Bols Deivids

Ķīnas vilinājums

Deivids Bols

Ķīnas vilinājums

.

PATEICĪBA

Gatavojot materiālus šim romānam, es saņēmu nenovērtējamu palīdzību Ķīnā, kur daudzi cilvēki neliedza man padomu un ieteikumus, vienlaikus izrādot tik sirsnīgu viesmīlību, kurai līdzīgu nekur citur pasaulē neatrast. Viņu vidū bija Ma Yi Sha, Zhang fian Li, Lu H. un Zhao Wenjie. Sigmunds Sers un Viljams Hērsts dalījās savās zināšanās par navigāciju un kuģošanu Jandzi ūdeņos. Tulkojumu un kultūras jomā mani padomdevēji bija Wang Ping, Wang Wei un it īpaši WвngMing Yuи, kuru viņas daudzie draugi un studenti pazīst kā Wenjing. Tolerance, ar kādu viņa uzklausīja manus nebeidzamos jautājumus, ļāva man apjaust ķīniešu neizmērojamo pacietību.

Par palīdzību pediatrijā un ķīniešu tradicionālajā medicīnā esmu pateicīgs dr. Liu Yong un dr. Pei Fen Yan. Citos ar medicīnu saistītos jautājumos palīdzīgi bija arī dr. Tomass Higinss un dr. L. M. Bērds. Bet par varbūtējām kļūdām faktos vai interpretācijā vainojams esmu vienīgi es pats.

Sākot darbu pie šīs grāmatas, es saņēmu vērtīgus ierosinājumus no Džimija Līča. Rakstīšanas gaitā daudzi draugi dalījās ar mani savos vērojumos un spriedumos. Te jāmin Džoiss Kārness, Laura Ūlsa, Čaks un Denīze Elioti, A. L. Deividsons, Dženeta Vēbere, Džozefs Rossa Makgreils, Tomass Barnards, Linzija Bērtona, Erins Makintairs un Iza Plēna. īpaša pateicība pienākas Bārbarai Bērtonai, kura lasīja manuskriptu vairākas reizes un novērsa neskaitāmas kļūdas, Morīnai Baronai par rediģēšanu un Lorai Sesirai par viņas erudīciju. Par draudzību un neizsīkstošu atbalstu darbā esmu pateicīgs Kingam Harisam, Džeimsam Kērtlendam un Bobijam Kavano. Manai aģentei Džīnai Nagarai un viņas darbiniekiem liels paldies par nenogurdināmību un attapību. Neviens rakstnieks nevarētu vēlēties vairāk. Esmu pateicīgs ari Deividam Rozentālam, Čakam Adamsam, Čerilai Veinšteinai, Izoldei Sauerei un visam lielajam izdevniecības Simon & Schuster kolektīvam. Un bez manas sievas Melindas Līčas palīdzīgās rokas manā dzīvē nebūtu ienākusi ne žī grāmata, ne bēmi, kuri to iedvesmoja.

Un nobeidzot gribu izteikt savu atzinību tiem daudzajiem Ķīnas dēliem un meitām, kuri, riskējot ar savām dzīvībām un brīvību, palīdz mazuļiem, kuriem citādi nebūtu ne vārda, ne nākotnes. Viņi vilto dokumentus un dod kukuļus, un nelegāli pārved zīdaiņus no viena ciemata uz citu, tā darot cēlu pagrīdes darbu, lai aizsargātu nelaimīgos bērnus no viņu pašu valdības. Tieši šīs drosmīgās dvēseles drakoniska režīma tumsībā neļauj izdzist humānisma spožajai lāpai.

ĶĪNA grāmatas mākslinieka acīm

Ķīna nevienu neatstāj vienaldzīgu. Šī senā civilizācija rietumnieku acīm dažreiz šķiet tik nesaprotama. Ir lietas, kas izraisa sajūsmu, bet daudz kas rada šoku vai noliegumu. Mums labpatiktos, ka sveša kultūra atbilstu mūsu priekšstatiem par morāli un sadzīves normām. Mēs gribētu to vērtēt atkarībā no savām kultūras dominantēm. Ķīnu nevar izskaitļot ar prātu. Loģiskais, racionālais prāts — Rietumu absolūtā vērtība kopš apgaismības laikiem — nebūt nav noteicošais ķīniešu dzīves modelī. Tam drīzāk raksturīga visu lietu intuitīva uztvere, balstīta tiešā pārdzīvojumā, izpratne, kas nāk no sirds prāta un ļauj apkārtējo ieraudzīt bez mums tik ierastā duālisma, aiz pretrunām pamanīt harmonisko, nemitīgi mainīgo Visuma ainu. Šeit katram priekšmetam ir sava ēna. Šī ēna-zīme simboliskā realitātē ir ļoti svarīga. Tāpēc tāda nozīme ir rituālam, jo tas vieno ar neredzamo pasauli. Ķīniešu sadzīve pārsteidz ar apbrīnojamu praktiskuma un rituāla sintēzi. Jebkura vienkārša darbība šeit var būt arī rituāls.

Lielā Ķīna, tāpat kā Latvija un citas bijušās Austrumbloka valstis, pārdzīvo strauju transformāciju. Norises, kas tajā izbrīnī amerikāņu rakstnieku, latviešu lasītājam liksies saprotamas, jo kopējā pieredze joprojām ir mūsos. Ķīnā bieži ir sajūta, ka to, ko redzu, es jau kaut kur esmu redzējis, ka tā kādreiz ir bijis arī pie mums. Jebkurš vērotājs no Austrumeiropas šeit uzreiz atpazīs to pašu strauji augošo tirgus ekonomiku ar visām tās pretrunām, bet ar īpatnējiem vaibstiem, jo valsts un partija daudz vairāk regulē visus procesus, bet arī* daudz vairāk līdzekļu investē dažkārt gigantiskās kultūras, sporta un sabiedriskās būvēs, ceļos un citur. Šis savdabīgais attīstības modelis, iespējams, izskaidrojams ar “vidusceļa” jēdzienu, kas kopumā caurstrāvo domāšanu Ķīnā, sākot no filozofijas un medicīnas līdz kaujas mākslām un ģimenes attiecībām. "Vidusceļš” ir visu lietu dinamisks līdzsvars. Arī līdzsvars starp nākotni un pagātni — nenoliegt savu pagātni, bet arī neglorificēt nākotni, proti, progresu, kas ir Rietumu virzītājs. Tāpēc Ķīnā, kas ir atteikusies no “kultūras revolūcijas” bēdīgās pieredzes, Lielais Mao joprojām ir sastopams uz naudas banknotēm, un mazās, sarkanās citātu grāmatiņas var atrast antikvariātos starp īstām un viltotām senlietām.

Ķīnā es pirmoreiz nokļuvu pirms dažiem gadiem, kad Heņanas provincē, Saoliņas klostera treniņu centrā apguvu vienu no senākajām psihofiziskajām praksēm — džiin jiuiņ cigun — un saņēmu atļauju mācīt to Latvijā. Diezin vai var uzskatīt par nejaušību, ka divus mēnešus pēc sava kārtējā brauciena uz Ķīnu, manās rokās nonāca šā romāna manuskripts, kura darbība risinās tieši vietās, no kurām tikko atgriezos. Tā ir industriālā Sanhaja un tai tuvās provinces, kas bieži vien tiek sauktas par “ūdens zemi”. Daudzo upju un kanālu izvagotā teritorija nelīdzinās citiem reģioniem. Līdzena zeme ar rīsu laukiem un daudzām pilsētiņām uz ūdens ķīniešu “venēcijām”. Tas arī noteica grāmatas neparasto stilu, tā ilustrēta ar dokumentālām fotogrāfijām no romāna darbības vietām. Attēli veido sižetam paralēlu plūsmu, atbilstoši romāna kinematogrāfiski spraigajam ritējumam, un varbūt ļaus lasītājam labāk sajust Ķīnas “smaržu”.

Aleksandrs Busse

Veltījums bērniem

.

PROLOGS

Sao Liņu vajāja atmiņas par to skaudro ziemu, kad viņa bija izrakuši seklu kapu savam mazulītim. No Mongolijas nākusi neparasti auksta atmosfēras fronte debesis tajā dienā bija darījusi tikpat saltas un svina smagas kā viņas dvēsele. Viņa bija atkārpijusi sniegu un ar asiņojošiem pirkstiem kašņājusi sasalušo zemi. Asaras jaucās ar asinīm. Drīz vien bedre bija pietiekami dziļa, jo tajā guldāmais vīstoklītis bija tik mazs.

Tā bija meitene. Sjao Sji. Maza laimīte.

Bet no laimes nebija ne vēsts. Likums atļāva tikai vienu bērnu, un šis bērns nedrīkstēja būt meitene. Sievietes uzdevums dzīvē bija dzemdēt dēlus, nevis meitas. Dēli nesa tālāk ģimenes vārdu. Dēli mantoja ģimenes īpašumus. Dēli mūza nogalē uzturēja vecākus un kopa to kapus. Meitas bija bezvērtīgas, jo tika aizprecētas prom. To pierādīja simt paaudžu pieredze.

—       Tātad tu tomēr esi atsitusies savā mātē!— Uzzinājis, ka viņa pirmdzimtais ir meitene, vīrs ļāva vaļu niknumam: — Tu esi nolādētā! — Tiesa kas tiesa. Viņas māte bija dzemdējusi četras meitas un nevienu dēlu. Mātesmāte laidusi pasaulē sešus bērnus — visas meitenes. Viņš jau bija raizējies, ka šī nelaime varētu būt pārmantota.

Vīramātes seja, paņemot jaundzimušo, bija drūma. — Es to izdarīšu, — viņa teica Šao Liņai. Bet neko viņai nevajadzēja darīt. Mazulīte atbrīvoja viņu no šā pienākuma. Kaut kas bija iesprūdis viņai rīklē un neļāva elpot, iespējams, ka gļotas. Viņa kampa gaisu, un šajā brīdī būtu līdzējusi pamatīga pļauka. Vīramāte nolika bērnu un aizgriezās. Meitenīte kļuva zila un izdzisa.

Pēc tam Sao Liņa smagiem soļiem brida pa apsnigušajiem laukiem uz pakalnu, kur zem akmens šķembām bija apglabāts viņas vīra vecvectēvs. Tagad vairs nedrīkstēja bedīt mirušos zemē. Zeme bija pārāk vērtīga. Viņai būtu vajadzējis iemest līkīti Jandzi ūdeņos, kas to aiznestu jūrā. Bet viņa to nespēja izdarīt. Tajā dienā viņa savai ģimenei bija upurējusi pietiekami daudz. Tajā dienā viņa Ķīnai bija upurējusi pietiekami daudz. Vairāk upuru no viņas nevarēs prasīt visa mūza garumā.

