nezinu. Tas atkarīgs no viņa vēlmēm. Nevaru runāt viņa vietā.

Kevins klusēja tik ilgi, ka Aleksai beidzot bija jāatskatās. Kevina sejā bija neparasti miermīlīga izteiksme. Kā vienmēr, kad sejas vaibsti bija atbrīvoti no spriedzes, viņš izskatījās daudz līdzīgāks Danielam.

- Tu domā, ka Denijs vēlēsies palikt kopā ar tevi? - Kevins pavisam klusi iejautājās. - Saproti, jūs taču tikko esat satikušies. Viņš tevi pārāk maz pazīst. Bet... viņam laikam šķiet, ka es ari esmu gandrīz svešinieks.

- Es nezinu, ko viņš vēlēsies, - Aleksa atbildēja. - Nekad nelikšu viņam izdarīt šādu izvēli.

Kevins cieši raudzījās tukšumā mazliet virs viņas galvas. - Es tiešām gribēju izlīgt ar Dānieļu. Iekārtot viņu jaunā, mierīgā dzīvē. Cerēju, ka pēc kāda laika mēs atkal varētu sadzīvot kā brāļi.

Aleksa sajuta savādu vēlmi pieiet pie Kevina un uzlikt plaukstu viņam uz pleca. Varbūt tikai tāpēc, ka viņš joprojām izskatījās līdzīgs Danielam.

- Es šim nodomam ceļā nestāšos, - viņa apsolīja un tā ari domāja. Pats galvenais - lai būtu labāk Danielam.

Kevins ilgu bridi raudzījās pretī, līdz viņa seja nocietinājās ierastajā izteiksmē. Tad smagi nopūtās. - Sasodīts, Ollij, es ilgojos, kaut nebūtu iepinies tajā Takomas lietā. Miljona dzīvību glābšana - bet kāds no tā labums, ja mans brālis tagad guļ ar Lukrēciju Bordžiju?

Aleksa sastinga. - Ko tu teici?

Viņš plati pasmaidīja. - Brīnies, ka es zinu pareizo vēsturisko analoģiju? Starp citu, man skolā bija gluži pieklājīgas sekmes. Un galvā ir tikpat daudz smadzeņu šūniņu kā brālim.

- Nē, par Takomu. Ko tu ar to domāji?

Smaidu viņa sejā nomainīja apjukums. - Tu taču zini to visu -izlasīji lietas dokumentos. Un pratināji Deniju...

Aleksa neapzināti pieliecās tuvāk Kevinam, ciešāk piespiežot sev klāt datoru. - Tas ir saistīts ar tavu de la Fuentesa uzdevumu? Vai apzīmējumā TCX-1 burts T nozīmē Takomu?

- Neko neesmu dzirdējis par TCX-1. De la Fuentesa uzdevumā bija Takomas vīruss.

- Takomas mēris?

- Neesmu dzirdējis, ka to sauktu šādi. Kas tev lēcies, Ollij?

Aleksa atrāva vaļā datora vāku un ierāpās gultas kājgalī. Viņa

atvēra jaunāko iesākto failu - kodētās lietu piezīmes. Sākot izskatīt skaitļu un burtu kombināciju sarakstu, viņa juta, kā sašūpojas gulta, Kevinam atspiežoties ar vienu ceļgalu, lai pastieptos un palūkotos viņai pār plecu.

Šķita, ka kopš šo piezīmju rakstīšanas pagājis ilgs laiks. Bija noticis daudz kas jauns, un ar šīm īsajām rindiņām saistītās domas jau bija sākušas pagaist no atmiņas.

Te tas bija - terorisma drauds numur trīs: TM, Takomas mēris. Burti ņirbēja acu priekšā, un atmiņā atausa tikai daži tiem atbilstošie vārdi. Dž, I-P - tā bija pilsēta Indijā, pie Pakistānas robežas. Aleksa nevarēja atcerēties teroristu šūniņas nosaukumu, tikai to, ka tā bija cēlusies no Fateh Jang. Viņa pievērsās iesaistīto personu iniciāļiem. DH bija zinātnieks Haugens, ОМ -terorists Mirvani, un vēl bija arī kāds P. Otrs amerikānis, kuru viņa nevarēja atcerēties. Viņa piespieda dūri pie pieres, pūloties atsaukt to atmiņā.

- Ollij? - Kevins iejautājās.

- Es nodarbojos ar šo lietu - pirms daudziem gadiem, kad šī formula tikko bija nozagta no ASV. Ilgu laiku pirms tās nonākšanas pie de la Fuentesa.

- Nozagta no ASV? De la Fuentess to dabūja no Ēģiptes.

- Nē, tā tika izstrādāta kādā laboratorijā netālu no Takomas. Izstrādes mērķis bija tikai teorētisks, tikai pētījumiem. Haugens... Dominiks Haugens, tāds bija zinātnieka vārds. - Koncentrējot uzmanību, fakti sāka atgriezties atmiņā. - Viņš bija mūsu pusē, taču zādzības dēļ viņam kļuva pārāk bīstami turpināt darbu vecajā vietā. NDA paslēpa Dominiku kādā aģentūras kontrolētā laboratorijā. Mēs bijām saņēmuši ciet teroristu šūniņas otro svarīgāko personu. Viņš mums pateica laboratorijas atrašanās vietu Džammu, kur pēc zagtajām formulām sekmīgi ražoja vīrusu. Slepeno operāciju aģenti nolīdzināja šo laboratoriju līdz ar zemi. Visi domāja, ka bioloģiskā ieroča draudi ir likvidēti, taču daži teroristi bija izsprukuši no izrēķināšanās. Cik man zināms, departaments sadarbībā ar CIP pēc tam vēl pāris gadu viņus medīja... tad, kad nogalināja Bārnabiju.

Aleksa paraudzījās uz Kevinu, domām prātā joņojot tik strauji, ka noreiba galva.

- Kad CIP tevi atsauca, kad iznīcināja tevi - tu teici, ka tobrīd centies sadzīt pēdas kādiem neatrisinātiem jautājumiem. Kas tie bija?

Kevins strauji samirkšķināja acis, atkal atgādinot Dānieļu. - Vakcīnu iepakojums. Ārpusē uzraksti bija arābu valodā, bet uz iekšējā iepakojuma, uz oriģinālajām etiķetēm - viss angliski. Un arī nosaukums - Takomas vīruss. Tas nešķita ticami. Ja de la Fuentess būtu gribējis iztulkot uzrakstus, viņš būtu licis tos tulkot no arābu valodas uz spāņu. Es gribēju izsekot vīrusam pa pēdām. Biju pārliecināts, ka tas sākotnēji ir cēlies no Ēģiptes. Nospriedu, ka tur kāds amerikāņu vai britu zinātnieks sadarbojas ar izstrādātājiem. Gribēju sameklēt šo cilvēku. Tu gribi teikt, ka tas ir radies Vašingtonas štatā?

- Tas noteikti ir tas pats vīruss. Laiki atbilst. Mēs iegūstam kādu informāciju par šo vīrusu, tad pēkšņi mani un Bārnabiju sāk novērot. Pēc diviem gadiem - ap to laiku, kad viruss nonāk pie de la Fuentesa, vai ne? - noslepkavo Bārnabiju. Droši vien tas arī bija katalizators. Tāpēc CIP mēģināja nogalināt arī tevi. Vīruss atkal bija parādījies atklātībā, un, ja sabiedrība uzzinātu par to, tad mums būtu zināms kaut kas tāds, kas ļautu saskatīt saistību...

Bārnabijs tā arī nebija atklājis, kas bija viņa paranojas cēlonis, kāpēc viņš bija izlēmis gatavoties bēgšanai. Aleksa paraudzījās uz burtiem datora ekrānā. DH - Dominiks Haugens. Bija maz ticams, ka ļaunie atstājuši Haugenu dzīvu, ja jau bija uzskatījuši, ka jālikvidē Džuliana un Bārnabijs. Vai Haugens gāja bojā pirmais? Droši vien kādā pavisam parastā, pašsaprotamā veidā. Autokatastrofā. Ar sirdslēkmi. Ir daudz veidu, kā maskēt slepkavību. Vai Bārnabijs bija pamanījis kādu paziņojumu par Haugena nāvi? Vai tas bija trauksmes signāls?

Aleksa gribēja ātri pameklēt informāciju internētā, taču, ja viņa bija uzminējusi pareizi, tad Haugena vārdam būs pielikta signalizācija. Katrs, kurš mēģinās ievākt ziņas par viņa nāvi - lai cik anonīmas metodes izmantotu -, tiks pamanīts.

Kas gan bija P? Viņa nebija pārliecināta, ka pareizi atcerējusies burtu. Šis vārds bija pieminēts tikai garāmejot. Kaut kas īss, viņa nodomāja, aprauts...

- Ollij, tas iepakojums... tas izskatījās... profesionāls?... Vai tas ir īstais apzīmējums? Tas nebija sameistarots amatieru laboratorijā Vidējos Austrumos.

Kādu brīdi viņi abi lūkojās viens otram acīs.

- Es neticēju, - Aleksa nomurmināja, - ka ir iespējams iegūt un ražot vīrusu, vadoties tikai un vienīgi pēc Haugena teorētiskā projekta. Tās šķita visai mazas izredzes.

- Tu domā, ka viņi nozaga kaut ko vairāk par pierakstiem?

- Varbūt Haugens bija to paveicis - tiešām izgatavojis vīrusu. Ja jau bija tik liela piegādes partija, ja vakcīna bija tik rūpīgi iepakota... tad tas tika ražots. Tātad par ieroci pārveidojama vīrusa izstrāde Haugenam nebija tikai vaļasprieks brīvajā laikā. Tas bija militārs projekts. Bija dažas norādes par to... par kāda ģenerālleitnanta iesaistīšanos. Bet neviens negribēja izmeklēt šīs lietas Amerikas pusi. Lika mums koncentrēt visu uzmanību uz teroristu šūniņu. Parasti tie ļāva mums uzdot loģiski izrietošus jautājumus... bet atceros, ka toreiz bija citādi. Kārstons man nodiktēja visus vajadzīgos jautājumus.

- Tātad mūs abus iznīcināja saistībā ar vienu un to pašu lietu, - Kevins drūmi secināja.

- Es neticu, ka var būt tāda sagadīšanās.

- Es arī ne.

- Kuru viņi aizsargā? - Aleksa gudroja. - Lai kurš tas būtu, tieši viņš arī visu izrīko. Un tas nozīmē, ka viņš zina par mums abiem.

- Un tas nozīmē, ka mums jātiek klāt arī viņam.

Viņi atkal izbrīnā raudzījās viens otram acīs.

- Aleksa? Kev? Ļaudis? Vai šeit visas sienas ir skaņu necaurlaidīgas?

Aleksa lēni pacēla galvu, kā caur miglu saskatot pa durvīm ienākošo Dānieļu.

- Vai kaut kas noticis? - viņš iejautājās klusākā balsī, ieraugot ainu pie datora. Viņš piesteidzās pie gultas un uzlika plaukstu uz Aleksas pleca.

- Mēs tikai skaidrojam dažus jautājumus, - Kevins drūmi atbildēja.

Daniels pievērsās Aleksai.

- Mums jāpapildina saraksts ar vēl vienu vārdu, - viņa paziņoja.

- Kādu?

- Tur jau tā nelaime, - Kevins atbildēja.

- Ļauj man padomāt, - viņa sacīja. - Ja es nezinātu atbildi uz to jautājumu, viņi necenstos mani nogalināt. - Aleksa uzlūkoja Kevinu. - Es zinu, cik ļoti nekonkrēti tas ir, tomēr vai neesi dzirdējis kādas jūsu pusē iesaistītas personas uzvārdu, kas sākas ar P?

- Ar P? Man par to jāpadomā. Vēlreiz izpētīšu visus Dīversa tālruņa zvanus, tad redzēs, vai kaut kas parādīsies.

- Es arī pievērsīšu tam uzmanību, izskatot Kārstona materiālus.

Kevins pamāja ar galvu, tad uzrunāja Dānieļu: - Cerams, tu atnāci pateikt, ka brokastis gatavas. Ollijai kārtīgi jāpaēd, lai varētu izgudrot atbildi.

♦ ♦ ♦

Viņi novietoja datorus uz lielā virtuves galda un sāka darbu jau ēšanas laikā. Vaļa un Einšteins joprojām nebija izkustējušies ne no vietas un skatījās iepirkumu kanālu. Daniels pievilka ķebli līdzās Aleksai un apsēdās, lai vērotu, kā viņa pārskata pie Kārstona lepnās pilsētas mājas uzņemto videoierakstu. Tukšo laiku, kad neviena nebija mājās, viņa skatījās paātrinājumā, vienlaikus austiņās klausoties Kārstona tālruņa sarunas. Kārstons bija piesardzīgs - viņa sarunas par darbu bija vispārējas, nenosaucot konkrētas personas vai projektus, un, tā kā biroja sarunas tika ierakstītas ar ārēju mikrofonu, bija dzirdama tikai viņa balss. Runā bija iepīti pārāk daudzi vietniekvārdi, lai tiem izsekotu. Varēja tikai nojaust, ka Kārstonam īpaši krīt uz nerviem daži viņi un vismaz viens projekts neveicas. Vīrietis šķita stresa pārņemts. Iemesls varētu būt Teksasā notikušais un e-pasta vēstule, ko bija saņēmis Dīverss. Vai Kārstons jutās apdraudēts? Vai domāja, ka Kevins zina par viņu? Jebkurā gadījumā Kārstonam būs jāievēro maksimāla piesardzība. Tikai pateicoties paranojai, viņš bija izdzīvojis un sasniedzis pašreizējo statusu.

Kārstona mājā bija signalizācijas sistēma, dekoratīvi režģi pie pirmā stāva logiem un ārējās videokameras. Izskatījās, ka daļa no

Kevina iegūtā materiāla bija uzņemta tieši ar šim kamerām, tātad viņš laikam bija ielauzies sistēmā. Iela nebija ideāli piemērota -daudz tuvu kaimiņu, liela rosība visapkārt - gan dienā, gan naktī. Pārāk daudz liecinieku.

- Tev būs tajā jāielaužas? - Daniels klusi nočukstēja, ieraugot tuvplānā kārtējo aizrestoto logu.

- Cerams, ne.

Aleksa norādīja uz neliela auguma sievieti, kas, apkrāvusies ar vairākiem iepirkumu maisiem, kāpa augšā pa ieejas pakāpieniem. Viņa atslēdza drošo slēdzeni. No šī skatpunkta varēja redzēt, ka sieviete apstājas tūlīt aiz durvīm un nospiež signalizācijas pults pogas. Viņas plauksta aizsedza pulti, un nebija nekādas iespējas nolasīt kombināciju.

- Mājkalpotāja? - Daniels jautāja.

- Tā izskatās. Un arī iepērkas saimnieka uzdevumā.

- Vai tas ir labi?

- Iespējams. Ja vien es varētu dabūt jaunu seju, mazliet viņu izsekotu.

- Varbūt es? - Daniels ierosināja. - Mans ģīmis kādu laiku nav rādīts ziņās.

- Daniel, mēs kādu laiku neesam skatījušies ziņas, - Aleksa atgādināja.

- Ak tā! Tu domā, ka tagad rāda to versiju par ļaundari?

- Iespējams. Varam pārbaudīt.

- Gribat redzēt ziņas? - Vaļa uzsauca no blakusistabas dīvāna.

- Tikai tad, ja tu pati pašlaik neko neskaties, - Daniels pieklājīgi atbildēja.

- Virtuvē arī ir televizors - divus skapīšus pa kreisi no ledusskapja.

Daniels piegāja pie norādītā skapīša un atvēra durvis, atsedzot aiz tām iebūvētu TV ekrānu. Durvis automātiski iebīdījās sānu nišā.

- Jauki, - Kevins nomurmināja, uz mirkli atraujot skatienu no datora ekrāna.

Aleksa turpināja pētījumus, bet Daniels sāka pārslēgt kanālus, meklēdams diennakts ziņu programmu. Noregulējis nelielu skaļumu, viņš atgriezās pie Aleksas.

Aleksa nedzirdēja Vaļu pieceļamies, bet pēkšņi blondīne jau lūkojās viņai pār plecu.

- Tas izskatās garlaicīgi, - viņa nobrīnījās.

- Draudi manai dzīvībai mazliet piešķir tam asumu, - Aleksa atbildēja.

- Vai tu teici, ka tev vajag jaunu seju?

- Nūjā. Saproti, ar zilumiem un pārsējiem tā izskatās pārāk uzkrītoša.

- Un šajā gadījumā tas nav labi?

- Nē, nav.

- Es to varētu izdarīt.

- Ko tad?

- Izveidot tev jaunu seju.

Aleksa pagriezās pret Vaļu. - Kā to saprast?

26 .NODAĻA

- Būtu labāk, ja tu necenstos darīt vienlaikus vairākus darbus, -Vaļa žēlojās.

- Atvaino, šis darbiņš ir steidzams.

- Vismaz nekustini galvu!

Aleksa centās paklausīt, cik vien tas bija iespējams. Viņa turēja uz ceļiem Kevina portatīvo datoru ar pieslēgtām austiņām. Kad Kārstons brauca mašīnā, varēja dzirdēt abus sarunbiedrus. Taču diemžēl Kārstons bija paradis braukšanas laikā sarunāties tikai ar savu vienīgo meitu Erinu. Viņi nepārtraukti tērgāja par mazmeitiņu - to pašu, kuras fotogrāfija bija ievietota Aleksas medaljonā, - un pēc pirmās četrdesmit minūšu ilgās apspriedes par to, kuru bērnudārza jaunākās grupiņas programmu izvēlēties, lai vēlāk veiksmīgi varētu iestāties kādā no prestižajām Ivy League^7 augstskolām, Aleksa sāka paātrināti dzīt ierakstu uz priekšu, jau izdzirdot Erinas balsi, vai arī, ja Kārstons atradās savā kabinetā, tad, izdzirdot viņa balsī īpašu toni, kādā viņš runāja tikai ar Erinu. Tēvs ar meitu sazinājās daudz vairāk, nekā Aleksa būtu domājusi. Viņa turpināja klausīties. Erina pļāpāja par Līvijas vešanu uz zoodārzu. Aleksa neko nebija palaidusi garām. Viņa atkal padzina ierakstu uz priekšu.

- Brīdinu, šis darbs nebūs izdevies perfekti, un tā ir tava vaina.

- Labi, lai visas kļūdas ir uz mana rēķina, - Aleksa atbildēja.

Vaļa bija pagriezusi Aleksu krēslā ar muguru pret vannasista-

bas lielajiem spoguļiem, lai viņa neredzētu procesa norisi. Alek-sai visu laiku bija tāda sajūta, it kā uz sejas būtu uztriepta bieza eļļas krāsa, un kaut kas cieši, žņaudzoši vilka iegriezumu zodā.

Viņai jau šķita, ka viesu vannasistaba ir grezna, bet šī telpa bija kaut kāds neprāts. Šeit līdzās varētu mitināties divas ģimenes, viena otrai netraucējot.

Aleksa pievērsa uzmanību datora ekrānam. Mājkalpotāja atkal ieradās pie Kārstona namdurvīm. Varēja secināt, ka viņa iepirka pārtiku ik pārdienas. Aleksa ievēroja maisu virspusē dažus produktus - organiskā vājpiena pudeli, kliju pārslu paku, sulu О , kafijas pupiņas. Viņa zināja mājkalpotājas auto numuru, un Kevins bija sameklējis arī tās adresi. Vēlāk, kad satumsīs, Aleksa dosies uzstādīt šīs sievietes mašīnai izsekošanas ierīci, lai izspiegotu viņas iepirkšanās gaitas.

Aleksa pārbaudīja audioierakstu, un tieši tobrīd Erina atsveicinājās no tēva. Aleksa nesaprata, kā Kārstons spēj tik bezgala ilgi uzklausīt meitas pļāpas. Labi vismaz, ka viņa bija vienīgais bērns. Varbūt Kārstons, tāpat kā Aleksa, prata darīt vairākus darbus vienlaikus.

Darba sarunās netika pieminēti nekādi uzvārdi, kur nu vēl tādi, kas sākas ar P. Aleksai bija sajūta: ja viņas izmisīgā domāšana un gudrošana mazliet pierimtu, zemapziņa palīdzētu to atcerēties. Taču diemžēl viņa nespēja apvaldīt raizes un bija nonākusi apburtajā lokā.

- Nu tā, vēl pēdējais akcents, - Vaļa paziņoja, uzstīvējot Aleksai galvā parūku.

- Au!

- Skaistums prasa upurus. Tagad vari skatīties.

Aleksa stīvi piecēlās pēc pārāk ilgās nekustīgās sēdēšanas un pagriezās pret spoguļiem.

Ieraugot atspulgu, viņa satrūkās, jo pirmajā brīdī pat nepazina mazā auguma sievieti, kas stāvēja blakus Vaļai.

- Kā gan... - Aleksas pirksti sniedzās pie zoda, kur vēl tikko bija atradusies grubuļainā brūce.

Vaļa uzsita viņai pa pirkstiem. - Neaiztiec neko, lai neizsmē-rētu!

- Kur tas viss pazudis?

Spogulī redzamās sievietes seja bija gluda un tīra. Ada tik maiga kā plaukstošai četrpadsmitgadniecei. Acis bija platas un mirdzošas, izteiksmīgas, bet bez pārspīlējumiem. Lūpas bija kļuvušas pilnīgākas, vaigukauli - izteiktāki. Brūnie mati ar sarkanīgām šķipsnām sniedzās līdz pleciem un, krītot pakāpeniskos viļņos, lieliski izcēla jauniegūtos augstos vaigukaulus.

- Redzi nu, tava jaunā seja, - Vaļa paziņoja. - Tas bija jautri. Nākamreiz pārtaisīšu tevi par blondīni. Tavs ādas tonis labi sader ar dažādām matu krāsām.

- Apbrīnojami! Nespēju noticēt. Kur tu to visu iemācījies?

- Es tēloju daudz dažādu lomu. - Vaļa paraustīja plecus.

- Bet ar modeli strādāt ir interesantāk. Bērnībā ilgojos, kaut man būtu liela Bārbijas galva matu veidošanai. Vai arī jaunāka māšele. Taču labāk plastmasas galva.

- Es esmu gadus desmit vecāka par tevi, - Aleksa iebilda.

- Cik jauks kompliments! Taču, lai kāds būtu mans īstais vecums, tu tomēr neizskaties vecāka.

- Lai jau būtu, kā tu saki. - Aleksa negribēja strīdēties. Vaļa viņai negaidīti bija izsniegusi bezmaksas caurlaidi ārpasaulē.

- Pat māte mani nepazītu šādā izskatā.

- Varu uztaisīt arī seksīgāk, - Vaļa sacīja. - Taču tu gribēji neuzkrītošu...

- Šis droši vien ir seksīgākais izskats manā mūžā. Kaut ko vēl seksīgāku es laikam baidītos ieraudzīt.

- Iedomājies, kā Denijam patiktu, - Vaļa iemurrājās.

- Starp citu... kā mēs tā izgāzāmies? Pēc kā tu noprati?

Vaļa pasmaidīja. - Nu ko tu! Ja divi cilvēki ir tik ļoti ieķērušies

viens otrā, tas burtiski staro no viņiem. To nevar noslēpt.

Aleksa nopūtās. - Paldies, ka pavēstīji šos novērojumus Kevinam.

- Tu to saki ar ironiju, bet patiesībā tev vajadzētu pateikties man. Vai tad tagad nav vieglāk saprasties bez visas slepenības?

- Varbūt. Taču ņem vērā, ka viņš gandrīz iešāva man galvā.

- Kas neriskē, tas nevinnē.

Aleksa piegāja pie spoguļu sienas un pieliecās, lai tuvāk nopētītu maskēšanās grimu. Brūce uz zoda bija pārklāta ar kaut kādu ādas protēzes ielāpu. Viņa pavirināja muti, pārbaudīdama, vai mīmika pārāk stipri neizstiepj ielāpu, atklājot viltojumu. Pasmaidot bija redzama neliela viļņošanās, taču šo sejas pusi veiksmīgi piesedza parūkas cirtas. Nebūs jāraizējas, ka cilvēki varētu pamanīt kādas dīvainības. Protams, visi ievēros, ka viņa ir uzkrāsojusies, bet to dara gandrīz visas sievietes.

Tagad viņa varēs ātrāk ķerties pie plāna īstenošanas. Nebūs jāgaida tumsas iestāšanās. Aleksa līksmi pasmaidīja, tad nomierinājās, lai pārāk neizstaipītu viltus ādu. Brīvības sajūta reibināja kā vīns.

Aleksa ar datoru padusē veikli noskrēja pa kāpnēm. Viņas prātā jau bija tapis plāns ar nelielu risku un labu slepenību, tāpēc tālruņa zvanu ierakstus viņa turpināja klausīties, vāji cerot, ka Kārstons kļūdīsies un pateiks kaut ko nozīmīgu. Tas bija maz ticams, tomēr bija jānoklausās līdz galam. Vēlāk. Tagad laiks sākt konkrētus sagatavošanās darbus.

- Oho! - Kevins ieņurdējās. Aleksa pamanīja, ka viņš skatās viņai garām uz Vaļu, kas sekoja aiz muguras. - Vaļa, cik jaunavu tu upurēji, lai piešķirtu viņai šādu izskatu?

- Man šajā darbā nav vajadzīga melnās maģijas palīdzība, -Vaļa atbildēja. - Un no jaunavām nav nekāda labuma.

Daniels piecēlās no dīvāna, kur bija skatījies TV ziņas - veicot to apzinīgi, kā nopietnu uzdevumu -, un pienāca pie kāpnēm, lai palūkotos, par ko runā Kevins un Vaļa.

Aleksa apstājās uz apakšējā pakāpiena, pēkšņi sajūtoties dīvaini neaizsargāta. Viņa nebija pieradusi raizēties par to, kā citi uztvers viņas izskatu.

Daniels pirmajā brīdī no pārsteiguma aprāvās, tad viņa seja atplauka smaidā.

- Es jau tā biju pieradis redzēt tavu seju ar zilumiem, ka gandrīz aizmirsu, kā tā izskatās bez tiem, - viņš paskaidroja, tad pasmaidīja vēl platāk. - Priecājos redzēt tevi atkal...

Aleksa skaidri zināja, ka vilcienā viņa neizskatījās šādi, taču nolēma neko neteikt.

- Es dodos uzstādīt izsekošanas ierīci, - viņa paziņoja. - Cerams, nebūšu ilgi prom.

- Vai gribi, lai braucu līdzi? - Daniels pieteicās.

- Labāk dienas laikā nerādies ārā, - Aleksa ieteica. Daniels par to nepriecājās, taču šķita samierinājies. Viņa iedomājās, kā pati justos, ja Daniels viens dotos veikt kādu novērošanu, un saprata drauga noskaņojumu. - Tas nebūs nekas bīstams, - viņa apsolīja.

- Brauc ar sedanu. - Kevins norādīja uz atslēgu komplektu uz galdiņa.

- Klausos! - Aleksa atbildēja paklausīga kareivja tonī. Kevins to ignorēja.

Kārstona mājkalpotāja tagad droši vien bija mājās, ja vien viņai nebija jādodas vēl kaut kur. Pie Kārstona viņa strādāja tikai rītos. Protams, sievietei varēja būt arī citi klienti, taču Aleksai šķita, ka Kārstons labāk maksātu darbiniecei vairāk, lai tikai viņai nebūtu jākalpo arī citiem un vienmēr atrastos brīvs laiks izpildīt viņa prasības. Aleksa ar melno sedanu brauca caur visu pilsētu uz vietu, kas neatradās pārāk tālu no Daniela tukšā dzīvokļa. Viņa priecājās, ka Daniels pie Vaļas ir drošībā. Vajātāji, iespējams, novēroja veco mājokli, cerot, ka viņš pieļaus muļķīgu kļūdu un atgriezīsies, lai paņemtu zobu suku vai iemīļotāko T kreklu.

Mājkalpotājas dzīvesvietas apkaimē mašīnas varēja novietot tikai ielas malā. Aleksa atrada desmit gadus veco minivenu viena kvartāla attālumā no daudzdzīvokļu nama, kurā sieviete mita. Satiksmes plūsma uz ielas bija blīva, arī uz gājēju ietvēm valdīja rosība. Aleksa novietoja auto pie neliela veikala un tālāk devās kājām.

Vasarīgajā karstumā viņa uzreiz nosvida. Cerams, ka grims neizplūdis. Atšķirībā no Kevina viņai nebija tik bagātīgas tērpu garderobes, tāpēc mugurā atkal bija žakete, kas šķita divreiz biezāka nekā parasti. Taču viņai bija vajadzīgas kabatas.

Apkārt bija pietiekami daudz cilvēku, lai Aleksa justos neredzama kā smilšu graudiņš tuksnesī. Pārejot nākamajā kvartālā, gājēju skaits saruka, tomēr viņa joprojām neizcēlās.

Aleksa izvilka no kabatas tālruni un piezvanīja.

Kevins atsaucās pēc pirmā signāla. - Kas noticis, Oleandr?

- Gribēju tikai sasveicināties, - viņa atbildēja.

- Ak tā! Vai labi saplūsti ar pūli?

- Protams.

- Parunā ar Deniju! Man nav laika pļāpāt.

- Es to arī gribēju, - viņa piebilda, bet Kevins to vairs nedzirdēja.

Aleksa saklausīja, kā tālrunis ar būkšķi atsitas pret kaut ko, tad Daniels iesaucās: - Vai!

Viņa dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. Kevina izdarības viņu vienmēr neciešami kaitināja.

- Aleksa, vai tev viss labi?

- Pilnīgi.

Kevins fonā kaut ko uzsauca.

- Kevins teica, ka tu cenšoties izskatīties dabiski, - Daniels paskaidroja.

- Jā, tas pieder pie uzdevuma.

Tagad viņa jau bija nonākusi divu auto attālumā no minivena. Pa priekšu neatskatīdamies gāja kāds vīrietis, tātad neredzēs viņu. Aiz muguras tuvumā nebija dzirdami neviena gājēja soļi, bet varbūt kāds viņu vēroja no tālienes. Aleksa nepagriezās, lai palūkotos.

- Mums tagad laikam jātēlo normālu cilvēku saruna, - Daniels ieminējās.

- Tieši tā.

- Nu, ko tu vēlētos vakariņās? Vai atkal ieturēsim tās mājās?

Aleksa pasmaidīja. - Vakariņot mājās būtu jauki. Vari pagatavot kaut ko pēc savas gaumes.

- Tu man pārāk atvieglo uzdevumu.

- Pasaulē jau tāpat ir pārāk daudz grūtību, tāpēc nevajag sarežģīt vienkāršas lietas. - Viņa atglauda no pieres parūkas cirtas, izlaižot no rokas tālruni. Tas aizslīdēja pa ietvi un palika šūpojamies uz apmales. - Pagaidi! - Aleksa uzsauca. - Man izkrita tālrunis!

Viņa pietupās un paķēra tālruni, pieturoties ar vienu roku pie riteņa arkas. Tad atkal veikli pielēca kājās un nopurināja gružus no legingu ceļgaliem.

- Atvaino! - viņa teica tālruni.

- Vai tu tikko uzstādīji to izsekošanas ierīci?

Aleksa atsāka soļot uz priekšu, dodoties līdz kvartāla galam, kur varēs nogriezties ap stūri un ar līkumu atgriezties pie auto. -Jā.

- Ļoti veikli.

- Es taču teicu, ka nebūs nekas briesmīgs.

- Brauc uzmanīgi! Es tevi mīlu.

Kevins fonā kaut ko nikni iesaucās, un līdzās tālrunim atskanēja būkšķis.

- Dulls esi, vai? - Daniels atkliedza. - Ar nazi?

Aleksa beidza sarunu un mazliet paātrināja gaitu. Šos puišus nevar atstāt vienus pat uz divdesmit minūtēm.

Kad Aleksa atgriezās dzīvoklī, tur valdīja miers - vismaz tāds, kāds pašlaik bija iespējams. Daniels vērīgi skatījās ziņas. Vaļa tikko bija pārnākusi no pastaigas ar Einšteinu un lēja tam ūdeni kristāla bļodā. Kevins skatījās novērošanas kameru ierakstus, asinādams mačeti. Mājas, mīļās mājas.

- Kas jauns? - Aleksa jautāja Danielam.

- Par mani nekā. Izrādās, ka viceprezidents tomēr atkāpjas no amata pirms vēlēšanām. Laikam tās nesenās skandalozās baumas tomēr nav gluži bez pamata. Tāpēc visi spriedelē par to, kuru prezidents Haulends izvēlēsies par viceprezidenta vietnieka kandidātu.

- Aizraujoši, - Aleksa izsmējīgi nomurmināja. Nometusi somu uz viena no bāra ķebļiem, viņa apsēdās un atvēra datora vāku. Pie Kārstona nama valdīja miers un klusums, tāpēc viņa sāka dzit ierakstu atpakaļ, lai palūkotos, vai prombūtnes laikā nav kaut ko palaidusi garām. Līdz šim viņa nebija ievērojusi nekādus regulārus apmeklētājus, izņemot mājkalpotāju un apsardzes dienestu, kas katru pēcpusdienu brauca garām apgaitā.

Daniels pārslēdza citu kanālu, kur rādīja tās pašas ziņas, tikai citā versijā. - Vai tevi nemaz neinteresē, kuru prezidents izvēlēsies? - viņš jautāja. - Haulends tautā ir diezgan populārs. Viņa izraudzītais kandidāts droši vien kļūs par viceprezidentu, bet pēc četriem gadiem par prezidentu.

- Vēderrunātāju manekeni, - Kevins kurnēja, noliekot mačeti un ķeroties pie liela, gara naža.

Aleksa piekrītoši pamāja ar galvu un palēnināja ierakstu, lai pavērotu divus pusaudžus, kas laiskā gaitā paiet gar Kārstona namu un dodas tālāk līdz kvartāla galam.

- Kā to saprast? - Daniels jautāja.

- Es neraizējos par marioneti, - Kevins atbildēja. - Bet gan par roku, kas rausta to aiz aukliņām.

- Diezgan ciniska attieksme pret demokrātisko valsti, kuras dienestā tu kādreiz kalpoji.

Kevins paraustīja plecus. - Tā gan!

- Aleksa, kurus tu atbalsti - republikāņus vai demokrātus?

- Pesimistus.

Viņa pasniedzās pēc otra datora, kurā glabājās Kārstona tālruņa sarunu ieraksti, un pieslēdza tam austiņas.

- Tātad visiem ir vienalga, ka vadošais kandidāts ir kāds ultralabējais senators no Vašingtonas štata, kurš savulaik strādājis Aizsardzības izlūkošanas pārvaldē?

Pirmais zvans atkal bija no Kārstona meitas - to varēja viegli noteikt pēc sirsnīgi tēvišķīgā balss toņa. Aleksa to izlaida.

- Gluži saprotami, - ierunājās Vaļa, atbrīvojot zirgastē saņemtos matus. Viņa bija ģērbusies piesvīdušā sporta tērpā,

tomēr izskatījās tik lieliski, ka iederētos uz žurnāla Maxim vāka. - Haulends ir miermīlīgs. Pieaicinot kādu ar konservatīvu attieksmi, varēs piesaistīt dažus svārstīgos vēlētājus. Turklāt šis jaunais kandidāts ir laipna vectēva un viltīgas sudrablapsas apvienojums ar īsu, atmiņā paliekošu uzvārdu. Nav slikta izvēle no Haulenda puses.

- Bēdīgi, bet tev laikam taisnība. Tikai skaista fasāde.

- Tāpat kā viss pārējais, mīļum, - Vaļa paskaidroja.

Aleksa apturēja ierakstu, bet Kārstons joprojām tikai klausījās, pa brīžiem kaut ko laipni nomurminot. Viņa atkal ieslēdza paātrinājumu.

- Laikam man vajadzētu pierast pie tā, jo man vairs nebūs iespējas balsot. - Daniels sarauca pieri. - Viceprezidents Peiss. Kā tev šķiet, vai šāds uzvārds viņam jau ir kopš dzimšanas vai arī viņš to pārveidojis, lai izklausītos patīkamāk vēlētājiem? Veids Peiss? Vai tu tā nosauktu savu bērnu?

- Es nenosauktu bērnu nekādi, - Vaļa atteica. - Jo neesmu tik dumja, lai laistu tādu pasaulē.

Aleksa neapzināti pastiepa pirkstu, lai apturētu ierakstu.

- Ko tu teici? - viņa jautāja.

- Es tikai paskaidroju Danielam, ka neesmu piemērota mātes lomai.

- Nē, Daniel, kas tas bija par uzvārdu?

- Senators Peiss? Veids Peiss?

- Tas uzvārds... izklausās pazīstams.

- To taču zina visi, - Daniels atbildēja. - Viņš no kautrības nenomirs un dižojas jau sen, kārodams pēc šī paaugstinājuma.

- Es par politiku neinteresējos, - Aleksa iebilda. Viņa paraudzījās uz televizora ekrānu, taču tajā bija redzams tikai kāds ziņu diktors. - Cik daudz tu zini par šo vīru?

- Tikai to, ko stāsta ziņās, - Daniels atbildēja. - Spoža dienesta karjera, visas parastās klišejas.

- Viņš dienēja armijā?

- Jā, laikam kaut kādā ģenerāļa pakāpē.

- Ģenerālleitnants?

- Varbūt.

Aleksa domīgi raudzījās tukšumā, neapzināti šūpojoties uz ķebļa šurpu turpu. - Viņš ir no Vašingtonas štata. Strādājis aizsardzības izlūkošanā... - Viņa pacēla skatienu uz Kevinu. - Pieņemsim, ka AIP teorētiski pēta kāda bioloģiskā ieroča iespējas. Šim vīram jau piemīt politiski centieni, tāpēc viņš, protams, gādā, lai nauda nonāktu viņa dzimtajā pilsētā. Varbūt šis projekts bija nomaskēts aiz kādas miermīlīgas izkārtnes, lai vienkāršie ļaudis priecātos par ekonomikas izaugsmi. Varbūt tas palīdzēja viņam iekļūt Senātā. Lieliski. Bet vēlāk, pēc vairākiem gadiem, saražotais vīruss tiek nozagts. Protams, neviens nedrīkst zināt, ka šis vīruss pastāv. Mēs notveram ļaundarus, un tie atklāj pārāk daudz informācijas. Veidam Peisam ir godkārīgi sapņi. Katrs, kurš ir dzirdējis viņa vārdu saistībā ar šo vīrusu...

- ...ir jāapklusina, - Kevins pabeidza teikumu. - Un kā var zināt, ko šis pārāk rūpīgais CIP aģents ir redzējis? Labāk apklusināt arī viņu.

- Nedrīkst riskēt, - Aleksa čukstēja. - Ja ir tik augsti mērķi, tad nedrīkst.

Pusminūti valdīja kapa klusums.

- Oho! - Vaļa skaļi iesaucās, un Aleksa sarāvās. - Ļaudis, vai jūs gatavojat atentātu pret viceprezidentu? - Viņas balsī skanēja patiesa sajūsma par šādu domu.

- Viņš vēl nav viceprezidents, - Kevins atteica. - Oficiāli viņš vēl nav nekas. Un tas nozīmē, ka viņu nesargā slepenais dienests.

Danielam no pārsteiguma bija atkāries žoklis.

Vēl augstākas likmes, taču, lai ko Veids Peiss pārstāvētu, viņš bija tikai dzīvs organisms ar pukstošu sirdi.

Kevins cieši ieskatījās Aleksai acīs. - Tātad viņš uzsūtīja slepkavas man, manam brālim, tev, tavam draugam... lai pats varētu tikt prezidenta krēslā. Ak, kā man patiks šis darbiņš!

Aleksa pavēra muti, bet tūlit pat atkal aizvēra to. Viņai būtu daudz vienkāršāk un drošāk, ja lielāko daļu asiņaino darbu paveiktu Kevins.

Taču, lai šis plāns izdotos, visvairāk būs jāsargā viņas un Dani-ela anonimitāte, tāpēc jāņem vērā Kevina sejas līdzība. Varbūt Kevins labāk prata nogalināt cilvēkus, taču viņa spētu to paveikt neuzkrītošāk. Ja gribi, lai būtu izdarīts, kā pienākas...

- Lai kā negribu laupīt tev prieku, šo darbiņu tomēr vajadzētu uzticēt man. - Aleksa mazliet nodrebinājās. Vai tiešām viņa kļuvusi par tādu pašu adrenalīna kārotāju, par kādu nosauca Dānieļu? Diez vai... Domājot par vēl vienu gaidāmu uzdevumu, viņa nejuta nekādu prieku, tikai bailes. - Mērķis ir slepenība, vai ne? Ja šis prezidenta krēsla tīkotājs nomirs no infarkta vai insulta, tam nepievērsīs tik lielu uzmanību kā tad, ja viņu atradīs nošautu pēc vardarbīga uzbrukuma paša mājās.

- Es protu rīkoties slepeni, - Kevins uzstāja. Viņa uzacis dusmīgi saraucās.

- Līdz pat dabīgas nāves imitācijai?

- Pietiekami tuvu.

- Pietiekami tuvu būs tikai trauksmes signāls pārējiem mērķiem.

- Tie jau tagad dzīvo trauksmes režīmā.

- Un kā tu domā to īstenot?

- Improvizēšu, kad nokļūšu tur.

- Gudrs plāns.

- Vai zini, cik daudz cilvēku katru dienu šajā valstī iet bojā sadzīves negadījumos?

- Nē. Taču esmu pārliecināta, ka sirds slimības ir galvenais un izplatītākais nāves cēlonis balto vīriešu vidū vecumā mazliet pāri sešdesmit.

- Nu labi, piekrītu, visslepenākais paņēmiens Peisa novākšanai būtu sirdstrieka. Bet kā tu gatavojies to panākt, sīkaļa? Pieklauvēt pie durvīm un lūgt aizdot mazliet cukura? Noteikti apliec kruzuļainu priekšautu - tas palīdzēs.

- Es varu pielāgot Kārstona plānu. Man tikai dažas dienas jāievāc ziņas par Peisu.

Kevins skaļi uzsita ar plaukstu pa virtuves leti. - Mums nav tik daudz laika, jau tā esam vilcinājušies pārāk ilgi. Saproti, arī Dlverss un Kārstons izmanto šo laiku, lai sagatavotos.

- Bet steigā var pieļaut kļūdas, kas būs izdevīgas viņiem. Pienācīga sagatavošanās...

- Kā tu vari krist uz nerviem!

Aleksa nebija pamanījusi, cik tuvu viņa un Kevins tagad stāv viens otram - gandrīz vai šķiežot siekalas sejā no sprīža attāluma, bet tad vidū pēkšņi iešāvās Daniela roka.

- Vai drīkstu jūs pārtraukt, lai pateiktu acīm redzamu patiesību?

Kevins atgrūda brāļa plaukstu. - Nejaucies iekšā, Denij!

Aleksa dziļi ievilka elpu. - Kādu patiesību? - viņa jautāja Danielam.

- Aleksa, tev ir vislabākais plāns, kā... nu... nogalināt to senatoru. - Viņš ātri nogrozīja galvu. - Nespēju noticēt, ka tas notiek īstenībā.

- Notiek gan, - Kevins skarbi atcirta. - Un es nesauktu par labu tādu plānu, kurā nav ieejas punkta.

- Ļauj man pabeigt. Aleksai ir vislabākā... metodoloģija. Bet tev, Kevin, ir vislabākās izredzes nepamanītam iekļūt iekšā.

- Jā, ir gan, - Kevins lepni piekrita.

- Ak tā, - Aleksa attapās, pēkšņa sarūgtinājuma pārņemta. Viņa bija aizvainota un dusmīga, ka piespiedu kārtā būs jāsadarbojas ar tik neciešamu tipu. - Tev taisnība, - viņa uzslavēja Dānieļu. - Atkal.

Viņš pasmaidīja.

- Kas ir? - Kevins noprasīja. - Un beidziet to salkano saska-tīšanos - man no tās vēmiens nāk!

- A-cīm-re-dzot... - Aleksa izrunāja šo vārdu gari stiepti, pa zilbēm, - mums tas būs jādara kopīgiem spēkiem. Tu ielavīsies iekšā, paņēmis līdzi īpašo šķīdumu maisījumu, ko es sagatavošu. Vispār... - Viņa domās apsvēra variantus. - Vairāk nekā vienu maisījumu. Mums būs jāsazinās, lai varu pamācīt tevi, kā vislabāk ievadīt...

Kevins pievērsa viņai iznīcinošu skatienu. - Tu būsi koman-diere, bet es izpildīšu tavas pavēles?

Aleksa tikpat stingri raudzījās pretī. - Pasaki labāku plānu!

Viņš nicīgi izbolīja acis, bet tad nomierinājās. - Nu labi. Vai nav vienalga?

Aleksa klusībā nopriecājās, ka varēs veikt savu uzdevuma daļu bez jebkāda riska. Un, lai gan negribējās to atzīt, viņa zināja, ka Kevins spēs visu izpildīt.

Kevins nicīgi nosprauslājās, it kā uzminot viņas domas, tad pajautāja: - Vai varu kaut ko lūgt?

- Ko tad?

- Kad gatavosi savus viltīgos maisījumus, vai vari panākt, lai nāve ir ļoti mokoša?

Aleksa pasmaidīja par spīti sāpēm. - To es varēšu gan.

Kevins uz brīdi domīgi savilka lūpas. - Cik ērmīgi, Ollij. Man... man šķiet, ka tu man šobrīd gandrīz vai patīc.

- Gan jau tas pāries.

- Tev taisnība - jau sāk pāriet, - viņš nopūtās. - Cik ilgs laiks tev vajadzīgs ķīmiķošanai?

Aleksa ātri aprēķināja. - Trīs stundas.

- Es tikmēr ievākšu ziņas par jauno mērķi.

Kevins paņēma mačeti un pārējos nažus un svilpodams devās augšā pa kāpnēm.

Aleksa piecēlās un izstaipījās. Par spīti jaunajam uzdevumam un ar to saistītajām bailēm, viņa priecājās, ka atradusi atbildi. Aizmirstais uzvārds visu laiku bija jaucies pa galvu kā nieze smadzenēs. Tagad viņa varēs koncentrēt uzmanību uz nākamo gājienu.

- Nu tā, esmu galvenajā vannasistabā.

Lai arī Kevina balss bija klusāka nekā ikdienā, Aleksai tā šķita pārāk skaļa. Ja viņa to aizrādītu, Kevins iebilstu, ka viņš ir speciālists šajā jomā. Viņš bija pārāk augstprātīgs.

Aleksa iedomājās, vai viņš paņēmis lidzi uz senatora māju arī Einšteinu. Droši vien, taču suns, protams, neizdvesa ne skaņu.

- Pārliecinies, ka tās ir Peisa mantas, es negribu nogalināt viņa sievu. - Par spīti Kevina bezrūpīgajam mieram, Aleksa spēja tikai klusi čukstēt.

- Ko?

- Sameklē kaut ko tādu, ko lieto tikai Peiss. Nevis kopīgas lietas, kā zobu pasta.

- Skaidri redzams, ka skapīša labajā pusē ir tikai viņa lietas. Žilešu paciņas, Excedrin, sauļošanās krēms SPF-45, Centrum Silver, daži kosmētikas krēmi...

- Pārliecinies labi!

- Jau pārliecinājos. Kreisajā pusē ir pilns ar lūpu krāsām un smaržām.

- Dažas lietas viņi var izmantot abi... paskaties atvilktnēs zem skapīša.

Aleksa iztēlojās glīto blondīni, kas bija redzama oficiālajās fotogrāfijās kopā ar Veidu Peisu. Kerolaina Džozeflna Merita Peisa. Tikai desmit gadus jaunāka par senatoru, bet izskatījās, it kā vecuma starpība būtu drīzāk ceturtdaļgadsimts. Lai kādas plastiskās operācijas sievietei bija veiktas, viņai bija pieticis prāta nepieļaut pārspīlējumus. Viņa bija saglabājusi silto, sirsnīgo smaidu, kas ievilka krunciņas acu kaktiņos un varbūt tieši tāpēc izskatījās tik patiess. No savas aristokrātu ģimenes mantoto lielo bagātību viņa izmantoja dažādu labdarības mērķu finansēšanai - izglītībai, bērnu badacietēju ēdināšanai, mūzikas programmu saglabāšanai trūcīgo bērnu skolās, bezpajumtnieku patversmju būvēšanai. Nekādiem pretrunīgiem mērķiem. Dzīvojot mājās, bija uzaudzinājusi abas meitas, kuras tagad bija absolvējušas Magnolia

League^1 augstskolas un precējušās ar cienījamiem cilvēkiem -viena ar bērnu ārstu, otra ar koledžas profesoru. Spriežot pēc visa, ko Aleksa lielā steigā uzzināja par senatora sievu, Meritas Peisas kundze šķita tiešām jauka sieviete, un pavisam noteikti nebija pelnījusi tādu mokpilnu nāvi, kas piemeklēs viņas viru. Cerams, piemeklēs, Aleksa izlaboja. Daudz kas būs atkarīgs no veiksmes.

- Te ir trīs kastes ar ziepju gabaliņiem, rezerves zobu suku paciņa, lūpu balzami ar diviem aromātiem - ķiršu un zemeņu, pomāde, vates plāksnītes, vates kociņi... Nākamā atvilktne uz leju - te tas ir! Krēms pret hemoroīdiem. Derēs. Arī svecītes. Ko teiksi, Ollij?

- Varētu derēt. Labāk kādu vietējas iedarbības līdzekli, nevis orālu, lai pēc iespējas vairāk atšķirtos no Kārstona. Bet varbūt viņš nelieto regulāri ne krēmu, ne svecītes.

- Laba doma. Kaut gan es gribētu burtiski ietriekt to indi viņam... Pagaidi, vai viņš smēķē?

- Tūlīt mēģināšu uzzināt.

Aleksa ierakstīja atvērtajā meklēšanas programmas logā jautājumu: Vai Veids Peiss smēķē? Tad noklikšķināja uz atrastajiem attēliem - vājas kvalitātes fotogrāfijām, kas uzņemtas no mugurpuses vai liela attāluma. Veids Peiss - jaunāks nekā tagad, ar tumšākiem matiem, parasti armijas uniformā - vienmēr atradās attēla otrā plānā, tomēr labi saskatāms un ar cigareti rokā. Tālāk sekoja mūsdienās uzņemtas fotogrāfijas, kur viņš atradās centrā. Tajās Peiss jau bija pārtapis par “sudrablapsu” kā Vaļa viņu nodēvēja, un cigarete bija pazudusi uz neatgriešanos. Tomēr vairāki fotogrāfi bija pamanījuši un fiksējuši nikotīna plāksteri, kas bija tik tikko saskatāms caur smalkā, baltā virskrekla piedurkni. Kādā atvaļinājuma laikā uzņemtā attēlā, kur Peiss bija ģērbies spilgti raibā havajiešu kreklā, plākstera maliņa bija mazliet izlīdusi no īsās piedurknes apakšas. Šis atpūtas foto bija uzņemts aprīli. Ne pārāk sen.

1 Magnolia League - kopīgs apzīmējums ASV dienvidrietumu štatu prestižākajām augstskolām.

- Šķiet, agrāk bijis liels pīpmanis, - Aleksa paziņoja. - Saki, vai tu tiešām atradi plāksterus?

- Nicoderm CQ. Pustukša kastīte, aiz tās trīs neatvērti iepakojumi. Ieskatīšos atkritumos.

Aleksa nepacietīgi gaidīja neilgajā klusuma pauzē.

- Tieši tā! Izlietoti plāksteri miskastē zem izlietnes. Nešaubos, ka šī miskaste tiek iztukšota regulāri. Tātad viņš joprojām aktīvi lieto plāksterus.

- Neko labāku nevar vēlēties, - Aleksa izdvesa caur zobiem. - Ņem šļirci numur trīs!

- Atradu.

Viņa dzirdēja rāvējslēdzēja atvilkšanu.

- Uzmanies, lai šķidrums nenonāk tev uz ādas. Iedur plākstera vīlē, lai nepaliktu uzkrītošs caurums.

- Neesmu muļķis, pats zinu. Cik daudz?

- Nospied šļirci līdz pusei.

- Tā ir diezgan maza, vai droši zini... nu labi, lai būtu. Cik drīz tas izžūs?

- Pēc dažām stundām. Noliec to...

- Zem virsējā plākstera, vai ne? Kā otro? - Kevins viņu pārtrauca.

-Jā.

Aleksa dzirdēja, kā Kevins klusi nosmejas.

- Misija izpildīta. Veids Peiss drīz sagaidīs pelnīto nāvi. Pāreju pie otrā mērķa.

- Vai piezvanīsi, kad būsi nonācis pozīcijā?

- Nē. Būšu prom ne ilgāk par diennakti. Tiksimies dzīvokli.

- Labi.

- Ķeries pie sava mērķa, Ollij!

Atbildot viņas balss skanēja saspringtāk: - Jā. Es to... paveikšu un atgriezīšos ātrāk par tevi.

Sajūtot viņas nervozēšanu, Kevins ierunājās skarbākā, pavēlošākā toni: - Pasteidzies gan! Ja mani kāds pamanīs, tavs plāns var neizdoties.

- Saprotu.

Viņš beidza sarunu pirmais. Atkal.

Aleksa dziļi ievilka elpu un nolika tālruni gultā sev līdzās.

Daniels ar sakrustotām kājām sēdēja uz grīdas, ar vienu plaukstu viegli apņēmis viņas apakšstilbu. Visu sarunas laiku viņš ne mirkli nebija atrāvis skatienu no Aleksas sejas.

- Vai dzirdēji visu? - viņa jautāja.

Daniels pamāja ar galvu. - Nespēju noticēt, ka Kevs nevienu nepamodināja. Mana balss taču nav tik griezīga, ko?

Aleksa pasmaidīja. - Nav.

Daniels pastiepās uz priekšu un uzlika zodu uz viņas ceļgala. Aleksa sajuta, kā tvēriens ap kāju kļūst ciešāks.

- Un tagad tava kārta. - Šie vārdi izskanēja klusā čukstā, bet izklausījās biedējoši liktenīgi.

- Ne gluži. - Aleksa ieskatījās savas improvizētās laboratorijas digitālajā pulkstenī. Tas rādīja 4.15. - Līdz izrādes sākumam vēl dažas stundas.

Viņa juta, kā uz ceļgala saspringst Daniela seja.

- Man nebūs jādara nekas bīstams, - viņa atgādināja. - Nebūs jāielaužas nekādā cietoksni. Tas nebūs sarežģītāk kā ievietot izsekošanas ierīci.

- Zinu. Un visu laiku cenšos to sev iestāstīt.

Aleksa piecēlās, izstaipījās, un Daniels atrāvās, lai palaistu viņu garām. Viņa ar galvas mājienu norādīja uz istabas stūri, kur uz vairākiem maziem galdiņiem bija juceklīgi izvietots laboratorijas aprīkojums. Aleksa bija izmantojusi izdevību un pēc Peisa mikstūras izgatavošanas uzjaukusi ari bagātīgu “Izdzīvošanas” daudzumu.

- Laikam tas viss jānovāc, kamēr Vaļa nav sākusi uztraukties.

Daniels piecēlās. - Vai varu palīdzēt?

- Protams, tikai nepieskaries nekam bez cimdiem.

Šis darbs neprasīja ilgu laiku, jo Aleksa bija labi ievingrinājusies laboratorijas uzstādīšanā un nojaukšanā, dažreiz ari lielas steigas apstākļos. Daniels, ātri aptvēris nojaukšanas secību, pasniedza vajadzīgo iepakojumu, vēl pirms Aleksa bija pilnībā izjaukusi attiecīgo ierīci. Rūpīgi ietinot papīrā pēdējo apaļdibena kolbu, viņa ieskatījās pulkstenī. Vēl bija atlikušas dažas stundas, līdz Vaļai būs jāķeras pie grimēšanas.

- Tu esi pārgurusi, - Daniels ieminējās.

- Šorīt agri cēlāmies. Gan jau Vaļa parūpēsies, lai izskatos pieklājīgi.

- Tomēr nenāktu par ļaunu arī nosnausties.

Aleksa bija pārliecināta, ka nespēs aizmigt. Viņa centās izturēties mierīgi, lai Daniels neraizētos, taču patiesībā juta mostamies paniku. Lai gan Aleksa neko nebija melojusi par gaidāmo darbiņu, viņa tomēr uztraucās, tuvojoties nākamajai stadijai. Aktīvajai darbībai. Viņa atkal bija iejutušies savā ierastajā domāšanā, ērtos sagatavošanās darbos. Bet tagad, kad bija pienācis plāna īstenošanas brīdis, nervi bija saspringti līdz pēdējam. Neliela mierīga atpūta droši vien nāktu par labu.

- Prātīga doma.

Vērojot, kā Kārstona mājkalpotāja ieiet pa automātiskajām durvīm milzīgajā lielveikalā, Aleksa dažas reizes lēni, dziļi ieelpoja un izelpoja, lai koncentrētos. Viņa pārbaudīja spogulī savu izskatu, atzīstot Vaļas radīto ilūziju par pārliecinošu. Šoreiz Aleksai bija dzelteni blondi mati, kas izskatījās gluži ticami. Lai gan grims labi nomaskēja, tas izskatījās atturīgs. Aleksa priecājās, redzot, kā deguns saaug jaunajā formā. Katras mazākās izmaiņas bija noderīgas.

Piebrauca vēl daži pircēji un iegāja veikalā, un Aleksa saprata, ka laiks doties. Viņa vēlreiz dziļi ieelpoja. Tas nebija nekas briesmīgs. Pagaidām tikai parasts iepirkšanās brauciens.

Lielveikalā valdīja rosība. Apmeklētāji bija ļoti dažādi, un Aleksai nebija jābaidās kaut kā izcelties. Viņa pēkšņi atcerējās

Daniela katastrofālo iepirkšanās tūri Čildresā un pasmaidīja pati sev par pārsteigumu. To viņa izskaidroja ar nervu spriedzi.

Par spīti drūzmai, nebija grūti atrast meklēto sievieti. Mājkalpotāja bija ģērbusies koši dzeltenā, vasarīgā kokvilnas kleitā, kas bija saskatāma no tālienes. Aleksa nesekoja sievietei caur visām nodaļām, bet gan rīkojās pretēji - ik pēc pāris plauktu rindām šķērsoja viņas ceļu. Lai gan Aleksa biežāk trāpījās sievietes redzeslokā, tas bija daudz nejaušāk, ne tik biedējoši. Mājkalpotāja, kura, tuvāk aplūkojot, izskatījās apmēram piecdesmit gadus veca, labā fiziskajā formā un diezgan pievilcīga, nepievērsa Aleksai ne mazāko uzmanibu. Tikmēr Aleksa krāva savos ratiņos nejauši izvēlētas preces - pienu, maizi, zobu pastu - un pēc tam pievienoja dažas svarīgākās.

Kārstonam garšoja organiskā apelsīnu sula mazās pudelītēs. Tai laikam bija ļoti īss derīguma termiņš, jo mājkalpotāja katrā iepirkšanās reizē iegādājās tikai dažas pudelītes, nekad negādājot lielākus krājumus. Aleksa paņēma trīs - tikpat, cik mājkalpotāja, - un nolika savu ratiņu priekšpusē uz bērnu sēdeklīša. Tad devās uz kādu tukšu nodaļu, kur šorīt neviens nemeklēja ne apsveikuma kartītes, ne rakstāmpiederumus, un izņēma no kabatas mazo šļircīti. Tai bija ļoti smalka adata, un, iedurta sulas plastmasas pudeles kakliņā, tieši zem skrūvējamā vāciņa, neatstāja nekādas pēdas. Viņa bija nostājusies cieši klāt pie kartīšu plaukta, it kā meklētu visjaukāko sentimentālo veltījumu. Beigusi darbu, viņa paņēma no plaukta spīguļiem rotātu kartīti spilgti rozā krāsā un ielika ratos. Varbūt uzdāvinās to Kevinam, kad būs pabeigta misija. Šādi spīguļi pielīp pie ādas un var noturēties dienām ilgi.

Aleksa un Bārnabijs sauca šo preparātu vienkārši par "Sirdstrieku”. Dažkārt, kad nopratināšana bija pabeigta, departamentam bija jālikvidē subjekts tā, lai imitētu dabīgu nāvi. Apmēram trīs stundas pēc nāves “Sirdstrieka" sadalījās vielmaiņas produktos, un organismā to gandrīz nebija iespējams atrast. Aleksa šaubījās, vai kāds rūpīgi pētīs Kārstona nāves cēloni, vismaz pirmajā bridi. Vīrieša vecums, lielais darba stress bija ticami iemesli. Protams, ja viņš būtu divdesmit piecus gadus vecs un skrietu maratonus, nāve no sirdstriekas šķistu aizdomīga.

Pēc tam Aleksa devās uz maizes nodaļu, kas atradās tieši līdzās kasēm, jo no turienes varēja netraucēti vērot visus rindā stāvošos pircējus. Viņa gaidīja apmēram desmit minūtes, izlikdamās, ka nevar izvēlēties, vai pirkt bageti vai ciabata maizīti, līdz mājkalpotāja iznira no 19. nodaļas un nostājās rindā pie kases. Aleksa iemeta ratiņos bageti un iestājās blakusrindā.

Šis bija sarežģītākais bridis. Izejot no veikala, būs jāturas pēc iespējas tuvāk sievietei dzeltenajā kleitā. Aleksas neuzkrītošais melnais sedans bija novietots tieši līdzās minivenam. Aleksa bija iecerējusi paklupt, apkrāvusies ar maisiņiem, un atsisties pret minivena buferi. Nevajadzētu būt pārāk grūti iemest saindēto pudelīti bagāžniekā. Cerams, izdosies paķert vienu no tajā esošajām pudelītēm, bet, ja ne, viņa pieļāva, ka mājkalpotāja ieliks visas ledusskapī, pat ja neatbildīs skaits.

Aleksa rūpīgi nopētīja blakuskases slīdošo lenti, lai pārliecinātos, ka sula tur ir, un, pamanījusi meklēto, ātri novērsa skatienu. Taču, kad pašas pirkumi sāka slīdēt pār skeneri, viņa neizpratnē sarauca pieri. Kaut kas nebija kārtībā. Kaut kas neatbilda gaidītajam. Viņa atkal palūkojās uz blakuskases lenti, cenšoties saprast.

Veikala darbinieks lika maisiņā Lucky Charms paku. Cik vien Aleksa bija redzējusi, mājkalpotāja nekad nepirka Kārstonam šīs brokastu pārslas. Viņš bija cilvēks ar stabiliem paradumiem un katru rītu ēda viena un tā paša veida pārslas, bagātas ar šķiedrvielām. Cukurota zefīra gabaliņi ar plastmasas rotaļlietām dāvanā nevarētu būt viņa gaumē.

Vēl viens ātrs skatiens ar noliektu galvu. Ierastās kafijas pupiņas, diētiskais kafijas krējums, vājpiens, bet tad parādījās arī pilnpiens un vafeļu paciņa.

- Papīra vai plastikāta maisiņā? Jaunkundz?

Aleksa steidzīgi attapās, atvēra maku un izvilka trīs 20 dolāru banknotes. - Papīra, lūdzu! - Mājkalpotāja vienmēr izmantoja papīra maisiņus.

Gaidot atlikumu, Aleksas domas drudžaini joņoja.

Varbūt mājkalpotāja pie reizes kopā ar Kārstona produktiem nopirka dažus arī sev? Bet, ja viņa nopirka sev pienu, tad tas būs jānes iekšā mājā un jāieliek Kārstona ledusskapī, lai nesabojātos siltumā. Bet tā viņa nekad iepriekš nebija darījusi.

Vai Kārstons gaidīja viesus?

Aleksas sirds sāka bažīgi dauzīties, sekojot mājkalpotājai ārā pa automātiskajām durvīm ar abiem pilnajiem pirkumu maisiņiem kreisajā rokā.

Bija svarīgi, lai pats Kārstons nobauda sulu no saindētās pudelītes. Bet ja nu ar to uzcienāsies kāds draugs? Tad nepārprotami atklāsies slepkavības mēģinājums. Kārstons mainīs paradumus, pastiprinās drošību. Turklāt viņš zinās, ka tas ir Aleksas roku darbs, bez šaubām, zinās. Arī to, ka viņa ir dzīva un atrodas tuvumā.

Vajāšana sāksies atkal un tik tuvu kā vēl nekad.

Vai riskēt par spīti visam? Šī sula bija Kārstona gardums, ko viņš nepiedāvās nevienam citam. Bet ja nu tomēr?

Steidzīgi apsverot visas iespējamības, atmiņā atausa kāda šķietami nenozīmīga detaļa - vismaz tā šķita.

Zoodārzs. Kārstona meita pieminēja zoodārzu. Ja nu Erina Kārstona Boida parasti nemēdza tik bieži sazināties ar tēvu? Varbūt Aleksa, koncentrējoties uz svarīgākajiem zvaniem, bija palaidusi garām nozīmīgu informāciju - piemēram, par meitas un mazmeitas gaidāmo ciemošanos? Vašingtonas zoodārzs tiešām ir slavens. Uz to noteikti jāaizved no citas pilsētas atbraukusi mazmeitiņa. Tāpat arī Lucky Charms ir īstās brokastu pārslas, ko gādīgs vectēvs sarūpētu mazulītes brokastīm.

Aleksa nopūtās - klusi, bet dziļi.

Nedrīkstēja riskēt ar bērna dzīvību.

Ko tagad? Kafijas pupiņas? Taču Erina arī dzers kafiju. Varbūt jāizvēlas kāds cits toksins - tāds, kas atgādina salmonellu?

Aleksa nevarēja gaidīt, līdz viešņas būs atgriezušās mājās. Tad jau DIverss un Peiss būs miruši - varbūt ir jau tagad? - un Kār-stons dzīvos maksimālas trauksmes režīmā. ŠI bija vienīgā iespēja apsteigt viņa panikas reakciju. Kopskaitā būs sešas pudeles sulas, tikai viena no tām saindēta... lielas izredzes, ka to izdzers pats Kārstons.... maz ticams, ka cietis bērns.

Fūūū, Aleksa klusībā novaidējās un palēnināja gaitu. Viņa saprata, ka neriskēs. Taču nebūs iespējams arī doties uz Kārstona iecienīto āra kafejnīcu, lai papildinātu viņa cāļa sviestmaizi ar kādu jaunu sastāvdaļu. Pēc tam kad Aleksa bija viņu tur sameklējusi, Kārstons, visticamāk, mainīja pusdienošanas paradumus. Tagad atlika tikai tāda uzkrītoša un bīstama rīcība kā aizņemties Daniela šauteni un nošaut Kārstonu pa virtuves logu. Izredzes tikt notvertai un nogalinātai tad būtu daudz, daudz lielākas, nekā viņa bija paredzējusi.

Kevins būs pārskaities. Tikai viens cilvēks mērķu sarakstā, bet viņa jau ir izgāzusies. Aleksa saprata šādu reakciju, jo arī pati bija pārskaitusies uz sevi.

Gluži kā uzminējis viņas domas, zvanīja Kevins. Sajūtot kabatā vibrāciju, Aleksa izņēma tālruni, nospieda atbildēšanas pogu un pielika tālruni pie auss, taču neko neteica, jo tuvumā vēl bija mājkalpotāja un Aleksa negribēja, lai tā, izdzirdot balsi, pagrieztos un tuvumā ieraudzītu blondo sievieti, kas visur viņai seko. Varbūt mājkalpotāja vēl joprojām varēs palīdzēt. Viņa nedrīkstēja riskēt tikt pamanīta.

Aleksa gaidīja, ka Kevins sāks runāt pirmais, pieņemot, ka viņš kaut kā ir nojautis par viņas neveiksmi. Ir nu gan gājiens, Oleandr, - šādus vārdus viņa gaidīja Kevina ierasti skaļajā balsi.

Taču Kevins neteica neko. Aleksa paņēma tālruni nost no auss, lai ieskatītos ekrānā. Vai savienojums pārtrūcis? Vai viņš piezvanījis nejauši?

Zvans joprojām bija aktīvs. Ekrāna apakšējā stūrī zibēja sekunžu cipari.

Aleksa gandrīz iejautājās: Kevin?

Taču četru gadu paranojas pieredze lika viņai klusēt. Piespiedusi tālruni pie auss, viņa uzmanīgi ieklausījās. Nebija dzirdama ne auto motora rūkoņa, ne pārvietošanās trokšņi. Ne dzīvnieku, ne cilvēku radītas skaņas.

Aleksai uz rokām uzmetās zosāda un īsie mati uz kakla zem parūkas sacēlās gaisā. Viņa bija pagājusi garām savai automašīnai un nevarēja vairs doties atpakaļ. Nepagriežot galvu, Aleksas skatiens šaudījās apkārt, tad viņa izvēlējās mērķi - atkritumu konteineru stāvlaukuma tālākajā stūrī - un sāka iet ātrāk, jo atradās pārāk tuvu ienaidnieka spēku centram. Ja viņi izsekoja šo zvanu, tad nokļūs šeit ātri vien. Aleksa gribēja mesties skriešus, taču savaldījās un turpināja strauji, enerģiski soļot.

Tālrunī joprojām valdīja klusums. Ledainās bailes arvien ciešāk sažņaudza sirdi.

Bija skaidrs, ka Kevins nesāks runāt. Tomēr Aleksa nogaidīja vēl vienu mirkli. Pēc tam kad būs izdarīts tas, kas šobrīd ir nepieciešams, vienīgā saikne ar Kevinu būs sarauta.

Viņa nospieda sarunas izbeigšanas pogu. Skaitļi ekrāna apakšējā stūrī vēstīja, ka zvans ildzis tikai septiņpadsmit sekundes, taču šķita, ka pagājis daudz ilgāks laiks.

Aleksa apgāja apkārt konteineram, lai nebūtu redzama no stāvlaukuma puses. Neviens cilvēks tuvumā nebija manāms, tātad varēja cerēt, ka neviens arī nenovēro viņu.

Viņa nolika zemē pirkumu maisiņus.

Somiņas oderē bija paslēpts mazs slēdzeņu uzlaušanas rīku komplekts. Viņai to nekad nebija nācies izmantot īstajiem mērķiem, taču tas labi noderēja šad un tad, strādājot ar mazākiem atteces gredzeniem un adapteriem. Viņa izvilka vistievāko mūķīzeri un ar tā palīdzību izķeksēja no tālruņa SIM kartes turētāju. Ielika to somā kopā ar karti.

Ar T krekla apakšmalu viņa rūpīgi noslaucīja tālruni, pieskaroties tam tikai caur audumu. Krekls nebija pietiekami garš, lai varētu pacelt tālruni līdz atverei konteinera sānos, jo tā bija pārāk augstu. Nespējot aizsniegt tik tālu, bija mazliet jāpasviež tālrunis uz augšu, tomēr tas iekrita iekšā jau ar pirmo mēģinājumu.

Aleksa pacēla papīra maisiņus ar pirkumiem un ātri devās atpakaļ pie auto. Minivens tieši šobrīd izbrauca no stāvlaukuma. Viņa nevarēja zināt, vai mājkalpotāja bija pamanījusi šo nelielo pastaigu. Pēc iespējas lielākiem soļiem viņa steidzās atpakaļ.

Tālrunis bija izmests, taču iztēlē joprojām strauji ritēja sekundes. Tagad bija divas rīcības iespējas, un vienā no tām būs jārīkojas ļoti steidzīgi.

2 7. NODAĻA

- Aleksa, viņš taču tikai nejauši piezvanīja tev, - Daniels iebilda.

- Denijam taisnība, - Vaļa piekrita. - Tu pārspīlē. Nekas nav noticis.

Aleksa papurināja galvu, jūtot, kā saspringst brūce uz zoda, sakožot zobus. - Mums jādodas prom, - viņa strupi paziņoja.

- Jo varbūt tieši šobrīd ļaunie spīdzina un pratina Kevinu, -Vaļa noskaitīja kā dzejolīti. Viņa runāja pacietīgā, pieglaimīgā balsī kā ar mazu bērnu vai ļoti vecu cilvēku.

Aleksa atbildēja salti drūmā nopietnībā: - Ja tas notiktu ar tevi, tu tā nejokotu. Vari man ticēt.

- Klausies, Aleksa, tev neizdevās īstenot plānu, - Vaļa atgādināja. - Tu biji noraizējusies. Tad piezvanīja Kevins, bet neko neteica. Tas arī ir viss. Manuprāt, diezgan pārspīlēti būtu uzreiz pieņemt, ka atgadījies kaut kas briesmīgs.

- Tā viņi mēdz darīt, - Aleksa mierīgi, savaldīgi paskaidroja. Viņa bija redzējusi, kā tas notiek, vēl pirms Bārnabijs bija iedevis izlasīt attiecīgās slepenās instrukcijas. - Subjektam ir tālrunis, kura atmiņā ir tikai viens numurs. Viņi piezvana uz šo numuru, lai iegūtu kādu informāciju, vienlaikus izsekojot tikko nosūtīto signālu. Šādi tiek atrasta sazvanītā persona.

- Bet viņi neko neatradīs, vai ne? - Daniels uzmundrinoši iejautājās. - Tu taču izmeti tālruni. Viņi nonāks parastā stāvlaukumā, kas nav nekādi saistīts ar mums.

- Tālrunis novedīs strupceļā, - viņa piekrita. - Bet, ja viņi ir sagūstījuši Kevinu...

Daniela acīs pazibēja šaubas. Vaļas sejā bija tēlota līdzjūtības izteiksme.

- Vai tu domā, ka Kevins ir nogalināts? - Daniels jautāja izbiedētā čukstā.

- Tas būtu labākais iznākums, - Aleksa skarbi atteica. Viņa neprata to ietērpt maigākos vai saudzīgākos vārdos. - Ja Kevins ir miris, tad viņam vairs nevar nodarīt neko ļaunu. Un mēs esam drošībā. Bet, ja dzīvs... - Aleksa dziļi ieelpoja, lai saņemtos. - Kā jau teicu, mums jādodas prom.

Vaļa šaubījās. - Tu tiešām domā, ka viņš nodos Deniju?

- Saproti, Vaļa, es nemūžam neapšaubītu tavu viedokli jebkādos sievišķīgos jautājumos. Tā ir tava pasaule. Bet šī ir mana. Es nepārspīlēju, apgalvojot, ka salūst visi. Nav svarīgi, cik stiprs ir Kevins un cik ļoti viņš mīl savu brāli. Varbūt tas prasīs kādu laiku, taču galu galā viņš pateiks, kur mēs esam. Un viņa paša dēļ es ceru, ka tas nevilksies pārāk ilgi.

Vilksies gan, Aleksa nodomāja. Lai cik nedraudzīgas bija viņas attiecības ar Kevinu, Aleksa bija sākusi uzticēties viņam un labāk iepazinusi šo vīrieti. Kevins centīsies iegūt laiku, lai viņa varētu nogādāt drošībā Dānieļu un Vaļu. Gan mīlestības pret brāli, gan sava lepnuma dēļ viņš neļaus Dīversam viegli iegūt cerēto. Liks pratinātājiem krietni papūlēties par katru izdibināto vārdu.

Aleksa priecājās, ka viņai nav jānopratina Kevins. Viņa nešaubījās, ka tas būtu visgrūtākais uzdevums mūžā. Ja kāds spētu burtiski paņemt līdzi kapā visus noslēpumus, tad tas būtu Kevins. Varbūt viņš sagādātu vienīgo neveiksmi Aleksas spožajā karjerā.

Uz īsu mirkli iztēlē spilgti pazibēja šī aina: Kevins pieķēdēts pie jaunākajām tehnoloģijām aprīkotā pratināšanas galda viņas vecajā laboratorijā un viņa draudīgi stāv tā priekšā. Kā viņa būtu rīkojusies? Ja viss būtu izvērsies kaut mazliet citādi - ja subjekts nebūtu izdvesis Veida Peisa vārdu -, Kevins tiešām būtu varējis nonākt viņas rokās.