Bija vēl citas atmiņas. Cits ilgi gaidīts valdības rīkojums, kas uz laiku pārtrauca menstruāciju cikla atzīmēšanu uz īpašas tāfeles ciema centrā. Rajonā tika atļauts vēl viens bērns.

Viņu bērns.

Šoreiz vīrs vēlējās zināt. Viņi izņēma iekrājumus no lādes, kas glabājās zem gultas. Ratos viņa mēroja visu garo ceļu līdz Dzjiņjaņai pie ārsta, kuram bija ultraskaņas aparatūra. Ciema vecās sievas teica, ka tagad visi to izmantojot. Ar ultraskaņu jau pirms dzemdībām varēja noteikt, vai embrijs ir meitene, un tad risinājums bija vienkāršs. Viņai vajadzēja izdzert tik daudz ūdens, ka likās, vēders plīsīs, un tad nogulties uz auksta metāla galda. Ārsts ierīvēja vēderu ar kādu ziedi un piespieda ādai tādu kā mazu bļodiņu. Viņa sasprindzināja redzi, vērojot pelēko, kustīgo masu, kas parādījās uz melnbaltā ekrāna. Pēc brīža ārsts pamāja ar galvu un ekrānā uz kaut ko norādīja.

Sao Lina redzēja tikai traipu. Ārsts teica, ka Šis traips esot meitene.

Un viņai tika izdarīts aborts, kamēr vīrs gaidīja gaitenī. Viņa aizvēra acis, lai izdzēstu no apziņas auksto galdu un ārsta nesaudzīgās rokas, un mēģināja sev iegalvot, ka šī ir labākā iespēja.

Bet ultraskaņa bija ārstu piemuļķojusi. Nonāvētais bērns bija zēns.

Viņas vīrs aiz bēdām un dusmām zaudēja vai prātu. Viņš devās prom, pametis sievu vienu pašu uz galda. Vīramāte veselu nedēļu neielaida viņu mājā> un gulēt vajadzēja ārā, salmos, pie saulē sasilušās kleķa sienas blakus kazām un aitām.

Nākamajā reizē viņa aizgāja no mājām, lai dzemdētu vientulībā. Bērniņš piedzima apelsīnu birzī, saulei spoži spīdot, un vareni brēca, demonstrējot spēcīgas plaušas. Ieraudzījusi, ka tā atkal ir meitene, Sao Lina gribēja sev padarīt galu ar to pašu nazi, ar kuru bija pārgriezusi nabas saiti. Tā šķita vienīgā izeja. Nedrīkstēja pieļaut, lai bērns izposta viņu ģimeni, viņu dzīves. Viņa nevarēja to paturēt, un viņa nevarēja to nogalināt. Bet, bērnu pametot, viņa uz daudziem gadiem nonāktu cietumā.

Tad Šao Liņa iedomājās par savu māsīcu, kura dzīvoja Sudžovā. Ģimene ar viņu nesagājās, jo klīda baumas, ka viņa esot kļuvusi par nakts staiguļu Sao Liņai tas bija vienaldzīgi. Viņai bija nepieciešama palīdzība, un neviens cits to nevarēja sniegt.

Satinusi bērniņu siltā sedziņā., viņa pa taku aizgāja līdz lielceļam, kur kāds zemnieks paņēma viņu savos ratos, Debesu dāvana, — viņš sacīja, skatīdamies uz mazuli un plati smaidīdams. Kamēr rati pa lauku ceļiem kratījās uz pilsētas pusi, bērniņš, ar krūti pabarots, saldi gulēja. Šao Liņa redzēja, ka meitenīte ir skaista, bet centās ar acīm pie viņas ilgi nekavēties, jo tad būtu grūti tās atkal atraut. Apsegusi bērnu, viņa truli blenza nebeidzamajos kāpostu laukos. Nakti abas pārlaida Šeņgaņas pilsētiņā un nākamajā rītā turpināja ceļu ar autobusu.

Sudzova dūca kā bišu strops, visur valdošā trakā steiga bija biedējoša. Adresi Sao Liņa zināja. Sakumpusi viņa klīda pa ielām, pūlēdamās slēpt no svešām acīm bērnu msavu noziegumu. Tiklīdz parādījās kāds policists, viņa aizgriezās aiz bailēm, ka tas varētu ieskatīties viņas sirdī un uzminēt viņas nodomu. Taču neviens viņu neapstādināja. Neviens neko nejautāja. Beigās kāds veikalnieks parādīja ceļu.

Viņas māsīca bija laipna, no dzīves nogurusi sieviete, kuru radinieces ierašanās pārsteidza un iepriecināja. Ja viņa arī bija ielene, nekas par to neliecināja. Viņa līdzjūtīgi uzklausīja Sao Liņas bēdu stāstu. — Es pazīstu kādu cilvēku, kurš varētu līdzēt, — viņa sacīja.

Šis cilvēks ieradās tās pašas dienas pievakarē. Viņam bija tukla, bakurētaina seja. Ģērbies viņš bija vaļīgā rietumnieku uzvalkā un oda pēc zivīm. Šao Liņa pret viņu izjuta instinktīvu nepatiku. Kad viņš iztina bērnu no drēbītēm, lai apskatītu, Šao Liņas apņemšanās sašķobījās. Viņa jau sniedzās pēc bērna, bet māsīca viņu atturēja. — Nav citas labākas iespējas, — viņa čukstēja.

Atnācējs pacēla acis. — Ja negribi, nevajag, — viņš teica. — Bet, ja tu atstāsi bērnu uz slimnīcas kāpnēm, tas tik un tā nonāks pie mums. Šādā veidā tev vismaz būs kāds labums.

—       Kas ar viņu notiks?

—       Viņa dzīvos, skanēja vienkārša atbilde.

Apmierināts ar bērnu, vīrietis to atkal satina segās. Un darīja to steidzīgi, bez maiguma. Izvilcis no kabatas naudas žūksni, viņš noskaitīja dažas banknotes un sniedza tās Šao Liņai. Nedomādama viņa pastiepa roku, tad šausmās un kaunā atrāva to atpakaļ. Viņš nosvieda banknotes uz grīdas viņai pie kājām. Tad nomurmināja atvadu sveicienu Šao Liņas māsīcai. Kad viņš atvēra durvis, no segas apakšas atskanēja varens brēciens. Vīrs nepievērsa tam nekādu uzmanību. Durvis aiz viņa aizvērās. Nevaldāmi elsodama, Šao Liņa sabruka uz grīdas. Māsīca savāca naudu un noglabāja atvilktnē.

Šao Liņa sēdēja uz grīdas, līdz kļuva pavisam tumšs. Vairākas reizes likās, ka viņa tūlīt vems, taču tas nenotika. Viņa atteicās no māsīcas piedāvātā ēdiena un pajumtes.

Kaut cik atguvusies, viņa pietrausās kājās. Tad bēgšus aizbēga naktī un tumsā.

* * *

Tajā vakarā kādā nožogotā teritorijā netālu no Sudžovas iezvanījās telefons.

—    Wei?

—             Man ir vēl viens, — sacīja vīrs ar bakurētaino seju. — Bez papīriem.

-Jā?

—           Šim nav ne vainas. Tikai divas dienas vecs. Veselīgs un labi veidots. Māte īsta skaistule.

—    Ļoti jauki.

—    Es… es par šo gribu vairāk.

Iestājās ilgāks klusums. — Nu, paskatīsimies. Ved viņu šurp.

Šao Liņa meloja vīram un dzimstības kontroles inspektorei, teikdama, ka bērns piedzimis nedzīvs. Vīrs atgriezās pie saviem lauku darbiem. Inspektore vairāk neko nejautāja, jo atbildes viņu neinteresēja.

Ja bērna nebija, kvotas netika apdraudētas.

PIRMĀ NODAĻA

SUDŽOVA Dzjansu province Ķīnas Tautas Republika 1996. gada maijs

TAS SAKAS tāpat, kā vienmēr bija rādījies murgos, tieši tāpat, kā reiz jau bija sācies. Pie durvīm kāds klauvēja. Alisona Tērka gultā tikai mazliet sakustējās. Pat piecas dienas pēc ierašanās Ķīnā viņa vēl nebija atguvusies no sajukušā diennakts ritma. Viņas organisms bija pilnīgi izsists no līdzsvara, un tagad viņa vēl gulēja dziļā, pārguruša cilvēka miegā. Tad ieknukstējās mazulis, un Alisona to pašu bridi bija nomodā. Samirkšķinājusi acis, viņa mēģināja sakārtot domas. Vai viņa bija kaut ko dzirdējusi jau pirms tam, kad ieraudājās Veņa Ll? Istabā valdīja tumsa, logus sedza aizkari.

Aiz muguras bija smaga nakts. Viņa bija mēģinājusi apgriezt mazulītei nadziņus, bet nokniebusi no pirksta galā mazliet ādas. Asiņoja Veņas Lī pirksts, bet raudāja Alisona, juzdamās dumja un neveikla un raizēdamās, ka laikam nekad nekļūs par labu māti. Un tad, kamēr abas sēdēja vannas istabā uz grīdas un Alisona pūlējās pārsiet brūci, kas bija tikai tāda skramba, bet viņas baiļpilnajām acīm šķita briesmīga, Veņa Ll novēlās viņai no klēpja un atsitās ar galvu pret vannu, un tad raudāja abas. It kā ar to vēl nepietiktu, bērnam sākās drudzis un parādījās izsitumi, un vairākas stundas pagāja raizēs un nemierā. Drudzis gan ātri pārgāja, taču Alisona ik pēc divdesmit minūtēm rāvās augšā, lai pārliecinātos, vai bērns vēl elpo un vai viss ir kārtībā. Tikai ap trijiem viņa beidzot iegrima nemierīgā miegā.

I

Pie durvīm atkal klauvēja. Jau stiprāk. Neatlaidīgāk.

Alisona atmeta sāņus apsegu un piecēlās sēdus. Gar sedziņas kūkumu bērna gultiņā redzama bija tikai tumšu matu cirta un maza, kaila roķele, kas pat miegā turēja apskautu Pūku. Kopš abas bija satikušās, Veņa Lī lācīti ne uz mirkli neizlaida no rokām. Alisona nenovērsa no bērna acis, līdz sedziņa tikko manāmi sakustējās. Otrā lielajā gultā viņai blakus ciešā miegā, kāds dots tikai deviņu gadu vecumā, gulēja Tailers. Lai viņu pirms desmitiem pamodinātu, būtu vajadzīga zemestrīce, ar klauvēšanu tas nebija panākams.