Aleksa aizgaiņāja šīs domas un pievērsās Danielam un Vaļai. Bija redzams, ka tie - vismaz Daniels - sāk noticēt viņas satraukumam, nemieram un drūmajai pārliecībai.

- Ja Kevins ir sagūstīts... kā tev šķiet, kas noticis ar Ein-šteinu? - Vaļa iejautājās joprojām neticīgi, tomēr viņas dzidri zilajās acīs vīdēja sāpju pilna izteiksme.

Aleksa bažīgi sarāvās. Kāpēc viņa pēkšņi sākusi raizēties dzīvnieka dēļ, it kā nepietiktu citu rūpju? Cik muļķīgi!

- Tagad nav laika izdomāt visu, - viņa atbildēja. - Vaļa, vai tev ir kāds mājoklis, kur paslēpties? Tāds, par kuru Kevins neko nezina?

- Man ir miljons mājokļu. - Vaļas seja pēkšņi bija vienaldzīgi sastingusi. Tagad tās daiļie vaibsti bija kā porcelāna lellei - salti un nejūtīgi. - Bet jūs?

- Mūsu iespējas ir mazliet trūcīgākas, bet gan jau kaut ko izdomāšu. Sakravā mantas, ko noteikti gribi ņemt līdzi, jo šeit atgriezties vairs nebūs droši. Vai drīkstu paturēt šo parūku?

Vaļa pamāja ar galvu.

- Paldies! Vai tev ir vēl kāds auto, izņemot to, ar kuru mēs braucām? - Kevins iepriekšējā vakarā pirms pusnakts bija devies prom kopā ar Einšteinu apvidus automobilī.

- Šeit man ir daži. Tas sedans nav manējais. Kevins ar to ieradās.

Vaļa lēni, graciozi pagriezās un laiski devās uz kāpņu pusi. Aleksa nesaprata, vai viņa iet kravāt mantas vai varbūt mazliet nosnausties. Vaļa nebija noticējusi viņas teiktajam.

Aleksas domas drudžaini šaudījās simt dažādos virzienos. Viņiem steidzami jāsadabū jauns auto un jāpamet šis, Kevinam zināmais. Jāapdomā tik daudz detaļu, turklāt zibens ātrumā.

Aleksa pagriezās un steidzās atpakaļ uz viesu guļamistabu. Viņai arī bija jākravā mantas. Un jādomā. Šādu situāciju viņa nebija paredzējusi. Bet vajadzēja.

Daniels sekoja viņai pa gaiteni. - Saki, kas jādara, - viņš īsi noprasīja, ieejot pa durvīm.

- Vai tu vari salikt visu ceļasomās? Es... man dažas minūtes jāpadomā. Šodien mēs nevaram atļauties kļūdīties. Ļauj man mazliet koncentrēties, labi?

- Protams.

Aleksa atlaidās gultā, aizsegusi seju ar rokām. Daniels klusi rosījās stūri, bet šis skaņas netraucēja domāt. Viņa centās apsvērt visus iespējamos glābšanās ceļus, kas nebija zināmi Kevinam. Tādu nebija daudz. Viņa pat nevarēja atgriezties pēc Lolas, jo suņu viesnīcu bija izvēlējies Kevins.

Viņa atkal dziļi ievilka elpu un izmeta no prāta šo domu. Tagad nebija laika bēdāties.

Protams, Kārstons to paredzēs. Viņas un Daniela sejas parādīsies uz policijas plakātiem, ko nosūtīs uz visām iespējamām vietām tūkstoš jūdžu rādiusā. Tā kā par Daniela pazušanu jau bija izziņots, Aleksu varbūt uzdos par viņa gūstekni. Pretējam lomu sadalījumam būtu grūti noticēt, ņemot vērā viņu augumu atšķirības.

Viņi varētu tāpat kā iepriekš mitināties brīvā dabā, nakšņojot mašīnā, ko izdosies sadabūt. Taču meklēšana būs intensīva. Atraduši pamesto Kevina auto, Kārstona ļaudis izsekos ikvienas lietotas mašīnas pārdošanu, izpētīs visus sludinājumus un ziņojumus par auto zādzību. Katru šim scenārijam atbilstošo aprakstu iekļaus sarakstā, un, ja policijas rīcībā nonāks informācija par pamanītu līdzīgu auto, Kārstona viri drīz būs tam uz pēdām.

Varbūt bija laiks atgriezties Čikāgā. Varbūt Džonijs Džan-kardi uzreiz nenogalinās Aleksu. Varbūt būs ar mieru pieņemt viņu kalpībā apmaiņā pret sejas rekonstrukcijas operāciju divām personām. Bet varbūt, nojaušot Aleksas izmisīgo situāciju, sapratis, ka var nopelnīt labu naudiņu, un pārdos viņu vajātājiem.

Viņai bija viltoti dokumenti ar vārdiem, kas Kevinam nebija zināmi, bet Danielam nebija. No Kevina pārvietojamās Betmena alas paņemtie dokumenti nebūs droši. Ja nu vienīgi Daniels rīkosies ātri.

Aleksa noņēma rokas no sejas un piecēlās sēdus.

- Kā tev šķiet, vai esi apguvis slēpšanās pamatprincipus?

Daniels pagriezās, turot rokās divus caurspīdīgus maisiņus ar

munīciju. - Varbūt pašas vienkāršākās ābeces patiesības.

Aleksa pamāja ar galvu. - Bet tu esi gudrs. Tu labi proti spāņu valodu, vai ne?

- Sarunāties varu. Tu gribi doties uz Meksiku?

- Kaut es varētu! Meksika gan nav droša vieta, jo tur tevi var atpazīt, bet Dienvidamerikā var labi paslēpties. Tur ir arī lēta dzīve, naudas pietiks kādam laikam. Pēc izskata tu nebūsi līdzīgs vietējiem, taču tur dzīvo arī daudz ārzemnieku...

Daniels mirkli vilcinājās, tad rūpīgi ielika munīciju ceļasomā, pienāca un nostājās Aleksas priekšā.

- Aleksa, tu pārāk bieži piemini otrās personas vietniekvārdus. Vai tu... domā, ka mums būs jāpašķiras?

- Daniel, ārpus valsts tev šobrīd būs drošāk. Ja dzīvosi klusi un mierīgi kādā Urugvajas mazpilsētā, varbūt nekad...

- Kāpēc nevaram turp doties abi? Vai tāpēc, ka viņi meklēs pāri, ja... ja Kevins izstāstīs par mums?

Aleksa ievilka galvu plecos, it kā mēģinot paslēpties. - Tāpēc, ka man nav pases.

- Bet vai tev nešķiet, ka viņi gaidīs, kad Daniels Bīčs iekāps lidmašīnā?

- Tu nebūsi Daniels Bīčs. Man ir daži Kevina viltotie dokumenti. Paies ilgs laiks, līdz pratinātāji sāks viņu iztaujāt par slepenām identitātēm, - ja vien tāds brīdis vispār pienāks. Tev pietiks laika, lai paspētu šovakar uz kādu reisu uz Čīli.

Pēkšņi Daniela sejā parādījās skarba, gandrīz nikna izteiksme. Viņš uzreiz izskatījās līdzīgs Kevinam, un Aleksa bija pārsteigta, cik ļoti viņai skumjās sažņaudzās sirds.

- Tātad man jāglābj sava āda? Jāpamet tevi?

Viņa vārgi paraustīja plecus. - Kā jau tu teici, viņi meklēs pāri. Gan jau es izsprukšu cauri tīklam.

- Viņi meklēs tieši tevi, Aleksa! Es ne...

- Labi, labi, - viņa pārtrauca. - Ļauj man vēl mazliet padomāt! Gan jau kaut ko izgudrošu.

Daniels ilgi un cieši ielūkojās Aleksai acīs. Tad pamazām viņa sejas izteiksme atmaiga, atgūstot ierasto izskatu. Visbeidzot viņa pleci saguma un acis aizvērās.

- Piedod, - Aleksa čukstēja. - Piedod, ka tas neizdevās. Piedod, ka Kevins...

- Es joprojām ceru, ka viņš tūlīt ienāks pa durvīm, - Daniels atzinās. - Bet nelāga nojauta vēsta, ka tas nenotiks.

- Es saprotu. Es arī gribētu, kaut man nebūtu taisnība.

Daniels atvēra acis. - Ja mēs būtu pretējās lomās, viņš mēģinātu mani glābt. Atrastu kādu iespēju. Taču es neko nevaru. Es neesmu Kevins.

- Kevins būtu tādā pašā bezcerībā kā mēs tagad. Viņš nezinātu, kur tu esi ieslodzīts. Pat ja zinātu, nevarētu viens stāties pretī tik milzīgiem spēkiem. Ari Kevins neko nevarētu darīt.

Daniels papurināja galvu un smagi apsēdās uz gultas malas. - Kaut kā viņš to visu tomēr pārvarētu.

Aleksa nopūtās. Varbūt Danielam bija taisnība. Varbūt Kevins atrastu kādu slepenu ziņu pienesēju vai novērotu ar slēpto kameru, vai ari ielauztos Dlversa sistēmā. Viņš nepadotos un nebēgtu. Taču Aleksa nebija Kevins. Viņa pat nespēja noindēt Kārstonu, pirms tas nojauta notiekošo. Tagad gan Kārstons noteikti bija gatavībā.

- Ļauj man padomāt, - viņa atkārtoja. - Mēģināšu izgudrot kādu izeju.

Daniels pamāja ar galvu. - Bet abiem kopā, Aleksa. Mēs dosimies projām kopā. Paliksim kopā.

- Pat tad, ja tas būs lielāks risks mums abiem?

- Pat tad.

Aleksa atkal atkrita uz muguras gultā, aizsegusi seju ar rokām. Ja pastāvētu kāda ideāla bēgšanas iespēja, viņa būtu to izmēģinājusi jau agrāk. Viņa atradās šeit tikai tāpēc, ka bēgšanas iespēja izrādījās neveiksmīga. Tagad bija izgāzies ari uzbrukuma plāns. ŠI doma nepavisam nepriecēja.

Jocīgi, kā cilvēks neapjauš, ka viņam pieder kaut kas vērtīgs, līdz brīdim, kad tas ir zaudēts. Jā, viņa zināja, ka ir ļoti pieķērusies Danielam, un ar prieku pieņēma šo apgrūtinājumu. Taču kurš būtu varējis iedomāties, ka viņa ilgosies ari pēc Kevina? Kā viņš bija kļuvis par Aleksas draugu? Nē, par draugu ne, jo tos mēs paši izvēlamies. Drīzāk par ģimenes locekli - kā brāli, no kura cenšas izvairīties ģimenes saietos. Aleksai šādi radinieki nekad nebija bijuši, taču viņa iztēlojās, ka varētu būt sāpīgi zaudēt kaut ko šķietami negribētu, tomēr tādu, uz ko bija pierasts paļauties. Kevins ar savu augstprātīgo pašpārliecinātību bija licis viņai justies gandrīz vai drošībā - tā, kā viņa nebija jutusies jau gadiem ilgi. Viņa komanda vienmēr uzvarēja. Viņš bija atbalsts, pie kā turēties.

Bija un izbija.

Un ari suns. Aleksa centās nedomāt par suni, jo tad būtu jāizplūst asarās. Prāts vairs nespētu darboties, lai meklētu risinājumu.

Iztēlē atgriezās pie moku galda pieķēdētā Kevina tēls. Ja vien zinātu, ka viņš jau ir miris, tas būtu vismaz kāds mierinājums. Ja varētu ticēt, ka viņš pašlaik nepārcieš spīdzināšanu. Viņš taču bija pietiekami gudrs, lai no tās paglābtos. Vai ari tik pārliecināts par sevi, ka nemaz neparedz zaudējuma iespējamību?

Aleksa domāja, ka ir labi iepazinusi DIversu, spriežot pēc līdzšinējās rīcības, un nešaubījās, ka viņš pratis izmantot šādu izdevību.

Viņa patiesi vēlējās, kaut lomu sadalījums būtu pretējs. Ja viņa būtu sagūstīta, tad varētu ātri un nesāpīgi aiziet no šīs pasaules, neizpaužot Dīversam un Kārstonam neko par pārējiem. Lai cik nelietīgi Kevins būtu rīkojies, lai kādas kļūdas pieļāvis, viņš tomēr vislabāk prata nosargāt Dānieļu. Un arī Vaļu. Varbūt šobrīd Vaļai visvieglāk izdosies izbēgt, taču vēlāk ne Kārstons, ne Diverss negribēs atstāt šādu liecinieci dzīvu.

Ja Kevins būtu Aleksas vietā un censtos izgudrot kādu plānu, kā viņš rīkotos?

To Aleksa nezināja. Kevina rīcībā bija nezināmi un bagātīgi resursi, kādus viņa nevarēja iegūt. Tomēr ari Kevina vienīgā iespēja šādā situācijā būtu bēgšana. Viņš varētu atgriezties vēlāk un mēģināt vēlreiz, taču šobrīd pavisam noteikti uzbrukums potenciālā viceprezidenta miesassargu vienībai būtu jāatliek. Tagad bija laiks pazust un sakopot spēkus.

Vai arī viņas gadījumā - pazust un vairs nerādīties.

Atbaidošais skats ar Kevinu uz galda joprojām nelika mieru. Tāda ir profesionālu pratinātāju nelaime - viņa līdz sīkākajām detaļām zināja, ko spīdzinātāji Kevinam var nodarīt. Līdz ar katru aizritošo minūti vajāja domas par pašlaik notiekošās pratināšanas norisi.

Daniels bija pieklusis. Mantas bija sakravātas ātri, jo, šeit iekārtojoties, viņi neko daudz no somām nebija izņēmuši. Jau pašā sākumā viņi bija zinājuši, ka kādā brīdi būs jādodas projām - vai nu būs notikusi kāda nelaime, vai arī vienkārši būs apnikuši Vaļai.

Aleksa nojauta, kā Daniels pašlaik jūtas. Viņš nespēja noticēt, ka situācija ir tik ļauna. Ka Kevins varbūt ir miris un ka tieši nāve būtu labākais iznākums. Viņš droši vien atcerējās, kā Kevins nakts vidū iebrāzās caur jumtu, lai izglābtu viņu, un jūtās vainīgs, ka nespēj paveikt kaut ko tādu brāļa labā. Pat vairāk nekā vainīgs - bezpalīdzīgs, vājš, saniknots, nevērtīgs, gļēvs... Visas šīs izjūtas sāka pārņemt arī Aleksu.

Taču Kevina labā viņa neko nespēja darīt. Arī Kevins neko nespētu darīt, ja viņi būtu pretējās lomās. Viņš nezinātu, kur Aleksa ir ieslodzīta. Vajātāji neizvēlētos tādu vietu, kas būtu zināma Aleksai vai Kevinam. Tiem taču ir pieejamas neskaitāmas izvēles iespējas. Un, pat ja varētu kaut kā uzzināt gūsta vietu, tā būtu pārāk stingri apsargāta. Kevins būtu tikpat bezpalīdzīgs kā viņa.

Aleksa saprata, ka nedrīkst tērēt tik daudz laika, domājot par neiespējamo. Bija jākoncentrējas.

Būs jārīkojas, vadoties pēc pieņēmuma, ka Kevins joprojām ir dzīvs un vajātāji drīz uzzinās, ka gan viņa, gan Daniels ir dzīvi un atrodas turpat netālu. Sagūstītāji uzzinās Vaļas vārdu un adresi, divu vienīgo viņiem pieejamo automobiļu mārku, modeli, krāsu un varbūt arī numuru. Bija pienācis laiks tikt pēc iespējas tālāk no tā visa.

Aleksa lēni piecēlās sēdus. - Jākrauj mantas mašīnā un jādodas prom.

Daniels stāvēja lidzās somu grēdai, atspiedies pret sienu un sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņa acis bija apsarkušas. Viņš pamāja ar galvu.

Vaļa nekur nebija redzama, kad viņi, apkrāvušies ar somām, ienāca dzīvojamā istabā. Bez suņa ši telpa izskatījās vēl plašāka un nedraudzīgi aukstāka. Tad viņi klusēdami nobrauca ar liftu lejā un devās pie auto. Aleksa nolika somas uz grīdas un sameklēja kabatā atslēgas. Neilgo klusuma brīdi pārtrauca klusa skrāpēšanās. Izklausījās, it kā tā skanētu tieši aiz mašīnas vai varbūt zem tās.

Es esmu idiote, Aleksa nodomāja, aši pietupusies pie somas. Viņa cerēja, ka tajā atrodas munīcija. Viņa taču zināja, cik bīstama ir situācija, tomēr bija ieradusies pazemes garāžā bez ieroča. Bija paļāvusies uz to, ka Kevins izturēs ilgāk. Cik muļķīgi!

Smagākās somas bija atnesis Daniels. Tikko pieskārusies tuvākajai, viņa uzreiz saprata, ka tajā ir pirmās palīdzības piederumi. Labi, ka viņai vismaz bija josta un gredzeni. Tātad būs jāļauj uzbrucējam pienākt tuvu klāt. Un sākumā nepretoties. Protams, tikai tad, ja viņu nenošaus uzreiz. Šīs domas pazibēja prātā nepilnas sekundes laikā.

Pirmajai skaņai sekoja cita - kluss vaids, kas noteikti nāca no auto apakšas. Ši skaņa atsauca atmiņā kādu citu panikas brīdi tumšā naktī uz lieveņa Teksasā. Tā nebija cilvēka radīta skaņa.

Aleksa pietupās vēl zemāk, nolieca galvu, ar vaigu gandrīz pieskaroties garāžas grīdai. Zem sedana paslēpusies tumšā ēna klusi pieslīdēja tuvāk.

- Einštein? - Aleksa izdvesa.

- Einšteins? - Daniels aiz muguras iesaucās.

Aleksa aizrāpoja līdz automobiļa sāniem, kur visvieglāk varēja aizsniegt Einšteinu. - Einštein, kā jūties? Nāc šurp, draudziņ!

Suns līda uz vēdera tuvāk, līdz bija ticis ārā no auto apakšas. Aleksa pārvilka plaukstu tam pār muguru un kājām.

- Vai esi ievainots? - viņa klusi iejautājās. - Būs jau labi, es tev palīdzēšu.

Suņa kažoks bija savēlies un dažās vietās slapjš, taču šis mitrums nebija sarkans, tikai netīrs. Ķepas bija sagraizītas, un lielais dzīvnieks smagi elsa no slāpēm vai pārguruma, vai abiem šiem iemesliem kopā.

- Vai viņš nav ievainots?

- Izskatās, ka ne. Taču laikam pārlaidis grūtu nakti.

- Nāc nu, draudziņ! - Daniels aicināja, pastiepis roku. Einsteins piecēlās kājās, un Daniels pacēla to uz rokām. Suns sāka pateicīgi laizīt viņa seju.

- Ved to augšā! Es sakraušu mašīnā mantas un tūlīt nākšu.

- Labi. - Daniels mirkli vilcinājās, tad bažīgi ievilka elpu. - Tas ir noticis.

- Jā. - Viņa neatskatoties atvēra bagāžnieku.

Aleksa dzirdēja, kā Daniels pagriežas un dodas projām. Ein-šteina smagā elsošana pamazām izgaisa.

Mantu iekraušana neaizņēma ilgu laiku. Garāža bija tukša un klusa, neviens nenāca, iespējams, viss šis stāvs bija atvēlēts Vaļai vienai pašai. Varbūt visas šeit esošās mašīnas piederēja viņai. Aleksa par to pārāk nebrīnītos.

Vai nevajadzētu priecāties, ka suns ir sveiks un vesels? Sirds dziļumos Aleksa bija cerējusi, ka ir kļūdījusies un veltīgi sacēlusi trauksmi. Ka tas bija tikai pārpratums.

Kad Aleksa iegāja dzīvojamā istabā, Vaļa sēdēja uz grīdas kopā ar suni. Einšteins bija uzlicis galvu viņai uz pleca, bet Daniels notupies līdzās.

Vaļa paskatījās ar vienaldzīgu lelles sejas izteiksmi. - Tagad tev ir īstais bridis atgādināt: Es taču teicu.

- Vai tev ir vajadzīga palīdzība, lai tiktu prom no šejienes? -Aleksa jautāja.

- Man jau agrāk ir nācies pazust. Tas gan bija sen, bet tādas prasmes neaizmirstas.

Aleksa pamāja ar galvu. - Man ļoti žēl, Vaļa.

- Man ari, - Vaļa atbildēja. - Vai tu ņemsi suni līdzi?

Aleksa pārsteigumā samirkšķināja acis. - Jā.

- Ak tā! - Vaļa iespieda seju Einšteina kažokā. - Ļauj man brītiņu atvadīties, - viņa apslāpētā balsī lūdza.

- Protams, - Aleksa piekrita. Viņu rīcībā bija dažas stundas. ŠI dzīvokļa atrašanās vietu Kevins izpaudis pašu pēdējo. Viņš bija atsūtījis suni brīdināt pārējos. Viņš cīnījās.

Aleksai vēl bija jāpārbauda kāda varbūtība, kamēr bija pieejams ātrs internēta pieslēgums. Viņa devās pie datora uz virtuves galda.

Kārstons līdz šim bija ļoti skops runātājs, tomēr viņa cerēja uziet kādas norādes, kaut vai lai aptuveni noteiktu Kevina sagūstīšanas laiku. Uzreiz pēc tam, iespējams, sekoja zvans, lai to paziņotu. Vai kāds brauciens. Šajā jomā speciālists bija Kārstons, nevis Dīverss.

Izsekošanas ierīci pārbaudīt bija viegli. Kārstona auto stāvēja pie viņa biroja, kā jau katru darbadienu. Taču viņš varēja aizbraukt ari ar kādu citu mašīnu, tāpēc Aleksa pārbaudīja noklausīšanās mikrofona skaņu - Kārstons šobrīd tiešām atradās savā kabinetā. Viņa pievērsās iepriekšējo sarunu ierakstiem.

Uzreiz atklājās kaut kas zīmīgs. Kārstons bija pavadījis kabinetā jau ilgu laiku - parasti viņš ieradās sešos, bet šodien rosība bija sākusies jau ap pusčetriem. Aleksa dusmojās uz sevi, ka nebija noklausījusies ierakstus šorīt pirms došanās projām.

Kārstona pirmais zvans bija īss. Tikai “Esmu klāt” un “Kāds ir statuss?”. Nebija grūti izdarīt secinājumus. Kāds bija pamodinājis Kārstonu, lai pavēstītu jaunumus, un viņš bija devies uz biroju. Nakti pa tukšām ielām viņš varēja nokļūt tur desmit minūtēs. Vēl jāpieskaita steidzīga ģērbšanās, zobu tīrīšana, tātad zvans bija atskanējis laikā no pustrijiem līdz piecpadsmit pāri trijiem.

Aleksa ieskatījās datora pulkstenī, lai aprēķinātu, cik ilgi Kevins jau atrodas gūstā. Vispirms tiem vajadzēja viņu savaldīt, tad nogaidīt, līdz viņš atgūstas, ja bija apdullināts līdz bezsamaņai. Pēc tam bija jāizlemj, kā rīkoties, un jāizsauc kāds speciālists...

Vai par to bija Kārstona otrais zvans? Pulksten 3.45 viņš bija kādam piezvanījis.

“Kā sokas?... Tas man nepatīk... Labi jau labi, ja tas ir piemērotākais variants... Ko?... Tu taču zini, ko es par to domāju... Kā jau pats teici, tā ir tava problēma... Ziņo man jaunumus!”

Viņš nepateica daudz, un šiem vārdiem varētu būt neskaitāmi citi izskaidrojumi, tomēr Aleksai visticamākais šķita šāds.

Nē, Kevins nebija miris.

Sekoja ilgs klusuma periods. Datora taustiņu klabināšana, soļi uz grīdas, elpošana. Neviena zvana. Izklausījās, it kā Kārstons ne reizi neizietu no kabineta. Saspringtajā klusumā skaidri varēja nojaust viņa bažas, kas vairoja arī Aleksas raizes. Kur tad gaidītie jaunumi? Vai viņš tos saņēma pa e-pastu?

Varbūt bija paveicies. Varbūt pratinātājs bija jāved no tālienes? Varbūt Kevinu tikai turēja ieslodzījumā un lika gaidīt. Tas bija vēl viens taktikas gājiens šajā spēlē, ko arī viņa bija izmantojusi - likt subjektam gaidīt, iztēloties mocības, krist panikā. Likt subjektam iztēlē zaudēt kauju jau pirms tās sākuma.

Taču šajā gadījumā diez vai viņi tā rīkojās. Viņi zināja, ka Daniels ir dzīvs. Nojauta, ka viņam šeit, pilsētā, ir palīgi. Viņi nevilcinātos, ļaujot Kevina sabiedrotajiem izbēgt.

Pulkstenis draudīgi tikšķēja arī Kārstonam un Dīversam. Viņi bija piezvanījuši uz mobilo. Bija dzirdējuši, kā zvans tiek pieņemts, pēc tam - pārtraukts. Aleksa nebija atzvanījusi, lai pārliecinātos, vai tā nebija nejaušība. Pēc tam tālrunis tika pamests. Viņi varēja uzminēt, ka līdzdalībnieks meties bēgt.

Viņa rīkojās pareizi.

Aleksa atguvās no saspringtajām pārdomām un pēkšņi pamanīja, ka Daniels, apsēdies uz blakus ķebļa, uzmanīgi vēro viņas sejas izteiksmi. Vaļa bija atspiedusies pret leti pie izlietnes, Ein-šteins viņai līdzās modri raudzījās.

- Pagaidiet mazliet, - Aleksa sacīja, paātrināti dzenot uz priekšu ilgo klusumu Kārstona birojā. Viņa negribēja neko palaist garām, taču nevarēja arī atļauties klausīties ierakstus, kuros nekas nenotika.

Kad atskanēja Kārstona balss, viņa apturēja ierakstu un mazliet attina atpakaļ. Tagad viņš runāja pilnīgi atšķirīgā tonī. Aleksa bija šokā par tik krasu pārmaiņu. Viņai šķita, ka kļūdījusies un ieslēgusi kādu senāku ierakstu.

Tā bija laipnā vectēva balss.

- Vai es tevi nepamodināju, meitiņ? Kā izgulējies?... Jā, piedod, man te ir neliels ārkārtas gadījums. Bija jāierodas darbā... Nē, nemaini plānus! Aizved Līviju uz zoodārzu. Rīt laiks būs vēl karstāks... Erina, tu taču zini, ka es tur neesmu noteicējs. Man ari žēl, ka nevaru iet kopā ar jums, bet tur neko nevar darīt... Gan jau Līvijai būs jautri arī bez manis. Viņa vakarā man visu izstāstīs. Safotografē labi daudz bilžu... Nevaru neko apsolīt, bet ceru atbrīvoties ap vakariņu laiku... Tas nav taisnīgi... Jā, es atceros, es teicu tev, ka šonedēļ man nebūs daudz darba, bet tu jau saproti, meitiņ, nevar visu iepriekš paredzēt. Neko nevar garantēt.

Smaga nopūta.

- Es tevi mīlu. Nobučo Līviju no manis. Piezvanīšu, kad atbrīvošos.

Sarunai beidzoties, Aleksai pārskrēja auksti drebuļi. Kārstons domāja, ka viss būs galā līdz vakariņu laikam? Vai arī viņš tikai mierināja meitu?

Atkal klusums, atkal taustiņu klaboņa. Laikam tiešām viņš saņem jaunumus pa e-pastu. Tagad Kevins cieš nežēlīgas mokas, par to Aleksa nešaubījās. Vai viņš jau sācis runāt? Par to nebija ne jausmas. Nekas jauns vairs nenotika. Aleksa pārbaudīja izsekošanas ierīci. Kārstons negrasījās nekur doties. Tad jau Dīverss pats risināja savu problēmu.

Joprojām klausoties austiņās, Aleksa atbalstīja pieri rokās. Kārstons atkal rakstīja ar datoru.

Viņa iztēlojās departamenta šefu sēžam pie rakstāmgalda ar neizdibināmu sejas izteiksmi un sūtām rīkojumus vai jautājumus. Varbūt viņš ir piesarcis no bažām? Vai no bālā, plikā pakauša pil nervozi sviedri? Nē, Aleksa bija pārliecināta, ka viņš izturas vēsi un precīzi un satraucas ne vairāk, kā pasūtot papīra krājumus birojam.

Kārstons zināja, kādi jautājumi jāuzdod, pat ja Dlverss nezināja. Viņš varēja vadīt šo operāciju, neatstājot ērto un ergonomisko biroja krēslu. Sagaidījis, kad Kevins būs nomocīts līdz nāvei, viņš mierīgi dosies jaukās vakariņās kopā ar meitu un mazmeitu.

Aleksa gandrīz nosmaka pēkšņi uzliesmojošajās dusmās.

Pašlaik notiekošajam nebija nekā kopīga ar nacionālo drošību vai daudzu dzīvību glābšanu. Kārstons bija uzsācis privātu atriebes karu kāda darboņa uzdevumā, kuram pašam būtu jāatrodas uz pratināšanas galda. Kārstons bija pārkāpis robežu starp nepieciešamām slepenajām operācijām un īsti kriminālām darbībām, bet pats par to nemaz neuztraucās. Varbūt tā bija vienmēr. Varbūt viss, ko Aleksa bija darījusi viņa uzdevumā, visa necilvēciskā nežēlība sabiedrības drošības vārdā bija tikai krāpšana.

Vai Kārstons uzskatīja sevi par neaizskaramu? Vai domāja, ka šādi slepeni plāni nekad nenonāks atklātībā un likumi uz viņu neattiecas? Vai nesaprata, ka arī viņam ir savi apgrūtinājumi?

Var būt arī bargāki sodi nekā noindēšana.

Aleksai aizrāvās elpa. Viņas prātā pēkšņi atausa kāds plāns -jauns, līdz šim neapsvērts darbības virziens. Viņa saprata, cik neticams tas ir. Bija neskaitāmas iespējas kļūdīties un zaudēt. To būtu neiedomājami grūti paveikt pat pēc gadu ilgas rūpīgas plānošanas.

Viņa sajuta Daniela plaukstas pieskārienu mugurai. Austiņu apslāpēta, atskanēja viņa raižpilnā balss: - Aleksa?

- Man vajag vēl desmit minūtes, - viņa paziņoja, tad atkal atbalstīja galvu rokās un sakopoja domas.

28.NODAĻA

Izklāstot plānu, Aleksa runāja ātri, mazliet pārmērīgi uzsverot tās detaļas, par kurām bija pārliecināta. Viņa centās, lai teiktais izklausītos labi pārdomāts, it kā viņa nemaz nešaubītos. Šķita, ka Daniels tic viņas versijai, viņš klausījās uzmanīgi, ik pa brīdim pamājot ar galvu, bet Vaļas reakcija nebija saprotama. Viņas skatiens bija pievērsts Aleksai, taču likās, ka tas sniedzas viņai cauri līdz pretējai sienai. Vaļas seja pauda vienaldzīgu pieklājību.

Tagad Aleksa bija tikusi līdz operācijas noslēgumam, kas nebūt nebija tik skaidrs, kā gribētos, un viņa saprata, ka nav spējusi pārliecināt klausītājus par iznākumu, tāpat kā par priekšdarbiem. Tāpēc viņa novērsa skatienu no sarunbiedru sejām un uzlūkoja uz ceļgala nolaisto Einšteina purnu, no satraukuma arvien biežāk glaudot suņa galvu. Cenšoties noslēgt plāna izklāstu pozitīvā noskaņā, Aleksa aizrunājās mazliet par ilgu. Vaļa viņu pārtrauca pusvārdā.

- Nē! - Vaļa paziņoja.

- Nē? - Aleksa atjautāja. Viņa bija jau zaudējusi cerības.

- Nē, es to nedarīšu. Tu dosies drošā nāvē. Jauki, ka gribi izglābt Kevinu, taču domā reāli, Aleksa! Tev tas neizdosies.

- Varbūt izdosies. Viņi to nebūs gaidījuši. Nebūs tam gatavi.

- Nav svarīgi, vai viņi būs gatavi vai ne. Viņu būs pietiekami daudz, lai kompensētu pārsteiguma faktoru. Ja tev ļoti paveiksies, varēsi nošaut vienu no tiem. Bet nākamais nobeigs tevi.

- Mēs pat nezinām, cik cilvēku tur būs.

- Tieši tā, - Vaļa vienaldzīgi piekrita.

- Vaļa, tev viņi nepievērsis uzmanību. Tu būsi tikai anonīma asistente. Viņi katru dienu redz simtiem šādu palīgu.

- Es nekad mūžā neesmu bijusi neredzama.

- Tu taču saproti, ko es gribu teikt.

Vaļas glītā seja bija sastingusi kā nedzīva maska. - Nē!

Aleksa dziļi ieelpoja. Viņa saprata, ka nebūtu godīgi iesaistīt Vaļu. Jāiztiek bez viņas.

- Nu labi, - Aleksa paziņoja pēc iespējas stingrākā balsi. - Es to izdarīšu viena.

- Tu nedrīksti! - Daniels uzstāja.

Viņa vārgi pasmaidīja. - Drīkstu gan. Nezinu, cik labi tas man izdosies, taču jāmēģina, skaidrs?

Daniels uzlūkoja viņu, šaubu plosīts. Bija redzams, ka viņš grib iebilst. Viņš gribēja atrunāt Aleksu, nepieļaut šādu risku, taču tādā gadījumā viņi Kevinu nolemtu mokpilnai nāvei. Daniels atradās bezizejas situācijā. Bija radusies vismaz niecīga cerība. Kā lai atsakās to izmantot?

- Mēs varētu paveikt plāna pirmo daļu, - Aleksa paskaidroja. - Ar to mēs divatā tiksim galā.

- Bet, tikko tu pagriezīsi muguru Kārstonam, viņš uzreiz tevi nodos.

Aleksa paraustīja plecus. - Man tikai pārliecinoši jāpiedraud. Ja viņš domās, ka nodevības gadījumā ķīlniece mirs, varbūt spēlēs godīgi.

- Tu nezināsi, kā viņš spēlēs. Nebūsi sagatavojusies.

- Vaļa negrib riskēt ar savu dzīvību. Vai tu vari viņai to pārmest?

Vaļa ar puspievērtām acīm vēroja Daniela vilcināšanos.

- Nē, - viņš atzina. - Bet es varu izpildīt viņas lomu. Samainīsimies vietām. Vaļa, tu taču varēsi veikt manu uzdevumu, vai ne?

Aleksa cieši aizmiedza acis, tad lēni atvēra. - Daniel, saproti, tas neizdosies. Pat ja tu nebūtu Kevina dvīņubrālis, tieši šie ļaudis izziņoja tavu meklēšanu!

- Vaļa var mani kaut kā pārveidot, vai ne, Vaļa? Pietiekami izmainīt manu izskatu?

Vaļas sejas izteiksme pārvērtās, tajā parādījās interese.

- Vispār... laikam varētu gan. - Viņa pievērsās Aleksai. - Galu galā, vai tad kāds viņu tur meklēs? Vari man ticēt: daudz vairāk pievērstu uzmanību man pat necilas asistentes lomā. Domāju, ka varu pārveidot Daniela izskatu, tā ka viņiem nerastos ne mazākās aizdomas.

- Es neapšaubu tavas spējas... bet viņi ir dvīņi.

- Ļausi man pamēģināt? - Vaļas balsī ieskanējās neraksturīgi lūdzošs tonis. - Es tiešām gribu palīdzēt Kevinam. - Izdzirdot šo vārdu, Einšteins pacēla galvu. - Taču negribu aiziet bojā. Ļauj man darīt vismaz kaut ko!

Einšteins atkal nolaida galvu uz Aleksas kājas.

- Labi, mēģini. Taču tā ir laika tērēšana, bet mums jau tāpat tā pietrūkst.

- Man nemaz nevajadzēs tik daudz laika.

- Un tu būsi ar mieru veikt Daniela uzdevumu?

- Protams, tas nav grūts. Neviens uz mani nešaus.

Aleksa bailēs sarāvās. Ko viņa bija iecerējusi? Uz viņu pašu gan šaus, un ar to viņa jau bija samierinājusies. Bet, ja Vaļa spēs pietiekami labi nomaskēt Dānieļu - to Aleksa nespēja iztēloties -, tad ienaidnieki šaus arī uz Dānieļu. Aleksa atgādināja sev visus iemeslus, kāpēc jācenšas izglābt Kevinu. Viņš zināja pārāk daudz svarīgas informācijas, ja viņš izstāstīs ienaidniekiem visu, ko zina par Aleksu un Dānieļu, - ar kādām mašīnām tie brauc, kur slēpjas, kā Aleksa rīkojas un tā tālāk, pārvaldei nebūs grūti sadzīt viņiem pēdas. Un arī Vaļai. Visticamāk, viņi visi aizietu bojā.

Mirtu bēgot kā gļēvuļi.

Taču šie nebija vienīgie iemesli. Ja vien bija kāda iespēja izglābt Kevinu no gūsta, tas bija jādara. Aleksa tikai tagad sāka apjaust, kāda saikne vieno viņu ar Kevinu. Viņš bija Aleksas draugs, vēl viens apgrūtinājums. Un šobrīd, kamēr viņa gudroja un apsvēra, Kevins cieta briesmīgas mokas. Tas bija jāizbeidz!

- Vaļa, ķeries pie darba! Pirmā plāna daļa man prasīs divas stundas, ja labi paveiksies. Kad tikšu ar to galā, atkal izvērtēsim situāciju.

♦ ♦ ♦

Lai gan Aleksa bija nodzīvojusi Vašingtonā gandrīz desmit gadus, viņa nekad nebija apmeklējusi zoodārzu. Viņa vienmēr bija domājusi, ka tas ir paredzēts galvenokārt bērniem, taču tagad pamanīja tur daudzus pieaugušos bez atvasēm.

Tomēr bērnu bija ļoti, ļoti daudz - gluži vai tūkstošiem tie maisījās vecākiem pa kājām, spiegdami smalkās balstiņās. Visi šķita jaunāki par pieciem gadiem, tātad mācību gads vēl nebija beidzies.

Aleksa pūlējās atcerēties, cik ilgs laiks pagājis kopš pēdējās tikšanās ar Kārstonu. Tobrīd Danielam līdz mācību gada beigām bija atlikušas apmēram trīs nedēļas. Kopš tā brīža bija pagājis ilgāks laiks... vai tad ne? Bet varbūt Daniela skolā mācību gads beidzās ātrāk nekā citās.

Aleksas pirmā apstāšanās vieta bija rinda pie nomas punkta informācijas centrā. Tā nebija gara. Lielākā daļa apmeklētāju bija ieradušies jau agrāk, rīta vēsumā. Tuvojās pusdienlaiks, un saule cepināja tieši virs galvas. Daudzi apmeklētāji tagad dosies prom, lai nebūtu jāpērk bērniem pusdienas zoodārzā par dārgām cenām. Dosies uz mājām likt mazos diendusā.

Aleksa bija diezgan daudz uzzinājusi par Erinu un Olīviju - visu no Erinas feisbuka profila. Tieši tur viņa pirms vairākiem mēnešiem bija atradusi Olivijas fotogrāfiju, kas tagad bija paslēpta medaljonā, kurš karājās viņai kaklā.

Aleksa zināja, ka Olivijai ir trīsarpus gadi. Meitene vēl bija tik maziņa, ka varēja iesēsties ratiņos. Viņa bija visos sīkumos izpētījusi Erinas izskatu un labi iegaumējusi sievietes ģērbšanās stilu. Viņa zināja, ka Erinai nepatīk agri celties, tāpēc sieviete, visticamāk, nebija atnākusi uz zoodārzu uzreiz pēc tā atvēršanas. Viņa zināja, ka Olīvija visvairāk kāro apskatīt pandas.

Aleksa samaksāja deviņus dolārus skaidrā naudā par vienvietīgu sēžamo ratiņu nomu, ielika tajos savu mugursomu un devās iekšā parkā. Viņa vērīgi raudzījās apkārt, staipot kaklu un grozot galvu. Izskatījās gluži ticami, ka viņa kādu meklē - varbūt savu māsu un tās bērnus vai viru un savu mazuli. Ari daudzi citi apmeklētāji lūkojās pēc saviem ceļabiedriem. Aleksa ne ar ko neizcēlās.

Tagad Erina ar Līviju droši vien jau bija apskatījušas pandas un sāka domāt par pusdienām. Aleksa bija izpētījusi nomas punktā paņemto karti. Vispirms viņa dosies pie pērtiķu būriem, pēc tam pie reptiļiem.

Viņa soļoja ātri, garām visiem sānu celiņiem un skatu laukumiem.

Erinai, tāpat kā tēvam, bija rudmatainajiem raksturīgā bālā āda. Viņa bija ievietojusi internētā savas fotogrāfijas ar saulē apdegušu ādu un žēlojusies par vasarraibumiem. Tāpēc sevietei galvā noteikti būs cepure un mugurā plāns apģērbs, varbūt ar garām piedurknēm. Viņas koši rudie mati stiepjas gandrīz līdz jostasvietai. Tie piesaistīs skatienu.

Aleksa ātri soļoja caur drūzmu un nopētīja ļaudis, meklējot sievieti ar bērnu, uzreiz atmetot visas, kuras pastaigājās ar draudzeni, viru vai vairākiem bērniem. Kādu laiku viņa sekoja sievietei, kura matus bija paslēpusi zem lielas salmu platmales un stūma vienvietīgus sēžamos ratiņus. Taču tad bērns izkāpa, lai ietu mammai pie rokas, - un tas bija puisēns.

Ātri apmetusi loku ap lielo kaķu mītni, Aleksa devās tālāk uz mājdzīvnieku sektoru. Visu laiku viņa paturēja prātā savu lomu - tūristi ar karti rokā, kas meklē savus ceļabiedrus. Viņai galvā uz tumši blondās parūkas bija salmu cepure, uz acīm saulesbrilles lielos, platos rāmjos, mugurā - vienkāršs T krekls un platas džinsa bikses ar uzlocītiem galiem. Kājās bija sportiskas baletkurpites, kas vajadzības gadījumā labi noderēs skriešanai. Viss viņas izskats bija neuzkrītošs.

Aleksas uzmanību piesaistīja daudzas rudmates, taču vairākām mati nepārprotami bija krāsoti. Dažas bija vecākas vai jaunākas par Erinu, dažām bija divi bērni. Tad ceļā uz Amazones džungļu ekspozīju viņa pamanīja vēl vienu sievieti - ar lielu, baltu sauļošanās cepuri un garu, zeltaini rudu bizi pār muguru. Sieviete stūma vienvietīgus sēžamo ratiņus, tieši tādus pašus kā Aleksai - ar gaiši brūnu plastmasas sēdeklīti un tumši zaļu saulessargu. Sievietei mugurā bija krekliņš bez piedurknēm un uz rokām vidēja vasarraibumiņi. Aleksa sekoja viņai.

Sieviete soļoja mierīgā gaitā, un Aleksa drīz viņu apdzina. Turot galvu noliektu, viņa garāmejot sāniski ielūkojās ratiņos.

Mazā meitenīte izskatījās līdzīga meklētajai. Kaut ari viņa bija pagriezusi sejiņu uz otru pusi, kuplie, gaišie mati šķita pazīstami. Ari augums atbilda vajadzīgajām pazīmēm.

Aleksa turpināja iet uz priekšu un nonāca pie ekspozīcijas ātrāk par māti un meitiņu. Viņa novietoja ratiņus tiem paredzētajā vietā blakus labierīcībām un neuzkrītoši noslaucīja rokturi ar krekla malu, tad izņēma mugursomu un uzcēla plecos. Tagad, kad viņa bija pārliecinājusies, ka šī sieviete ir Erina un viņai ir pašai savi ratiņi, šie vairs nebūs vajadzīgi.

Sieviete ar bērnu gausi virzījās pa celiņu. Kāds lielāks ļaužu bariņš bija viņas panācis, ielencot no abām pusēm. Tagad Aleksa varēja skaidri saskatīt sievietes seju - tā pavisam noteikti bija Kārstona meita. Erina bija apstājusies, lai iedotu Olivijai padzerties.

Uz taciņas izveidojās arvien lielāka drūzma. Laiks bija karsts, un Aleksai galvas āda zem parūkas niezēja un svīda. Arī salmu cepure traucēja.

Aleksa izvēlējās mērķi - soliņu apmēram desmit pēdu attālumā no rudmates ar bērnu. Aiz pirmā ļaužu bariņa sekoja vēl viens tikpat liels. Ja izdosies precīzi aprēķināt laiku, tad viņa varēs pārtvert Erinu tieši otrā bariņa garāmiešanas laikā.

Aleksa sāka sparīgi soļot atpakaļ uz to pašu pusi, no kurienes bija nākusi, caur tumšajām brillēm raugoties, vai kāds pievērš viņai uzmanību. Uz bridi viņu apņēma pirmais bariņš, kas izskatījās pēc radiniekiem ar vairākiem mazuļiem, dažiem pieaugušo pāriem un vecmammu ratiņkrēslā. Aleksa izlavījās no ielenkuma un mazliet palēnināja gaitu.

Otrā ļaužu grupa, kurā visi bija pieaugušie, - laikam ārzemju tūristi, jo daudziem no tiem bija apliktas jostas somiņas, - panāca Erinu, kad tā bija gandrīz nonākusi pie soliņa. Aleksa pagriezās, izvairoties no sadursmes ar kādu pavecu vīrieti, un izlikās paklū-pam. Viņa pastiepa roku un satvēra Erinas plaukstu uz ratiņu roktura. Ar delnu pārspieda pušu bezkrāsaina šķidruma maisiņu un ar vienu spēcīgu kustību iztukšoja to.

- Kas ir? - Erina pagriežoties iesaucās.

Aleksa atrāvās atpakaļ, daļēji paslēpjoties aiz tuvākā cilvēka. Erina palika aci pret aci ar plikpauraino septiņdesmitgadnieku.

- Atvainojiet, - viņš nedroši taisnojās abām sievietēm, nesaprotot, kāpēc iegadījies starp viņām, un apgāja apkārt Erinai un viņas ratiņiem.

Aleksa vēroja, kā Erina samirkšķina acis vienreiz, otrreiz. Pēc otrās reizes viņas plakstiņi it kā salipa kopā. Aleksa metās uz priekšu un sagrāba Erinu ap vidukli, kad tā sāka ļimt, tad parāva uz soliņa pusi, tā ka abas kopā smagi atkrita uz tā. Aleksas elkonis atsitās pret koka atzveltni - paliks zilums, bet to varēs viegli noslēpt. Erina bija gan garāka, gan smagāka par Aleksu, tāpēc viņa nevarēja noturēt līdzsvaru un abas neveikli sašļuka. Aleksa iezviedzās muļķīgos smieklos - ja kāds to redzēja, tad, cerams, nodomās, ka viņas tikai jokojas.

Mazā meitenīte ratiņos kaut ko klusi dungoja savā nodabā. Viņa laikam vēl nebija pamanījusi apstāšanos. Aleksa atbrīvojās no Erinas ļenganā tvēriena un pievilka ratiņus tuvāk, pagriežot tos tā, lai Olīvija neredzētu mammu.

Erina ar pavērtu muti bija atlaidusies pret soliņa atzveltni un noliekusi galvu uz labā pleca.

Tagad viņām garām virzījās trešā apmeklētāju grupa. Neviens neapstājās. Aleksa rīkojās ātri, tāpēc neievēroja garāmgājēju reakciju, taču neviens vēl nebija sacēlis trauksmi.

Aleksa pavilka sauļošanās cepuri zemāk pār Erinas seju, piesedzot tās nedzīvo izteiksmi. Tad no mugursomas sānu kabatas izvilka smaržu pudelīti, pastiepa roku gar ratiņu saulessarga malu un uz divām sekundēm nospieda smidzināšanas pogu. Dungošana apklusa, un atskanēja kluss būkšķis, aizmigušā bērna augumiņam atslīgstot plastmasas sēdeklī.

Cenšoties izturēties pēc iespējas bezrūpīgāk, Aleksa viegli uzplīkšķināja Erinai pa plecu, tad piecēlās un izstaipījās.

- Es viņu aizvedīšu pusdienās, bet tu tikmēr atpūties, -Aleksa paziņoja, piekārtojot parūku zem cepures. Viņa aši palūkojās apkārt caur tumšajām brillēm. Neviens nevēroja viņas sarīkoto nelielo izrādi. Satvērusi ratiņu rokturi, Aleksa virzījās uz stāvlaukuma pusi. Sākumā viņa nesteidzās. Pa ceļam nolūkojās uz dzīvnieku būriem tāpat kā citi. Taču, attālinājusies no soliņa, paātrināja gaitu. Kā māmiņa, kurai pēcpusdienā paredzētas svarīgas darīšanas.

Ārpusē pie informācijas centra labierīcībām viņa atstāja ratiņus un paņēma Olīviju rokās. Bērns svēra pāri trīsdesmit mārciņām un aizmidzis šķita vēl smagāks. Aleksa centās novietot gulošo bērnu tā, kā bija redzējusi darām citus, - uzsēdinātu uz vienas gūžas ar vienu kāju priekšā, otru aizmugurē, galva uz pleca. Diez vai tas izdevās īsti pareizi, tomēr nedrīkstēja vairs kavēties. Aleksa izgāja ārā pa vārtiem un, sakodusi zobus, soļoja, cik vien ātri spēja. Viņa nožēloja, ka nebija varējusi atstāt mašīnu tuvāk, un, kad beidzot nonāca pie tās, krekls bija piemircis sviedriem.

Aleksai nebija pieticis laika sagādāt bērnu sēdeklīti. Viņa slepus palūkojās apkārt, vai kāds nenovēro, taču šajā stāvlaukuma daļā bija novietots diezgan daudz mašīnu un tikko atbraukušie cilvēki atradās tālu. Agrā rīta apmeklētāji jau bija projām, un viņa šeit bija viena.

Viņa noguldija meitenīti uz aizmugures sēdekļa un piesprādzēja ar drošības jostu ap vidukli. Tad apsedza ar segu, lai paslēptu no skatieniem.

Aleksa izslējās un atkal palūkojās apkārt, meklējot lieciniekus. Tuvumā neviena nebija. Viņa izvilka no mugursomas iekšējās kabatas šļirci un pieliecās, lai ievadītu dusošajam bērnam miegazāles. Viņa bija aprēķinājusi ķermeņa svaram atbilstošu devu. Olīvijai vajadzētu palikt aizmigušai apmēram divas stundas.

Aleksa iedarbināja motoru un ieslēdza gaisa kondicionētāju. Pirmoreiz kopš ieiešanas zoodārzā viņa beidzot atviegloti uzelpoja.

Pirmā plāna daļa bija paveikta sekmīgi. Erina pamodīsies apmēram pēc 45 minūtēm. Aleksa nešaubījās, ka tad jau par viņu rūpēsies ātrās palīdzības mediķi. Pamodusies Erina uzreiz sacels trauksmi par bērna pazušanu. Vispirms apsardze pārmeklēs visu zoodārzu, pēc tam izsauks policiju. Aleksai būs jāatrodas pozīcijā tajā brīdī, kad Erina sapratīs, ka meitiņa ir nolaupīta, nevis vienkārši kaut kur aizklīdusi, kamēr mamma pārcieta kādu savādu lēkmi. Aleksa bija teju pārliecināta, kam Erina zvanīs pirmajam, un ļoti cerēja, ka līdz viņas ierašanās brīdim jaunajā slēptuvē Vaļa būs paveikusi brīnumu. Aleksai bija jāzina, kā notiks plāna otrās daļas īstenošana, taču viņa nevarēja pateikt, kuru variantu vēlas vairāk. Iet iekšā vienai būtu pašnāvība. Bet kopā ar Dānieļu -pašnāvība un slepkavība.

Varbūt Vaļa pārāk augstu vērtēja savas spējas. Varbūt Daniels izskatīsies tāpat kā parasti, tikai ar parūku galvā.

Aleksa varētu rīkoties viena. Viņai tikai nepārprotami skaidri jādara zināms, kas notiks ar mazo Olīviju, ja viņa - Aleksa -nenodzīvos līdz rītam. Tas taču spēs savaldīt Kārstonu, vai ne? Viņa negribēja pat domāt par viltīgajiem plāniem, ko uzsāks Kār-stons. Par lamatām, ko viņš izliks, lai pēc mazmeitiņas atgūšanas Aleksa paliktu viņa nagos.

Tuvojoties jaunā patvēruma ēkai, Aleksa piezvanīja Vaļai, un blondīne sagaidīja viņu pazemes stāvvietā pie liftiem ar ratiņiem, kādos viesnīcas numuros piegādā maltītes. Neviena cita cilvēka stāvvietā nebija. Aleksa nemanīja novērošanas kameras, tomēr nostājās priekšā atvērtajām auto aizmugures durvīm, lai aizsegtu skatu iekšā. Abas sievietes klusēja. Aleksa noguldīja aizmigušo

bērnu uz ratiņu apakšējā plaukta un apsedza ar segu, lai nevarētu saredzēt ķermeņa apveidu.

Šis lifts bija vienkāršāks nekā tas, kurš veda uz Vaļas pent-hausu, - parasta kabīne ar gludām sudrabkrāsas sienām, tāda pati kā daudzdzīvokļu ēkās, kur Aleksa agrāk bija dzīvojusi. Viņa visu laiku baiļojās, ka lifts pēkšņi apstāsies un durvis atvērsies, atklājot viņas svešinieku skatieniem. Laikam Vaļa jutās tāpat. Viņa visu laiku neatrāva pirkstu no 16. stāva pogas, it kā šādi varētu paātrināt tā gaitu.

Brauciena laikā Aleksa pirmoreiz pamanīja Vaļas sejas izteiksmi. Tā bija... mazliet pārāk priecīgi satraukta. Viņa ļoti cerēja, ka Vaļa nav lietojusi stimulantus.

Lifta durvis atvērās tukšā gaiteni. ŠI ēka bija glīta, ar smalkām sienu karnīzēm un marmora grīdām, taču šķita pieticīga salīdzinājumā ar Vaļas iepriekšējo dzīvesvietu.

Vaļa izstūma ratiņus nelielajā gaitenī un pamāja Aleksai, liekot iet pa priekšu.

- 1609. numurs pašā galā. Durvis nav aizslēgtas, - viņa paziņoja tik aizrautīgi, ka Aleksa atkal sāka raizēties. Varbūt Vaļa saņems drosmi, pārdomās un dosies Aleksai līdzi galvenajā uzbrukumā.

Aleksa iesteidzās dzīvoklī, jo bija daudz kas jāsagatavo, turklāt jārīkojas ātri. Viņa tikai pavirši ievēroja parasto plānojumu ar apvienoto dzīvojamo istabu un virtuvi, aizkariem aizsegtos logus un bēšo interjeru. Tālākajā sienā viņa pamanīja atvērtas durvis, aiz kurām bija spoži apgaismota telpa ar vidēji platu gultu, un devās turp. Pret gultas malu ar puķainu pārklāju bija atbalstitas dažas no viņas ceļasomām.

Tikusi pusceļā līdz durvīm, Aleksa pirmoreiz pārlaida skatienu visai telpai un ieraudzīja kādu vīrieti stāvam blāvi apgaismotajā virtuvē. Viņa jau bija gaidījusi kaut ko neparastu, tomēr pārsteigums bija pamatīgs. Viņa strauji atlēca atpakaļ, sniedzoties pēc saindēto gredzenu slēdžiem.

- Nu ko? - viņš jautāja.

Lētajā, melnajā uzvalkā ģērbtais gara auguma vīrietis nogaidīja, valdīdams smaidu.

- Es taču teicu, - Vaļa aiz muguras ierunājās, un viņas balsī skanēja neslēpts lepnums.

Ar bālo seju un balti blondajiem matiem šis vīrietis izskatījās pēc skandināva. Blondā bārda bija rūpīgi apgriezta kā koledžas profesoram. Bālās uzacis bija gandrīz neredzamas, pilnībā izmainot acu un pieres izskatu. Mati galvas sānos bija taisni un īsi, rūpīgi saķemmēti, bet galvvidus - bāls, spīdīgs un pilnīgi kails. Šādi Daniela galvas forma izskatījās pavisam citāda, un viņš šķita desmit gadus vecāks. Uz acīm viņam bija brilles smalkos sudraba rāmīšos, un vaigi bija kļuvuši neparasti apaļi. Bet vispārsteidzošākās bija spožās, vēsi zilās acis gandrīz pilnīgi baltu skropstu ielokā.

- Tu izskaties pēc ļaundara no Džeimsa Bonda filmas! -Aleksa iesaucās.

- Vai tas ir labi? - Daniels jautāja kaut kā dīvaini - mazliet aprauti un viegli šļupstēdams.

Uzmanīgi nopētot šo pārvērtību, Aleksai pamira sirds. Ja viņa speciāli nemeklētu maskējušos Dānieļu, uz ielas paietu garām šim vīrietim, nepievēršot uzmanību. Arī tad, ja meklētu Dānieļu, vienīgais, kas vīrieti nodotu, būtu garais augums. Pēkšņa izmisuma uzplūdā viņa saprata, ka bija ilgojusies pēc Vaļas neveiksmes.

- Tas Vaļai izdevies labi, - viņa uzslavēja, dodoties tālāk. - Tagad iekārtosim Olīviju.

Einšteins apostīja ar segu pārklāto bērnu un klusi, nemierīgi iesmilkstējās.

- Vai pietiekami labi? - Daniels jautāja, izņemot meitenīti no ratiņiem un piekļaujot pie krūtīm.

- Ļauj man vēl padomāt par to, kamēr darbošos, - Aleksa izvairījās no atbildes.

Daniels noguldīja Olīviju uz puķainā gultas pārklāja un atglauda viņai no pieres sasvīdušās matu cirtas. Aleksa ātri piekāra pie statīva intravenozās sistēmas maisiņus. Vienu ar caurspīdīgu, otru - ar baltu, necaurspīdīgu un vēl vienu, mazāku - ar tumši zaļu šķidrumu. Tad veikli ievietoja intravenozo katetru, iedurot vissmalkāko no viņas rīcībā esošajām adatām, un uzsāka šķidrumu padevi.

- Tagad paej tālāk, - viņa izrīkoja Dānieļu.

Aleksa ieslēdza fotokameras funkciju Vaļas iedotajā tālruni (to bija atstājis kāds draugs, Vaļa paskaidroja) un dažas reizes nofotografēja gulošo meitenīti. Pēc tam pārskatīja uzņemtos attēlus, līdz atrada, viņasprāt, piemērotāko.

- Šī plāna daļa man patīk vismazāk, - Daniels nomurmināja.

Aleksa pacēla galvu un ieraudzīja sāju izteiksmi Daniela sejā.

Tā šķita savādi neatbilstoša viņa jaunajam tēlam.

- Cerēsim, ka Kārstons domās tāpat.

Daniels sadrūma vēl vairāk. Aleksa paņēma viņu aiz rokas un izveda no istabas. Viņš bija savilcis lūpas tā, ka vēl vairāk izcēlās vaigu apaļā forma.

- Ko viņa izdarījusi ar tavu seju? - Aleksa jautāja.

Daniels iebāza mutē divus pirkstus un izvilka nelielu plastmasas gabaliņu. - Tie mazliet apgrūtina runāšanu. - Viņš nopūtās, ielikdams to atpakaļ vietā, un vaigs atkal izspiedās apaļš.

Vaļa sagaidīja viņus dzīvojamā istabā, ar uzvaras priekā starojošām acīm.

- Tas bēbītis taču nepamodīsies, ko? - viņa jautāja.

- Nē.

- Tad labi. Es nezinu, ko ar bērniem iesākt. Nu, kā tev šķiet? Pavisam cits cilvēks, vai ne?

Aleksa atkal paraudzījās uz Dānieļu, un viņas pleci saguma. Arī drauga viduklis bija kļuvis druknāks - to viņa tikai tagad pamanīja. Tas viss izskatījās pilnībā ticami.

- Tu domā, ka tomēr nav pietiekami labi, vai ne? - Daniels jautāja.

- Ir pietiekami labi, - Vaļa atbildēja Aleksas vietā. - Un viņa to zina. Tāpēc ir tik sadrūmusi. Viņa daudz labprātāk riskētu ar manu dzīvību nekā ar tavējo.

Daniels paraudzījās uz Aleksu, gaidot atbildi.

- Vaļai taisnība. Tikai ne par to riskēšanu. Es nevienam negribu likt riskēt.

Vaļa nicīgi iesmējās.

Daniels satvēra Aleksas plaukstu un pievilka viņu sev klāt. - Gan jau viss būs labi, - viņš klusi nomurmināja. - Mēs abi varam to paveikt. Tavi plāni vienmēr izdodas. Es ievērošu tavus norādījumus visos sīkumos, un mums nekas nenotiks. Es apsolu.

Aleksa cieši aizmiedza acis, pūloties apspiest draudošās asaras.

- Nezinu, Daniel. - Ko gan es esmu uzsākusi, viņa nodomāja.

Daniels noskūpstīja Aleksas pakausi.

- Izbeidziet! - Vaļa iejaucās. - Uz jums skatoties, man uznāk skaudība, bet tas jums var būt bīstami.

Aleksa atvēra acis, atrāvās un pārvilka plaukstu pār Daniela žaketi, lai pārbaudītu, vai nav nosmērējusi to ar grimu.

- Redzu, ka jums pietika laika sadabūt man vajadzīgās lietas no Betmena alas. Šī instrumentu kaste ir lieliska.

- Pat vairāk nekā lieliska. Atver piekto atvilktni no augšas! - Daniels atbildēja. - Vai gribi izskatīt saturu, pirms likšu to mašīnā?

- Laba doma.

Sudrabkrāsas darbarīku kaste, kas laikam bija ņemta no Kevina rekvizītu krājuma, bija aprīkota ar ritenīšiem un izvelkamu rokturi līdzīgi kā koferiem, taču atšķirībā no tiem šai kastei bija ierīkotas daudzas slēdzamas atvilktnes, izvelkamas no priekšpuses. Aleksa ātri izskatīja augšējās atvilktnes, kur atradās šļirces ar dažādām narkotikām, apzīmētas ar noteiktu krāsu gredzeniem. Šļirces bija ievietotas gumijas paliktņos, kādos viņa parasti tās glabāja. Nākamajā atvilktnē bija skalpeļi un žiletes. Tik daudz viņai nevajadzēs, taču atvilktnei bija jāizskatās pilnai. Nākamajā atvilktnē bija sāls šķīduma maisi ar caurulītēm, kā arī dažāda izmēra adatas un katetri. Nākamā atvilktne bija dziļāka. Tajā glabājās aerosola baloniņi un ķimikālijas. Vissvarīgākā bija priekšpēdējā atvilktne. Tajā ari bija paliktnis ar šļircēm, taču tukšām, un pati atvilktne šķita seklāka. Aleksa pārvilka ar pirkstiem pār tās apakšējām malām - protams, Kevinam kaut kas tāds patiktu. Ar nagiem ieķeroties spraugās, varēja izcelt dubulto dibenu. Viņa palūkojās, kas paslēpts zem tā.

- Cerams, Kārstons būs gatavs Oskara līmeņa aktiermākslai, - viņa klusi nomurmināja.

Aleksa ātri izskatīja ari pašu apakšējo, dziļāko atvilktni, kur Daniels bija sakrāvis viņas darba uzkrītošākos rekvizītus - lod-lampu, stiepļu grieznes, lielās metāla grieznes un vēl dažus darbarīkus no Kevina krājumiem.

Aleksa izslējās. - Lieliski. Paldies tev!

- Tu, - Vaļa izrīkoja, rādot ar pirkstu uz Dānieļu, - dodies uz tikšanās vietu! - Bet tu, - viņa turpināja, pavēršot pirkstu pret Aleksu, - nāc sapucēties, lai varam sākt. Pulkstenis tikšķ, - viņa atgādināja, norādot uz divviru durvīm telpas pretējā pusē.

- Būšu pēc pusminūtes, - Aleksa apsolīja.

Vaļa nicīgi izbolīja acis. - Labi jau labi, atvadieties, mīlas balodīši!

- Aleksa... - Daniels iesāka.

- Pagaidi!

Viņa satvēra Daniela roku un veda viņu ārā pa dzīvojamās istabas durvīm, velkot līdzi instrumentu kasti. Daniels bija uzmetis plecā somu ar pirmās palīdzības piederumiem. Einšteins gribēja sekot un iesmilkstējās, kad Aleksa aizvēra durvis tam deguna priekšā.

Viņi devās pa kluso gaiteni uz liftu. Aleksa nospieda izsaukšanas pogu. Kad durvis atvērās, Daniels iekāpa, un Aleksa sekoja viņam, ar kāju pieturot durvis, lai tās neaizvērtos. Atlaidusi instrumentu kastes rokturi, viņa ar abām plaukstām apņēma Daniela seju.

- Klausies, ko teikšu, - viņa klusi čukstēja. - Sedana cimdu nodalījumā ir bieza aploksne. Tajā ir divi dokumentu komplekti -pases, autovadītāja apliecības - un arī naudas žūksnis.

- Tagad es vairs neizskatos tik līdzīgs Kevinam.

- Es zinu, taču cilvēki noveco, mati izkrīt. Tu vari izmest brilles, noskūt bārdu, nokrāsot matus atkal brūnus. Ja viss beigsies slikti, tev būs jādara tieši tā. Pēc tam brauc uz tuvāko lidostu! Kāp jebkurā lidmašīnā, kas dodas prom no Ziemeļamerikas, saprati?

- Es tevi nepametīšu.

- Ar slikti es domāju, ka manis vairs nebūs.

Daniels lūkojās viņā ar raižpilnu izteiksmi savādajā jaunajā

sejā.

- Saprati? - viņa pārjautāja.

Viņš negribīgi pamāja ar galvu.

- Tad labi, - Aleksa noteica pēc iespējas stingrākā balsī. Daniela piekrišana nešķita pārliecinoša, taču tagad nebija laika strīdēties.

- Tev šovakar jāizturas klusi, - viņa pavēlēja. - Nerunā ne ar vienu, ja vien tas nav īpaši nepieciešams. Domā kā pakalpiņš. Tavs uzdevums ir nest somas un vadīt auto, saprati? Tu esi tikai algots darbinieks. Viss apkārt notiekošais tev ir vienaldzīgs. Lai ko tu arī redzētu, tevi tas nesatrauc. Tev nav nekādas emocionālas reakcijas. Vai skaidrs?

Daniels nopietni pamāja ar galvu. - Jā.

- Ja sāksies sarežģījumi, tev būtu ieteicams bēgt, jo notiekošais neattiecas uz tevi.

- Sapratu, - viņš atbildēja, taču vairs ne tik pārliecināti.

- Ņem! - Aleksa novilka no pirksta zelta gredzenu. Tas bija lielākais no abiem. Atbrīvojusies no apskāviena, viņa uzlaikoja gredzenu uz visiem Daniela pirkstiem. Tāpat kā Kevinam, tas derēja tikai uz mazā. Toties to varēja uzstīvēt pāri visiem pirksta kauliņiem. Cerams, gredzens pārāk neizjauks kopējo tēlu.

- Rīkojies ar to ārkārtīgi uzmanīgi, - viņa piekodināja. - Ja tas jāliek lietā, atbīdi vaļā šo mazo slēdzīti. Lai ko arī tu darītu, nepieskaries dzelonim! Ja negatavojies neko ar to darīt, tad turi aizvērtu. Bet, ja mēģināsi tikt prom un kāds tev traucēs, tev tikai ar gredzenu jāpieskaras viņa ādai.

- Visu sapratu.

Aleksa ieskatījās pārsteidzoši zilajās acīs, meklējot īsto Dānieļu aiz šīs savādās maskas. Visas pamācības bija izteiktas, taču pietrūka vārdu, lai izteiktu sirdī glabātās jūtas.

- Es... es nezinu, kā atgriezties vecajā dzīvē, - viņa iesāka, cenšoties paskaidrot. - Vairs nezinu, kā tas iespējams bez tevis. Tu kā mans apgrūtinājums esi arī visdārgākais ieguvums.

Daniels viegli pasmaidīja, taču viņa acis palika nopietnas. - Es arī tevi mīlu, - viņš nočukstēja.

Aleksa centās smaidīt pretī.

Daniels uzlika viņai rokas uz pleciem un īsi, maigi noskūpstīja uz lūpām. Tad atkal uzsmaidīja, izskatīdamies reizē tik svešs un pazīstams. Viņa atkāpās.

- Es taču teicu, ka būšu tev līdzās, kad būs vajadzīgs atbalsts, -viņš atgādināja.

Lifta durvis aizvērās.

29.NODAĻA

Šoreiz Aleksai nebija jāliek galvā parūka, jo Vaļa mazliet apgrieza viņas īstos matus, piešķirot tiem stilīgu izskatu. To laikam sauc par laumiņas griezumu, Aleksa nodomāja. Matu krāsa tagad bija vidēji blonda un padarīja gaišāku arī sejas ādu. Viņas frizūra vēl nekad nebija tik veiksmīgi izcēlusi sejas formu.

- Nopietni, - Aleksa brīnījās, - vai tu esi mācījusies stilistu skolā?

Vaļa ar ķirurga precizitāti krāsoja viņai skropstas. - Nē. Skolas man nekad nav patikušas. Pārāk atgādina cietumu, tāpēc negribēju šīs mocības vēl paildzināt. Man vienkārši patika dažādi pārveidot savu izskatu, izdomāt jaunu tēlu katram noskaņojumam. Es daudz vingrinos.

- Manuprāt, tev ir ķēriens. Ja kādreiz kļūs garlaicīgi būt pasaulē skaistākajai sievietei, tu varēsi atvērt salonu.

Vaļa žilbinoši pasmaidīja. - Nekad nebiju domājusi, ka man būtu vajadzīga draudzene. Taču tas izrādās jaukāk, nekā varēju iedomāties.

- Man tāpat. Tikai ziņkāres pēc - vari neatbildēt, ja negribi. Vai Vaļa nozīmē Valērija?

- Valentaina. Vai Valentīna. Gan tā, gan tā - atkarībā no garastāvokļa un apstākļiem.

- Ak tā, - Aleksa atbildēja. - Vaļa tev piestāv labāk.

- Tas ir īsti manā stilā, - viņa paziņoja. - Bet, protams, šis vārds man nav kopš dzimšanas.

- Kuram gan tā ir? - Aleksa nomurmināja.

Vaļa pamāja ar galvu. - Tas ir tikai loģiski. Vecāki taču mani vēl nepazina, kad bija jādod vārds. Protams, tas nederēja.

- No šāda viedokļa es nebiju iedomājusies, taču izklausās saprātīgi. Māte man izvēlējās tādu vārdu, kas piestāvētu daudz... sievišķīgākai meitenei.

- Mani vecāki laikam domāja, ka man būs ļoti garlaicīgs raksturs. Es ātri vien apgāzu šo maldīgo pieņēmumu.

Aleksa klusi iesmējās. Kā jau pēdējā laikā bieži gadījās, šiem smiekliem piemita grūti noslēpjamas panikas pieskaņa. Bija jauki papļāpāt kā normāliem cilvēkiem, mēģinot aizmirst, ka šī varbūt ir pēdējā draudzīgi ikdienišķā saruna mūžā, taču viņa nespēja koncentrēt uzmanību uz šādu apmaiņu ar laipnībām.

Vaļa paplikšķināja viņai pa pakausi. - Gan jau viss būs labi.

- Tev nav jāizliekas, ka tici šim plānam. Tas vajadzīgs tikai mums, nabadziņiem, kas dosies ugunslīnijā.

- Plāns nav slikts, - Vaļa viņu mierināja. - Man vienkārši nepatīk riskēt. Nekad nav paticis. - Viņa paraustīja plecus. - Ja es būtu drosmīga, piekristu palīdzēt.

- Nebija godīgi no manas puses lūgt tevi to darīt.

- Nē, bija gan. Es... tiešām gribu izglābt Kevinu. Sirds dziļumos nespēju noticēt, ka viņš pašlaik pārcieš visu to, ko tu saki. Viņš vienmēr man šķita tik... neievainojams. Tas arī mani viņā piesaista. Kā jau teicu, es neesmu drosmīga, tāpēc apbrīnoju cilvēkus, kuri tādi ir. Bet ar prātu...

Vaļa uz mirkli mazliet atliecās atpakaļ, un roka ar lūpu spīduma otiņu pēkšņi notrīcēja. Viņas seja bija skaista, taču tā bija lelles seja. Daiļa, bet nedzīva.

- Vaļa, kas tev notika?

Viņa samirkšķināja acis un atguvās. - Nekas.

- Kad būsi paveikusi savu uzdevumu, tu dosies projām, vai ne?

- Noteikti. Man ir daudz draugu, kuri spēs mani pasargāt. Varbūt aizlidošu apciemot Žangu. Viņš ir uzpūtīgs, taču viņam Pekinā pieder brīnišķīga māja.

- Pekina izklausās jauki. - Aleksa apspieda nopūtu. Ja viņa izturēs šo nakti, tad darīs visu iespējamo un neiespējamo, lai sadabūtu pasi. Iztērēs visus savus ietaupījumus un Kevina narkotiku naudu. Drošs patvērums, kur nesniedzas ASV valdības garā roka, būtu īsta paradīze zemes virsū.

- Ja... - Lai gan pareizāk būtu teikt “kad”, Aleksa klusībā nodomāja. - Ja līdz saullēktam nesaņemsi no mums nekādu ziņu, dodies pie Žanga. Ja varēšu, piezvanīšu tev no kāda maksas tālruņa.

Vaļa vārgi pasmaidīja. - Manu numuru tu zini. - Tad viņa savilka lūpas tūtiņā. Starp citu, man ir kāds paziņa... Varbūt es varētu sadabūt bruņuvesti dienesta sunim.

Aleksa brīdi raudzījās viņai acīs, tad juta, kā seja sāpīgi saviebjas. Ar šo jauno, pašnāvniecisko plānu nebūs nekādas iespējas nosargāt Einšteinu.

- Spoža doma. Man uzreiz ir mierīgāks prāts. - Aleksas sejas izteiksme gan neatbilda šiem priecīgajiem vārdiem.

Vaļa pastiepa kāju un pārvilka ar baso pēdu pār Einšteina muguru. Tas vienreiz uzsita ar asti pa marmora grīdu, taču bez lielas sajūsmas.

- Nu tā, - Vaļa paziņoja možākā balsī. - Tu esi saposta. Tagad es kaut ko uzraušu mugurā, un varēsim doties.

Kamēr Vaļa uzkavējās garderobes telpā, Aleksa aplūkoja sevi spogulī. Vaļa bija lieliski paveikusi darbu. Aleksa izskatījās glīti, bet neuzkrītoši. Bija skaidri redzams, ka mati ir īsti, un tas bija svarīgi, jo šovakar viņu uzmanīgi nopētīs, un parūka uzreiz izraisītu aizdomas. Viņa izskatījās diezgan atbilstoši lomai. Protams, viņa pati būtu gribējusi iztikt pavisam bez kosmētikas, jo pieredze liecināja, ka šīs profesijas pārstāvji ir lietišķi, bez jebkādām ārišķībām. Taču tie bija tikai pagātnes aizspriedumi.

Aleksa notupās uz grīdas līdzās Einšteinam. Suns pacēla galvu un lūdzoši ieskatījās viņai acīs.

- Es darīšu visu, kas ir manos spēkos, - viņa apsolīja. - Bez Kevina neatgriezīšos. Ja man tomēr neizdosies, Vaļa parūpēsies par tevi. Viss būs labi.

Einšteina skatiens nemainījās. Gudrais suns negribēja pieņemt ne aizbildinājumus, ne mierinājuma balvas. Tas tikai mēmi lūdza.

- Es pacentīšos, - viņa apzvērēja un uz brīdi pieglauda seju suņa kažokam. Tad piecēlās, smagi nopūšoties. Einšteins nolaida purnu uz ķepām un arī nopūtās.

- Vaļa? - Aleksa uzsauca.