Viņa uzģērba peldmēteli un devās pāri istabai, jau pastiepusi roku pēc durvju vērekļa, kad klauvējiens atskanēja no jauna. Viņa attaisīja durvis un savilka peldmēteli ciešāk. Tas bija Nešs Kamerons, viens no amerikāņiem, kurš tāpat kā viņa bija ieradies Ķīnā adoptēt bērnu. Viņš mēdza runāt strupi un valdonīgi. Pret Savu sievu Klēru viņš izturējās vēsi un pat pret savu jauno meitiņu Keitiju — ar šķietamu vienaldzību. Neapsveicinājies un nelaidis Alisonu pie vārda, viņš nobēra:

-          Ir radusies problēma. Varētu būt nopietna. Mēs pulcējamies manā istabā.

Alisona mirkšķināja acis, vēl cīnīdamās ar miegu. Kas? Ko tas nozīmē? Pulcēšanās? Kas par…?

Bet viņš, nenogaidījis jautājuma beigas, strauji apgriezās un aizdrāzās pa gaiteni, pār plecu vēl trauksmaini uzsaukdams: — Pasteidzieties! — Tad apstājās pie Rutas Polardas istabas durvīm un atkal klauvēja. Arī Ruta bija viena no jaunajām audžumātēm. Viņas mazulis bija skaists, ļoti maziņš un trausls. Meitenes vārds bija Tai. Ruta viņu sauca par Ma2o Cālēnu.

Alisona aizvēra durvis un juta, ka sāk mosties bailes. Jau no paša sākuma viņa bija raizējusies, vai tikai atkal kaut kas nesaies grīstē. Tik daudz kas varēja atgadīties, kā jau iepriekš bija piedzīvots… Viņa atgaiņāja šo domu. Tad steigšus uzvilka sporta tērpu, apsvērdama, vai vajadzētu modināt Taileru un Veņu Lī un ņemt abus līdz. Viņa nekad tos nebija atstājusi vienus. Pametusi acis uz pulksteni, viņa redzēja, ka ir tikai dažas minūtes pāri septiņiem. Kamēronu istaba atradās tieši blakus. Viņa nolēma atstāt bērnus guļam Un aši uzšņāpa zīmīti Taileram, pavēstot, kur aizgājusi, tad nostatīja to uz mazā rakstāmgalda.

Pie izlietnes viņa izskaloja miegu no acīm un sasukāja matus. Tad aplūkoja sevi spoguli. Tumši riņķi zem acīm liecināja par ceļojuma grūtībām. Seja bija uzpampusi. Viņa izskatījās briesmīgi. Pārāk daudz reaktīvo lidmašīnu, pārāk daudz pārbraucienu autobusos, pārāk daudz stresa. Viņa paraustīja plecus. Tur neko nevarēja līdzēt. Viņa atgūsies pēc atgriešanās Denverā, kad blakus būs Māršals ar palīdzīgu roku.

Klusi aizvērusi aiz sevis durvis, viņa ielika kabatā plastikāta karti, kas kalpoja par istabas elektronisko atslēgu. Ķīnieši bija viņu pārsteiguši ar savām modernajām viesnīcām. Viņa te drīzāk būtu gaidījusi ieraudzīt parastu metāla atslēgu. Ķīna viņai sagādāja daudz pārsteigumu.

Durvis uz Kameronu istabu bija pusvirus. Alisona viegli pieklauvēja un devās iekšā. Istaba bija pilna — tur jau atradās visas piecas amerikāņu ģimenes, kas bija ieradušās Ķīnā adoptēt bērnus. Lielāko daļu ceļojuma no Savienotajām Valstīm visi bija veikuši kopā un kopā ieradušies bāreņu patversmē pēc apsolītajiem mazuļiem. Šķietami nebeidzamas, nogurdinošas dienas bija aizvadītas dažādajās aviolīnijās un pārpildītos autobusos, daloties gan autiņos, gan nostāstos par zobu šķilšanos un padomos, kā izsargāties no ķīniešu mikrobiem. Viņi nebija nekādi draugi, bet tikai ceļabiedri, ar kuru sabiedrību jāsamierinās, un nu jau visi skaitīja dienas, kad varēs atgriezties Savienotajās Valstīs un dzīvot katrs savu dzīvi kopā ar pārvestajiem mazuļiem.

Klēra Kamerona sēdēja uz krēsla blakus gultiņai, kurā gulēja viņas jauniegūtā meita Keitija. Viņa bija klusa sieviete un pilnīgi pakļāvusies vīra ietekmei. Ja viņa runāja, tad tā bija sūdzēšanās par viesnīcu, ielām, tirgiem un to, ka tikai retais ķīnietis ir labi audzināts un runā angliski. Viņas sejā bija samanāmas asaru pēdas. Ruta Polarda sēdēja uz gultas, turēdama klēpī vēl aizmigušo meitiņu Tai. Ruta bija vientuļā māte, kura uz Ķīnu bija devusies viena pati un arī Tai gatavojās audzināt viena. Lai to izdarītu, bija nepieciešama traka uzņēmība, izturība un arī zināma apsēstība, un Alisonai šī sieviete patika. Blakus Rutai sēdēja Volijs un Rutana Džeksoni. Alisona viņus pazina kā Bībeles sludinātājus no Montānas, nekaitīgus, bet apnicīgus ar pastāvīgo sprediķošanu, ir īpaši, ja tā tika adresēta ķīniešiem, kuri viņos klausījās pieklājīgā atturībā. Bārijs un Sīļa Levini bija reklāmmateriālu izplatītāji no Minesotas, kuri runāja maz un turējās nomaļus no pārējiem. Rodžers un Sindija Lotoni bija fermeri no Austrumteksasas. Viņš — garlaicīgs fanātiķis, kura indes krājumi likās neizsmeļami.

Gaisotne telpā bija saspringta, klātesošie izskatījās noguruši un pēkšņā aicinājuma izbiedēti. Nešs aizvēra aiz Alisonas durvis, tad pievērsās pārējiem.

—       Pirms divdesmit minūtēm man piezvanīja Jī Lina un lūdza jūs visus sapulcināt, — viņš sacīja. Jī Lina, gide un ķīniešu valodas tulks, bija pavadījusi viņus ik uz soļa kopš sagaidīšanas lidostā, tulkojusi un palīdzējusi visās pārrunās — zemē, kurā šie ļaudis bez viņas palīdzības pat tualeti nespēja atrast. Viņa bija lieliska.

—       Vakar vēlu vakarā viņai piezvanījis bāreņu patversmes direktors. Viņš ticies ar kādu vadošu provinces darbinieku. Ar ko tieši — es nesapratu. Liekas, kādu no Iekšlietu ministrijas. Viņš teicis, ka ar mūsu bērniem pieļauta kļūda.

Pēkšņi visi sāka runāt cits caur citu. — Kā to saprast — kāda kļūda? Vēl viena kārtējā nejēdzība? Kāda kļūda tad nu šoreiz? — jautāja Rodžers Lotons. Nešs neiecietīgi atmeta ar roku, noraidīdams jautājumus, uz kuriem nespēja atbildēt.

—       Skaidri nezinu. It kā ģimenēm iedoti nevis bērni ar īpašām vajadzībām, bet veseli mazuļi.

To dzirdot, Alisonai aizrāvās elpa. Tāds patiešām bija viens no Ķīnas valdības nosacījumiem. Viņa bija sagaidījusi bērnu ar kādu kaiti — sirds mazspēju, trūci, vai arī jau vecāku mazuli, kurš sācis iet kājām. Pēc Ķīnas likumiem, lai iegūtu pilnīgi veselus bērnus, audžuvecākiem vajadzēja būt vismaz trīsdesmit piecus gadus veciem un bez bērniem. Pretējā gadījumā viņi varēja pretendēt tikai uz bērniem ar īpašām vajadzībām. Bet likums netika stingri ievērots, un uz adoptēšanu gaidīja tik daudzi mazuļi, kā: viņu grupā visi bija tikuši pie veseliem bērniem. Protams, nevienam pret to nebija iebildumu, un ceļojuma laikā šis jautājums netika cilāts.

Jau sešas nedēļas pirms došanās ceļā ķīnieši Alisonai un Māršalam bija atsūtījuši izziņu par bērna veselības stāvokli kopā ar mazu momentuzņēmumu, kurā bija redzams izbijies zīdainis. Tas bija viss, pēc kā Alisona toreiz varēja vadīties, iepazīstot savu nākamo bērnu. Viņai un Māršalam vajadzēja pieņemt lēmumu par adopciju, balstoties uz vienu fotogrāfiju un vienā mašīnraksta lappusē ietilpinātu informāciju. Alisona bija fotogrāfiju palielinājusi, nokopējusi daudzos eksemplāros un izsūtījusi visiem saviem paziņām. Izziņu viņa lasīja simtiem reižu: Garums: 60 cm. Svars: 5,9 kg. Acis, ausis, kakls: normāli. Zobu nav. Lūpas un aukslējas: normālas. Sirds, plaušas, nieres un liesa: normālas…

Tādā pašā lakoniskā stilā izziņa turpinājās, uzskaitot trīspadsmit mārciņas smagā noslēpumainā ķīniešu mazuļa īpašības. Tā bija rakstīta pirms pieciem mēnešiem, un viņa kopā ar Māršalu lasīja to gultā, mēģinot ar iztēles otu bezkaislīgajiem faktiem piegleznot klāt miesu un asinis, un raksturu. Viņa parādīja attēlu pediatram, kurš atzina, ka “ārēji” viss ir labākajā kārtībā. Tad viņa sāka raizēties par to, ko ķīniešu ārsts varbūt nebija saskatījis. Bija dzirdēts, ka paviršajās medicīniskajās apskatēs nepamanīta varot palikt pat garīga atpalicība vai kurlums.

Adoptēt bērnu ar svešiem gēniem nozīmēja laimes spēli, un šī doma Alisonu nepārtraukti mocīja. — Tāda pati laimes spēle ir arī mūsu gēnus mantojuša bērna laišana pasaulē, — Māršals viņai atgādināja. Viņa raizējās un soļoja šurpu turpu, un sapņoja, un cerēja.