- Divas sekundes, - Vaļa atsaucās. Balss skanēja no tālienes, it kā viņa atrastos futbola laukuma pretējā galā. ŠI vannasistaba bija glīta kā smalkas viesnīcas luksusnumurā, taču ne tik neprātīgi grezna kā Vaļas otrā dzīvoklī. Varbūt visas pārmērības bija pietaupītas garderobei.

Izdzirdot, kā atveras garderobes durvis, Aleksa pagrieza galvu. Ieraugot Vaļas pārvērtību, viņa uz brīdi samulsa, tad apstiprinoši pamāja.

- Izskatās apmēram tā, kā vajag.

- Paldies, - Vaļa atbildēja. - Daži spiegu triki man nav sveši.

Vaļas tērpu nevarētu saukt par neuzkrītošu. Viņa bija ģērbusies garā plandoša auduma kleitā, kas apņēma augumu no zoda līdz pat plaukstām un pēdām, līdzīgi kā indiešu sari, tikai vairāk to nosedzot. Kleita bija rotāta ar tādām kā brīvi krītošām šallēm, kas nomaskēja figūras apveidus. Tā šķita kā no avangarda modes skates un piesaistīja skatienu. Raugoties no mugurpuses, varēja spriest tikai par sievietes auguma garumu. Galvā Vaļai bija kupla, tumša parūka ar spirālveida cirtām, kas mežonīgi spurojās uz visām pusēm. Tā arī vienlaikus gan piesaistīja uzmanību, gan daļēji piesedza seju. Uzliekot melnās saulesbrilles ar platajiem rāmjiem, ko Vaļa turēja rokā, viņa būs labi paslēpusies.

- Vai iesim? - viņa jautāja.

Aleksa dziļi ieelpoja un pamāja ar galvu.

Aleksa apturēja Vaļas nobružāto zaļo Jaguar maksas stāvvietā pakalnā ar skatu uz lielu, pelēku biroju ēku. Vaļa bija uzstājusi, ka jābrauc ar šo zaļo auto, kas, protams, bija kāda pielūdzēja dāvana.

Viņa paskaidroja, ka tās viņai nebūs žēl, pat ja nāksies to noslīcināt ezerā.

No šejienes Aleksa varēja saskatīt pazemes autostāvvietas ieeju. Kārstons visus šos gadus nebija ticis pie glītākām biroja telpām, bet varbūt viņam patika depresīva vide. Varbūt tā šķita piemērota darba specifikai. Aleksas uzdevuma atvieglošana viņam droši vien pārāk nerūpēja, taču viņa priecājās, ka tā sanācis.

Viņa ar Vaļu nosēdēja Jaguar vairāk nekā stundu, un Vaļa tikai vienreiz izkāpa, lai iemestu maksas automātā monētas.

Viņas nesarunājās, jo Aleksa bija dziļi iegrimusi domās, drudžaini apsverot plānu, meklējot tajā trūkumus un pūloties rast tiem risinājumus. Pārāk daudz kas bija atstāts nejaušības varā, bet nejaušības viņa necieta.

Aleksa iedomājās, ka Vaļa iztēlē jau atrodas Pekinā. Tas bija labi izvēlēts patvērums. Tur Vaļa varbūt būs drošībā. Aleksa ilgojās tūlīt pat doties uz Pekinu kopā ar Dānieļu.

Daniels, domājams, jutās tikpat nelāgi kā viņa. Tagad viņš, visticamāk, atradās parkā un nīka bezdarbībā, gaidīdams, kad ieradīsies Aleksa, turklāt pilnīgā neziņā par notiekošo. Viņa vismaz bija kopā ar Vaļu, pat ja nekādas draudzīgas sarunas abām šobrīd neraisījās.

Beidzot lejā bija manāma kāda kustība, un Aleksa izslējās. Sarkanbalti svītrotā barjera pie autostāvvietas ieejas pacēlās, lai kādu izlaistu. Divos iepriekšējos gadījumos tā bija izrādījusies viltus trauksme, jo izbrauca piegādes furgoni, bet šoreiz no pazemes izripoja tumšs sedans. Aleksa iedarbināja motoru un izbrauca uz ielas. Kāds aizmugurē signalizēja, bet viņa nepievērsa uzmanību un neatrāva skatienu no tumšā auto. No šāda attāluma tas izskatījās pēc Kārstona BMW. Pulkstenis bija tikai mazliet pāri četriem - pārāk agri, lai valsts iestāžu ierēdņi dotos prom no darba.

Šeit parādījās pirmā lielā nejaušība. Kad Erina Kārstona Boida atklāja, ka pazudusi meitiņa, viņai vajadzēja lielā panikā zvanīt tēvam. Vai ne? Viņa zināja, ka tēvs strādā svarīgā amatā

4B 1

kādā valdības iestādē un uzskatīja tēvu par varenu un ietekmīgu personu. Nolaupītās meitiņas meklēšanā viņa nepaļautos tikai uz policiju. Kāpēc bija pagājis tik ilgs laiks? Kad Aleksai pēdējoreiz bija iespēja pārbaudīt, Kārstons bija savā kabinetā un meita nebija viņam zvanījusi. Viņš noteikti joprojām vadīja Kevina nopratināšanu.

Aleksa bija domājusi, ka Kārstons steigsies pie meitas. Tā šķita vienīgā pareizā rīcība. Bet ja nu bija ari citas iespējas? Ja nu viņš nosūtīja īpašo operāciju vienību? Vai viņš bija tik neiejūtigs? Laikam gan...

Bet Diverss taču varētu dažas stundas pats vadīt nopratināšanu. Vai tad ne?

Aleksa agresīvi brauca uz priekšu, lavierējot satiksmes straumē un neapstājoties pat pie tādām dzeltenajām gaismām, kas mirgojot sāka pārtapt par sarkanām. Viņa zināja divus taisnākos ceļus, kā nokļūt no Kārstona biroja līdz zoodārzam, kur droši vien Erina gaidīja tēvu. Vai šausmu pārņemta māte spētu atstāt vietu, kur meitiņa redzēta pēdējoreiz, izmisīgi cerot, ka mazā slēpjas turpat, kaut kur krūmos? Bet, ja nu viņa zvanīja no kāda tuvējā policijas iecirkņa, Kārstons varēja aizbraukt pa citu ceļu.

Pārāk daudz kas bija atstāts nejaušības varā.

BMW brauca pa pareizo ielu, pa to, kuru Aleksa pati būtu izvēlējusies, lai nokļūtu zoodārzā, un tas tika vadīts mazliet nervozi. Aleksa uzmanīgi sekoja divu priekšā braucošo mašīnu aizsegā. Viņa negribēja izbiedēt Kārstonu.

Tas bija īstais auto. Numurs atbilda. Un arī vadītājam bija gandrīz pilnīgi kails pakausis.

Aleksa mēģināja uztvert vīrieša skatienu atpakaļskata spoguli, taču Kārstons laikam bija pievērsis visu uzmanību ceļam. Viņa pārkārtojās uz blakusjoslu un iedomājās - laikam vajadzētu priecāties, ka tiktāl viss norit pēc plāna. Taču, piebraucot līdzās Kārstona automašīnai, viņai sāpīgi sažņaudzās pakrūte un aizrāvās elpa. Ja šī plāna stadija izdosies, nekas cits neatliks kā turpināt visu līdz galam.

Priekšā iedegās dzeltenā gaisma. Citi braucēji steidzās šķērsot krustojumu, bet Kārstons sāka bremzēt. Viņš saprata, ka atrodas pārāk tālu, lai pagūtu. Nobremzēja ari viņam priekšā braucošais auto. Aleksa savā joslā būtu varējusi tikt līdz pat līnijai, jo priekšā braucošais auto nogriezās pa labi. Taču viņa apstājās blakus Kār-stonam.

Aleksa pamāja ar roku, pagriezusies ar seju pret viņa profilu, un novicināja plaukstu tīši plašā žestā, lai to varētu pamanīt ar acs kaktiņu.

Sajūtot šo kustību, Kārstons automātiski pagrieza galvu, acīmredzami iegrimis dziļās domās, ar rūpju rievām pierē. Pagāja mirklis, līdz viņš attapās, ko ieraudzījis. Tajā šoka brīdi, pirms viņš paguva nospiest gāzes pedāli, izvilkt ieroci vai kādam piezvanīt, Aleksa pacēla rokā tālruni. Tajā pa visu ekrānu bija redzama aizmigušās meitenītes seja.

Apjaušot, ko tas nozīmē, Kārstona vaibsti drūmi sastinga.

Aleksa ātri izlēca no Jaguar un pieskrēja pie BMW. Viņa neatskatījās, lai redzētu, kā Vaļa ieslīd pie stūres, taču dzirdēja vadītāja puses durvju aizvēršanos. Aleksa gaidīja, ar diviem pirkstiem pieskārusies durvju rokturim, līdz izdzirdēja noklikšķam slēdzeni. Tad iekāpa un apsēdās blakus Kārstonam. Visa šī pārvietošanās bija notikusi klusumā tikai nepilnas divas sekundes. Aizmugurē braucošo mašīnu vadītāji droši vien nobrīnījās, taču gan jau līdz nākamajam luksoforam aizmirsīs šo epizodi.

- Griez pa kreisi! - Aleksa pavēlēja Kārstonam, kad Vaļa nogriezās pa labi un devās uz austrumiem. Jaguar pazuda aiz stūra.

Kārstons ātri atguvās no šoka. Ieslēdza pagrieziena rādītāju un brauca pāri kreisajai joslai, gandrīz saskrienoties ar kādu busiņu, kas virzījās taisni. Aleksa izņēma viņa tālruni no glāžu turētāja, izslēdza to un iebāza kabatā.

- Ko tev vajag? - Kārstons noprasīja. Viņa balss šķita mierīga, taču spriedze bija nojaušama pēc vēsi vienaldzīgā toņa.

- Man vajadzīga tava palīdzība.

Kārstons brīdi apdomāja to.

- Nākamajā krustojumā griez pa labi!

Viņš paklausīja. - Kas ir tava pāriniece?

- Tikai nolīgta palīdze. Tev par to nav jāsatraucas.

- Šoreiz es tiešām cerēju, ka esi pagalam.

Aleksa neatbildēja.

- Ko tu esi nodarījusi Līvijai?

- Neko paliekošu. Pagaidām.

- Viņai ir tikai trīs gadiņi, - Kārstona balss neierasti nodrebēja.

Aleksa pievērsa viņam neticīgu skatienu, taču veltīgi, Kārstošs ne mirkli nenovērsa acis no ceļa. - Tiešām? Vai tu domā, ka es šādā brīdī raizēšos par civilajiem?

- Viņa tev neko nav nodarījusi.

- Un ko tev bija nodarījuši tie trīs nevainīgie cilvēki Teksasā? Nepūlies atbildēt, - viņa piebilda, kad Kārstons atvēra muti. - Tas bija tikai retorisks jautājums.

- Ko tev vajag no manis?

- Kevinu Bīču.

Atkal iestājās ilgs klusuma brīdis, kamēr viņš apdomāja dzirdēto.

- Šī kvartāla beigās tu griezīsies pa kreisi, - Aleksa pavēlēja.

- Kā tu to... - Kārstons papurināja galvu. - Viņš nav pie mums. Viņš ir C1P rokās.

- Es zinu, pie kā viņš ir. Un zinu, ka Dīverss viņu nopratina pēc taviem norādījumiem, - viņa atļāvās improvizēt. - Šo lietu vada kāds tavs speciālists. Tu zini, kur notiek šis process.

Kārstons ar akmenscietu seju lūkojās ārā pa logu.

- Nesaprotu, kas te notiek, - viņš nomurmināja.

- Nu tad parunāsim par to, ko tu saproti, - Aleksa drūmi atbildēja. - Tu, protams, atceries kādu maisījumu, sauktu par “Pēdējo termiņu”, ko mēs ar Bārnabiju sabrūvējām tavā uzdevumā.

Uz Kārstona neveselīgi bālās sejas un kakla ādas parādījās tumši violeti plankumi. Aleksa izņēma savu tālruni, un Kārstona

л

skatiens uzreiz pievērsās tam. Tagad attēls bija redzams sākotnējā izmērā, un pie mazmeitiņas rokas pievienotā intravenozā sistēma atradās uzkrītošā tuvplānā. Tai bija sāls šķīduma maisiņš, barības vielu maisiņš, bet zem tā - vēl viens mazāks ar tumši zaļu šķidrumu.

Kārstons kādu brīdi cieši ielūkojās attēlā, tad atkal pievērsa skatienu ceļam.

- Cik ilgi? - viņš noprasīja caur sakostiem zobiem.

- Es biju dāsna. Divpadsmit stundas. Viena jau ir pagājusi. Šai operācijai vajadzētu pietikt ar četrām, ne vairāk. Pēc tam Līviju nogādās atpakaļ pie mātes, sveiku un veselu.

- Bet ja es iešu bojā?

- Teikšu atklāti: ne tev, ne man nav pārāk labas izredzes tikt cauri sveikā. Kārston, daudz kas atkarīgs no tavas prasmes spēlēt teātri. Tev par laimi, mēs abi zinām, cik pārliecinoši tu proti melot.

- Kas notiks, ja tu iesi bojā, bet ne manas vainas dēļ?

- Tad Līvijai ļoti nepaveiksies. Un, starp citu, viņas mātei ari. Viss ir sagatavots, atpakaļceļa nav. Tāpēc, ja tev ir dārga ģimene, tu ļoti, ļoti pacentīsies, lai palīdzētu man tikt ārā dzīvai.

- Varbūt tu tikai blefo. Tu nekad neesi bijusi tik aukstasinīgi nežēlīga.

- Noteikumi mainās. Cilvēki mainās. Vai gribi, lai atklāju kādu noslēpumu?

Aleksa brīdi nogaidīja, bet Kārstons neatbildēja, tikai cieši lūkojās taisni uz priekšu, sakodis zobus.

- Kevins BIčs neatradās Teksasā, kad DIverss nosūtīja slepkavu vienību. Es gan tur biju. - Viņa uz bridi apklusa, uzsverot četru pēdējo vārdu draudīgumu. Kārstons nebija vienīgais, kuram piemita aktiera talants. - Es vairs neesmu tas cilvēks, kuru tu kādreiz pazini, Kārston. Tu brīnītos, ja zinātu, ko es tagad spēju. Nākamajā pa labi!

- Nesaprotu, ko tu gribi panākt.

- Kur ir Kevins? - Aleksa jautāja.

Kārstons atbildēja nevilcinoties: - Viņš ir kādā ēkā pilsētas rietumdaļā. Kādreiz tajā atradās CIP pratināšanas telpas, bet tagad tās jau gadiem ilgi netiek izmantotas. Oficiāli šī ēka skaitās pamesta.

- Adrese?

Kārstons to nobēra pēc atmiņas vienā elpas vilcienā.

- Kāda ir apsardze?

īsu brīdi vērīgi palūkojies uz Aleksu, viņš atbildēja: - Šī informācija man nav zināma. Taču, pazīstot Dīversu, pieņemu, ka tā būs vairāk nekā pietiekama. Viņš būs bruņojies pārpārēm. Dīverss ir pārbijies no Kevina Bīča. Tāpēc arī izgudroja visu to cirku ar viņa brāli. Bez riska, tā viņš to nosauca. - Kārstons klusi iesmējās. Tie bija rūgti smiekli, bez jautrības.

- Vai Dīverss pazīst mani pēc sejas?

Kārstons pārsteigts strauji pievērsās viņai. - Tu gatavojies iet tur iekšā?

- Vai viņš mani pazīs pēc izskata? - viņa stingri noprasīja. - Cik daudz no mana dosjē viņš ir redzējis? Vai tu viņam parādīji metrostacijās uzņemto video?

Kārstons domīgi savilka lūpas. - Mēs jau sākumā vienojāmies nošķirt mūsu dažādās... situācijas. Izpaust informāciju tikai nepieciešamības robežās. Varbūt pirms daudziem gadiem viņš varēja piekļūt tavai vecajai darbā iestāšanās lietai, tavām piezīmēm par nopratināšanām. Tie dokumenti, iespējams, joprojām ir pie viņa, bet nekā jaunāka. Vienīgā fotogrāfija tajā lietā bija uzņemta tavas mātes bērēs. Tu biji ļoti jauna, ar garākiem un tumšākiem matiem... - Viņš apklusa, it kā aizdomājies. - Dīverss nemēdz iedziļināties detaļās. Diez vai viņš spēs saistīt tevi ar šo fotogrāfiju. Tu vairs neizskaties tik ļoti līdzīga deviņpadsmitgadīgajai Džulianai Fortisai.

Aleksa cerēja, ka Kārstonam taisnība. - Uz spēles ir likta ne tikai mana dzīvība, - viņa atgādināja.

- To es zinu. Un... tiktāl esmu gatavs uzņemties risku. Taču nesaprotu, ko tu gatavojies darīt, kad iekļūsi iekšā.

- Mēs, Kārston, mēs. Un, iespējams, abi dabūsim ložu krusu.

- Un Līvijai par to būs jāmaksā? Tas nav pieņemams, - viņš bargi norūca.

- Tad pastāsti man vēl kaut ko noderīgu!

Kārstons asi ievilka elpu, un Aleksa palūkojās uz viņu. Viņš šķita pārguris.

- Ko teiksi par to? - viņa ieminējās. Tagad Aleksa vadījās vienīgi pēc intuīcijas. Viņa bija dzirdējusi Kārstona nikno kurnēšanu tālruņa sarunās, kur bija pieminēts kāds vārdā nenosaukts “viņš”, un domāja, ka ir uzminējusi, kurš tas ir. Galu galā totāli neveiksmīgais plāns, kas tik smagi izgāzās, bija Dīversa ierosināts. - Vai būtu pareizi apgalvot, ka tu neesi apmierināts ar to, kā Dīverss vada šo jūsu kopīgo operāciju?

Kārstons kaut ko norūca.

- Vai jūs abi neesat vienisprātis, kā rīkoties tālāk?

- Tā varētu teikt.

- Vai viņš domā, ka tu viņam uzticies Kevina Bīča nopratināšanas vadībā?

- Nē, es teiktu, šobrīd viņš domā, ka es neticu, vai viņš prot pareizi aizvilkt ciet savu bikšupriekšu.

- Pastāsti par savu pratināšanas speciālistu!

Kārstons saviebās. - Tas nav manējais, bet gan kāds Dīversa pakalpiņš, pilnīgs idiots. Es teicu Dīversam, ka Kevins Bīčs drīzāk mirs nekā teiks kaut ko parastam pratinātājam. Vari nesatraukties, ja raizējies par to. Tie viņu nesalauzīs. Bīčs ir izpaudis vienīgi to, ka nogalinājis tevi. Šaubos, vai viņi pat ir pārbaudījuši šo informāciju. Godīgi sakot, es arī tam noticēju.

Aleksa bija pārsteigta. - Vai tad departaments neatrada nevienu citu manā vietā?

Kārstons nogrozīja galvu. - Es mēģināju. Toreiz es nemeloju, teikdams, ka īsts talants ir liels retums. - Viņš nopūtās, atkārtojis savus vārdus. - Dīverss sen jau “piegriezis skābekli” departamentam - kopš tā brīža, kad es “ļāvu izbēgt bīstamam elementam”, CIP ir apturējusi visu, izņemot laboratoriju. Taču preparātus, ko

mēs tur ražojam, varētu uzmeistarot katrs puslīdz jēdzīgs farmaceits. - Kārstons papurināja galvu. - Viņi rīkojas tā, it kā paši nebūtu vainojami tavā bīstamībā.

- Tu joprojām izliecies, ka toreiz nepiedalījies lēmuma pieņemšanā?

- Ja ari būtu piedalījies, tagad saņemu sodu par to, - Kārstons drūmi atteica.

- Vai Diverss būtu šokēts, uzzinot, ka tu viņam aiz muguras slepus apmāci kādu jaunu talantu?

Kārstons vienmēr visu ātri saprata. Savilcis lūpas, viņš pamāja ar galvu un paskaidroja: - Kādu bridi varbūt mazliet dusmotos. Viņš ir simtprocentīgi iesaistīts pašreizējā programmā, taču zina, ka es sāku šaubīties arvien vairāk. Nē, viņš nebūtu īpaši pārsteigts.

- Tev nepatīk, kā Peiss panāk savus mērķus? Viņš ir pragmatisks cilvēks, un man šķita, ka tu ar viņu sapratīsies.

- Tātad tu viņu atšifrēji. Tā jau biju domājis. Taču varu saderēt, ka tu nebūtu uzminējusi, ja Peiss nebūtu rīkojies tik pārspīlēti. Makiavellisms mani nesatrauc, bet stulbums gan. Kļūdas mēdz gadīties katram, bet Peisam piemīt slikts paradums papildināt katru kļūdu ar vēl vienu - vēl ļaunāku. Un arī vēl vienu pēc tam. Viņš iepinis mūs visus šajā ķezā.

- Ko tu ar to gribi teikt, Kārston? Ka mēs ar tevi esam vienā pusē? Visi kļūdās, kā jau tu teici, taču tev vairs nevajadzētu paļauties uz manām kļūdām.

- Neceru, ka tu man noticēsi, tomēr tā tas ir. No pašreizējiem plāniem es neiegūšu neko. Ja Peisam izdosies, Diverss dabūs paaugstinājumu. Kļūs par C1P direktoru. Mans mūža darbs jau ir gandrīz iznīcināts. Mēs ar tevi esam vairāk vienā pusē, nekā tu domā.

- Ja nu vienīgi šie vārdi ir mierinājums tev pašam. Taču tie nemaina plānu.

- Iesim iekšā kopā, - Kārstons domīgi iesāka. - Tu esi mana slepenā protežē. Es uzstāšu, lai tu nomaini Dīversa miesnieku. Tiktāl varētu izdoties, bet nesaprotu, ko tu domā pasākt pēc tam.

4SS

Aleksa centās savaldīties, lai nesarautos, izdzirdējusi vārdu miesnieks. Pārāk daudz kas bija atkarīgs no tā, ciktāl Kevins vēl ir pie dzīvības.

- Tad jau redzēsim, - viņa noteica pēc iespējas mierīgākā balsi.

- Pareizi, nesaki man. Tas ir gudri. Ja vien tev tiešām ir plāns.

Aleksa neatbildēja. Viņas plāns nebija pietiekami pārdomāts.

- Tikai ziņkāres pēc, - viņa iejautājās, lai novērstu Kārstona uzmanību. - Kad nomira Dominiks Haugens?

- Divas nedēļas pēc Džammu laboratorijas likvidēšanas.

Aleksa pamāja ar galvu. Tātad viņas aizdomas bija apstiprinājušās. Bārnabijs bija kaut ko pamanījis un sācis gatavoties.

- Man ir ideja, - Kārstons pēkšņi ieminējās.

- Saki.

- Vai tu vari notēlot kādus ievainojumus? Piemēram, pakārt kaklā nosaitētu roku? Mums pirms deviņām dienām bija operācija Turcijā. Ieguvām derīgu informāciju no kāda veikli domājoša kaprāļa. Tas bija tieši tāds cilvēks, kādu es labprāt pārvilinātu darbā pie sevis, taču viss izvērtās drūmi. Kaprālis neizturēja ienaidnieka spēku veikto glābšanas mēģinājumu. Bet varbūt patiesībā šo informāciju ieguva mana slepenā mācekle. Kura izkļuva ārā dzīva.

Aleksa pārsteigta lūkojās uz viņu.

Kārstons pacēla plaukstu, it kā padodoties. - Nu labi, varam tā nedarīt. Tā bija tikai ideja. Diverss zina par šo notikumu, un tava parādīšanās izskatītos plānota, nevis kā no gaisa.

- Domāju, ka varēšu sagādāt sev ievainojumus, - viņa vēsi noteica.

♦ ♦ ♦

Braucot uz tikšanās vietu, viņi bija paguvuši vairākas reizes atkārtot izdomāto versiju un Kārstons bija visos sīkumos aprakstījis pratināšanas telpas izskatu. Tas nebija nekas patīkams, un Aleksa juta, ka izdzīvošanas izredzes kļūst arvien drūmākas.

Kārstons iebrauca stāvlaukumā pie neliela pilsētas parka un apturēja BMW līdzās vienīgajam šeit stāvošajam automobilim. Lai gan Aleksa bija gatava pārsteigumam, viņa tomēr sarāvās, ieraugot garo, blondo vīrieti uz parka soliņa.

Šī būs pirmā pārbaude, un, ja Daniels to neizturēs, viņa uzreiz pārtrauks operāciju. Kārstons noteikti bija redzējis ziņās Daniela fotogrāfiju, lai cik nošķirti viņš un Diverss veica savas operācijas. Aleksa ar acs kaktiņu modri vēroja Kārstonu, vērtējot viņa reakciju. Taču Kārstona seja neko nepauda.

- Kas tas tāds?

- Tavs jaunais asistents.

- Vai tas ir nepieciešams?

- Izslēdz motoru!

Daniels piecēlās no sola un ātri nāca viņiem pretī. Aleksa vēroja, vai, Danielam tuvojoties, Kārstona sejā nepazibēs kāda apjausma.

- Kārston, es nevarēšu uzraudzīt tevi ik sekundi, - viņa maigā balstiņā paskaidroja. - Atver bagāžnieku!

Viņa un Kārstons klusēdami gaidija, kamēr Daniels pārvieto mantas no sedana bagāžnieka uz BMW kravas nodalījumu. To paveicis, viņš nostājās Kārstona durvju pusē un gaidīja.

- Kāp ārā! - Aleksa pavēlēja.

Kārstons uzmanīgi atvēra durvis, visu laiku turēdams rokas sev priekšā labi saredzamas, un izkāpa no auto. Aleksa ievēroja, ka viņš nopēta Dānieļu. Viņa centās objektīvi novērtēt Daniela iespējas. Viņš bija liela auguma vīrs un šķita spējīgs sevi aizstāvēt arī ar brillēm un lieko vēderiņu. Šādos apstākļos Kārstons droši vien bija ziņkāres pārņemts un varbūt mazliet nobijies, taču labi prata to noslēpt.

Kā jau bija pavēlēts, Daniels neteica ne vārda, tikai īsu mirkli ieskatījās Aleksai acīs ar pilnīgi neitrālu sejas izteiksmi. Viņš bija mazliet izbīdījis uz priekšu apakšžokli tāpat kā toreiz, kad iebiedēja piedzērušos pusaudžus Oklahomasitijā. Tas vīrieša izskatu padarīja bīstamāku, taču arī līdzīgāku Kevinam. Vai Kārstons bija redzējis Kevina fotogrāfijas?

49Ū

Daniels palika stāvam pie vadītāja puses durvīm, brīvi nolaidis rokas gar sāniem.

- Rokas uz jumta! - Aleksa pavēlēja Kārstonam. - Nekusties, līdz es atgriezīšos!

Kārstons nostājās kā aizdomās turamais pie policijas auto. Viņš bija noliecis galvu, taču varēja noprast, ka viņš cenšas nopētīt Daniela atspulgu loga stiklā. Viņa sejā nebija nolasāma nekāda apjausma, taču varbūt viņš rūpīgi to slēpa. Aleksa uz mirkli apmulsa, ieraugot, cik vienādi atspīd parka laternu gaisma abu vīriešu plikajos pakaušos.

- Tas ir Tomasa kungs, - viņa paskaidroja Kārstonam. - Ja tu mēģināsi nodot mani, aizbēgt vai kaut ko man nodarīt, būsi beigts pēc divarpus sekundēm.

Kārstonam uz deniņiem bija izspiedušies sviedru lāsīte. Ja tā bija tēlota, tad viņam patiešām piemita iespaidīgs talants.

- Es nedarīšu neko tādu, kas apdraudētu Līviju, - viņš atcirta.

- Tad labi. Es tūlīt atgriezīšos. Tikai sagādāšu sev dažus ievainojumus.

Daniela spoži zilo acu skatiens pazibēja uz Aleksas pusi, dzirdot vārdu ievainojumi, bet tad atkal pievērsās Kārstonam.

Visa viņas mantība bija kārtigi novietota BMW kravas nodalījumā. Aleksa atvilka vaļā ceļasomu ar pirmās palīdzības piederumiem, ātri sameklēja vajadzīgo un nogrieza nelielu gabalu marles un plākstera. Tad paņēma rokassomiņu un pagriezās, atstājot bagāžnieku atvērtu. Labierīcības atradās turpat netālu, maza rotaļlaukuma otrā pusē. Viņa ātri iegāja un ieslēdza gaismu.

Pie izlietnēm nebija letes, un telpa nebija tīrīta jau vairākas dienas vai pat nedēļas, tāpēc viņa somu atstāja uz pleca. Ar raupjo ziepju pulveri viņa noberza no sejas visu Vaļas tik prasmīgi uzkrāsoto kosmētiku. Tā neatbilda lomai, un viltus ādas ielāps izraisītu aizdomas katram, kurš palūkotos tuvāk. Zilumi un pārsēji, protams, piesaistīs uzmanību, taču reizē arī piesegs seju. Grūtāk būs saskatīt, kas aiz tiem slēpjas.

49 1

Viņa ar prieku ieraudzīja atlikušās zilumu pēdas zem acīm, lielā nobrāzuma dzeltenīgo apveidu uz vaiga. Līmes ielāps uz zoda brūces izskatījās pārāk nemākulīgs, taču parastam cilvēkam tā noteikti būtu pārsaitēta.

Labierīcībās nebija dvieļu, tikai roku žāvētājs, kas nedarbojās. Viņa noslaucīja seju ar T krekla malu, tad pielīmēja marli pie zoda un auss, nesteidzoties un rūpīgi, lai izskatītos pēc ārsta darba. Melnais T krekls un biezie legingi bija piemēroti, jo šādā darbā ir svarīgs ērts apģērbs, bet bagāžniekā paslēptais baltais laboratorijas halāts piešķirs profesionālu izskatu.

Ejot atpakaļ uz auto pamazām satumstošajā stāvlaukumā, Aleksa dzirdēja, kā Kārstons mēģina iesaistīt Dānieļu sarunā, bet tas, cieši sakniebis lūpas, tikai mēmi raudzījās lejup uz viņu.

Aleksa izņēma no bagāžnieka laboratorijas halātu un uzvilka mugurā, tad ar plaukstām nogludināja priekšpusi, lai izlīdzinātu locījumu vietas. Kad ietērps bija kārtībā, viņa aizcirta bagāžnieku un atvēra aizmugures durvis.

- Brīvi, Louel! - viņa izrīkoja Kārstonu. Viņš piesardzīgi nolaida rokas un iztaisnoja muguru. - Tu sēdēsi aizmugurē man blakus. Tomasa kungs stūrēs.

- īsts klusētājs, - Kārstons ieteicās, pieliecoties, lai iekāptu pa atvērtajām durvīm.

- Viņa uzdevums nav tevi izklaidēt, bet gan uzraudzīt.

Aleksa aizvēra durvis aiz Kārstona, tad apgāja apkārt mašīnai

un iekāpa no otras puses. Kārstons pārsteigts raudzījās viņā.

- Tava seja... tik ļoti reālistisks darbs, Džūla. Smalks. Tagad izskatās, it kā tu nemaz nebūtu uzkrāsojusies.

- Esmu apguvusi dažādas jaunas prasmes, un mans vārds tagad ir doktore Džordana Rīda. Lūdzu, dod Tomasa kungam norādījumus, kur jābrauc. Kad būsim piecu minūšu brauciena attālumā no mērķa, dabūsi atpakaļ savu tālruni.

Atpakaļskata spogulī viņa uz mirkli ieskatījās acīs Danielam. Viņš tik tikko manāmi nogrozīja galvu. Tātad divatā pavadītajā laikā Kārstons nebija pateicis neko tādu, kas Danielam radītu aizdomas, ka ir atpazīts.

Daniels iedarbināja motoru. Kārstons nosauca adresi un sniedza īsus ceļa norādījumus. Daniels tikai pamāja ar galvu.

Kārstons pievērsās Aleksai un jautāja: - Pieņemu, ka pašlaik kopā ar Līviju ir kāds pieaugušais.

- Uz pieņēmumiem nekad nevar droši paļauties, to tu zini.

- Džūla, es centīšos, cik spēšu... - Kārstons iesāka pēkšņi aizžņaugtā balsī. - Lūdzu! Lūdzu, atbrīvo Līviju! Piezvani vai paziņo, kā nu tur vajag. Gadījumā... gadījumā ja tu netiksi ārā. Es zinu, ka tev ir visi iemesli man atriebties, bet, lūdzu, neaiztiec bērnu! - Teikuma beigas izskanēja tikai klusā čukstā. Aleksa nosprieda, ka viņš to saka no sirds, lai kāda arī tā viņam būtu.

- Ja netikšu ārā, tad nevarēšu neko darīt viņas labā. Piedod, Kārston, es arī labāk gribētu kādu citu risinājumu, taču man nebija ne laika, ne resursu.

Viņš nikni sažņaudza plaukstas kopā klēpī. - Cerams, ka tu labi zini, ko dari.

Aleksa neatbildēja. Kārstons droši vien nojauta, ko tas nozīmē.

- Ja mēs cietīsim neveiksmi, - viņš ierunājās jau stingrākā balsī, - vismaz paņem to draņķi Dīversu mums līdzi kapā. Vai tu to varēsi?

- īpaši pacentīšos.

- Mēs esam apmēram piecas minūtes no mērķa.

- Labi, ņem!

Aleksa pasniedza Kārstonam tālruni. Viņš to ieslēdza un sameklēja kontaktu sarakstā kādu numuru. Auto skaļruņos atskanēja divi zvana signāli.

- Kāpēc tu man traucē? - atsaucās vīrieša balss. Lai gan tā bija pieklusināta gandrīz čukstus, varēja saklausīt dobja baritona tembru. Runātājs šķita noskaities.

Arī Kārstons bija nikns. - Kā noprotu, joprojām nav panākts nekāds progress.

- Man nav laika šādām runām.

- Nevienam nav laika, - Kārstons atcirta. - Man beidzot pietiek. Būšu pie vārtiem pēc divām minūtēm. Paziņo sargiem, lai ielaiž mani un manus asistentus.

- Ko... - DIverss iejautājās, bet Kārstons beidza sarunu.

- Kareivīgi, - Aleksa atzina.

- Tāds ir mūsu parastais saziņas stils.

- Ceru, ka tā ir.

- Džūla, es nospēlēšu savu lomu. Ja vien nebūtu iesaistīta Līvija, man šis pasākums pat sagādātu prieku. Man tik ļoti apriebies tas pompozais muļķis.

Ēka, pie kuras viņi apstājās, izskatītos pamesta, ja vien tās priekšā nebūtu novietoti divi automobiļi. Nelielo pagalmu no trim pusēm apņēma mākslīgi veidoti stāvi pakalni, bet ceturtajā malā stiepās necila vienstāva betona ēka. Tās fasādi varēja saskatīt, tikai iebraucot teritorijā. Ēka ar pagalmu bija paslēpta aiz jūdzēm plašiem noliktavu kompleksiem un padomjlaika blokmājām līdzīgu biroju ēku rindām, - tas viss noteikti piederēja kādām valdības iestādēm un šķietami stāvēja tukšs. Tāpat kā ceļu labirinti, kas vijās caur šīm katakombām. Diez vai šeit kāds varētu iekļūt nejauši, un Aleksa priecājās, ka viņiem līdzi ir Kārstons, kas izved caur šiem betona džungļiem. Viņa cerēja, ka Daniels pievērš uzmanību ceļam. Arī viņa centās to iegaumēt, taču diez vai spēs nodzīvot tik ilgi, lai dotos atpakaļ.

Mazajos, ar slēģiem aizsegtajos logos nespīdēja gaisma, bet tas jau bija gaidāms. Pirmais stāvs bija tikai butaforija.

Kārstons izkāpa un apgāja apkārt mašīnai, lai atvērtu durvis Aleksai. Viņš jau sāka iejusties scenārijā. Aleksa gandrīz pasmaidīja, atceroties laiku, kad viņa tiešām bija talantīgā speciāliste. Šovakar viņai būs jāspēlē šī loma.

Daniels izcēla no bagāžnieka riteņoto instrumentu kasti un atvilka pie Aleksas. Kāds droši vien jau vēroja atbraucējus, lai gan paslēptās videokameras nebija saskatāmas.

- Uzmanīgi, - Aleksa stingrā balsī brīdināja, paņemot rokturi no viņa rokas. Tad sakārtoja baltā halāta kreiso aproci un notrauca no piedurknes iedomātu putekli. Daniels nostājās pie Kārstona labās rokas. Aleksa pamanīja, ka zelta gredzens uz viņa mazā pirkstiņa īsti labi neatbilst tēlam, bet viss pārējais izskats gan. Pat ārā, tumsā viņa melnais uzvalks izskatījās piemērots, konservatīvs modelis, par pieticīgu cenu, tāds, kāds atrodams katra FIB aģenta vai aģentes drēbju skapī. Žetona nebija, taču, strādājot par asistentu šajā departamentā, neviens nenēsātu līdzi tādu atpazīšanas zīmi. Šī organizācija nemēdz dižoties ar žetoniem. Aleksa iztaisnoja plecus un pievērsās tumšajai ēkai, cenšoties samierināties, ka varbūt nekad vairs neredzēs šo neglīto stāvlaukumu.

30.NODAĻA

- Šeit, lūdzu, doktore Rīda, - Kārstons norādīja un pa priekšu virzījās uz vienkāršajām pelēkajām durvīm. Cieši aizmugurē viņam sekoja Daniels. Aleksa ar īsajām kājām sparīgi soļoja nopakaļ abiem vīriešiem, cenšoties tikt līdzi.

Kārstons nostājās pie durvīm nepieklauvējis un gaidīja, kad tās tiks atvērtas, it kā būtu jau piezvanījis.

Gandrīz tajā pašā brīdī durvis atvērās. Parādījās kāds vīrs, ģērbies līdzīgi kā Daniels, taču viņa uzvalks bija tik jauns, ka audums šķita spīdam. Šis vīrs bija mazāks augumā par Dānieļu, bet ar platākiem pleciem. Žaketes kreisajā padusē bija redzams zīmīgs izcilnis.