Fotogrāfijā viņa raudzījās veselām stundām. Viņa ar to sarunājās, uzticot tai ģimenes noslēpumus. Pat naktī viņa lūkojās pie modinātājpulksteņa pieslietajā attēlā. No rīta viņa uzsmaidīja mazulim, kura sejiņa vīdēja zem magnēta pie ledusskapja durvīm. Viņa dungoja tam dziesmiņu, mazgājoties dušā, jo acis pat tad kavējās pie vannas istabas spogulim piestiprinātās fotogrāfijas. Katrā rakursā Alisona viņas vaibstos saskatīja kaut ko jaunu. Vakarā bērns izskatījās domīgs, no rīta izbijies. Sejā jautās pievilcība un personība, acīs — attapība. Bērna biogrāfijai viņa izdomāja simtiem variantu. Vai mazulīte tikusi mīlēta, vai arī viņai'darīts pāri? Bāreņu namā vai pie audžuvecākiem? Vai viņa dzimusi pilsētā vai uz laukiem? Kāda bija viņas māte? Vai viņas potītēs iededzināta zīme, kā Ķīnā to mēdzot darīt, lai īstā māte kādu dienu varētu viņu atpazīt?

Pa galvu šaudījās tūkstošiem jautājumu, jautājumu, uz kuriem nekad nebūs atbilžu. Ari tūkstošiem šaubu nelika mieru. Viņa raizējās, vai spēs bērnu iemīlēt, un vai bērns mīlēs viņu. Varbūt viņa nepratīs būt laba māte, varbūt bērnam kaut kas būs vajadzīgs, bet viņa to nesapratīs, un viņš paliks neapmierināts, spiests dzīvot kopā ar māti, kura nespēj nolasīt viņa vēlmes, jo nav viņa miesa un asinis. Muļķīgas raizes, neloģiskas raizes, ietiepīgas raizes, kas nelaida viņu vaļā. Viņa raizējās arī par Taileru, par to, kā deviņgadīgais zēns uzņems centrālās vietas zaudēšanu ģimenē, un viņa raizējās par Māršalu. Vai šis nebija tikai viņas sapnis vien? Vai nepieciešamību adoptēt bērnu viņš sajuta tikpat spēcīgi kā viņa? Varbūt šī viņas vēlme bija savtīga? Varbūt, to piepildot, viņa sagraus lielisku ģimeni?

Nedēļām ritot, viņa iemīlējās fotogrāfijā redzamajā mazulī, taču attēlu neielogoja, jo ietvars bija kaut kas pastāvīgs, un viņa labi zināja — iekams nav nokārtotas formalitātes, nekas nav pastāvīgs un drošs. So kļūdu viņa bija pieļāvusi jau agrāk, iekārtodama bērnistabu gaidāmajam bērnam un tad ciezdama šajā istabā, kad bērns nomira. Kļūdu viņa atkārtoja vēl otrreiz, domājot, ka bērnu jau var uzskatīt par savu, bet tad to zaudēja, jo adopcija nebija iespējama. Ar ietvaru bija tāpat.

Tad bija nācis garais ceļojums uz Ķīnu un raižpilnais brauciens uz bāreņu patversmi, un satraucošais brīdis, kad aukle pasniedza viņai mazo vīstokli. Trīcošām rokām Alisona lobīja nost segas. Vēnai Lī bija tumši mati, biezi un nevaldāmi tie spurojās. Sukāšana nelīdzēja; mati bija īsi un to pašu brīdi atkal saslējās gaisā. Viņai bija lielas, tumšas, ovālas acis, tik maigas un valgas, ka likās — tajās var iegrimt kā ezerā, acis, kas bija dzīvas un ziņkāras un slēpa sevī saprātu un možumu, kūju viņa tik ļoti bija vēlējusies ieraudzīt.

Tad tika rūpīgi pārskaitīti pirkstiņi, un pirmajā piemērotajā brīdī viesnīcas istabā, Taileram piepalīdzot, Alisona mazuli izģērba, lai novannotu. Viņa satraukumā trīcēja, pilna nervoza prieka, izbrīna, cerību un baiļu. Viss bija normāli, viss Savā vietā? kā viņa tik izmisīgi bija vēlējusies. Gan elkoņu, gan ceļgalu locītavas darbojās, un, kamēr Alisona rosījās, Veņa Lī viņu pamatīgi apčurāja un pēc tam apveltīja ar nerātnu smaidu. Tailers smējās, un Alisonas sirds to pašu brīdi izkusa: viņai nu piederēja veselīgs, deviņus mēnešus vecs bērniņš ar humora izjūtu, kuram nebija pat ne tik daudz kā iesnu. Viņa pateicās Dievam par tādu laimi un, turot meitenīti rokās, pati sev pārmeta muļķīgo raizēšanos.

Gaidot dokumentus, viņi viesnīcā bija pavadījuši četras brīnišķīgas dienas. Alisona pamazām mācījās nolasīt no mazajām ačelēm bērna vēlmes un vajadzības, jo acis prata smieties, prasīt, dusmoties, paust apmierinājumu vai aizvainojumu, vai gluži vienkārši miegainību. Sad un tad Veņa Lī pavedinoši piemiedza acis, tas bija nesteidzīgs, seksīgs, daudzsološs skatiens, it kā apgūts kādā augstākās klases bordelī un pats par sevi saprotams, un Alisona, to redzot, skaļi iesmējās.

Trešajā dienā Tailers ietupināja bērnu starp spilveniem un paziņoja, ka mācīšot viņu sēdēt. Angliski paskaidrojis, kā tas jādara, viņš palaida meiteni vaļā. Kādu brīdi viņa drosmīgi noturējās tādā stāvoklī, tad mīksti apvēlās. Pēc vairākkārtējiem mēģinājumiem viņa bija pievirzījusies pārāk tuvu gultas malai un pārkrita tai pāri. Alisonai izdevās viņu vēl kritienā noķert un pasviest gaisā. Veņa Lī caur saviem piecarpus zobiem sajūsmā spiedza. Abu acis sastapās, un kaut kur saskārās arī dvēseles, un šajā mirklī abas saprata, ka nodibinājusies lieliska saskaņa.

Māršals mēdza makšķerēt, uz āķa liekot mušas, bet guvumu parasti iesvieda atpakaļ ūdenī. Taču reizēm uzķērās kāda lielāka zivs, no kuras viņam negribējās šķirties, kuru noteikti vajadzēja pārnest mājās. Tādu viņš mēdza saukt par paturamo.

Alisona zināja, ka nu arī viņai tāds bija — sīciņš, melnmatains, nesēdošs paturamais.

Bāreņu patversmē meitene bija nosaukta par Veņu Lī. Alisonai un Māršalam vārds patika, bet viņi tam vēl pievienoja Meraiju. Veņa Lī Meraija Tērka. Bārene no Ķīnas, nākamā Amerikas pavalstniece.

Jā, lieliski.

Tikai nu lieliskums kļuva problemātisks.

Pēdējo divu minūšu laikā Nešs piekto reizi skatījās pulkstenī.

— Misis Jī jau vajadzēja būt šeit.

Sīļa Levina piecēlās. — Es pagatavošu kafiju, viņa sacīja un sāka darboties ar karstā ūdens termosu, glāzēm un rūgtās, šķīstošās Nescafi paciņām, jo tā bija vienīgā kafija, kuru šeit varēja nopirkt.

Kad viņa sāka dalīt glāzes, ieradās misis Jī — pat pēc ķīniešu standartiem ļoti maza auguma sieviete. Gadus trīsdesmit piecus veca, ogļu melniem matiem un tik baltu ādu, ka tā šķita izstarojam gaismu. Viņa dievināja mazus bērnus. Katru brīvo brīdi viņa pavadīja kopā ar kādu ģimeni, palīdzot tai iemanīties bērna kopšanā, it kā pati būtu pieredzējusi māte, taču savu bērnu viņai nebija. Viņa bija īsta burve, spējīga sameklēt zāles vai speciālo piena maisījumu zīdaiņiem pat nakts vidū, vai arī pēkšņi noorganizēt ekskursiju uz Sudžovas burvīgajiem dārziem un kanāliem. Viņa bija šo ģimeņu pastāvīgā pavadone, kas spēja tikt galā ar visām ceļojuma problēmām un valdības birokrātiju prasmīgi un veikli.

Tādu viņi Jī Linu pazina līdz šim, bet nu bija skaidri redzams, ka viņas parasto savaldību kaut kas bija iedragājis. Viņa izskatījās sakritusies un noraizējusies. Alisonai šķita, ka sejā redzamas asaru pēdas. Pieklājīgi paklanījusies, Jī Lina uzsmaidīja visiem klātesošajiem pēc kārtas.

—       Man ļoti žēl, ka vajadzēja jūs tik agri traucēt, viņa iesāka. Angliski viņa runāja nedroši, bet skaidri. Diemžēl situācija ir ārkārtīgi nepatīkama. Nezinu, kā īsti to lai izskaidroju. Varēja redzēt, ka viņai grūti runāt. Pieklājība prasīja ļauno vēsti izklāstīt lēni un pamazām, bet Jī Linai nebija izvēles — pieklājības normu ievērošanai trūka laika. Man liekas, vietējie varas orgāni nonākuši pretrunās. Radusies nesaprašanās starp Iekšlietu ministriju un Tieslietu ministriju. — Abas šīs Ķīnas institūcijas sacentās par noteikšanu bērnu adopcijā ārzemju pilsoņiem. Tas noveda pie pretrunīgām instrukcijām un procesu novilcināšanas. Jau iepriekšējo mēnešu laikā jaunās ģiuienes ar šīm pretrunām bija sāpīgi saskārušas. Kāds Iekšlietil ministrijas ierēdnis izskatījis visus šajā provincē sagatavotos dokumentus. Viņš informējis Sudžovas bāreņu nama direktoru Liņu, ka šai grupai iedoti viņa izmisīgi meklēja pareizo vārdu iedoti nepareizi bērni.

—       Ko, pie velna, tas… — iesāka Rodžers Lotons, bet Nešs viņu pārtrauca:

—       Lai viņa pabeidz.

Jī Lina pamāja. — Viņš saka, šai grupai pienākas tikai bērni ar problēmām vai vecāki bērni. Nevis veseli bērni. Viņš saka, jums jādod bērni atpakaļ. Viņš saka, — viņa bridi pagaidīja, līdz izsaucieni un elšieni bija pieklusuši, — viņš saka, jūs dabūsiet citus bērnus pirmdien no rīta. Labus bērnus, viņš sola.

Alisona juta, kā asinis sakāpj galvā. Kādu bridi viņa domāja, ka pārklausījusies. Tad kājas saļodzījās, un viņa atkrita sēdus uz gultas.

Ak, mīļais Dievs, ne atkal. Lūdzu, ne atkal.

Ruta Polarda pēkšņi bija piespiedusi Tai sev cieši klāt. Mazulis sakustējās un iekunkstējās. Rutana Džeksone murmināja lūgšanu. Tad iestājās klusums, dzirdētais visus bija novedis šokā.

—       Augstais Dievs, beidzot izdvesa Rodžers Lotons. — Es jutu, ka bez krāpšanās neiztiks.

Jī Lina klusēja, acis nepacēlusi.

—       Es negribu citu mazuli, žēlabainā balsī teica Klēra Kamerona, ne pie viena īpaši nevērsdamās. Viņa pasniedzās pār gultiņas redelēm un noglāstīja Keitijas matus. Viņi tā nedrīkst rīkoties. Vai ne?

—       Tas nu gan ir ārprātīgs joks. Berija Levina seja bija piesarkusi un rokas redzami trīcēja. Viņa sievai Sīlai no pirkstiem izslīdēja kafijas tase. Tā nokrita uz paklāja, un viņa sāka raudāt.

Jī Lina jutās ārkārtīgi neērti, taču saņēmās, lai izpildītu pienākumu. — Es, protams, nemūžam neatļautos jokoties šādā lietā, — viņa nopietni teica. — Man ļoti žēl. Direktors Liņs atbrauks bērniem pakaļ. Viņš ieradīsies astoņos. Mums jābūt gataviem un jāgaida vestibilā.

Pēkšņi visi sāka runāt reizē. Astoņos! Atlikusi nepilna stunda. Pulksteņa tikšķi pēkšņi visu darīja ļoti reālu.

—       Ko mēs varam darīt?

—       Līdz pirmdienai, liekas, neko. Tad varam vērsties ministrijā un visu noskaidrot. Mēs, protams, zvanīsim uz Pekinu. — Jī Lina pūlējās, lai teiktais skanētu cerīgi. Viņa visu iepriekšējo nakti gandrīz nebija gulējusi, mēģinādama glābt situāciju, un smagi pārdzīvoja sakāvi.

— Vai tas ir likumīgi? Vai viņi drīkst tā rīkoties, Neš? — jautāja Klēra Kamerone.

Kas lai zina? Man šķiet, viņi var darīt visu, kas ienāk prātā, un likumus piemērot izdarītajam. — Viņš raudzījās ārā pa logu. — Tie ir vinu likumi, viņu valsts. Un mums nav nekādu dokumentu, kas apstiprinātu adopciju. Viņi bija gaidījuši cerībā, ka notāri gatavo atsacīšanās un adopcijas apliecības, dokumentus, uz kuru pamata bērni varētu iegūt Ķīnas pases un pēc tam Amerikas vīzas. Visiem papīriem vajadzēja būt gataviem jau pirms divām dienām. Neviens nesaprata kavēšanās iemeslus, bet neviens arī īpaši neraizējās. Viņu ceļojuma grafiks pieļāva nelielu aizķeršanos. Adopcijas aģentūra bija viņus atkārtoti brīdinājusi: — Esiet gatavi sagaidīt negaidīto!

Nešs domādams nemierīgi staigāja šurpu turpu pa istabu. — Kamēr notāri savu nav padarījuši, mums ne uz ko nav tiesību. Ne pēc Ķīnas, ne Amerikas likumiem.

— Bet viņi izraudzījās mums bērnus! Viņi atsūtīja mums fotogrāfijas un medicīniskās izziņas! Viņi apgalvoja, ka viss ir sagatavots! Tā bija Sindija Lotone. Tāpat kā visi pārējie, arī viņa sešas nedēļas bija pavadījusi, raugoties abos papīra gabaliņos, kas vēstīja par viņas bērna identitāti un veselību.

—Jā, un viņi visu salaida dēli, — noņurdēja Rodžers Lotons. — Vai arī meloja. — Viņš nikni pablenza uz sievu. Tad klusinātā balsī, bet tā, ka pārējie tomēr dzirdēja, sacīja: — Es tev teicu, ka labāk jābrauc uz Krieviju. Un turklāt mēs tur būtu dabūjuši baltu bērnu. Tev vajadzēja mani klausīt. — Sieva, to dzirdot, piesarka. Viņa grasījās kaut ko sacīt, tad aizvēra acis un šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

—       Apklusti, Rodžer! — aizsvilās Alisona.

Berijs Levins pakratīja galvu. *Kā gan tādam kā tev izdevās apvest ap stūri patronāžas darbinieku?

ds Patronāžas darbinieki ir stulbi kā… — Lotons iesāka.

—       Ciet klusu! — Nešs viņu pārtrauca. - Un domā! Ko mēs tagad darīsim?

—       Ko gan mēs varam darīt? — Levins jautāja. — Nelaist ķīniešu ierēdņus iekšā pa durvīm? Mums šeit nav nekādu tiesību. Esam te ieradušies pēc viņu ielūguma. Tu pats teici, ka mums rfav nekādu papīru. Nekas vēl nav oficiāli noformēts. Bērni mums nepieder. Nav ko galvu lauzīt. Mums tie jādod atpakaļ, kā tiek prasīts. — Viņš atkal sāka staigāt pa istabu, domās iegrimis. — Klausies, es pazīstu Džeku Fentresu mūsu sūtniecības konsulārajā daļā Pekinā. Skolas laikā dzīvojām vienā istabā. Pāris gadu neesmu par viņu neko dzirdējis, bet esmu drošs, ka viņš vēl arvien ir turpat. Pirmdien viņam piezvanīšu. Viņš mums palīdzēs izstrēbt šo putru.

—       Un ja ne? — jautāja Nešs.

—       Noteikti palīdzēs. Tā ir kaut kāda sasodīta birokrātiska cūcība. Pat trešās pasaules valsts valdība nevar atļauties tādus gājienus.

—       Un kā vēl var. Šī te rīkojas cūcīgi jau ļoti ilgu laiku.

—       Jūs teicāt, ka viņi sola dot mums vietā citus bērnus, vai ne? — Levins vērsās pie misis Jī, ķerdamies pie vienīgā cerīgā fakta viņas teiktajā.

Jī Lina piekrītoši pamāja. — Mums ir daudz bērnu. Labi bērni.

—       Nu tad jau tas vēl nav nekāds pasaules gals, vai ne? — Levins sacīja, mēģinādams uzmundrināt sievu. — Šie bērni ir brīnišķīgi. Mēs visi esam tiem ļoti pieķērušies, bet tie mums nepieder, un ir vēl citi, kam mūsu palīdzība ir ne mazāk nepieciešama. Mēs pieķersimies ari tiem un mīlēsim tikpat sirsnīgi.

tKāpēc mēs nevaram paturēt šos bērnus līdz pirmdienai un tad noskaidrot, kam jānotiek? — Sīļa jautāja. — Tad mēs varēsim par visu vienoties.

—       Es jau mēģināju to panākt, — sacīja misis Jī. — Tāpēc ierados ar novēlošanos. Lūdzu ierēdņus nogaidīt līdz pirmdienai. Neviens manī neklausījās. Direktors Lins arī ne. Šādos jautājumos viņam nav nekādas teikšanas. Viņam jāpilda ministrijas pavēles. Viņš saka, jo ilgāk gaidīsim, jo grūtāk to izdarīt. Viņš saka, jādara, kā teikts.

—       Grūtāki — Klēra Kamerone rūgti iesmējās. — Kā viņi var būt tik nežēlīgi? Ak, Dievs, kā es ienīstu šo zemi!

—       Visi cilvēki nav vienādi, — teica misis Jī, zinot, ka vārdi nepalīdz, ka šai atšķirībai padaban nav nekādas nozīmes. — Direktoram Liņam sarunās ar ministriju pagāja daudzas nakts stundas. Viņš par šo rīkojumu ir tikpat apbēdināts kā jūs. — Patiesībā Jī Linu bija pārsteigusi vienaldzība un miers, ar kādu viņš paziņoja šo pārsteidzošo lēmumu, taču viņa bija pārāk pieklājīga, lai to atzītu skaļi.

—       Apbēdināts?— Sīļa Levina izsmejoši iesaucās. — Viņš ir apbēdināts? Tie nav viņa bērni.

— Tie nav arī mūsējie. — Berija Levina balsī atgādinājums par realitāti izskanēja kā viegls pārmetums. Jau padevies šīs neizprotamās varas diktātam, viņš uzlika plaukstu sievas rokai. — Mums nav izvēles, Sīļa. Mums viņa jādod atpakaļ. Pirmdien lūkosim visu noskaidrot.

Un, ja arī tas neizdotos, mēs vismaz dabūsim citu bērnu. Gan būs labi, tu redzēsi. — Sila pamāja un notrauca no vaigiem asaras. Protams, ko gan citu varēja darīt? Viņa paspieda vīra roku.

Kādu bridi neviens nerunāja. Pēkšņais klusums pamodināja Tai, un viņa sāka raudāt. Tad aizvilkdamās klepoja, un Ruta pagrieza viņu uz vēdera un klauvēja pa muguriņu, lai bērns atgūtu elpu. Ruta jau tuvojās piecdesmit gadu vecumam, bija maza auguma un padrukna, ar bieziem, sirmot sākušiem matiem. Viņa visiem patika, gluži kā mīļa krustmāmiņa. Un bija arī vissīkstākā. Pie bērna gultiņas viņa bija aizvadījusi daudzas nakts stundas, dodot tam zāles, kuras ārsts bija parakstījis pret augšējo elpošanas ceļu iekaisumu, un cenšoties atvieglot niezi, ko izsauca mitru autiņu radītais nopietnais ādas iekaisums. Infekcija bija skārusi arī ausis. Rutai piemita izturība, kas darītu godu pat uz pusi jaunākai māmiņai, un viņa nekādi neizrādīja nogurumu, kuru nevarēja nejust. Viņa bija apņēmusies dabūt bērnu uz kājām, un pagurt tagad nedrīkstēja. Visi pa kārtai bija viņai palīdzējuši. Pat Jī Lina vienu nakti pavadīja nomodā, gatavodama piena maisījumu, iebarodama zāles un vannodama bērnu nomierinošā un dziedējošā auzu miltu novārījumā. Tai bija cīnītāja, taču ļoti trausla. Tikko viena vaina šķita uzveikta, piemetās cita. Ruta skaitīja dienas nepacietībā ātrāk tikt ar viņu atpakaļ Savienotajās Valstīs.

—       Uz mani tas nekādā ziņā nevar attiekties, Ruta sacīja. Tai taču ir slima, jūs visi to zināt. Viņa nav…

m Man ļoti žēl, — Jī Lina iejaucās. — Es jautāju arī par viņu. Tai tiek uzskatīta par veselu. Viņas kaites ir pārejošas.