- Ser, - sargs militāri sveicināja Kārstonu. Viņa mati bija apgriezti īsā, blīvā ezītī, un Aleksa nosprieda, ka viņš ērtāk justos, ģērbies uniformā. Taču šāds izskats bija nepieciešams maskēšanās nolūkos. Formās tērptie droši vien būs pagrabstāvā.

- Man nekavējoties jāsatiek Dīverss.

- Jā, ser, viņš jau informēja mūs par jūsu ierašanos. Šeit, lūdzu.

Kareivis strauji pagriezās un devās dziļāk iekšā ēkā.

Aleksa sekoja Danielam noplukušā biroja telpā - tur bija šauri

darbavietu nodalījumi, neērta izskata krēsli. Durvis aiz viņiem aizvērās ar smagu būkšķi un biedējošu slēdzenes klikšķi. Bez šaubām, viņi tika novēroti, tāpēc viņa nedrīkstēja atskatīties, lai palūkotos uz slēdzeni. Atlika vienīgi cerēt, ka tā paredzēta, lai iebrucēji netiktu iekšā no ārpuses, nevis gūstekņu ieslodzīšanai.

Kareivis asā pagriezienā devās iekšā kādā krēslainā gaitenī, kur viņi pagāja garām vairākām tumšām telpām ar atvērtām durvīm, tad apstājās pašā galā. Tur bija durvis ar uzrakstu “UZKOPŠANAS PIEDERUMI”. Viņš pasniedzās kreisajā piedurknē un izvilka spirālveida vadā piekārtu atslēgu. Tad atslēdza durvis un devās iekšā pirmais.

Šo telpu blāvi apgaismoja tikai avārijas izejas uzraksts virs durvīm pie pretējās sienas. Gar sienu bija sakrautas slotas un spaiņi, droši vien dekorācijai. Kareivis atvēra avārijas izejas durvis, atsedzot šauru kabīni ar gludām metāla sienām. Lifts. Aleksa jau zināja par tā esamību un cerēja, ka Daniels spēs saņemties un neizrādīt šoku.

Trijotne kopā ar kareivi iegāja lifta kabīnē. Pagriezusies pret durvīm, Aleksa ieraudzīja, ka panelī ir tikai divas pogas. Kareivis nospieda apakšējo, un kabīne uzreiz sāka virzīties lejup. Grūti bija precīzi noteikt, bet šķita, ka viņi nonāks vismaz trīs stāvus dziļā pazemē. Nenoliedzami biedējoši. Lai gan šajā ēkā nopratināšanas veica ar citām metodēm, nekā to darīja Aleksa, vienalga bija svarīgi panākt, lai subjekts jūtas vientuļš un neaizsargāts.

Tas iedarbojās - Aleksu sāka pārņemt arvien lielāks nemiers.

Lifts pēkšņi apstājās, un durvis atvērās spoži apgaismotā priekštelpā, kas atgādināja lidostas drošības posteni, tikai bija tukšāka un pelēkāka. Tajā atradās vēl divi vīri, ģērbušies tumši zilās armijas uniformās, un standarta metāla detektors, aprīkots ar plastmasas paplāti jostu un auto atslēgu novietošanai. Vīri uniformās izskatījās pēc Peisa padotajiem.

Šajā telpā novērošanas kameras bija izvietotas ļoti uzkrītoši.

Kārstons devās uz priekšu nepacietīgi un pašpārliecināti. Viņš ielika paplātē savu tālruni un nelielu sauju monētu. Tad izgāja caur detektora rāmi. Daniels ātri sekoja viņam, iemeta atslēgas citā paplātē, bet pēc pārbaudes iziešanas vispirms paņēma Kār-stona mantas un pasniedza īpašniekam un tikai pēc tam - savas atslēgas.

Aleksa pievilka riteņoto tērauda instrumentu kasti pie detektora.

- Tā jums laikam būs jāpārbauda ar rokām, - viņa paskaidroja, izejot cauri detektoram. - Man ir daudz metāla instrumentu. Lūdzu, rīkojieties uzmanīgi, jo daži ir ļoti trausli, bet citi atrodas zem spiediena.

Abi kareivji neziņā saskatījās. Palūkojās uz Aleksas savainoto seju, tad atkal uz instrumentu kasti. Garākais pietupās un atvēra augšējo nodalījumu, bet mazākais atkal ieskatījās viņai sejā.

- Lūdzu, rīkojieties uzmanīgi, - Aleksa atkārtoja. - Šīs šļirces ir ļoti trauslas.

Tagad augumā mazākais kareivis vēroja, kā viņa biedrs paceļ augšējo šļirču pamatni, atrodot zem tās vēl vienu tādu pašu. Viņš saudzīgi novietoja to atpakaļ, nepārbaudījis divas zem tās esošās. Atvēris otro nodalījumu, viņš uzrunāja Kārstonu:

- Ser, mēs nedrīkstam ļaut ienest ieročus.

- Man ir vajadzīgi šie skalpeļi, - Aleksa iebilda tīši aizkaitinātā tonī. - Es te neesmu nākusi spēlēt bērnu spēles.

Kareivji atkal palūkojās uz viņu, un to acīs sāka parādīties apjausma.

Jā, viņa gribēja teikt. Jā, es esmu tieši “tāda” apmeklētāja.

Laikam tie visu noprata pēc viņas sejas izteiksmes. Garākais kareivis piecēlās kājās.

- Mums būs jāsaņem atļauja. - Pagriezies viņš iesoļoja pa metāla divviru durvīm telpas dziļumā.

Kārstons skaļi, neapmierināti nopūtās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Aleksa savilka seju nepacietības izteiksmē. Daniels vienaldzīgi un nekustīgi stāvēja pie Kārstona labā pleca. Viņš labi spēlēja savu lomu. Neviens viņam nepievērsa uzmanību. Kareivji Dānieļu uzskatīja tikai par kārtējo necilo portfeļa nesēju, tieši kā Aleksa bija cerējusi. Vaļai šajā ziņā bija taisnība - viņai tie būtu pievērsuši daudz lielāku uzmanību.

Jau pēc dažām minūtēm divviru durvis atkal atvērās. Garais kareivis atgriezās ar vēl diviem vīriem.

Dīversu nebija grūti pazīt. Viņš bija mazāks augumā un tievāks, nekā šķita, spriežot pēc balss, taču izturējās ļoti valdonīgi - soļoja

49B

taisni uz priekšu, liekot pārējiem atkāpties sāņus un dot viņam ceļu. Viņš bija ģērbies labi piegulošā melnā uzvalkā, kas bija dārgāks un smalkāks nekā Danielam un durvju sargam, simbolizējot augstāku statusu amatu hierarhijā. Viņa mati bija pelēcīgi sirmi, bet biezi.

Spriežot pēc otra vīrieša neformālā apģērba, tas laikam bija pratinātājs. Viņam mugurā bija saburzīts T krekls un kājās melnas bikses, kādas velk ķirurgi. Plānie, brūnie mati bija salipuši taukainās šķipsnās, zem acīm samilzuši pamatīgi maisi. Taču arī pēc ilgās un saspringtās darbadienas viņa skatiens nikni iekvēlojās, ieraugot Aleksas balto halātu un instrumentu kasti ar joprojām atvērto skalpeļu atvilktni.

- Ko tas nozīmē, Kārston? - pratinātājs pikti noprasīja.

Taču ne Kārstons, ne Dīverss nepievērsa viņam uzmanību.

Tie bija ieurbušies ar skatienu viens otram acīs.

- Ko gan tu uzdrošinies? - Dīverss savaldīgi jautāja.

- Es nepieļaušu, ka tas nagu maucējs nobeidz subjektu, ja man ir kāda labāka iespēja.

Dīverss pirmoreiz palūkojās uz Aleksu. Viņa centās izturēties mierīgi, taču sirds neprātīgi dauzījās, jūtot CIP darboņa pētošo skatienu, kas īpaši uzkavējās pie savainotās sejas.

Tad viņš atkal pievērsās Kārstonam. - Un kur tu tik pēkšņi izrāvi to labāko iespēju?

Labi, ka Dīverss vismaz uzreiz nepazina Aleksu un neuzmeta Danielam pat paviršu skatienu. Abi operācijas vadītāji bija pievērsuši visu uzmanību viens otram, izstarojot savstarpēju naidīgumu kā elektrisko strāvu.

- Es jau kādu laiku apmācu alternatīvus kandidātus, lai izglābtu programmu. Un šī kandidāte ir pierādījusi savas izcilās spējas.

- Kā pierādījusi?

Kārstons izslēja zodu mazliet augstāk. - Uluderē.

Atskanot šim vārdam, naida spriedze uz mirkli pārtrūka. Dīverss neapzināti paspēra soli atpakaļ un nikni nopūtās. Vēlreiz palūkojās uz Aleksas savainoto seju, tad atkal uz savu ienaidnieku.

- Man vajadzēja nojaust, ka Turcijā viss nenotika tik vienkārši. Kārston, tu pārsniedz pilnvaras.

- Manas iespējas pašlaik netiek pietiekami izmantotas. Es tikai centos darīt kaut ko lietderīgu.

DIverss domīgi savilka lūpas un atkal palūkojās uz Aleksu. - Viņa tiešām ir tik meistarīga?

- Gan pats redzēsi, - Kārstons apsolīja.

- Bet es esmu sasniedzis kritiski svarīgu punktu, - pratinātājs iebilda. - Jūs nevarat tagad atraut mani no šis lietas.

Kārstons iznicinoši paskatījās uz Aleksu. - Aizveries, Lind-auer! ŠI spēle nav tavā līgā.

- Nu labi, - DIverss negribīgi piekrita. - Paskatīsimies, vai tava labākā kandidāte varēs iegūt to, ko mums vajag.

♦ ♦ ♦

Telpa bija tieši tāda, kā Kārstons bija to raksturojis. Kailas betona sienas, kaila betona grīda. Vēl vienas durvis, liels vienpusēja stikla logs, kas to nodalīja no blakus esošās novērošanas telpas. Griestos iebūvēts apaļš, plakans apgaismes ķermenis.

Agrākajos laikos šeit laikam atradās rakstāmgalds, divi krēsli un ļoti spoža galda lampa. Subjektus iztaujāja, tirdīja un iebiedēja, taču tikai verbāli un psiholoģiski.

Tagad rakstāmgalda vietā bija ierīkots operāciju galds, kas izskatījās kā filmās par Pirmo pasaules karu - viengabalains nerūsošā tērauda korpuss bez polsterējuma, ar ritentiņiem kā slimnīcas nestuvēm. Stūrī bija novietots saliekamais krēsls. Šī telpa nebija ne tuvu tik funkcionāla kā ar visjaunākajām tehnoloģijām aprīkotā pratinātava Aleksas bijušajā darbavietā, taču bija skaidri saprotams, ka šis pratināšanas bija vēl slepenākas par visslepenākajām operācijām.

Aleksa nopētīja visu ar aukstasinīgu skatienu, cerot, ka arī Danielam pietiks spēka un savaldības.

Daniels kopā ar Kārstonu un pārējiem bija iegājis novērošanas telpā un nebija saredzams caur stiklu. Pirms viņi nošķīrās, neviens no svešajiem nepievērsa uzmanību Daniela sejai. Aleksa izmisīgi cerēja, ka viņš nepieļaus nekādu kļūdu, kas pārvērstu šo vienaldzību par aizdomām.

Kevins gulēja uz galda tieši zem apaļās griestu lampas, pieķēdēts aiz rokām un kājām. Viņa kailais ķermenis spīdēja no sviedriem un asinīm. Pāri ribām stiepās šauras brūces ar robainām baltām ādas malām - droši vien no skābes. Uz pēdām bija tulznas un ķīmiskie apdegumi. Kevins bija zaudējis vēl vienu kreisās kājas pirkstu - nākamo līdzās mazā pirkstiņa atliekām.

Pa grīdu mētājās Lindauera moku rīki - apķepuši ar asinīm un viņa netīro plaukstu nospiedumiem. Aleksa saprata, ka tepat pie kājām kaut kur mētājas ari nogrieztais kājas pirksts, taču nevarēja uzreiz to pamanīt.

Viņa bija gaidījusi tīru, klīnisku vidi, pie kādas bija pieradusi. Šis bija barbarisms. Viņa riebumā sarauca degunu.

Kevins bija pie samaņas. Ar stingri savaldīgu sejas izteiksmi viņš vēroja ienākam Aleksu un pratinātāju.

Ar izteikti precīzām kustībām, lai izrādītu izsmieklu Lindauera neprofesionālajām izdarībām, viņa noliecās pie instrumentu kastes un rūpīgi izcēla ārā dažas šļirču pamatnes.

- Kas tā tāda? - Kevins aizsmakušā balsi iejautājās. Aleksa uzreiz pacēla galvu, taču viņš lūkojās uz spoguli pie sienas. - Jūs domājat, ka tāds nieka skuķis spēs mani salauzt? Man jau šķita, ka tas lempis ir jūsu lielākais nejēga. Tik tiešām, ļaudis, jūs gan protat sagādāt vilšanos!

Lindauers, kurš uzstāja, ka grib būt klāt, nikni pārliecās pār galdu. Viņš iebāza pirkstu kādā no griezuma un apdeguma brūcēm uz Kevina krūtīm. Gūsteknis ievaidējās caur cieši sakostiem zobiem.

- Neraizējieties, Bīča kungs! Šis nieka skuķis sagādās jums tikai nelielu atpūtas pauzi. Atvelciet elpu, atgūstiet spēkus. Tad es atgriezīšos, un mēs parunāsim nopietni.

50 1

- Pietiek, doktor! - Aleksa skarbi uzsauca. - Es atļāvu jums palikt un novērot, taču esiet tik laipns un paejiet nost no mana subjekta.

Lindauers ieskatījās spoguli, it kā meklēdams atbalstu, taču, sagaidījis tikai klusumu, nīgri saviebās un aizgāja apsēsties vienīgajā krēslā. Atkritis tajā, viņš mazliet sašļuka - varbūt no pārguruma vai apkaunojuma.

Aleksa pagrieza muguru Lindaueram un uzvilka rokās zilus lateksa cimdus. Labajā plaukstā paslēptais mazais metāla gabaliņš caur cimdu nebija redzams. Viņa piegāja pie galda, uzmanīgi laipojot pa Lindauera piedrazoto grīdu.

- Sveicināts, Blča kungs! Kā jūtaties?

- Gatavs pacīnīties vēl dažus raundus, draudzenlt. Izskatās, ka tevi kāds jau apstrādājis, ko? Ceru, ka tas viņam sagādāja prieku.

Kamēr Kevins caur zobiem izšņāca šos vārdus, Aleksa sāka viņu apskatīt, iespldinot acīs lukturīti, un pēc tam nopētīja roku un plaukstu vēnas.

- Manuprāt, neliela dehidratācija, - viņa paziņoja. Viņa raudzījās tieši spoguli, atbalstot labo plaukstu pret galdu un paliekot zem Kevina delnas mazo atslēdziņu. - Biju domājusi, ka šeit būs ierīkota intravenozā sistēma. Vai varētu, lūdzu, dabūt statīvu? Man ir līdzi visi šķidrumi un adatas.

- Tu gan mācētu grozīties ap to statīvu kā striptīzdejotāja ap stabu, - Kevins zobojās.

- Iztiksim bez divdomībām, Bīča kungs. Tagad, kad es esmu šeit, viss notiks daudz civilizētāk. No sirds atvainojos par šiem apstākļiem. Tas viss ir ļoti neprofesionāli, - viņa nicīgi nosprauslājās, sāniski uzmetot Lindaueram asi nosodošu skatienu. Viņš pagrieza galvu uz otru pusi.

- Dāmit, ja šis ir kāds “labā policista un sliktā policista” triks, tad atvaino, tu īsti neesi manā gaumē.

- Varat man ticēt, Biča kungs, es neesmu labā policiste. Es esmu speciāliste un brīdinu, ka nespēlēšu tādas muļķīgas spēles kā tas tur... pratinātājs. - Pēdējo vārdu viņa novilka pēc iespējas ironiskāk. - Viņš ir tikai lieki izniekojis laiku. Mēs uzreiz ķersimies pie galvenā.

- Jā, mīļumiņ, ķersimies gan pie lietas, es arī to pašu saku, -Kevins centās runāt skaļi un izsmējīgi, taču bija redzams, cik lielas pūles tas viņam prasa.

Aleksai aiz muguras atvērās divviru durvis. Viņa spogulī vēroja, kā garais kareivis ienes intravenozās sistēmas statīvu. Līdz šim viņa bija redzējusi tikai četrus vīrus, neskaitot Dlversu un L.indaueru, taču droši vien te bija ari citi.

- Nolieciet pie galda galvgaļa, paldies! - Aleksa neatskatīdamās atteica aizņemtības pilnā balsi. Tad noliecās, lai paņemtu vajadzīgo šļirci.

- Vai tagad tu man uzdejosi? - Kevins nomurmināja.

Aleksa izslējās un pievērsa Kevinam ledainu skatienu. - Šis

būs tikai neliels ievads tam, kas jūs šonakt sagaida, - viņa paziņoja, apejot apkārt galdam. Tad novietoja šļirci pie Kevina galvas un piekāra sāls šķīduma maisiņu ar caurulītēm. Durvis aizvērās, bet viņa neatrāva skatienu no Kevina. Atkal nopētījusi vēnas, viņa izvēlējās kreiso roku. Viņš nepretojās. Uzmanīgi iedurot adatu, Aleksa ar acīm meklēja mazo atslēdziņu, ko bija iedevusi Kevinam, taču tā nekur nebija redzama. Viņa pacēla no grīdas vislielāko tur atrodamo asmeni un nolika pie Kevina labās rokas. - Redziet, man nav vajadzīgi tik primitīvi ieroči, jo manā rīcībā ir kaut kas labāks. Es uzskatu, ka godīgāk ir iepriekš paskaidrot subjektam, kas viņu sagaida, pirms ķeros klāt ar pilnu jaudu. Sakiet, ko jūs par to domājat?

- Es pateikšu gan, ko domāju, tu... - Kevins nobēra lamuvārdu lavīnu, kurai līdzās visi iepriekšējie frāžu virknējumi nobālēja.

- Es apbrīnoju jūsu drosmi, tik tiešām, - Aleksa atbildēja, kad viņš bija beidzis. Viņa pielika šļirces adatu pie intravenozās sistēmas atveres. - Taču saprotiet, tās ir veltīgas pūles. Spēlītes ir galā.

Aleksa izdūra adatu caur plastmasu un nospieda virzuli.

Reakcija iestājās momentāni. Kevins sāka elpot ātrāk un tūlīt pēc tam spalgi iekliedzās.

Lindauers strauji pacēla galvu. Bija skaidri noprotams, ka viņš, par spīti visām lielajām pūlēm, ne reizi nebija panācis šādu reakciju. Aiz stikla bija dzirdama kustība, skatītājiem ziņkāri pievirzoties tuvāk, un klusa balsu murdoņa. Aleksai šķita, ka viņa saklausīja pārsteiguma izsaucienu, un tas sagādāja gandarījumu. Taču, protams, tas bija Kevina aktiermākslas nopelns.

Viņa labi varēja iedomāties, kā Kevins tagad jūtas, kad asinīs sāk joņot “Izdzīvošana”, remdējot sāpes. Nlemot vērā vīrieša ķermeņa lielo masu un arī situācijas nopietnību, Aleksa bija ievadījusi divreiz lielāku devu, nekā jebkad pati bija lietojusi vienā reizē. Kevina kliedzieni skanēja mežonīgi, gandrīz triumfējoši. Aleksa cerēja, ka vienīgā ievēro šo niansi un ka Kevins nav aizmirsis, ka viņa ķermenim nodarītais kaitējums joprojām ir ļoti smags, pat ja viņš to nejūt.

Aleksa nogaidīja tikai piecas minūtes, nepacietīgi sitot ar pēdu pa grīdu un bezkaislīgi vērojot subjektu, kurš tēloja savu lomu, kliedzot skaļi un nepārtraukti. Viņam būs vajadzīgs pēc iespējas ilgāks laiks narkotikas ietekmē. Kad to iedarbība beigsies, viņš kļūs nevarīgs.

- Nu tā, Bīča kungs, - viņa paziņoja, atkal ielaižot sistēmā sāls šķīdumu. Tad izteica Kevinam turpmākās rīcības norādi: - Domāju, ka tagad mēs viens otru saprotam un varēsim to visu izbeigt. Vai sāksim runāt?

Kevins atguvās ilgāk, nekā vajadzētu, jo, protams, nepārzināja Aleksas narkotiku īpašības. Viņš izlikās, ka gausi atjēdzas no mocībām, un bija labi, ka Daniels stāv cieši līdzās Kārstonam ar indes gredzenu gatavībā. Kārstons vienīgais varētu pamanīt šo mānīšanos.

Pēc minūtes Kevins smagi elpoja un pa viņa vaigiem ritēja īstas asaras. Aleksa viegli varēja aizmirst, ka viņš ir slepeno operāciju speciālists, jo nekad nebija to redzējusi darbībā, taču vajadzēja paredzēt, ka Kevins šo ainu nospēlēs spoži.

- Nu tā, Bīča kungs, ko tālāk? Vai turpināsim ar pilnu jaudu vai jūs sāksiet runāt?

Kevins pagriezās un lūkojās pretī ar patiesās bailēs plati ieplestām acīm.

- Kas jūs esat? - viņš čukstus jautāja.

- Speciāliste, kā jau teicu. Kā noprotu, šis džentlmenis... -viņa izsmējīgi pamāja ar galvu uz Lindauera pusi, - gribēja uzdot jums dažus jautājumus?

- Ja es runāšu, - viņš čukstus turpināja, - vai jūs iesiet prom?

- Protams, Bīča kungs. Es esmu tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai. Kad mani darbadevēji būs apmierināti ar jūsu atbildēm, jums vairs nekad nebūs mani jāredz.

Lindauers blenza, izbrīnā pavēris muti, taču Aleksa raizējās. Viņiem bija jārīkojas strauji, tomēr vai pretinieki noticēs, ka Kevins padodas tik viegli?

Kevins novaidējās, aizvēra acis un izdvesa. - Viņi man nenoticēs.

Aleksai šķita, ka Kevina labā roka vairs nav pieslēgta pie galda. Abas aproces puses neatradās tieši pretī viena otrai. Cerams, neviens cits to nepamanīja.

- Es jums ticēšu, ja teiksiet patiesību. Vienkārši atzīstieties!

- Man bija palīgi... bet... es nevaru...

Aleksa it kā mierinoši satvēra Kevina plaukstu. Mazā atslēdziņa iekrita viņas delnā.

- Man jūs varat pateikt. Tikai, lūdzu, nemēģiniet novilcināt laiku! Mana pacietība var ātri beigties.

Viņa paplikšķināja pa Kevina plaukstu, tad apgāja ap galda galvgali, lai pārbaudītu intravenozo sistēmu.

- Nē, - viņš vārgi izdvesa. - Nemēģināšu.

- Nu labi, - Aleksa atbildēja. - Ko jūs vēlaties man pateikt? -Viņa viegli pieskārās Kevina kreisajai plaukstai, ieslidinot atslēgu starp pirkstiem.

- Man palīdzēja... kāds nodevējs organizācijā.

- Ko? - Lindauers pārsteigumā skaļi noelsās.

Aleksa uzmeta viņam niknu skatienu, tad pievērsās spogulim.

- Jūsu darbinieks neprot savaldīties. Viņam tūlīt jāatstāj šī telpa, - viņa bargi paziņoja.

Pēkšņi atskanēja elektronisks krakšķis. Aleksa palūkojās augšup, meklējot skaļruņus, taču nekur nevarēja tos saskatīt.

- Turpiniet! - Diversa balss atskanēja kā no nekurienes.

- Viņš tiks izraidīts, ja atļausies vēl kādu pārkāpumu.

Aleksa pikti palūkojās uz savu atspulgu spoguli, tad atkal pagriezās un pieliecās tuvāk Kevinam.

- Man ir vajadzīgs vārds, - viņa uzstāja.

- Kārstons, - viņš izdvesa.

Nē!

Ar pūlēm valdot briesmīgo nervu spriedzi, viņa sajuta pēkšņu vēlmi iecirst Kevinam pļauku. Protams, viņš nevarēja zināt, kā Aleksa šeit iekļuvusi.

Novērošanas telpā izcēlās satraukta kņada, tāpēc Aleksa turpināja skaļākā balsi: - Man ir ļoti grūti tam noticēt, Biča kungs, jo tieši Kārstona kungs lika man ierasties pie jums. Ja viņš gribētu noklusēt patiesību, tad nesūtītu mani šeit iekšā. Viņš taču labi zina manas spējas.

Kevins uzmeta viņai riebuma pilnu skatienu no puspievērto plakstiņu apakšas un atkal ievaidējās. - Tādu vārdu man nosauca ziņu pienesējs. Varu atkārtot tikai to, ko viņš pateica man.

Laba izglābšanās, Aleksa nīgri nodomāja.

Satraukums aiz stikla nepierima ne pēc viņas, ne Kevina paziņojuma. Bija dzirdamas skaļas balsis un kustība. Lindauers ari bija novērsis uzmanību no viņas un lūkojās stiklā.

Aleksa izvilka jaunu šļirci un ielika kabatā zem tās paslēpto nelielo ierīci. - Piedodiet, es naivi noticēju, ka viss izdosies tik viegli...

- Nē, pagaidiet, - Kevins izdvesa mazliet skaļākā balsi.

- Dlverss sūtīja to sakarnieku - viņš zina, par ko es runāju.

Nu tas varbūt ļaus mazliet saduļķot ūdeni. Pakļaut aizdomām abus šos vārdus.

Taču tracis novērošanas telpā nenorima. Aleksai bija jārīkojas. Vienīgais ieguvums no šis negaidītās situācijas bija tāds, ka aiz stikla esošie viri vairs nevēroja viņu pārāk uzmanīgi. Bija pienācis laiks.

- Lindauera kungs! - Aleksa asi uzsauca neskatīdamās. Spoguli viņa redzēja, ka pratinātājs ari bija pievērsies blakustelpai. Tagad viņš strauji pagrieza galvu atpakaļ. - Es raizējos, ka šie kāju dzelži ir mazliet par ciešu. Subjekta asinsritei jādarbojas optimāli. Vai jums ir atslēga?

Kevins nojauta, ko tas nozīmē, un sasprindzināja muskuļus gatavībā. Lindauers piesteidzās pie galda kājgaļa. Novērošanas telpā kāda balss klaigāja īpaši skaļi.

- Nesaprotu, ko jūs gribat, - Lindauers iebilda, aplūkojot dzelžus ap sakropļotajām kājām. - Tie nemaz nenosprosto asinsriti. Nebūtu droši atlaist vēl vaļīgāk. Jūs laikam nezināt, ar kādu viru jums ir darīšana.

Aleksa piegāja Lindaueram cieši klāt un ierunājās klusā balsi, lai viņam ieklausoties būtu jāpieliecas vēl tuvāk, un tad kabatā ar īkšķi nospieda elektromagnētisko impulsu ģeneratora pogu.

- Es ļoti labi zinu, ar kādu viru man ir darīšana, - viņa nomurmināja, ar kreiso roku iedarbinot ģeneratoru, bet ar labo iedurot šļirci Lindauera rokā.

Gaisma virs galvas nomirgoja un nodzisa, spuldžu druskām sabirstot organiskā stikla korpusa iekšpusē. Par laimi, organiskais stikls nesaplīsa no impulsa trieciena, jo stikla lauskas varētu kaitēt Kevina kailajai ādai. Telpā iestājās melna tumsa.

Impulss nebija pietiekami stiprs, lai sniegtos arī līdz blakustelpai. Caur spoguli spīdēja spoža gaisma, un aiz stikla bija redzami tumši, kustīgi stāvi, taču nevarēja pateikt, kurš ir kurš un kas notiek.

Lindauers paguva tikai īsi iekliegties un uzreiz sāka raustīties krampjos uz grīdas. Aleksa juta, ka Kevins ir izkustējies, taču viņa kustības bija klusākas un mērķtiecīgākas nekā Lindauera spārdīšanās uz grīdas.

Aleksa tumsā nekļūdīgi atrada savu instrumentu kasti. Pagriezusies viņa notupās tai līdzās, atrāva vaļā otro atvilktni no apakšas, nosvieda uz grīdas tajā esošo šļirču pamatni un sāka ar pirkstiem meklēt zem tās paslēpto nodalījumu.

- Ollij? - Kevins čukstēja. Bija dzirdams, ka viņš ir nokāpis no galda un atrodas pie sistēmas statīva.

Paķērusi divus pirmos ieročus, kas gadījās pa rokai, viņa metās Kevina balss virzienā. Tūlīt viņa uztriecās tam virsū, un Kevins pastiepa rokas pretī, lai neļautu Aleksai nokrist. Viņa iespieda ieročus Kevina rokā, un tieši tajā brīdī blakustelpā norībēja divi šāvieni. Plīstošu stiklu šķindoņa neatskanēja, jo vērotāji nešāva uz nopratināšanas telpu. Sekoja vēl divi šāvieni.

- Tur iekšā ir Denijs, - Aleksa čukstēja, kad Kevins steidzīgi izrāva ieročus no viņas rokām.

Aleksa atkal nometās uz ceļiem un ķērās pie instrumentu kastes. Viņa paņēma vēl divus ieročus - pazīstamo PPK un vēl kādu, kuru nepazina pēc taustes. Viņa bija nejauši iedevusi Kevinam savu Sig Sauer. Taču tas nebija svarīgi. Viņa bija sasniegusi stratēģijas galvenos mērķus - atbrīvot Kevinu un apbruņot viņu ar pielādētu ieroci. Turpmāk viņai būs galvenokārt atbalsta loma. Atlika tikai cerēt, ka izrādes galvenais varonis būs pietiekami labā formā, lai paveiktu savu uzdevumu. Ja tas sadists Lindauers bija viņu savainojis pārāk smagi... nu tad viņiem visiem būs beigas.

Lindauers bija saņēmis pelnīto sodu. Varbūt viņš vēl bija dzīvs, taču ne vairs ilgi. Un šie pēdējie dzīvības brīži nebūs patīkami.

Pēc īsa mirkļa mazajā betona telpā apdullinoši norībēja vēl viens šāviens, un šoreiz tam sekoja bruņustikla klusa plaisāšana.

Caur stikla plaisām iespīdēja dzeltenīgas gaismas zigzagu josliņas, kad strauji cits pēc cita atskanēja četri šāvieni. Tie nebija mērķēti uz nopratināšanas telpu. Novērošanas telpā esošie joprojām apšaudījās savā starpā.

Zemu pieliekusies, Aleksa virzījās uz priekšu, mērķējot ar abiem ieročiem uz ieplaisājušo stikla četrstūri, ja gadījumā kāds gāzīsies ārā caur to. Taču kustība nāca no šīs puses viņai līdzās -kāds tumšs siluets metās pret stiklu un iegāzās caur to blakus-telpā.

Viri novērošanas telpā atradās tikai desmit pēdu attālumā no Aleksas - daudz tuvāk nekā siena ķīpas šaušanas treniņos, tāpēc uzdevums šķita pat pārāk viegls. Atbalstījusi rokas pret tērauda galdu, viņa izšāva uz stāviem uniformās. Aleksa neļāva sev satraukties par to, ka nav redzams ne Daniels, ne Kārstons. Viņa bija likusi Danielam gulties uz grīdas, kad sāksies apšaude. Viņš tikai paklausīja norādījumiem.

Tagad rībēja īsta šāvienu krusa, bet neviens no tiem nebija tēmēts uz Aleksu. Kareivji raidīja ložu šalti uz kailo, asiņaino vīru, kas bija iebrāzies caur stiklu. Dzīvi bija seši pretinieki uniformās, un, pirms tie paguva attapties, ka uzbrukums notiek divās frontēs, viņa ātri likvidēja trīs no tiem. Kareivjiem saļimstot uz grīdas, parādījās aiz to mugurām paslēpies vīrs tumšā uzvalkā. Tas bija pievērsis uzmanību Aleksai, kad viņa nomērķēja. Brīdī, kad viņa raidīja lodi pretinieka virzienā, vīrietis sakustējās, tāpēc viņa, metoties prom no ugunslīnijas, nezināja, cik labi bija izdevies trāpīt.

Kevina pozīcija nebija redzama, taču tagad bija krituši arī atlikušie trīs kareivji. No savas atrašanās vietas Aleksai vairs nebija, uz ko šaut.

Viņa pieskrēja pie izsistā loga, stikliem čirkstot zem kurpju zolēm, un piespiedās pie sienas līdzās tam.

- Ollij? - Kevins iesaucās spēcīgā un savaldīgā balsī.

Aleksu pārņēma neizsakāms atvieglojums.

- Te viss ir cauri. Nāc iekšā! Denijs ir sašauts.

Siltajam prieka vilnim sekoja ledaini šausmu drebuļi.

Viņa iebāza ieročus kabatās, aptina plaukstas ar baltā halāta stūriem un metās iekšā pa robaino caurumu stiklā. Uz grīdas juku jukām gulēja tumšās uniformās ģērbti līķi, un visas gaišākās virsmas - sejas, grīda, sienas - bija nošķiestas ar sarkanu asiņu šaltīm. Kevins nopurināja kādu ķermeni, kuru bija izmantojis kā vairogu. Bija manāmas dažas kustības un dzirdami vārgi kunksti. Tātad viss vēl nebija cauri, taču Kevins laikam juta, ka kontrolē situāciju un Aleksas palīdzība bija vajadzīga steidzami.

Daniels gulēja telpas tālākajā labajā stūrī. Bija redzami viņa blondie mati ap kailo galvvidu, bet augumu aizsedza divi ķermeņi uniformās. Kārstons bija pakritis turpat līdzās. Uz viņa baltā krekla lāsoja daudzi sarkani traipi. Viņš vēl vārgi elpoja.

To visu Aleksa ievēroja nepilnas sekundes laikā, steidzoties pie Daniela.

- Dīverss ir dzīvs, - viņa nomurmināja, ejot garām Kevinam, un ar acs kaktiņu pamanīja, ka viņš pamāj ar galvu un pieliecies sāk lavīties uz kreisās puses tālāko stūri.

Kareivis, kurš bija uzkritis Danielam uz krūtīm, bija zaudējis pavisam maz asiņu, taču viņa seja bija tumši violeta un uz lūpām - sārtas putas. Ātri palūkojoties uz vīru, kurš bija izstiepies pār Daniela kājām, atklājās tādas pašas pazīmes. Abi pašlaik mira no zelta gredzenā paslēptās indes. Kad Aleksa mēģināja novelt pirmā kareivja paralizēto ķermeni nost no Daniela, tam uz lūpām izspiedās jaunas asiņainas putas.

Aleksa neļāva prātam īsti aptvert notiekošo - nedrīkstēja kliegt, krist panikā vai histērijā. Viņa centās saņemties, lai ledainās bailes palīdzētu koncentrēties un domāt analītiski. Vēlāk būs laiks šausmām un izmisumam. Tagad bija jārīkojas kā īstai kaujas lauka ārstei - ātri un noteikti.

Kad viņa beidzot novēla smago ķermeni no Daniela krūtīm, no tām izplūda asiņu jūra. Noplēsusi Daniela sarkani piemirkušo kreklu, viņa uzreiz atrada ievainojumu. Visas apgūtās zinības, visa pieredze traumu ārstēšanā skaidri vēstīja, ka ir jau par vēlu.

Tas bija precīzi nāvējošs šāviens caur krūšukurvja kreiso augšējo pusi. Šo lodi bija raidījis meistarīgs snaiperis. Šis bija viens no tiem šāvieniem, tieši caur sirdi, ar ko var nogalināt cilvēku acumirklī, un cilvēks ir miris vēl pirms saļimšanas. Varbūt pat nesajūtot sāpes.

Aleksa nebūtu varējusi paglābt Dānieļu, pat ja visu laiku būtu atradusies blakus. Viņa bija atļāvusi Danielam nākt līdzi, lai viņu aizstāvētu, un šis lēmums bija izrādījies tikpat nāvējošs kā lode sirdī.

31.NODAĻA

Tā tam nebija jānotiek. Ieroči bija jāmērķē pret Aleksu un Kevinu. Lielajā sajukumā neviens tā ari ne reizi nebija izšāvis uz Aleksu, viņai nebija ne skrambiņas. Danielam bija jāpaliek neredzamam, klusi stāvot visiem aiz muguras. Nebija nekādas jēgas izniekot tik izcili trāpīgu šāvienu kaut kādam nieka asistentam. Tam prasmīgajam snaiperim bija jāšauj uz Aleksu.

Viņa zināja, ka šim plānam ir būtiski trūkumi, taču nebija pat sapņojusi, ka pārcietīs apšaudi, pilnīgi neskarta. Izdzīvotāja gods bija paredzēts Danielam.

Prātā pazibēja bezvārda seju virkne - gangsteri, kurus viņai nebija izdevies izglābt. Vienam no tiem viņa zināja vārdu - Karlo. Viņš bija gājis bojā tieši tāpat. Aleksa nebija spējusi tam palīdzēt. Kā teica Džonijs Dž.? Nav ieguvumu bez zaudējumiem. Bet kā lai viņa pārcieš tik briesmīgu zaudējumu?

Apspiestais izmisums draudēja izlauzties ik mirkli. Tikai šoks neļāva izplūst bēdu asarās. Laiks bija apstājies bezgalīgi ilgā pauzē, kur kristālskaidri iezīmējās katra detaļa. Viņa dzirdēja cīkstēšanās troksni kaut kur tālumā un Kevina uzkliedzienu niknā, skarbā balsī: - Kur tagad ir tavs drošais perimetrs, Divers? Viņa varēja sajust noindēto upuru šķebīgo smaku un svaigu asiņu silto, dzīvo smaržu. Viņa dzirdēja mirstošā Kārstona smago elpu sev aiz muguras.

Bet tad pēkšņi atskanēja vēl kāds sekls, čerkstošs sēciens pavisam tuvu viņas noliektajai galvai.