Rutas acis apmācās, un viņa čukstēja tik klusi, ka sadzirdēja tikai Alisona. — Es nevaru viņu atdot. Viņa nomirs, ja es to izdarīšu. To es skaidri zinu. — Tai pārstāja klepot, un Ruta nosēdināja viņu sev klēpī. Bērns pasmaidīja un, mazo roķeli vicinādams, mēģināja noraut brilles Rutai no deguna. Ruta sameklēja somā sulas pudeli, un Tai pievērsās pudelei.

—       Es to gluži vienkārši nevaru darīt, — Ruta šoreiz atkārtoja tik skaļi, ka arī citi to sadzirdēja. Alisona redzēja, ka viņai dreb rokas.

—       Bet es varu, — sacīja Rodžers Lotons. No stikla plauktiņa virs ledusskapja viņš paņēma vienu no mazajām skotu viskija pudelītēm, kādas izsniedz lidojumu laikā, atvēra to un aši iztukšoja. Tad pasniedzās vēl pēc vienas. — Mēs negaidīsim citu bērnu. Mēs atdosim šo un dosimies prom, — viņš teica sievai. — Un lai visi tie draņķi iet ellē.

—       Viņai ir vārds, Rodžer, viņa sieva, jau padevusies, klusi sacīja. -Viņa ir Enija. Lūdzu, sauc viņu tā.

—       Būs labāk, ja tu to aizmirsīsi, pirms neesi viņai vēl vairāk pieķērusies. Enija ir amerikāņu vārds, bet viņa nav amerikāniete un tāda nekad nebūs. Pēc pusstundas viņa dosies atpakaļ un dabūs atpakaļ arī savu veco vārdu, gluži vienalga — kādu.

—       Tā ir Dieva griba, Rutan, — sacīja Volijs Džeksons, pūlēdamies mierināt sievu, kura vēl arvien skaitīja lūgšanas un turēja bērnu apskautu. — Viņš zina, ko dara.

*4 Saprotu, — viņa pamāja šņaukādamās. — Viņā prāts lai…

Alisona to ilgāk nespēja izturēt. Asinis pulsēja deniņos. Šeit kopā viņi neko neizlems. Viņai jātiek atpakaļ savā istabā pie Veņas Lī un Tailera, lai padomātu, lai piezvanītu pa telefonu. Sakopodama gribasspēku, viņa piecēlās un nedrošiem soļiem devās pāri istabai, spraukdamās starp krēsliem un kāpdama pāri izstieptām kājām. — Man viņu nevar atņemt, — Alisona nomurmināja. — Tas nav iespējams. Nešs Kamerons viņu cieši vēroja. Durvis aiz sevis aizcirtusi, viņa skrēja pa gaiteni. Tad neveikliem pirkstiem darbojās ap plastikāta karti, līdz uzzibsnīja zaļa gaisma, slēdzene noklikšķēja, un viņa bija savā istabā. Bērni vēl arvien gulēja. Aizvērusi acis, viņa atspiedās ar muguru pret durvīm. Sirds neprātīgi dauzījās. Bailes radīja nelabuma sajūtu.

Ak, mīļais Dievs, ne atkal. Lūdzu, ne atkal, ne trešo reizi. Es nomiršu, ja tas atkārtosies trešo reizi.

Kaut kas bija jādara. Nekavējoties.

Nav laika.

Jāzvana Maršalam.

Viņa metās pie rakstāmgalda, atrāva somu, rakņājās tajā, meklējot kredītkarti. Sasodīts! Kāpēc tā vienmēr kaut kur pazuda? Beidzot! Viņa pacēla telefona klausuli un sāka spiest taustiņus, ievadot nebeidzamu ciparu rindu, lai dabūtu savienojumu ar ārzemēm. Roka trīcēja, un viņa juta, ka pamazām zaudē cīņā ar bailēm. Trūka elpas, pakrūtē tukšuma sajūta. Un nu vēl sāka mosties Veņa Lī.

Ieraksta salkanā melodija ar savu gauso skanējumu darīja viņu vai traku. — Paldies, ka izmantojat AT&T, — teica balss. — Lūdzu, ievadiet kodu un vajadzīgo numuru, pēc tam savu desmit ciparu piekļuves numuru un jūsu PIN… — Dūcoša skaņa. Viņa steigšus spieda taustiņus, tad, apjautusi, ka kļūdījusies, sāka visu no gala.

—       Sasodīts! — viņa nomurmināja, un tad Veņa Lī sāka brēkt. Alisona aizvēra acis, nolika klausuli un aši piegāja pie gultiņas. Veņa Lī, viņu ieraudzījusi, pasmaidīja. Alisonu pāršalca varens maiguma vilnis, kā vienmēr, uzskatot bērnu. Viņa to uzmanīgi pacēla un piespieda sev klāt. ’-Veņa Lī, — viņa čukstēja, acis aizvērusi. — Māmiņa ir pie tevis. Viss kārtībā.

Bet kārtībā nebija nekas. Itin nekas.

Pat pudele nebija sagatavota. Jo pietrūka laika. Ar vienu roku turot Veņu Lī, Alisona devās atpakaļ pie rakstāmgalda un, ar plecu pieturēdama klausuli, turpināja spiest taustiņus. Kādā brīdī viņa vairs neatcerējās, cik tālu tikusi. Tad, atkal aizvērusi acis, viņa saņēma visus spēkus un centās nomierināties. Mieru, mieru, mieru. Un atkal spieda taustiņus, sirdī lūgdama Dievu, kaut tikai nekļūdītos.

Iestājās klusums, tad klusa dūkoņa, un viņa saprata, ka dabūjusi savienojumu. Vēl pēc dažām garām sekundēm sāka skanēt signāls.

Veņa Lī kļuva nemierīga. Viņa bija izsalkusi. — Nu, nu… Alisona nolaida viņu klēpī un, viegli ucinādama, centās izklaidēt.

Atbildes nebija. Māršal, lūdzu. Pacel klausuli. Veņa Lī saķēra vadu un gandrīz izrāva klausuli Alisonai no rokas. Taisni brīnums, cik tādai mazulītei daudz spēka. Alisona saslējās, pavirzīdama bērnu uz otra gurna un maigi atsvabināja vadu no mazajiem pirkstiņiem.

Tad otrā galā tika pacelta klausule. — Māršal? — viņa izdvesa, bet tad saprata, ka tas ir tikai ieraksts. Viņas pašas balss septiņtūkstoš jūdžu tālumā sacīja: Jūs esat piezvanījuši Tērkiem. Šobrīd nevaram pienākt pie telefona. Lūdzu nosauciet savu vārdu un numuru…

Izmisusi viņa gaidīja ieraksta beigas. Cik lēni gan darbojās tāds aparāts! Māršal, lūdzu, pacel klausuli. Lūdzu. Pēc pīkstiena viņa sāka runāt, kaut zināja, ka viss veltīgi* he Māršal, vai tu esi mājās?… Māršal, pienāc pie telefona! Lūdzu!.** Māršala tur nebija. Viņa nebija ne šeit, ne tur. Viņš nepacels klausuli. Domas auļoja. — Māršal, tu esi man vajadzīgs, var notikt nelaime. Ja saņemsi šo ziņu pusstundas laikā — viņa paskatījās pulkstenī un atskaitīja piecpadsmit stundas — ja tu saņemsi to līdz pieciem pēc vietējā laika, zvani man uz viesnīcu.'Mēs vēl arvien esam Sudžovā. Māršal, lūdzu, nekavējies!

Galvā ieskrēja doma, vai nevajadzētu īsi izklāstīt notiekošo. Māršals bija advokāts, pieradis pie krīzes situācijām, domāja strauji, rīkojās strauji. Viņš būtu bijis šeit, viņai blakus un zinājis, ko darīt, ja nopietns auss iekaisums un augsta temperatūra pēdējā brīdī nebūtu atturējusi viņu no lidošanas un spiedusi palikt mājās. Viņa izlēma, ka tam nebūs nozīmes. Un klusums, kas iestājās pēc šī lēmuma pieņemšanas, lika automātam otrā galā atslēgties. Tas bija “nolicis klausuli”. To pašu brīdi viņa aptvēra savu kļūdu — būtu vismaz vajadzējis pateikt, ka ar Taileru viss kārtībā. Ak, Dievs, viņam taču var uznākt sirds lēkme, dzirdot viņas pārbiedēto balsi un nesaprotot, kas par lietu. Viņa sāka spiest taustiņus vēlreiz, bet tad acis apstājās pie pulksteņa uz naktsgaldiņa.

Septiņi četrdesmit. Divdesmit minūtes.

Māršalam nāksies pagaidīt.

Vēl arvien turot Veņu Lī, viņa pieskrēja pie lielās ceļasomas, kas bija nolikta uz statīva blakus rakstāmgaldam. Atsviedusi sāņus drēbes, viņa meklēja mazo sainīti ar adopcijas papīriem. Tur tas bija, bet attīšana ar vienu roku neveicās. Veņa Lī sāka nepacietīgi pacelt balsi. Alisonai bija vajadzīga palīdzība. Viņa piegāja pie otras gultas. — Tailer! Tailer, mosties! viņa izmisusi sauca. Tad pakratīja zēnu aiz pleca. — Tailer, tev uz brītiņu jāp>āņem Veņa Lī. Vai vari sagatavot viņai pudelīti?… Tailer, mosties! — Tailers sakustējās, bet tas bija viss.

Vēl mierinot mazliet paucinājusi Veņu Lī, viņa izbēra papīrus uz rakstāmgalda un grūstīja tos, līdz atrada meklēto. Uz tā bija Amerikas konsulāta telefona numurs Guandžovā. Apsēdusies pie

telefona, viņa aptvēra, ka nezina, kā dabūt vietējo sarunu. Tad atrāva rakstāmgalda atvilktni, izvilka no turienes viesnīcas reklāmbrošūru un aši pāršķirstīja, līdz atrada vajadzīgo lappusi. “Vietējās sarunas… iekšzemes tālsarunas, maksa iekļauta viesnīcas rēķinā, lūdzu, nospiediet 8, tad…”

Atkal viņa spaidīja taustiņus, pūlēdamās nesteigties, lai nekļūdītos.

Kādu brīdi telefons klusēja, tad atskanēja īsi signāli. Līnija bija aizņemta. Izmisusi viņa nosvieda klausuli. Tad, brīdi padomājusi, pacēla to atkal un nospieda 0. Pēc trim zvaniem atsaucās viesnīcas dežurants.

—       Ni hao, — atskanēja draudzīga balss. — Hallo.