Aleksa steidzīgi atvēra acis, nemaz neatceroties, ka būtu tās aizvērusi. Šo skaņu viņa pazina. Drudžaini norāvusi no rokas cimdu, viņa to izpleta, stingri nostiepjot pār lodes atstāto caurumu Daniela krūtīs. Bezgalīgā pārsteigumā viņa noraudzījās, kā plauša mokoši pūlas ievilkt gaisu caur lateksu. Viņa pacēla cimda malu, lai izplūstu izelpotais gaiss, tad atkal piespieda to pie ādas, lai varētu notikt ieelpa.

Daniels elpoja.

Kā tas bija iespējams? Laikam lode bija paskrējusi garām sirdij, kaut gan trāpījums izskatījās precīzs. Aleksa vēlreiz aplūkoja ievainoto un saprata, ka asiņu nav tik ļoti daudz, kā šķita sākumā. Pārāk maz, lai būtu izšauts cauri sirdij. Turklāt viņš elpoja, un ar sašautu sirdi tas nebūtu iespējams.

Viņa pabāza otru roku zem Daniela pleca, izmisīgi meklējot izejas brūci. Pirkstu gali sataustīja žaketē caurumu, un viņa iebāza tajā pirkstus, pēc tam arī pašā muguras brūcē, cenšoties noslēgt gaisa plūsmu. Lodes atstātais caurums mugurā šķita tikpat mazs kā priekšpusē. Lode bija izurbusies cauri taisnā virzienā.

- Kevin! - viņa panikā ieķērcās. - Man vajag rīkus! Tūlīt!

Atkal atskanēja soļi, taču Aleksa nepacēla galvu, lai palūkotos,

vai nācējs ir Kevins vai arī uzvarētājs DIverss, kurš gatavojas piebeigt viņu. Viņa pat pārāk neuztrauktos, ja tas izrādītos DIverss. Ja Kevins būtu pieveikts un nespētu uzreiz sagādāt vajadzīgos piederumus, Daniels tik un tā kuru katru bridi nomirtu.

Citi vajadzīgie medikamenti atradās mašīnā, taču viņa nesaprata, kā lai nogādā Dānieļu virszemē.

Kaut kas metāliski nodunēja pie viņas labā elkoņa.

- Aizspiežamos maisiņus, - Aleksa drudžaini izrīkoja. - Apakšējā atvilktnē, pa kreisi, un plāksterus, tiem jābūt kaut kur virspusē.

Kevins izlika prasītās lietas uz Daniela krūtīm, tieši pie viņas plaukstas. Kādā izelpas bridi viņa ātri nomainīja pārklāto cimdu ar plastmasas maisiņu un lika Kevinam pielīmēt to no trim pusēm. Nebija nekā, ko varētu izmantot kā vārstu gaisa izlaišanai, tāpēc ceturtā puse bija jāatstāj vaļā. Ieelpas brīdī gaiss caur to sūktos iekšā un pēc tam izelpā izplūstu ārā.

- Pavel viņu uz manu pusi! Man jānoslēdz izejas brūce.

Kevins saudzīgi pagrieza bezsamaņā gulošo brāli uz sāniem.

Aleksa cerēja, ka šādā pozīcijā mazināsies spiediens uz Daniela veselo plaušu. Pārvietošanas laikā viņai bija uz īsu mirkli jāatrauj plauksta no brūces un pēc tam vēl mazliet, kamēr viņa ar skalpeli ātri nogrieza žaketes un krekla mugurpusi, lai netraucē. Viņa pielīmēja tādu pašu plastmasas maisiņu pie Daniela muguras, vienlaikus novērtējot zem viņa ķermeņa sakrājušos asiņu peļķi. To nebija pārāk daudz. Brīnumainā kārtā lode nebija skārusi ne sirdi, ne galvenos asinsvadus. Izejas brūce bija tīra, un nebija redzami ari nekādi kaulu gabaliņi. Ja izdotos panākt, lai Daniels turpina elpot, viņš varētu izdzīvot vēl stundu.

Kevina balss pārtrauca šo steidzīgo gudrošanu: - Kārstons vēl ir dzīvs. Ko man ar viņu darīt?

- Vai viņu var izglābt? - Aleksa jautāja, pārbaudot Daniela elpvadu un asinsspiedienu. Viņš bija zaudējis pārāk daudz asiņu. Viņš bija šokā. Plaukstas locītavā joprojām bija sataustāms pulss, taču tas bija vārgs un gaistošs. Paķērusi kādu šļirci no augšējās pamatnes, viņa injicēja ketaminu un vēl vienu pretsāpju līdzekli.

- Šaubos. Pārāk smagi ievainojumi. Drīzāk atlikušas tikai dažas minūtes. Nūjā... Atvaino, vecīt...

Pēdējās frāzes izskanēja citādā toni. Kevins vairs nerunāja ar Aleksu.

- Vai viņš ir pie samaņas? - viņa jautāja, pārvelkot plaukstas pār Daniela rokām un kājām, meklējot citus ievainojumus.

- Džūla? - vārgi iečerkstējās Kārstona balss.

- Kevin, stum šurp operāciju galdu! Mums jāved Daniels augšā uz mašīnu. - Tad viņa dziļi ievilka elpu. - Louel, viss būs labi. Es nemaz neindēju Līviju. Protams, ne. Viņa ir tikai iemidzināta. No rīta viņa atkal būs pie mātes neatkarīgi no tā, vai es atgriezīšos vai ne.

Kamēr Aleksa mierināja Kārstonu, ne mirkli neatraujot skatienu no Daniela, viņa dzirdēja Kevinu aizsteidzamies un atgriežamies. Ar skaļu metāla žvarkstoņu viņš iestūma galdu caur izsisto logu, kur tas ar mikliem būkšķiem atsitās pret līķiem uz grīdas. Aleksa iekodās ar zobiem lūpā, turpinot rīkoties ap Dānieļu - izvilka no mutes maskēšanās plastmasas gabaliņus, lai viņš ar tiem neaizrītos, izņēma no acīm tonētās kontaktlēcas. Cik ilgi Kevins noturēsies? Zāles iedarbosies vēl aptuveni piecdesmit minūtes, taču tās nespēs iespaidot paša organisma izturības robežas. Jāņem vērā, ka šis vairs nav agrākais, visuvarenais Kevins. Pret viņu tagad bija jāizturas saudzīgāk. Bet kā? Par Dānieļu bija jāparūpējas steidzami. Ja vien varētu viņu aizdabūt līdz mašīnai...

- Lepojos ar tevi, Džūlit, - Louels Kārstons klusi izdvesa. - Tu saglabāji tīru dvēseli. Iespaidīgi... - Pēdējais vārds pārgāja vārgā, sēcošā dvesienā. Aleksa mēģināja saklausīt nākamos elpas vilcienus, taču sekoja tikai klusums.

Viņa bija nodzīvojusi ilgāk par Kārstonu, lai gan nekad nebija cerējusi uz šādu iznākumu. Gaidāmā triumfa vietā viņa juta tikai nelielu apmulsumu. Varbūt triumfs atmodīsies vēlāk, kad būs pārgājusi briesmīgā panika.

- Vai ir droši viņu cilāt? - Kevins jautāja.

- Uzmanīgi. Centies nekustināt viņa krūškurvi. Es ņemšu aiz kājām.

Kopīgiem spēkiem viņi saudzīgi uzcēla Dānieļu uz spožās galda virsmas. Aleksa satvēra viņa plaukstas locītavu, izmisīgi cerot, kaut pulss joprojām būtu sajūtams.

- Ollij, pagaidi! - Kevins izrīkoja, ātri sākdams izģērbt kareivi, kurš bija uzkritis uz Daniela kājām, jo tam uz drēbēm bija vismazāk asiņu. - Cik daudz viņu vēl ir augšā?

Aleksa uzmeta skatienu uz grīdas gulošo sejām. Viņa atpazina mazāko no abiem metāla detektora sargiem.

- Vismaz viens no viņiem nav šeit, tas ir droši. Viņš bija pie ārdurvīm. Augšstāvs izskatījās tukšs, taču no šiem puišiem es iepriekš nevienu nebiju redzējusi.

Kevins jau bija uzvilcis bikses, tagad uzrāva uz sakropļotajām pēdām zeķes un uzlaikoja kurpes. Par mazu. Viņš norāva kurpes otram noindētajam kareivim. Tās bija mazliet par lielu, bet viņš stingrāk savilka auklas.

- Pēc tam tev būs tās jāpārgriež, lai novilktu, - Aleksa sacīja.

Kevins aizpogāja balto kreklu, tad uzrāva mugurā tumši zilo

frenci, nepūloties aplikt kaklasaiti. - Tādi sīkumi nav svarīgi, ja vien dzīvi tiksim ārā. Velc nost halātu, tas ir vienās asinīs!

- Protams! - viņa piekrita, neveikli aizbāžot ieročus aiz legingu jostas. Abi smagie šaujamie tik tikko aiz tās turējās. Aleksa nometa halātu no pleciem, ļaujot tam noslīdēt uz grīdas.

- Dabūsim to galdu pāri līķiem, gaiteni tiksi galā viena. Es iešu pa priekšu un novākšu katru, kas vēl būs palicis.

Pēc mirkļa Aleksa pusskriešus stūma galdu ar Dānieļu pa gaiteni, bet Kevins jau bija pazudis tumsā. Viņš gaidīja metāla detektora telpā, turēdams lifta durvis atvērtas. Telpa bija tukša, jo visi kareivji laikam bija steigušies uz novērošanas telpu, sākoties apšaudei.

Kad lifta durvis klusi aizvērās, Kevins pastiepa roku, lai nospiestu pogu. Viņa raudzījās uz Kevina labo plaukstu pie sienas, uz viņa galveno roku, un tad pēkšņā apjausmā Aleksu pārņēma mežonīgi smiekli.

Kevins pievērsa viņai bargu skatienu. - Nomierinies, Ollij!

- Nē, nē, saproti, viņa sirds, Kev! Tā ir otrā pusē, labajā pusē. Tāpēc šāvējs netrāpīja, - Aleksa atkal aizžņaugti iesmējās. - Daniels palika dzīvs tāpēc, ka ir tavs spoguļattēls.

- Tūlīt izbeidz! - Kevins pavēlēja.

Aleksa pamāja ar galvu un dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos.

Lifts apstājās, un viņi nokļuva spaiņu un slotu kambari. Durvis uz gaiteni bija aizvērtas. Kevins pārcēla galda tālāko galu pār slieksni, tad piegāja pie durvīm.

Aleksa domāja, ka viņš tās vērs vaļā klusi un piesardzīgi, taču Kevins atgrūda durvis ar skaļu blīkšķi.

- Palīgā! - viņš iesaucās. - Mums vajag palīdzību!

Kevins klusiem soļiem skrēja uz priekšu. Kādi citi - skaļāki -soļi bija dzirdami tuvojamies no priekštelpas. Tikai viens cilvēks, to varēja pateikt droši. Aleksa stūma galdu ar Dānieļu, cik vien klusi spēdama.

Kevins jau stāvēja slēpnī, pirms sargs paguva nogriezties ap stūri. Sargs paskrēja viņam garām ar ieroci rokā, taču tas bija nolaists gar sāniem. Kevina ierocis bija pacelts gatavībā. Viņš iešāva sargam pakausī. Vīrietis saļima uz grīdas. Kevins paspēra soli uz priekšu un drošības pēc iešāva sargam galvā vēl vienu lodi.

Gaitenis bija pārāk šaurs, lai varētu ar riteņoto galdu apbraukt apkārt līķim. Kevins satvēra galdu ar abām rokām un pārcēla pāri. Aleksa palīdzēja, taču saprata, ka viņš uzņemas lielāko daļu svara. Viņa brīnījās, kā Kevins spēj darboties tik enerģiski, un baidījās, vai šī pārpūle nekļūs liktenīga.

- Ved viņu uz mašīnu! - Kevins pavēlēja. - Man te vēl jāpabeidz.

Neviens nemēģināja Aleksu apturēt, neviens nešāva no tumšajiem logiem, kad viņa izskrēja stāvlaukumā. Vienīgā laterna pie ēkas ieejas durvīm meta tikai nelielu blāvi dzeltenas gaismas loku uz laukumā novietoto auto pusi. Aleksa sameklēja Daniela žaketes kabatā Kārstona auto atslēgas, atvēra bagāžnieku un steidzās ņemt ārā bagātīgos pirmās palīdzības līdzekļu krājumus.

Aleksa nekļūdīgi zināja, kur atrodas atdzīvināšanas komplekts. Viņa bija paredzējusi, ka pašai vai Kevinam - vai abiem -trāpīs lode, un bija attiecīgi sagatavojusies. Žņaugs un QuikClot marle šoreiz nebija vajadzīgi, taču krājumos bija vairāki hermētiskie ielāpi, kas kalpos labāk nekā parastie plastmasas maisiņi. Viņai bija arī folija sega, sāls šķīdums un dažas spēcīgas iešļircināmas antibiotikas. Lodes ir netīras, un infekcija var sagādāt nopietnus sarežģījumus... ja izdosies tik ilgi noturēt Dānieļu pie dzīvības.

Viņa saprata, ka tas nebūs iespējams. Ar pieejamiem medikamentiem - labākajā gadījumā diennakti. Atplēšot paciņas, no izmisuma trīcēja rokas.

Tad pienāca Kevins. Viņš iesvieda bagāžniekā kādu smagu, melni sudrabainu taisnstūrveida priekšmetu.

- Cietais disks ar novērošanas kameru ierakstiem, - viņš paskaidroja. - Es iecelšu Deniju aizmugures sēdekli.

Aleksa pamāja ar galvu, apkrāvusies ar medicīniskiem līdzekļiem.

Ierāpojusi uz grīdas blakus aizmugures sēdeklim, viņa konstatēja, ka Kevins visu izdarījis pareizi: Daniels bija noguldīts uz kreisā sāna, zem galvas bija palikts vadītāja galvas atbalsts, kas bija noplēsts no atzveltnes - spriežot pēc visa, ar lielu spēku. Aleksa pārbaudīja Daniela elpvadu un pulsu. Tas joprojām bija sataustāms miega artērijā. Ketamīna ietekmē viņš kādu laiku paliks aizmidzis. Nejutīs sāpes. Organisms būs pakļauts minimālam stresam, cik vien tas šādos apstākļos iespējams.

Auto sāka braukt uz priekšu. Aleksa juta, ka Kevins cenšas to vadīt pēc iespējas vienmērīgākā gaitā, taču viņai kustība tomēr traucēja.

- Apstājies! - viņa pavēlēja. - Man jāuzstāda sistēma.

Kevins nobremzēja. - Pasteidzies, Ollij!

Nedaudzu sekunžu laikā Aleksai izdevās nomainīt pagaidu ielāpus pret īstajiem. Viņa veikli iedūra sistēmas adatu un piekāra maisiņu pie sēdekļa atzveltnes augšējās malas.

- Viss kārtībā, - izsakot šos vārdus, viņa gandrīz nepazina savu balsi. Aleksa saprata, ka pašlaik neko vairāk nevar darīt, un šis izmisums plosīja sirdi. - Vari braukt.

- Tikai nepadodies tagad, Oleandr, - Kevins norūca. - Tu esi stipra. Es zinu, ka tu vari to izturēt.

- Es neko vairs nevaru darīt, - viņa aizžņaugti izdvesa. - Es paveicu visu iespējamo. Bet ar to nepietiek.

- Gan jau viņš izķepurosies.

- Kevin, viņam ir vajadzīgs augstākā līmeņa traumu centrs. Viņam vajadzīga torakālā ķirurga palīdzība operāciju zālē. Es nevaru iztīrīt brūces un ievietot krūtīs caurulīti sasodīta BMW aizmugures sēdeklī!

Kevins klusēja.

Aleksai pār vaigiem plūda asaras, taču viņa vēl nejuta bēdas. Tikai dusmas par netaisnību, par nepietiekamajām iespējām un ari uz sevi pašu par šo milzu neveiksmi.

- Ja mēs viņu ievestu kādā ātrās palīdzības punktā... - viņa šņukstēja.

- Tad mēs pasniegtu viņu kā uz paplātes ienaidniekiem. Viņi noteikti uzmanīs slimnīcas.

- Viņš nomirs, - Aleksa čukstēja.

- Tas būs labāk nekā nonākt tādā moku kambarī, no kāda tu mani tikko izpestīji.

- Vai tad mēs nenovācām visus ienaidniekus?

- Peiss joprojām ir noteicējs, Ollij, līdz brīdim, kad uzlīmēs īsto plāksteri. Turklāt šāda stresa apstākļos viņš var atkal sākt smēķēt. Ja nu viņš paliks dzīvs... arī bez abiem partneriem viņam netrūks slepkavu, ko izrīkot. Par slimnīcu nevar būt ne runas.

Aleksa bezcerīgi nokāra galvu.

Sekundes ritēja. Viņa skaitīja laiku pēc vārgā, bet pastāvīgā pulsa Daniela kaklā. Droši vien labāk būtu sēdēt pie stūres. Viņa nesaprata, kā Kevins spēj tik braši turēties, taču izskatījās, ka viņš ir pilnībā atguvies no pārciestajām šausmām un aizmirsis visus ievainojumus. Viņš darbojās kā mūžīgais dzinējs. Tad jau laikam arī Danielam bija tāda pati dzelzs izturība...

- Ja nu... - Kevins domīgi iesāka.

- Kas?

- Ja nu es tevi aizvestu uz kādu operāciju zāli... ja varētu sagādāt visu nepieciešamo... Vai tu varētu aizstāt torakālo ķirurgu?

- Tā nav mana specializācija, bet... droši vien es tiktu galā ar vienkāršākajiem uzdevumiem. - Aleksa papurināja galvu. - Kev, kur mēs atradīsim operāciju zāli pilnā aprīkojumā? Ja šī būtu Čikāga, tad gan; tur es pazīstu kādu vīru...

Kevins īsi iesmējās vai drīzāk ierējās.

- Ollij, man ir ideja!

Aleksai nebija ne jausmas, cik tagad varētu būt pulkstenis. Varbūt trīs nakti, varbūt četri. Viņa bija pārgurusi līdz nemaņai, bet vienlaikus arī nervozas spriedzes pārņemta. Roka ar septīto plastmasas kafijas tasi trīcēja tik stipri, ka dzēriena virsma viļņojās kā miniatūra jūra. Taču tas nebija svarīgi. Viņai vairs nebija vajadzīgas stingras rokas.

Džonijs Džankardi. Viņa nebija domājusi, ka pieminēs šo seno mafijas bosu ar tik siltām jūtām. Ja viņa nebūtu šī mafiozo kalpībā regulāri veikusi intensīva traumu punkta cienīgu darbu, tagad nespētu izraut Dānieļu nāvei no zobiem. Katrs bandīts un gangsteris, kura miesu viņa bija salāpījusi, bija palīdzējis viņai gūt arvien lielāku pieredzi, kas uzkrājās, līdz viņa jau prata darboties gan ātrās palīdzības mediķes, gan ķirurģes lomā. Varbūt jāaizsūta Džonijam pateicības kartīte?

Aleksa pārvilka ar trīcošo roku pār matiem un pēkšņi iedomājās, cik labi būtu, ja viņa smēķētu tāpat kā Peiss. Smēķētāji ar cigareti rokā vienmēr šķiet mierīgi un atbrīvoti. Viņai bija vajadzīgs kāds nomierinošs līdzeklis, kas piebremzētu sirds mežonīgo dauzīšanos, taču vienīgā pieejamā baudviela bija stipra, melna kafija, kuras iedarbība nesniedza īpašu mieru.

Dakteris Folkstafs krāca uz veca, sagrabējuša dīvāniņa, kas bija iespiests starp inventāra glabāšanas skapjiem. Viņš izrādījās pārsteidzoši spējīgs par spīti savam vecumam un atšķirīgajai specialitātei. Folkstafa operāciju zālē viņiem bija pašiem jāsameistaro daudzi no vajadzīgajiem piederumiem, taču vecajam vīram piemita radoša izdoma, savukārt Aleksai iedvesmu sniedza izmisīgā situācija. Viņi pat bija spējuši izgatavot gluži pieklājīgas kvalitātes Heimliha vārstu, kas darbojās lieliski. Daniela sirds monitora klusie pīkstieni bija visnomierinošākā skaņa, ko Aleksa jebkad bija dzirdējusi. Tomēr arī tā nespēja mazināt spriedzi, kas bija pārņēmusi viņas ar kofeīnu pārsātināto nervu sistēmu. Neapzināti viņa atkal iemalkoja melno dziru.

Daniela sejas krāsa bija normāla, elpošana vienmērīga. Laikam tiešām viņa organisms bija tikpat stiprs kā Kevinam un viņš bija dzimis izdzīvotājs. Folkstafs teica, ka operācija esot izdevusies tik viegli kā vēl nekad, lai gan viņš savulaik bija ārstējis daudzus plaušu savainojumus, tiesa, lielākoties durtas brūces. Nebūtu brīnums, ja Daniels jau rīt dotos prom no šejienes pats uz savām kājām.

Aleksa uzmanīgi nolika tasi uz galdiņa, tad, sažņaugusi trīcošās rokas dūrēs, klusi atgriezās pie Daniela gultas un apsēdās uz ķeblīša. Daniela guļvieta bija izveidota no divām kopā sastiprinātām gultām, jo visas šeit esošās bija par īsu viņa garajam augumam.

Pēc mirkļa Aleksa nolaida galvu uz plānā spilvena ar plastikāta pārvalku un aizvēra acis. Viņa vēlreiz pārdomāja visu šonakt paveikto, par ko gandrīz nācās samaksāt ar Daniela dzīvību. Dīverss un Kārstons bija miruši. Varbūt vairs nebija atlicis neviens dzīvs cilvēks, kurš zina par viņas esamību, izņemot Veidu Peisu. Bet viņa stundas bija skaitītas.

Kevins miegā krāca uz grīdas, palicis zem galvas vecu suņu matracīti spilvena vietā. Kad Daniela operācija bija galā, Aleksa bija viņam iešļircinājusi vislielāko iespējamo pretsāpju līdzekļu devu, Folkstafs bija iztīrījis viņa brūces. Šobrīd Kevinam vislabākās zāles būs miegs.

Tagad Vaļa, domājams, jau būs aizvedusi un atstājusi Līviju krīzes centrā (tas bija izvēlēts ārējo novērošanas kameru trūkuma dēļ) kopā ar Aleksas rakstītu, asarām slacītu un gramatikas kļūdām pilnu atvainošanās vēstuli. Viņa nezināja, cik nopietni policija turpinās meklēt nolaupītāju. Līvija būs sveika un vesela un neko neatcerēsies par laiku, kas pavadīts projām no mātes. Vašingtonas policisti sadzīs pēdas kādai neprāta pārņemtai sievietei, kas noturējusi šo bērnu par savu meitiņu, kuru pirms diviem gadiem nolaupījis šķirtais tēvs. Gan jau atradīsies pat vairākas pazudušo bērnu lietas, kuras atbildīs Aleksas sniegtajai skopajai informācijai. Varbūt izmeklētāji domās, ka Līvijas nolaupīšanai ir kāda saistība ar viņas vectēva nāvi tajā pašā dienā, bet drīzāk ne. Kārstona vardarbīgās nāves izmeklēšanā būs jāsaskaras ar pavisam citādu motīvu kopumu. Šie notikumi izskatīsies tikai pēc traģiskas sagadīšanās.

Slepenajiem šīs pasaules varenajiem, kuri rausta marionešu aukliņas, būs jānoklusē šis gadījums. Kāds acīm redzams fakts būs skaidrs uzreiz - CIP direktora vietnieks un oficiāli nemaz nepastāvošas slepeno operāciju programmas vadītājs nošāvuši viens otru kopā ar nelielu ASV kareivju vienību. Lai noslēptu lietiskos pierādījumus, marionešu vadītāji sagraus un nolīdzinās ar zemi visu nopratināšanas kompleksu. Viņi to nosauks par briesmīgu negadījumu - ēka sabrukusi konstrukcijas defektu dēļ, cik žēl!

Aleksa atcerējās pēdējos Kevina teiktos vārdus pirms aizmigšanas.

- Tu to vari, Ollij. Es zinu, ka tu vari izglābt viņa dzīvību. Un tad mēs visi būsim drošībā. Nekas tāds vairs ar Deniju nenotiks, tāpēc palīdzi viņam izķepuroties šoreiz!

Aleksa nesaprata, vai Kevins tiešām nešaubīgi tic viņas spējām vai arī cenšas viņu mierināt, neļaujot krist panikā. Bet vai viņš būtu atļāvies iegrimt bezsamaņā, ja neticētu saviem vārdiem?

- Aleksa?

Viņa tik strauji pagrieza galvu, ka riteņotais ķeblītis mazliet paripoja atpakaļ. Tad nolēca no tā, noliecās pār Dānieļu un satvēra viņa plaukstu, kas vārgi stiepās pretī.

- Es esmu tepat. - Viņa aši palūkojās uz intravenozo sistēmu. Ketamīna iedarbība laikam jau bija beigusies, taču viņš visu laiku saņēma intravenozu pretsāpju līdzekli, kuram vajadzētu mazināt nepatīkamās sajūtas.

- Kur mēs esam?

- Drošībā, vismaz pagaidām.

Daniela acis lēni atvērās. Pagāja kāds mirklis, līdz tās pievērsās Aleksai, un vēl viens, līdz skatiens noskaidrojās.

Viņa vismaz divas vai trīs stundas gandrīz nešaubīgi bija ticējusi, ka Daniels atvērs acis, tomēr, ieraugot pazīstamo zaļganpe-lēko starojumu, viņai aizrāvās elpa. Acis uzreiz saskrēja asaras.

- Vai tu esi ievainota? - Daniels jautāja.

Aleksa nošņaukājās. - Nē, nav ne skrambiņas.

Viņš viegli pasmaidīja. - Un Kevins?

- Viss kārtībā. Dzirdi to krākšanu? Tas ir viņš, nevis motor-zāģis.

Daniela mutes kaktiņi mazliet savilkās uz augšu, bet acis atkal aizkrita ciet.

- Neraizējies. Viņam viss būs labi.

- Viņš izskatījās... briesmīgi nomocīts.

- Viņš ir izturīgāks, nekā cilvēkam būtu pieļaujams. Un tu tāpat.

- Piedod. - Daniels nopūtās. - Mani sašāva.

- Jā, es pamanīju.

- Kārstons paņēma ieroci no kareivja, kas stāvēja man blakus, kad Dlverss sāka mērķēt uz viņu, - Daniels stāstīja, mazliet paverot plakstiņus. - Savam vecumam viņš kustējās veikli. Viņi klaigāja viens uz otru. Visi kareivji nostājās Dīversa pusē.

Aleksa pamāja ar galvu. - Tāds rīkojums viņiem bija dots.

- Dlverss pavēlēja, un viens no tiem sašāva Kārstonu un pēc tam mani. Kārstons nokrita uz ceļiem un sāka šaut pretī. Man nebija ieroča, tāpēc ķēros ar tavu gredzenu pie tuvāk stāvošo potītēm.

- Tas tev izdevās labi.

- Es gribēju dabūt ieroci, bet abi kareivji uzkrita man virsū. Un rokas man īsti neklausīja.

- Tas, kurš uzkrita uz krūtīm, varbūt pat izglāba tev dzīvību. Viņš bija aizspiedis brūci, līdz es nokļuvu pie tevis.

Daniels atkal atvēra un samirkšķināja acis. - Man šķita, ka esmu miris.

Aleksa norija kamolu kaklā. - Atklāti sakot, es ari kādu brīdi tā domāju.

- Es gribēju noturēties līdz tavai atnākšanai. Gribēju tev kaut ko pateikt. Bija tik briesmīgi apzināties, ka nespēšu.

Aleksa noglāstīja viņa vaigu. - Būs labi. Tev viss izdevās. Tu esi dzīvs.

Tagad viņa jau daudz labāk prata mierināt cilvēkus. Kopš iepazīšanās ar Dānieļu viņa bija mainījusies.

- Es tikai gribēju pateikt, ka nenožēloju neko no tā visa. Esmu pateicīgs par katru kopā ar tevi pavadīto mirkli - arī par tiem briesmīgajiem. Es neatteiktos no tā visa, Aleksa, neparko neatteiktos.

Viņa pieglauda pieri pie Daniela galvas. - Es arī.

Tā viņi palika ilgu brīdi. Aleksa ieklausījās Daniela elpā un monitoru vienmērīgajos pīkstienos, kam fonā skanēja Kevina robustā krākšana.

- Es tevi mīlu, - Daniels nomurmināja.

Aleksa īsi, nervozi iesmējās, joprojām nespējot atjēgties no šoka. - Jā, to es laikam beidzot esmu pamanījusi. Bet pagāja kāds laiks, vai ne? Un, starp citu, es ari tevi mīlu.

- Beidzot mēs runājam vienā valodā.

Viņa atkal iesmējās.

- Tev trīc rokas.

- Esmu pārdozējusi kofeīnu. Man vajadzīga detoksikācija.

Ārā valdīja dziļas nakts klusums, tāpēc ēkas sētas pusē piebraukušā auto rūkoņa bija labi sadzirdama. Aleksa brīnījās par savu nervu vārgo reakciju - laikam viņa tiešām bija uz spēku izsīkuma robežas. Izslienoties un atbrīvojot rokas, Aleksa juta vienīgi nogurumu. Viņa izvilka PPK no jostas aizmugures.

- Ļoti ceru, ka tā ir Vaļa, - viņa nomurmināja.

- Aleksa... - Daniels čukstēja.

- Daniel Bīč, neuzdrošinies pakustēties kaut par milimetru, -viņa čukstus atbildēja. - Es pārāk ilgi nopūlējos, lāpot tevi, lai tu tagad visu sabojātu. Es tikai ievēroju piesardzību. Tūlīt atgriezīšos.

Viņa piesteidzās pie sētas puses durvīm un palūkojās gar mazā aizkariņa malu. Tas tiešām bija gaidītais auto - neglītais zaļais Jaguar ar Vaļu pie stūres. Pasažieru sēdekli Einsteins bija piecēlies kājās.

Aleksa saprata: vajadzētu priecāties, ka viss beidzies un gandrīz visi sarežģījumi novērsti. Vajadzētu būt sajūsminātai, pacilātai, pateicīgai liktenim un varbūt pat birdināt prieka asaras. Taču viņa bija zaudējusi pēdējos spēkus. Kad pāries kafijas iedarbība, viņa iegrims dziļā nemaņā.

- Tā ir Vaļa, kā jau domāju, - Aleksa klusi teica Danielam, noliekot ieroci uz improvizētās gultas gala.

- Tu izskaties tā, it kā tūlīt nokritīsi.

- Drīz, - viņa piekrita. - Bet vēl ne.

- Aleksa? - Vaļa klusi pasauca, ienākot pa durvīm.

-Jā!

Einšteins iebrāzās istabā, asti luncinādams, un sāka meklēt Kevinu. Atradis viņu guļam uz grīdas, suns apstājās un klusi iesmilkstējās. Tad piešķieba galvu uz sāniem un divreiz nolaizīja saimnieka seju. Kevina krācieni aprāvās.

Aleksa domāja, ka Einšteins apgulsies blakus savam labākajam draugam, taču tas, sparīgi vicinādams asti, pieskrēja pie viņas un uzcēla abas priekšķepas uz viņas gurniem, lai varētu nolaizīt seju. Aleksai bija jāpieturas pie Daniela gultas, lai nenokristu.

- Uzmanīgi, Einštein!

Gudrais suns vienreiz īsi ierējās, it kā atbildot. Tad atkal nometās uz visām četrām, pieskrēja pie Kevina, apgūlās blakus un sāka cītīgi laizīt viņa kaklu.

Aleksa bija pārsteigta, kad Kevins ierunājās. Ar saņemto zāļu devu viņam vēl bija jāguļ... viņa vairs īsti nezināja, cik stundu. Pārgurušais prāts nespēja veikt pat vienkāršu aprēķinu.

- Sveiks, draudziņ, sveiks! - Kevins iesaucās, kā vienmēr, pārāk skaļi. Viņa balss pēc visām pārciestajām mocībām bija neticami moža. - Vai ilgojies pēc manis? Labs suns! Tu paziņoji viņiem, kas noticis. Es zināju, ka uz tevi var paļauties.

- Kev? - Daniels iejautājās. Aleksa stingri piespieda plaukstu pie vīrieša pieres, kad viņš sakustējās, it kā mēģinot celties sēdus.

- Denij? - Kevins gandrīz iekliedzās.

Folkstafs nosprauslājās un pagriezās uz sāniem.

Kevins, sāpēs saviebies, pieslējās sēdus.

- Tev vēl nevajadzētu kustēties, - Aleksa iebilda, bet, kad Kevins viņā nemaz neklausījās, uzsauca: - Pagaidi, vismaz necelies kājās!

- Neesi idiots! - Vaļa skarbi apsauca Kevinu. - Necelies!

Vaļa bija nomainījusi dīvaino avangardisko tērpu pret treniņbiksēm un T kreklu. Viņa sparīgi izsoļoja pa durvīm ar uzrakstu “VESTIBILS”. Kevins palika gaidām tupus uz linoleja grīdas, ar vienu roku atspiedies pret sienu. Vaļa atgriezās jau pēc mirkļa, stumjot biroja krēslu uz ritenlšiem. Ja Aleksai būtu atlicis kaut nedaudz enerģijas, viņa no skaudības nopūstos. Vaļa izskatījās gluži nepieļaujami lieliski ari ar zirgastē saņemtiem matiem, pilnīgi bez kosmētikas un tikpat neizgulējusies kā visi pārējie.

- Ratiņkrēslus šeit laikam būtu veltīgi meklēt, bet gan jau šis pagaidām derēs.

Par spīti piktajam balss tonim, viņa pastiepa abas rokas, lai palīdzētu Kevinam piecelties. Vīrietis asi ievilka elpu caur zobiem un sagrīļojās, kad pēdu apakšas pieskārās grīdai, taču, tikko bija apsēdies, centās pieripināties tuvāk Danielam, atsperoties ar kājām.

- Izbeidz! - Vaļa viņu norāja un sāka stumt krēslu pāri telpai, bet Kevins turēja abas kājas paceltas virs grīdas. Viņa apstājās līdzās Daniela gultai. Aleksa pavirzījās sāņus, lai atbrīvotu vietu.

Kevins pārsteigts lūkojās uz brāļa atvērtajām acīm un veselīgo sejas krāsu. Viņš saudzīgi pieglauda ar plaukstu Daniela matus, laikam baidīdamies pieskarties pārējām ķermeņa daļām.

- Izskatās, ka tavai indētājai viss izdevies labi, - Kevins norūca. - Tikai nezinu, ko teikt par tādu plikpaurainu zviedru, ko tu esi pasācis tēlot.

- Tā bija Vaļas ideja.

Kevins izklaidīgi pamāja ar galvu. - Tev nevajadzēja nākt mani glābt. Es to negribēju.

- Tu būtu darījis tāpat.

- Tas ir citādi. - Kevins papurināja galvu, neļaujot Danielam neko iebilst. - Bet tu taču izveseļosies? - Viņš pievērsās Aleksai, gaidot atbildi.

Viņa izelpoja caur degunu un pamāja ar galvu. - Izskatās, ka viņam viss būs labi. Jums abiem piemīt kaut kas dīvains. Vai droši zināt, ka jūsu mammai nebija vienas nakts dēka ar kādu ģenētiski uzlabotu supermenu?

Kad Kevina roka pēkšņi pastiepās uz priekšu, Aleksa pirmajā brīdī nosprieda, ka aizvainojusi viņu ar piezīmi par māti. Taču, pirms viņa paguva saspringt, gaidot sitienu, Kevins jau bija abām rokām sagrābis viņu ar ciešā apkampienā. Aleksa bija iekritusi Kevinam klēpi, abas rokas bija piespiestas pie sāniem, un viņa nekādi nespēja pretoties, kad viņš uzspieda skaļi šmaukstošu skūpstu viņai tieši uz lūpām.

- Kev! - Daniels uzsauca. - Aizvāc savu ģīmi no manas indētājas!

Aleksa ar pūlēm aizgriezās, beidzot atkal kaut ko sajūtot -nelabumu. - Laid mani vaļā, trakais!

Kevins pamanījās pagriezt krēslu pilnā aplī kā karuseli. - Ollij, tu esi ģēnijs! Nespēju noticēt, ka tu to paveici.

- Ej maigojies ar Folkstafu, pusi darba paveica viņš.

Kevins negribēja laist Aleksu vaļā. Izlikās nemanot, ka viņa

visu laiku pūlas izrauties no ciešā tvēriena. - Kāda izrāde! Nespēju noticēt, ka tu tā vienkārši iegāji tur un izpestīji mani! Nemaz nesaki, ka neesi melno operāciju aģente. Draudzenīt, tu esi tāda, kam šie aģenti sapņo līdzināties!

Einšteins iesmilkstējās, un Aleksa juta, kā tas ar zobiem viegli satver viņas plaukstas locītavu. Suns to pavilka, lai palīdzētu viņai atbrīvoties. Kevins izlikās nemanām arī to.

Aleksa zināja, kur atrodas Kevina sāpīgākie ievainojumi. Drīz viņa būs spiesta izmantot šīs zināšanas, ja citādi nevarēs. - Laid mani vaļā!

- Kevin! - Daniels ierunājās savaldīgā, bet ledainā balsī. - Ja tu tūlīt pat nelaidīsi Aleksu vaļā, es tevi sašaušu ar viņas ieroci.

Beidzot Kevins atlaida rokas. Aleksa izrāvās brīvībā, un viņi abi satraukti pagriezās pret Dānieļu.

- Nekusties! - viņi reizē pavēlēja.

Aleksa atviegloti uzelpoja, pamanot, ka Daniels nemaz nebija mēģinājis sniegties pēc ieroča.

- Folkstafs? - Daniels jautāja. - Pazīstams vārds. Kur mēs esam?

- Tu taču atceries dakteri Folkstafu? Viņš piektajā klasē izglāba mana labākā drauga dzīvību, kad tas bija iekritis lāču lamatās.

Daniels samirkšķināja acis. - Tomijs Velaskess bija iekritis lāču lamatās? - viņš apjucis jautāja.