—       Jā, — Alisona sacīja. Man vajadzīgs Amerikas vēstniecības telefona numurs Pekinā. Vai jūs, lūdzu, varētu to sameklēt?

—       Ni hao, — dežurants laipni atkārtoja, nobērdams vēl kaut ko ķīniski.

—       Vai jūs mani sapratāt? Man vajadzīgs telefona numurs.

—       Nummers? — atskanēja piesardzīgs jautājums. — Pakalpojumu birojs?

—       Telefona numurs, — Alisona lēni atkārtoja, dziļi ievilkdama elpu un piespiezdama sevi savaldīties. Daži dežuranti teicami runāja angliski un daži… nu, jā, daži teicami runāja ķīniski. — Es vēlos, lai jūs man sameklējat telefona numuru, — viņa atkārtoja tik skaidri, cik vien spēja.

—       Lūdzu, laipni, — atbildēja dežurants. — Moment. — Alisona gaidīja, domādama, ka viņš griezies pie kāda pēc palīdzības. Laiks ritēja, un nekas nenotika. Viņas nepacietība auga augumā, un tad pēkšņi atskanēja īsi pīkstieni. Saruna bija galā.

Viņa nikni nometa klausuli. Veņa Lī nelaimīgi knosījās. Gribējās atslēgties no visa, pārvilkt segu pār galvu un sākt dienu no jauna. Notiekošajam bija grūti noticēt.

—       Tailer! Celies!

Atgriezusies pie telefona, viņa vēlreiz mēģināja sazvanīt konsulātu Guandžovā. Atkal klusums, taču tad atskanēja normāli signāli. To pašu brīdi pie durvīm klauvēja.

—       Tailer! Vai vari atvērt durvis? — Izstiepusi klausules vadu visā garumā, viņa piebikstīja zēnam ar kāju.

—       Mmm? — Tailers atkal sakustējās.

—       Lūdzu, atver durvis! — Tailers pietrausās sēdus un berzēja acis. Viņš izskatījās apmulsis un īgns. — Atver durvis! — viņa atkārtoja.

Klausulē atskanēja balss. Paldies, ka piezvanījāt uz Amerikas Savienoto Valstu konsulātu. Mūsu darba laiks ir no astoņiem līdz pieciem no pirmdienas līdz piektdienai. Ja jums ir zināms, ar kādu nodaļu vēlaties runāt un jums ir tastatūras telefons, varat zvanīt tūlīt. Ja esat Ķīnas pilsonis un vēlaties saņemt informāciju par vīzām, zvaniet 225. Ja esat amerikāņu uzņēmējs un jums nepieciešama konsulāta palīdzība, zvaniet 221. Ja esat Amerikas pilsonis, kurš nonācis grūtībās, zvaniet… — Viņa pasniedzās pēc pildspalvas un uzšņāpa numuru, bet cerības arvīien vairāk izplēnēja. Laika bija palicis pavisam maz.

Sasodītā tehnika, viņa nodomāja.

Beidzot Tailers atvēra durvis, un istabā ienāca Nešs Kamerons. No viņa sejas izteiksmes Alisona saprata, ka jāliek mierā telefons. Viņa pabeidza pierakstīt numuru un nolika klausuli.

—       Viņi būs šeit pēc piecpadsmit minūtēm, — Nešs sacīja. — Pārējie pulcēsies lejā. Vai jūs nāksiet, vai ne?

Kaut gribējās krist histērijā un raudāt, viņa tikai paskatījās uz Taileru. Tailer, sagatavo māsiņai pudeli, — viņa sacīja.

—       Viņa man nav nekāda māsa, — Tailers atcirta. Jau kopš brīža, kad šī tēma Denverā tika pirmo reizi apspriesta, viņš bija paziņojis, ka nekādu māsu nevēlas, un Veņas Lī klātbūtne viņa nostāju nebija izmainījusi. Katra diena Alisonai bija kā izaicinājums — vajadzēja panākt, lai viņš pieņem Veņu Lī, lai viņš galu galā pieņem arī Alisonu pašu. Viņa tam bija tikai pamāte. Tailers bija Māršala dēls no pirmās laulības, un abu attiecības nepavisam nebija ideālas.

-    Tu teici, ka man nevajadzēs ar viņu noņemties, — viņš atgādināja balsī, kas pauda aizvainojumu un rūgtumu.

—       Zinu, Tailer. Bet, lūdzu. Man nepieciešama tava palīdzība. Man jāaprunājas ar misteru Kameronu.

—       Tētis man to noteikti neliktu darīt.

—       Bet viņa te nav. Nu lūdzu\

Tailers kaut ko noburkšķēja, taču paņēma termosu ar karsto ūdeni, kuru viesnīca piegādāja, un iegāja vannas istabā, kur tika glabāts sausais piena maisījums un pudelītes. Viņa dzirdēja, kā viņš sāk rīkoties.

—       Ko jūs darīsiet? — Nešs atkārtoja. Mums nav daudz laika.

Tajā brīdī, Veņai Lī ķepurojoties pie viņas pleca, skaudrā realitāte lika sevi apjaust visā pilnībā. Tie grib viņu man atņemt. Aizvest prom, atpakaļ uz bāreņu patversmi, apmainīt pret citu bērnu. Tas viss bija pārāk briesmīgi, pārāk negaidīti, pārāk pēkšņi.

—       Es nezinu, — viņa godīgi atzinās, saprazdama, cik gļēvi tas skan. Atglaudusi matus no pieres, viņa papurināja galvu. — Patiešām nezinu. Viņa nekad nebija jutusies tik bezpalīdzīga, tik apjukusi un nedroša. Viņai bija vajadzīgs laiks — laiks pārdomām, laiks lēmuma pieņemšanai. Viņa atkal paskatījās pulkstenī.

Piecpadsmit minūtes.

Vannas istabā kaut kas krita un šļakstēja. — Sasodīts! — Tailers nolamājās. Viņš bija nometis zemē pudeli un tagad vainoja par to Veņu Lī. — Es viņu ienīstu\ — Alisona pūlējās nedzirdēt.

—       Es to nedarīšu, — sacīja Nešs.

—       Kā to sasprast?

—       Tieši tā. Es tik viegli nepadošos. Mums no šejienes jāpazūd. Varam doties uz Sanhaju. Tur ir konsulāts. Pirmdien tas būs atvērts. Viņi mums palīdzēs.

—       Es tikko mēģināju sazvanīt konsulātu Guandžovā. Šobrīd tas nestrādā, bet es dabūju dežurējošā darbinieka telefona numuru.

Nešs atmeta ar roku. Jūs velti tērējat laiku. Nedēļas nogalē tur būs tikai kāds sīks ierēdnītis. Pat ja jums izdosies viņu sazvanīt, tam nebūs nekādas nozīmes. Viņš pierakstīs teikto un apsolīs informēt priekšniecību. Viņš jums ieteiks rīkoties saskaņā ar vietējo varas iestāžu prasībām. Ko gan citu viņš var sacīt? Viņš taču neieteiks jums lēkt ķīniešiem acīs. Turklāt, jūs vēl nebūsies paguvusi izskaidrot situāciju, kad bāreņu patversmes ļaudis jau klauvēs pie durvīm, — Nešs sacīja. Viņš piesita ar pirkstu pie pulksteņa. — Alison, ir sestdienas rīts. Bez trīspadsmit minūtēm astoņi. Viņi to speciāli izkārtojuši tā, lai mēs būtu spiesti pakļauties viņu rīkojumiem. Tas taču darīts ar gudru ziņu. Viņi manipulē ar mums tāpat kā ar visiem. Mēs nedrīkstam to pieļaut, Alison.

Viņa centās nomākt bailes. Situācija šķita bezcerīga. Nešs mirkli klusēja un paskatījās uz Veņu Lī. — Ja jūs tagad viņu atdosiet, tad vairāk nekad ari neredzesiet. Mums jāņem bērni, Alison, un jādodas prom.

Priekšlikums Alisonu apstulbināja. Tas bija pārāk radikāls, pārāk pēkšņs. — Augstā debess, Neš, — viņa beidzot izdvesa. — Te ir Ķīna.

Viņš paraustīja plecus, it kā tam nebūtu nekādas nozīmes. — Mēs tikai aizbrauksim uz Šanhaju, — viņš sacīja. — Astoņdesmit jūdzes! Vai gan tas būs kāds milzu noziegums? Cik lielas nepatikšanas mums var sagādāt vēlme konsultēties ar savas valdības pārstāvjiem? Un vai tad viņi mums ir atstājuši kādu citu iespēju?

Alisonas apziņā neticība cīnījās ar cerību. Daļa viņas būtnes atteicās ticēt Neša teiktajam. Vajadzēja būt vēl kādam ceļam, citādam plānam. Taču, jo vairāk viņa par to domāja, jo spēcīgāka kļuva cerība, ka viņam varbūt tomēr taisnība. Vai Klēra piekrīt?

—       Klēra darīs tā, kā es teikšu. Viņa kravājas. Paklausieties, es nelūgšos un nestrīdēšos ar jums. Varat braukt mums līdzi vai arī iet lejā kopā ar citiem. Man būtībā ir vienalga. Domāju, ka mūsu pozīcijas Sanhajā būs spēcīgākas, ja mūsu būs vairāk, bet pārējie jau ir padevušies. Dievs un baltā rase, un likums, un tā joprojām, viņš sarkastiski teica, domādams Džeksonus un Lotonus, un Levinus. — Dariet, kā gribat, es būšu pie kāpnēm pēc piecām minūtēm. Vēlējos tikai jums šo iespēju piedāvāt. Turpmākais jūsu ziņā. — Viņš pagriezās un devās prom, aizvērdams aiz sevis durvis.

— To visu uzmēzt es netaisos, — no vannas istabas paziņoja Tailers. Pēc brīža viņš iznāca no turienes, nesdams Veņas Lī pudeli. Ar balto pulveri bija notrieptas rokas un vaigi.

—       Būs labi, — Alisona sacīja, paņemdama to no viņa. — Paldies. — Veņa Lī ērtāk iegrozījās viņas klēpī un kāri dzēra. KopŠ šārīta skaudrās pamošanās šis bija pirmais miera mirklis. Viņa atglauda no sejas matus un uzsmaidīja mazajam cilvēciņam savā klēpī. Kad tumšās, mandeļveidīgās acis uztvēra viņas skatienu, sejiņa izplauka smaidā. Alisona sajuta bērna silto ķermenīti, saoda tipisko zīdaiņa smaržu, un viņu no jauna pāršalca dziļš aizkustinājums. Tā bija fiziska jutoņa, spēcīga un aizgrābjoša, un brīnumaina, pilna skaistuma un neaprakstāma prieka. Viņa tik smagi bija pūlējusies, lai pie tās tiktu, tik ilgi gaidījusi.