Kevins pasmaidīja. - Tomijs Velaskess nebija mans labākais draugs. - Viņš noglaudīja Einšteina galvu, un suns sāka berzēt purnu pret viņa kāju.

- Pagaidi... Folkstafs? - Daniels atkārtoja, beidzot sākdams saprast. - Tu mani esi atvedis pie vetārsta?

Aleksa uzlika plaukstu viņam uz pieres. - Kuššš! Šī bija īstā vieta, kur saņemt palīdzību. Folkstafs ir īsts varonis. Viņš izglāba tev dzīvību.

- Nu ko jūs, ko jūs, - iejaucās Folkstafa piesmakuši balss.

- Es biju tikai asistents, doktore Aleksa. Nemēģiniet piešķirt man kādus nopelnus Daniela glābšanā.

Folkstafs bija piecēlies sēdus uz dīvāna un mēģināja ar plaukstu pieglaust nepaklausīgos sirmos matus, kas spurojās ap galvu kā robains oreols. Viņa tēls atsauca atmiņā Bārnabiju, un Aleksa saprata, kāpēc bija tik patīkami strādāt kopā ar šo vīru, kurš acīmredzot bija ļoti pieķēries Bīču ģimenei.

- Man bija pagodinājums strādāt kopā ar jums, doktore, -Folkstafs turpināja, sīkiem solīšiem tuvodamies viņiem. Tagad vīrs šķita vecs un vārgs, bet ilgās nakts laikā nebija izrādījis nekādas noguruma pazīmes. Viņš uzsmaidīja gulošajam Danielam.

- Priecājos, ka esi pamodies, dēls. - Tad viņš ierunājās skaļā, teatrālā čukstā: - Tu esi atradis savu īsto, puis! Tikai nepazaudē viņu!

- Ak jā! Zinu, ser.

Aleksa sarauca pieri. Viņa nebija teikusi neko par savām jūtām pret Dānieļu, bet viņš bija gulējis bezsamaņā. Kā visiem izdevās pamanīt viņu attiecības?

Folkstafs pagriezās. - Cik brīnišķīgs aitusuns! Tas taču nevar būt Einšteins, ko? Tik daudz gadi pagājuši.

- Tas ir viņa mazdēls, - Kevins paskaidroja.

- Kaut kas neticams! - Vecais vīrs pieliecās un noglaudīja Einšteina ausi. - Kāds skaistulis!

Einšteins nolaizīja viņa plaukstu. Šonakt suņa sirds bija pilna mīlestības pret visu cilvēci.

- Nu tad, Kevin, - Folkstafs izslējās un ierunājās nopietnāk. - Vai gribi atkal staigāt? Ja gribi, tad tev pēdas jātur augstāk paceltas, un jums visiem ir vajadzīga atpūta. Neuzdrošinies tā skatīties uz mani, jaunais cilvēk! Vari atlaisties uz mana dīvāna. Un, jaunkundz... - Folkstafa acis iepletās, ieraugot Vaļu. Aleksa bija viņu brīdinājusi, ka ceturtā komandas dalībniece ieradīsies vēlāk, taču viņš noteikti nebija gaidījis Victorias Secret modeli.

- Varat saukt mani par Valentainu, - Vaļa iemurrājās.

- Jā, paldies. Valentainas jaunkundz, vai jūs varētu aizstumt Kevinu līdz dīvānam un palīdzēt apgulties? Tieši tā - paldies!

Atkal iegrimusi apātijā, noguruma paralizēta, Aleksa vēroja, kā Vaļa nogrūž Kevinu no krēsla uz dīvāna. Vaļas sejas izteiksme bija pikta, roku kustības skarbas, taču Aleksa pamanīja, ka sieviete pieliecas un slepus uzspiež skūpstu uz Kevina pieres.

- Un jūs, doktore...

Aleksa gausi pagriezās pret Folkstafu.

- Uzgaidāmajā telpā ir vēl daži dīvāni. Ejiet atpūtieties uz kāda no tiem. Tā ir ārsta pavēle.

Viņa vilcinājās, šūpodamās uz vietas un lūkodamās uz Dānieļu.

- Ak jūs abi! - Vaļa noteica, soļodama atpakaļ. - Paguli gan, Aleksa, kamēr neesi sabrukusi. Es dažas stundas nosnaudos. Es viņu pieskatīšu.

- Ja monitoros kaut kas mainīsies, kaut mazākā novirze...

- Es atvilkšu tevi šurp aiz taviem glītajiem matiem, - Vaļa apsolīja.

Aleksa pieliecās un viegli noskūpstīja Dānieļu. Mēs ar Folk-stafu ļoti nopūlējāmies, lai salāpītu tavu miesu, - viņa klusi nomurmināja tieši pie Daniela lūpām. - Nesabojā mūsu darbu!

Atbildot Daniela lūpas viegli pieskārās viņas mutei. - Nemūžam to neatļautos. Tāpēc esi tik labiņa un dodies atpūsties, kā tev lika mūsu vecais ģimenes vetārsts.

- Tavai zināšanai, es vēl esmu pašos labākajos gados, - Folkstafs iebilda.

- Nāc nu! - Vaļa pēkšņi ierunājās Aleksai tieši ausī. - Ejam, kamēr vēl turies kājās. Nešaubos, ka es varētu tevi panest, taču negribu pūlēties.

Aleksa ļāva, lai Vaļa ved viņu ārā pa durvīm un tālāk pa tumšu gaiteni. Viņa koncentrēja visus spēkus tikai uz soļu speršanu. Acu priekšā viss rādījās kā caur miglu. Vaļai bija jāpalīdz viņai atgulties uz dīvāna, lai gan Aleksa būtu jutusies labi arī uz grīdas. Miegs viņu pievārēja vēl pirms atlaišanās guļus.

32.NODAĻA

Tas bija savāds rīts.

Aleksai tas bija ļoti vēls rīts. Tukšajā veterinārajā klīnikā valdīja klusums, un neviens viņu netraucēja. Vēlāk izrādījās, ka Folkstafs bija apzvanījis savus darbiniekus, atcēlis visas vizītes un pielicis pie durvīm uzrakstu “SLĒGTS ĢIMENES IEMESLU DĒĻ".

Bija dīvaini justies tik droši pilnīgi svešā vietā, kur viņa nebija sagatavojusi nekādas lamatas un drošības līdzekļus.

Taču situācija bija mainījusies. Viņa bija visu laiku domājusi tikai par Kevina glābšanu, taču pagājušās nakts notikumi bija ievērojami mainījuši spēku samēru.

Kevins bija enerģisks kā vienmēr, par spīti tam, ka viņš bija spiests pavadīt visu laiku biroja krēslā, uzcēlis apsaitētās pēdas uz riteņota ķeblīša. Vaļa nozuda, tiklīdz Aleksa atkal pārņēma dežūru pie drauga gultas. Daniels izlikās aizmidzis, lai Kevins nevarētu viņam krist uz nerviem, bet tad pēkšņi “pamodās”, izdzirdot Aleksas balsi. Folkstafs laikam bija devies pusdienot. Aleksai bija atstāta maizīte un kausētais siers.

Tiklīdz Aleksa bija beigusi apskatīt Dānieļu, kurš atveseļojās ātrāk, nekā varētu noticēt, nezinot Kevina fiziskās spējas, viņa paņēma maizīti un avīzi, ko Folkstafs šorīt bija nopircis. Košļādama kumosu, viņa steidzīgi sāka lasīt. Viņi bija iekļuvuši pirmajā lappusē, taču to zināja tikai šeit klātesošie.

- Zini, Ollij, es tomēr esmu vīlies, - kurnēja Kevins, kurš braukāja pa telpu ar krēslu, atgrūzdamies no grīdas ar slotu. - Daudz jautrāk būtu bijis vienkārši nošaut viņu.

Šīsdienas lielākā sensācija bija Veida Peisa fatālā aneirisma. Tikai pavirši izrādot cieņu aizgājējam, žurnālisti uzreiz metās spriedelēt, kāda būs prezidenta Haulenda stratēģija jauna viceprezidenta kandidāta izvēlē.

- Toties tu varēji nošaut Dīversu.

- Es biju pārāk satraucies par Deniju un nespēju izbaudīt atriebes brīdi, - Kevins domīgi atteica.

Viņš bija skopi pastāstījis, kā Dīversam bija izdevies gūt virsroku. Aleksa nojauta, ka Kevins ir nokaunējies par šo neveiksmi, taču viņas apbrīna no tā nemazinājās. Kurš gan būtu spējis sagatavoties tik ekstrēmas paranojas diktētai aizsardzībai? Vairāk nekā četrdesmit vīri, izvietoti trijos perimetros, viens no tiem jūdzes attālumā no Dīversa mājas. Kad Dīverss bija nospiedis trauksmes pogu, visas vienības bija devušās uzbrukumā. Kevins apgalvoja, ka viņš būtu spējis izglābties, ja būtu paklausījis savai nojautai un paņēmis līdzi raķešu metēju.

Nekā cita svarīga ziņās nebija, ne vārda par nežēlīgo apšaudi pazemes bunkurā pilsētas nomalē un CIP direktora vietnieka pazušanu. Ne vārda par Kārstonu un pat ne par diezgan publiski notikušo viņa mazmeitiņas nolaupīšanu. Varbūt rītdienas ziņās.

Kevins par to šaubījās.

- To nosauks par gāzes vada eksploziju vai kaut ko tamlīdzīgu. Visu patiesību noslēps tik dziļi, ka viņi drīzāk apvainos Džekiju Kenediju Dalasā notikušajā atentātā, nekā kaut kas nāks gaismā par šo lietu.

Droši vien viņam bija taisnība.

Protams, viņi nevarēja būt pārliecināti par visiem simt procentiem, un joprojām būs jāievēro piesardzība, tomēr spriedze bija ievērojami mazinājusies. Aleksa saprata, ka viņa sajutīs šo jauniegūto brīvību kā fantastisku vieglumu, ja vien spēs noticēt brīnumainajai veiksmei.

Atgriezies no pusdienām, Folkstafs izņēma šuves no Aleksas auss un uzslavēja Daniela rūpīgumu, kad Aleksa atklāja, ka tas ir viņa roku darbs. Aleksa bija pārsteigta par to, cik mierīgi šis sirmgalvis visu uztver. Neviens no viņiem nebija mēģinājis izskaidrot savus neparastos ievainojumus vai izdomāt kādu aizbildinājumu, taču Folkstafs neuzdeva jautājumus un neizrādīja ne mazāko izbrīnu. Viņš ari nepieminēja faktu, ka Kevins skaitījās gājis bojā cietumā, lai gan, kā Daniels pačukstēja, vetārsts pat bija atnācis uz bērēm. Folkstafs apjautājās vienīgi par brāļu bērnības paziņām un jo īpaši par savulaik kopīgi zināmajiem dzīvniekiem. Lai gan Aleksa mīlestību bija iepazinusi nesen, viņai šķita, ka šādas siltas jūtas sāk mosties sirdī arī pret Folkstafu.

Tomēr veterinārajā klīnikā nevarēja palikt uz visiem laikiem. Folkstafam bija arī citi slimnieki. Pēc īsas apspriedes Vaļa pārsteidza Aleksu, atkal piedāvājot visiem pajumti savā greznajā pent-hausā, jo tagad tur bija droši. Protams, par maksu. Kevins par šo piedāvājumu bija vēl vairāk pārsteigts nekā Aleksa.

- Nemaz nesapņo, ka tas ir tevis dēļ, - Vaļa skaidroja. - Es gribu Einšteinu. Un vispār man ir tīri labi iepatikušies Aleksa un Daniels. Gandrīz tikpat ļoti kā riebies tu. - Bet pēc tam viņa pēkšņi noskūpstīja Kevinu - tik ilgi, ka visi sāka justies neērti. Folkstafs pieklājīgi pagrieza muguru, bet Aleksa izbrīnā nespēja atraut skatienu. Viņa nevarēja saprast, ko Vaļa Kevinā atradusi.

♦ ♦ ♦

- Nu tad kā... - Kevins iesāka.

Aleksa pagriezās, pārtraucot mantu kārtošanu.

- Kas - kā?

- Kā pagāja šīsdienas tikšanās? Ko nospriedāt kopā ar Folkstafu?

Nemaz nebija jājautā, kur atrodas Daniels, jo viņa ierastā dušas serenāde skanēja tādā skaļumā, ka noteikti nokaitinātu kaimiņus, ja tādi būtu tuvumā. Vēl nebija pagājusi aizraušanās ar grupu Bon Jovi, un viņš bija iecienījis dziesmu Shot Througt the Heart'. Aleksai tas nešķita īpaši uzjautrinoši, taču viņa centās nedusmoties.

- Vetārsts uzskata, ka Daniels ir gatavs doties ceļā. Es piekrītu. Jūs, Biči, esat brīnumaina suga. - Viņa nogrozīja galvu, pārsteigta par Daniela ātro un pilnīgo atlabšanu. - Viņš arī vēlas aplūkot tavas pēdas.

Kevins pikti saviebās. - Manām pēdām nekas nekait.

- Nešauj uz ziņnesi! Es to domāju burtiski.

Nikno grimasi nomainīja Kevina parastā sejas izteiksme, taču viņš palika stāvam durvīs un neatrāva skatienu no Aleksas.

- Nu tad? - viņa atjautāja.

- Nu... vai tev ir kāda doma par to, kas notiks tālāk?

Aleksa nenoteikti paraustīja plecus. - Vēl nekā konkrēta. -

Gļēvulības uzplūdā viņa pagriezās un vēlreiz ielūkojās vecajā ceļasomā, lai pārbaudītu, vai šļirces ir pienācīgi iepakotas. Viņa klusībā atzina, ka varbūt bija mazliet pārcentusies ar rūpīgo kārtošanu. Varbūt nebija obligāti jāizvieto visas ķimikālijas alfabēta kārtībā. Taču viņai bija daudz brīva laika un nekā prātīga, ko darīt, ja neskaita jaunu dzīves un darba vietu meklēšanu internētā. Daniels ļāvās ārstes apskatēm ne vairāk kā četras reizes dienā.

- Vai esi runājusi ar Dānieļu?

Aleksa pamāja ar galvu neatskatījusies. - Viņš teica, ka ir ar mieru doties, kurp vien es vēlos.

- Tad jau laikam viņš gatavojas vilkties tev līdzi.

Kevins to pateica šķietami bezrūpīgā balsī, taču Aleksa juta, ka tas viņam izdodas tikai ar piepūli.

- Tik sīki neesmu apspriedusi ar viņu šo jautājumu, taču tā varētu domāt.

Kādu brīdi Kevins klusēja, un Aleksai vairs tiešām nebija nekas kārtojams somā. Viņa lēni pagriezās atpakaļ.

1 Šāviens tieši sirdi.

- Jāāā, - Kevins nopūtās. - Es jau nojautu, ka viss beigsies tā. - Viņa sejas izteiksme bija vienaldzīga. Dziļais sarūgtinājums atspoguļojās tikai acis.

Aleksa negribēja teikt visu patiesibu, taču justos vainīga, ja noklusētu. - Ja tas tev var kaut kā līdzēt, tad viņš domā, ka tu ari būsi kopā ar mums.

Kevina allaž sarauktās uzacis izbrīnā savilkās uz augšu.

- Tiešām?

- Jā. Manuprāt, viņš domā, ka mums tagad nevajadzētu šķirties.

Kevins mazliet nolieca galvu. - To es varu saprast. Tas puika ir daudz pārcietis.

- Bet viņš labi atgūstas.

- Jā, taču nedrīkst viņam sagādāt vēl kādu traumu. Lai viņam atkal nav jācieš.

Aleksa saprata, uz ko Kevins mērķē. Viņa apspieda gan smaidu, gan nopūtu, saglabājot neitrālu sejas izteiksmi.

- Taisnība, - viņa atbildēja nopietnā ārstes balsī. - Vislabāk būtu nodrošināt viņam pēc iespējas mierīgākus dzīves apstākļus.

Kevins, smagi noelsies, sakrustoja rokas uz krūtīm. - Tās droši vien būs lielas mocības, taču es laikam varētu palikt tuvumā, līdz viņš būs iejuties jaunajā dzīvē.

Aleksa nespēja pretoties kārdinājumam kaut kā atspēlēties. - Viņš gan negribētu, lai tu viņa dēļ ciet mocības. Gan jau izdzīvos tāpat.

- Nē, nē, man ir pienākums Denija priekšā. Es viņu nepievilšu.

- Viņš būs par to pateicīgs.

Kevins īsu brīdi ieskatījās viņai acīs ar atklātu sejas izteiksmi, tad pēkšņi šķita nokaunējies. Tad šis brīdis pagāja, un viņš plati pasmaidīja.

- Un uz kuru pusi tu vēlies doties?

- Varbūt uz dienvidrietumiem vai Klinšu kalniem. Vidēji lielā pilsētā, apmesties piepilsētā. Kā parasti.

Cik bija zināms, neviens viņus nemeklēja, tomēr Aleksa, kā vienmēr, gribēja ievērot piesardzību - katram gadījumam. Viņai tik un tā būs jāpieņem cits vārds, jo Džuliana Fortisa oficiāli bija mirusi.

Daniela dziedāšana aprāvās, tad atkal atsākās, dvieļa apslāpēta.

- Es zinu kādu pilsētiņu, kas varētu derēt.

Aleksa izbrīnā pašūpoja galvu. Kevins droši vien jau bija noīrējis māju un sagādājis visiem jaunus dokumentus. - Par to es nešaubos.

- Ko teiksi par Kolorādo?

EPILOGS

Adams Kopekī nolika uz rakstāmgalda šīsdienas dokumentu mapi un, savilcis seju laipnā smaidā, sniedzās pēc tālruņa klausules. Viņam bija vislabākais darbs pasaulē.

Producenta asistenta pienākumi slavena šefpavāra ceļojošā realitātes šovā var izpausties dažādi, bet Ādamam bija diezgan brīvs darba laiks, kluss, mazs kabinets un gandrīz nepārtraukta pozitīvu emociju straume.

Ādama uzdevums bija organizēt braucienus uz nelielām, ģimeņu vadītām ēstuvēm, kurās šefpavārs rīkoja šovus, un, lai gan viņš mazliet apskauda Besu un Nīlu, kuri visu laiku atradās ceļā, izmēģinot katru mazāko ūķīti, ko varēja atrast, viņš saprata, ka šis darbs ir piemērotāks viņa raksturam. Turklāt Besai un Nīlam bija jāapēd daudz visādu draņķu, lai sameklētu nenoslīpē-tos dimantus, un Nīls gada laikā jau bija pieņēmies svarā vismaz par divdesmit piecām mārciņām. Turpretī Adams bija sev ierīkojis rakstāmgaldu, pie kura jāstāv kājās, lai novērstu šādas sēdoša darba blakusparādības. Turklāt slepenības dēļ neviens nedrīkstēja pazīt Besu un Nīlu, tāpēc viņi nevarēja nevienu aplaimot ar priecīgiem jaunumiem.

Ceturtdienu pēcpusdienas Ādamam patika vislabāk. Šodien viņš piezvanīs izraudzītajiem.

Pēc mēneša šovs gatavojās doties uz Denveras reģionu, un laimīgie uzvarētāji bija kāds bārbekjū krodziņš Leikvudā, beķe-reja pilsētas centrā un grilbārs, kas atradās tuvāk Bolderai nekā

Denverai. To Adams uztvēra skeptiski, taču Besa apgalvoja, ka “Patvērums” kļūšot par šīs epizodes zvaigzni. Ja vien iespējams, vajadzētu filmēt piektdienas vakarā, kad tur notiek visu iecienītie karaoke vakari. Adams nevarēja ciest karaoke, bet Besa uzstāja.

- Tas nav tā, kā tu domā, Adam, - viņa paskaidroja. - Tas krodziņš ir tik stilīgs, ka šefs būs mēms. No ārpuses neizskatās neko īpaši, bet iekšā viss ir, kā nākas. Turklāt īpašnieki ir īstas ekrāna zvaigznes. Pavāra vārds ir Nataniels Vīkss, tik smalki, ko tu neteiksi! Kauns atzīties tik neprofesionālā rīcībā, bet es atļāvos mazliet paflirtēt. Nulle emociju no viņa puses. Pēc tam viesmīle pačukstēja, ka viņš ir precējies. Tos labākos vienmēr izķer, vai ne? Taču viņam esot izskatīgs brālis. Vakaros strādājot bārā par ārāsviedēju. Varbūt uz šo ierakstu es aizbraukšu šefam līdzi.

Besa bija uzņēmusi ar iPhone vairākas fotogrāfijas. Kā jau viņa bija teikusi, no ārpuses ēka izskatījās necila. Tā varētu atrasties jebkur ASV Rietumos. No tumša koka, laucinieciska, līdzīga kovboju krodziņam. Pārējās bildēs lielākoties bija nofotografētas ēdienu porcijas, kas šķita pārāk smalkas tik necilai ēstuvei. Dažos attēlos bija redzams vīrietis, kurš laikam bija Besas tik ļoti apjūsmotais pavārs, - gara auguma, ar kuplu bārdu un bieziem, viļņainiem matiem. Ādamam viņš nešķita īpaši pievilcīgs, bet ko gan viņš varēja spriest? Varbūt Besai patika spēcīgi mežcirtēji. Tālāk fonā atradās maza auguma sieviete ar tumšiem matiem, vienmēr ar muguru pret kameru... Varbūt tā bija pavāra sieva. No alkohola tirgošanas licences Adams bija uzzinājis īpašnieku vārdus. Ja pavārs bija Nataniels Vīkss, tad Kenets laikam ir brālis ārāsviedējs, bet Ellisa - pavāra sieva.

Adams joprojām šaubījās, taču arī Nīls sajūsmā atbalstīja “Patvērumu”. Visgardākie ēdieni, ko viņš bija baudījis pēdējo triju sezonu laikā.

Kā vienmēr, bija arī divi rezerves varianti - kafejnīca Parkerā un brokastu ēstuve Litltonā -, taču Ādamam reti nācās sazināties ar rezervistiem. Pieredze liecināja, ka viņu šovs krietni palīdz uzlabot apgrozījumu pirmajos divos mēnešos pēc epizodes parādīšanas un apmeklētāju atsaucība pieaug arī līdz gada beigām. Bija pat daži īpašie fani, kuri centās sekot šefpavāra ceļojumam un ieturēties katrā ēstuvē, kas parādīta šovā. Šefs tos vienmēr uzslavēja, un šovs katru svētdienas vakaru pulcēja pie ekrāniem gandrīz miljonu skatītāju. Tā bija vislabākā reklāma pasaulē, turklāt bez maksas.

Tāpēc Adams bija sagatavojies vētrainajai reakcijai Leikvudas bārbekjū krodziņā “Jautrā Cūciņa”. Tikko viņš pateica šova nosaukumu, īpašniece sajūsmā iespiedzās. Klausulē varēja sadzirdēt arī kāju dunēšanu pret grīdu, viņai priekā lēkājot. Sieviete jutās tik priecīga, it kā būtu laimējusi loterijā čeku par milzīgu naudas summu.

Kad krodziņa īpašniece bija nomierinājusies, Adams apsprieda ar viņu visas parastās formalitātes - lūdza atzīmēt kalendārā datumu, paziņoja šova kontaktinformāciju, paskaidroja, kāda piekļuve būs nepieciešama uzņemšanas grupai un tā tālāk. īpašniece katrā vārda galā pateicās Ādamam un ik pa brīdim skaļi uzsauca šo labo vēsti cilvēkiem, kuri tikko bija ienākuši telpā.

Adams bija veicis šādus zvanus jau vairāk nekā 800 reizes, taču vienmēr priecājās par iespēju nonākt Santaklausa lomā.

Zvans uz beķereju bija līdzīgs, tikai spiegšanas vietā ceptuves vadītājs izplūda skaļos, līksmos smieklos, uzreiz pielipinot tos arī Ādamam. Saruna vilkās ilgāk nekā pirmā, tomēr Ādamam atšķirībā no vietējā beķera galu galā izdevās savaldīties.

Adams bija pietaupījis “Patvērumu” kā pēdējo, zinādams, ka piektdienas karaoke vakara filmēšanu būs mazliet grūtāk ieplānot. Viņš domāja, ka tā šovam varētu būt pārāk liela novirzīšanās no tēmas, taču cerēja, ka uzņemšanas grupa varēs nofilmēt materiālu gan vakariņu, gan priekšnesumu laikā un pēc tam samontēt visu kopā, lai redzētu, kā izskatās.

- “Patvērums” klausās, - atsaucās samtaina sievietes balss. - Kā varu jums palīdzēt?

Fonā bija dzirdamas pazīstamas skaņas - tīru šķīvju šķindoņa, kraujot tos citu uz cita, nažu šņakstoņa, griežot produktus, un attālu sarunu murdoņa, kas bija pieklusušas tālruņa zvana dēļ. Drīz tās kļūs daudz skaļākas.

- Labdien! - Adams laipni sveicināja. - Vai varētu, lūdzu, runāt ar Vīksas kundzi - Ellisu Vīksas kundzi - vai kādu no Vīksu kungiem?

- Vīksas kundze klausās.

- Ļoti jauki! Sveiki! Mans vārds ir Adams Kopekī, un es zvanu šova “Amerikas Lielais gardēžu ceļojums” vārdā.

Viņš nogaidīja. Kādreiz paiet krietns brīdis, līdz sarunas biedrs apjēdz dzirdēto. Viņš mēģināja uzminēt Vīksas kundzes reakciju - vai viņa spiegs vai no sajūsmas paliks bez elpas. Varbūt sāks raudāt.

- Jā, - viņa mierīgā tonī atbildēja. - Un kā varu jums palīdzēt?

Adams īsi, neveikli iesmējās. Dažreiz mēdza gadīties arī tā. Ne visi zināja par šo šovu, lai gan pašlaik tas bija ļoti populārs.

- Mēs veidojam kulinārijai veltītu realitātes šovu, sekojot šefpavāra ceļojumiem...

- Jā, es zinu šo raidījumu, - tagad sievietes balsī ieskanējās nepacietība. - Bet ko es varu darīt jūsu labā?

Adams mazliet apjuka. Vīksas kundzes reakcija šķita savādi aizdomu pilna, it kā noturot zvanītāju par viltvārdi. Vai kaut ko vēl ļaunāku. Grūti bija saprast.

Viņš centās noskaidrot šo pārpratumu. - Es zvanu tāpēc, ka “Patvērums” ir izraudzīts filmēšanai šovā. Mūsu spiegi, - viņš sirsnīgi iesmējās, - bija sajūsmā par jūsu ēdieniem un izklaidēm. Mēs uzzinājām, ka jūsu krodziņš ir ļoti iecienīts vietējo ļaužu vidū. Mēs ļoti priecātos, ja varētu parādīt jūsu uzņēmumu -izreklamēt to visiem, kuri vēl nav par to dzirdējuši.

Tagad taču viņa beidzot būs apjēgusi. Droši vien, kā viena no trim līdzīpašniekiem, domās jau rēķina gaidāmo peļņu. Adams gaidīja pirmo spiedzienu.

Nekā.

Fonā joprojām skanēja šķindoņa, šņakstoņa, balsu murdoņa, bet tālumā dažu suņu rejas. Citādi varētu domāt, ka savienojums pārtrūcis. Vai Vlksas kundze nolikusi klausuli.

- Vīksas kundze?

- Jā, es klausos.

- Nu tad - apsveicu! Mēs gatavojamies doties uz jūsu apvidu nākamā mēneša pirmajā pusē un šajā laika posmā varam ļaut jums diezgan brivi izvēlēties datumu. Esmu dzirdējis, ka piektdienu vakaros pie jums ir īpaši jautri, tāpēc varbūt vajadzētu ieplānot...

- Atvainojiet - Kopekī kungs, jūs teicāt?

- Jā, bet varat saukt mani par Ādamu.

- Atvainojiet, Adam, bet, lai gan šis piedāvājums ir... glaimojošs, es nedomāju, ka varēsim piedalīties.

- Ak tā! - Adams izdvesa. It kā noelšoties vai noņurdot.

Viņš atcerējās dažus gadījumus, kad nekādi neizdevās saskaņot plānus, jo iejaucās ārēji apstākļi - kāzas, bēres, orgānu transplantācija -, taču ēstuvju īpašnieki nepadevās liktenim bez cīņas un vienmēr ļoti bēdājās par šo zaudējumu. Kāda nabaga sieviete Omahā šņukstēja klausulē piecas minūtes bez pārtraukuma.

- Liels paldies, ka pagodinājāt mūs...

It kā tas būtu tāds nieks kā uzaicinājums uz ballīti kāda attāla radinieka pagalmā.

- Vīksas kundze, jūs laikam nesaprotat, kāds ieguvums tas var būt jūsu uzņēmumam. Es varētu aizsūtīt jums dažus statistikas datus - jūs tiešām brīnītos, redzot, kā pēc šova pieaugtu jūsu peļņa.

- Jums noteikti ir taisnība, Kopekī kungs...

- Kas tur zvana, Ollij? - iejaucās kāda balss. Tā bija dobja un ļoti skaļa.

- Atvainojiet uz mirklīti, - Vīksas kundze teica Ādamam, un tad viņas balss mazliet attālinājās. - Es to nokārtošu! - viņa atbildēja skaļajai balsij. - Zvana no televīzijas - tas “Gardēžu ceļojums”.

- Ko viņi grib?

- Laikam rādīt mūsu bāru.

Adams dziļi ievilka elpu. Varbūt abi pārējie īpašnieki būs prātīgāki.

- Ak tā, - vīrieša balss atbildēja tikpat vienaldzīgi.

Kāpēc viņiem tas nepatika? Adams jau sāka domāt, ka tiek izjokots. Vai Besai un Nīlam ir tāda humora izjūta?

- Tiešām? - tālumā atsaucās vēl kāda dobja balss, bet pievilcīgākā tonī. - Viņi grib mūs rādīt savā šovā?

- Jā, - Vīksas kundze atbildēja. - Bet nedomā...

Viņas teikto pārtrauca daži priecīgi izsaucieni. Taču Adams joprojām bažījās. Pašas runātājas attieksmē nekādas pārmaiņas nebija jūtamas.

- Ollij, vai gribi, lai es ar viņiem parunāju? - skaļā balss jautāja.

- Nē, tiec galā ar viņiem, - Vīksas kundze izrīkoja. - Nata-nielam varbūt jāiedzer kāds stiprāks mēriņš. Varbūt viesmīlēm un bārmeņiem arī. Šo es nokārtošu.

- Labi.

- Atvainojiet, Kopekī kungs, - Vīksas kundze atkal ierunājās klausulē. - Un no sirds pateicos jums par šo piedāvājumu. Man ļoti žēl, ka nekas neizdosies.

- Es nesaprotu, - Adams varēja saklausīt vilšanos savā balsī, un droši vien to dzirdēja arī viņa. - Mēs varam ļoti brīvi ieplānot laiku, kā jau teicu. Es... neatceros nevienu, kas būtu atteicies.

Tagad sieviete ierunājās možākā balsī - laipnā, mierinošā: - Mēs jau to gribētu, ja vien tas būtu iespējams. Saprotiet... -īsa pauze. - Mēs esam iesaistīti tiesu lietās ar mana vīra brāļa bijušo draudzeni. Naudas dēļ. Vai tas bija biznesa aizdevums vai personiska dāvana un tā tālāk - jūs jau varat iedomāties. Tā ir tāda nepatīkama, delikāta lieta, un mums pašlaik nav vajadzīga nekāda publicitāte. Mēs nedrīkstam ne ar ko izcelties. Ceru, ka saprotat. Mēs tiešām esam ļoti pagodināti.

Fonā bija dzirdama skaļā brāļa strīdēšanās ar kādu, suņu rejas, pēc tam klusākas balsis, kas it kā žēlojās.

Tas jau bija saprotamāk. īsts, konkrēts iemesls, pat ja viņš īsti nevarēja iedomāties, kā dalība šovā var nelabvēlīgi ietekmēt restorāna īpašnieku tiesāšanos... ja nu vienīgi viņi domāja, ka būs jāmaksā prasītājai kāda procentuāla daļa no uzņēmuma vērtības?

- Man ļoti žēl to dzirdēt, Vlksas kundze. Varbūt vēlāk, kādā citā reizē? Es varētu atstāt jums savu...

- Jā, noteikti. Liels paldies! Es ar jums sazināšos, ja mums kādreiz radīsies iespēja piekrist.

Klausulē iestājās klusums. Viņa pat neļāva Ādamam nosaukt tālruņa numuru.

Adams kādu bridi lūkojās uz papīriem sev priekšā, juzdamies gandrīz kā atraidīts pielūdzējs pirms labdarības balles.

Vēl kādu brīdi viņš apjucis raudzījās uz tālruni. Tad beidzot papurināja galvu un pasniedzās pēc rezervistu mapes. Parkeras kafejnīcas īpašnieki gan priecāsies par uzaicinājumu. Adams kāroja dzirdēt kādu jauku sajūsmas spiedzienu.

PAT E I С I В A S

Šo stāstu es noteikti nebūtu spējusi uzrakstīt viena, tāpēc esmu bezgalīgi pateicīga visiem cilvēkiem, kuri man veltīja tik daudz sava laika, pacietības un eksperta zināšanu.

Mana visvērtīgākā konsultante bija Dr. Kristina Hendriksone no Arizonas štata universitātes Molekulāro zinātņu fakultātes. Viņa kopā ar kolēģi Dr. Skotu Lefreru pavadīja neticami daudz laika, izstrādājot dažādus reālistiskus veidus, kā man nogalināt, spīdzināt un ķīmiski manipulēt izdomātus grāmatas varoņus, un esmu ļoti pateicīga par viņu palīdzību.

Mans iemīļotākais medbrālis Džads Mendenhols lieliski palīdzēja nosargāt Daniela Bīča dzīvību, izskaidrojot krūšu brūču elpināšanu un iesakot veterinārārsta risinājumu.

Bez Dr. Gregorija Prinsa izcilās palīdzības molekulārās bioloģijas un monoklonālo antiķermenīšu jomā es nebūtu varējusi pienācīgi aprakstīt Aleksas dzīvesstāstu.

Milzīga pateicība visiem šiem brīnišķīgajiem cilvēkiem: Tomijam Vitmenam, atvaļinātam īpašajam aģentam no Alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu uzraudzības biroja, kurš sniedza man lielisku ātro apmācību kursu par gāzmaskām; Polam Morganam un Džerijam Hainam, kuri biedējoši veiksmīgi palīdzēja izgudrot funkcionējoša nāvējoša slazda konstrukciju; seržantam Vorenam Brūeram no Fīniksas Policijas departamenta, kurš pārbaudīja manis aprakstītos narkotiku darījumus; S. Dani-elam Koltonam, bijušajam kapteinim no ASV Gaisa spēku Juristu

korpusa par eksperta padomiem Kevina biogrāfijas izstrādē; pirmās klases apakšvirsniekam Džonam E. Rouvam, kurš vienmēr ar prieku gatavs runāt par ieročiem vai jebkuru citu jautājumu, kas mani tobrid interesē.

Sirsnīgs paldies arī visiem tiem informācijas sniedzējiem, kuri vēlējās palikt anonīmi, jūsu palīdzība ir augsti novērtēta.

Un, protams, mīļš paldies visiem parastajiem aizdomās turamajiem: saprotošajiem ģimenes locekļiem, kuri pacieš manus drudžainos bezmiega rakstīšanas cēlienus; manai izcilajai un sirsnīgajai redaktorei Asjai, kura nekad nesauc mani par prātā jukušu, pat ja tā ir; kareivīgajai aģentei Džodijai, kura iedveš bailes katram, kurš uzdrīkstas viņai iebilst (un dažkārt ari pārējiem); spožajai filmu aģentei Kesijai, kurai es ceru līdzināties, kad būšu pieaugusi; producentes darba partnerei Meganai, kura uzņemas visu Fickle Fish slodzi, lai studija manas prombūtnes laikā neban-krotē. Un, protams, vissirsnīgākā pateicība visiem ļaudīm, kuri pērk manas grāmatas un interesējas par tām, - paldies, ka ļaujat man sacerēt arvien jaunus stāstus.

Visbeidzot - paldies Poketam, manam skaistajam, bet prāta ziņā atpalikušajam vācu aitusunim, kurš, sajūtot kaut visniecīgāko briesmu tuvošanos, uzreiz slēpjas aiz manām kājām. Kurš nekad nemilēs mani tik ļoti kā manu vīru. Kurš joprojām nav iemācījies rotaļu ar pasviesta priekšmeta atnešanu. Es mīlu arī tevi, lielais, dumjais, skaistas bailuli!

1

SWAT (Special Weapons And Tactics) - policijas specvienības, kas izmanto armijas tipa vieglos ieročus un specializētu taktiku, veicot īpaši augsta riska operācijas, kuras pārsniedz parasto policijas spēku kompetenci. (Šeit un turpmāk tulk. piez).

2

Vainīgās pēdas nejūt ritmu. (Šeit un turpmāk tulk. no angļu vai.)

3

Careless Whisper (“Bezrūpīgais čuksts”) - britu popmūziķa Džordža Maikla 1984. gadā ierakstīta dziesma.

4

Tu atradīsi vienīgi sāpes.

5

Total Eclipse of the Heart (“Pilnīgs sirds aptumsums”) - velsiešu pop-mūziķes Bonijas Taileres 1983. gadā ierakstīta dziesma.

6

Esi kopā ar mani šonakt.

7

Ivy League - kopīgs apzīmējums astoņām prestižākajām ASV ziemeļaustrumu štatu augstskolām.

Content

Meijere Stefānija Ķīmiķe

1 . NODAĻA

2.NODAĻA

3.NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7.NODAĻA

8.NODAĻA

9.NODAĻA

10.NODAĻA

11.NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

1 4 .NODAĻA

1 5 .NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

2 0. NODAĻA

21. NODAĻA

22 .NODAĻA

2 3 .NODAĻA

2 4 .NОDAĻA

25. NODAĻA

26 .NODAĻA

2 7. NODAĻA

28.NODAĻA

29.NODAĻA

30.NODAĻA

31.NODAĻA

32.NODAĻA

EPILOGS

PAT E I С I В A S

1