Domas atgriezās pie Nesa teiktā. Viņa ideja bija tikpat neparasta kā viss, kas šorīt bija noticis. Mest izaicinājumu Ķīnas Tautas Republikas varas orgāniem — tas bija kas neiedomājams, absurds. Ļoti iespējams, arī bīstams. Nē, nu viņa pārspīlēja. Varbūt Nešam taisnība — kas gan tur ļauns, ja viņi aizbrauks uz Sanhaju? Tas nebija tālu. Un ko gan viņi varēja izdarīt Amerikas pilsoņiem? Sievietei, kura cīnījās par pašu ķīniešu apsolītu bērnu? Vai tam varēja būt vēl ļaunākas sekas par Veņas Lī zaudēšanu? Šobrīd viņa neko briesmīgāku nespēja iedomāties.

Viņa saprata, ka droši vien pārkāps kādu likumu. Vajadzēja domāt par Taileru un Māršalu, kuram nebija ne jausmas par to, kas notiek. Nebija neviena, kam lūgt padomu, neviena, ar ko aprunāties. Viņa bija inženiere, kuras pasauli veidoja taisnas līnijas un skaidri aprēķini, un precīzu fizikas likumu noteikta kārtība. Viņa bija paradusi rūpīgi izanalizēt problēmas, apsverot tās no visiem viedokļiem, līdz veidojās loģisks slēdziens. Šajā situācijā nekādas kārtības nebija. Ja arī viņā runāja kāda likuma balss, tad tas bija dabas, nevis fizikas vai matemātikas likums.

Bija uzliesmojis ķīniešu zibens un aizdedzinājis viņas pasauli. Vajadzēja pieņemt lēmumu un darīt to nekavējoties, paļaujoties tikai uz instinktu. Veņa Lī kāri sūca pudeli, un Alisona glaudīja viņas matus. Šis vairs nebija nekāds kabatas formāta divu dimensiju bārenis no fotogrāfijas, kura īso dzīvi varēja ietvert vienā medicīniskas izziņas lappusē. Alisona turēja viņu rokās un sajuta viņas ķermeņa siltumu un viņas prasības. Viņa domāja par ķīniešu untumu, kas bija savedis viņas kopā, un par ķīniešu untumu, kas tagad draudēja viņas vardarbīgi izšķirt. Uzliesmoja dusmas un izaicinājums, un tapa izšķirošs lēmums. Šis bērns nebija nekāda rotaļlieta, kuru var nomainīt pret citu, pakļaujoties kāda anonīrfta ierēdņa iegribām.

Veņas Lī fotogrāfijai nu jau bija savs ietvars. Viņas ietvars.

Un pēkšņi Alisona Tērka pavisam skaidri zināja, ka neies sagaidīt pārstāvjus no bāreņu patversmes.

—       Tailer, mums jākravājas.

OTRĀ NODAĻA

BEZ PIECĀM minūtēm astoņos divi vienādi melni mikroautobusi no Sicjuaņas ielas iegriezās garajā viesnīcas piebraucamajā ceļā. Sargs, kuru viesnīca algoja, lai neļautu pauniniekiem rādīties viesnīcas tuvumā un uzmākties viesiem, no savas būdas iznācis, ar rokas mājienu norādīja, ka ceļš brīvs. Tālāk automašīnas devās garām nevainojami koptiem apstādījumiem, kas pletās abās pusēs līdz pat viesnīcas ieejai. Pirms vēl motora rūkoņa bija apklususi, direktors Liņs no Trešā bērnu labklājības institūta izkāpa no priekšējā auto, seju drūmi apņēmīgā grimasē savilcis. Trīs auklītes no bāreņu patversmes gaidīja otrā mašīnā, kamēr šoferis izkāpa un no ārpuses atvēra viņām durvis. Tās nervozi sarunājās, caur tumšajiem stikliem pētīdamas apkārtni.

Direktors Liņs, drūms birokrāts, kura izskats pauda neapstrīdamu autoritāti, nepacietīgi māja ar roku, likdams šoferiem un auklēm pasteigties. Pārējiem pa priekšu viņš iesoļoja viesnīcā. Netālu no liftiem vestibila centrā atradās plaša atpūtas zona ar atzveltnes krēsliem un zemiem kafijas galdiņiem. Tur viņu gaidīja trīs ārzemnieku ģimenes ar bērniem. Direktors Liņs saīga redzot, ka tur nav Jī Linas, kuras uzdevums bija kārtot šos delikātos jautājumus ar lao wai. Nu, nekas, viņš nodomāja. Viņa angļu valodas zināšanas bija pietiekamas. Viņš tiks galā pats.

Piegājis pie gaidītāju grupas, viņš viegli paklanījās. Sejai bija uzlikta laipna smaida maska, kuras uzdevums bija paust, ka viss ir vislabākajā kārtībā. — Ni hao, — viņš teica tēlotā pacilātībā. — Labrīt! — Berijs Levins par atbildi pamāja ar galvu, bet visi pārējie drūmi klusēja un nereaģēja. Rodžers Lotons viens pats sēdēja nomaļus no pārējiem. Viņa sieva klusiņām raudāja, kamēr Enija kāri sūca pudelīti. Sīļa Levina stāvēja kā sastingusi un gaidīja. Džeksoni, galvas pār savu bērnu noliekuši, lūdza Dievu.

—       Man ļoti žēl, ka sagādāju jums šīs neērtības, — direktors Liņs teica.

—       Tikai nevelciet garumā, — Rodžers Lotons atcirta.

Direktora Lina seja saspringa, taču viņš turpināja tikpat pieklājīgā un laipnā balsī: — Es ļoti labi saprotu jūsu pārdzīvojumus, bet jūs taču arī apzināties, ka Ķīnas likumi jāievēro. Apsolu jums, ka pirmdien no rīta mēs šo kļūdu izlabosim. Jūs būsiet sajūsmā par saviem jaunajiem mazuļiem. Un tagad, lūdzu, kur ir misis Jī? — Ar šo jautājumu viņš vērsās pie Berija Levina, kurš šķita vissavaldīgākais un atsaucīgākais šajā grupā.

Levins paraustīja plecus. — Pirms brīža viņa te vēl bija. Man šķiet, viņa ir uzgājusi atpakaļ augšā. — Kādu brīdi visi neveikli stāvēja, gaidot misis Jī un trūkstošās ģimenes. Neviens nerunāja ne vārda. Direktors aizsmēķēja jaunu cigareti, viņa seju aizklāja dūmu mākonis.

—       Es to vairs ilgāk nespēju izturēt, klusumu pārtrauca Sīļa Levina. — Es nesaprotu, ko mēs gaidām. — Viņa pieglauda sev bērnu, tad piegāja pie vienas no auklītēm un atdeva mazuli viņai. Bērns sāka raudāt. Cīnīdamās ar sevi, Sīļa mirkli vilcinājās. Tad drebošām lūpām beidzot pagriezās un pieķērās vīram pie rokas. Abi kopā aizsteidzās liftu virzienā. Pār viņas lūpām izlauzās skaļš šņuksts.

Auklīte pūlējās bērnu nomierināt, dūdodama, smaidīdama un ucinādama to. Bērns brēca. Tam piebalsoja arī Lotonu mazulis, un troksnis pamudināja Sindiju rīkoties. Viņa piegāja pie otras auklītes un maigi ielika bērnu tai rokās. — Meitenīti sauc Enija, — viņa sacīja. — En—nī, — viņa leni kā izdziedādama atkārtoja. — Viņai patīk, ka viņu tā sauc. — Auklīte nesaprata, bet plati smaidīja. Mazulis vēl arvien raudāja. Sindija izvilka no somas rotaļlietu. — Dodiet viņai šo, — viņa sacīja, paceldama mantiņu gaisā tā, lai Enija to redzētu, tad piespieda pogu, un sāka skanēt melodija. Enija pārstāja raudāt un ieklausījās. — Redziet? Viņai patīk. — Afiklīte turēja rotaļlietu Enijai virs sejas, dūdodama un mierinādama mazo. Bet klusums ilga tikai mirkli; Enija no jauna ieraudājās. Pirms trim dienām situācija bija līdzīga — viņa izmisīgi brēca, kad Sindija viņu pirmo reizi paņēma rokās. Enija protestēja pret pārmaiņām. Sindija ar mokām pasmaidīja un nomāca impulsu palīdzēt bērnu nomierināt. Auklīte bija maiga un pieredzējusi, un acīmredzot mīlēja mazuļus. Gan Enija drīz nomierināsies.

Sindija pagriezās, ar acīm meklēdama Rodžeru, lai kopā dotos uz savu istabu, bet viņš jau soļoja citā virzienā, lai sameklētu kādu atvērtu bāru. Viņas pleci saguma. Viena pati viņa devās uz liftu.

Trešā auklīte gaidīja. Rutana Džeksone kaut ko čukstēja savam mazulim, kuru skaļā brēkšana nebija pamodinājusi. Viņa pasniedza to auklītei kopā ar plastmasas maisiņu, kurā atradās rezerves autiņi, piena maisījums un maza Bībele — cerībā, ka kādu dienu kāds bērnam to lasīs priekšā. Tad abi ar Voliju lēnām attālinājās, ik pa brīdim atskatīdamies, un pa virpuļdurvīm izgāja no viesnīcas, lai dotos pastaigā.

Direktors Lins klusi nopūtās, izjuzdams milzīgu atvieglojumu, jo dramatiska scēna bija izpalikusi. Tas bija briesmīgs die ftn»trieciens viņa reputācijai, taču ne tuvu tik bīstams kā nepatikšanas, kas draudētu, ja viņa blēdības tiktu atklātas.

Viņš jau divas dienas nebija gulējis, kopš izrādījās, ko muļķa ierēdnis viņa prombūtnes laikā sastrādājis. Stresa rezultātā viņam uz muguras un kājām bija uzmetušies sāpīgi augoņi. Sēdēšana un braukšana automašīnā sagādāja tīrās mocības. Taču augoņi būtu mazākā nelaime, ja viņam nebūtu izdevies laikus glābt situāciju. Par laimi, ārzemnieki paklausīgi izpildīja pavēles. Viņš bija pacietīgi gaidījis līdz šodienai, sestdienai, kad, kā zināms, viņu sūtniecības būs slēgtas. Trīs bērni jau bija atgūti. Trīs vēl nāks. Jau pirmdien jauni bērni stāsies šo vietā. Skandāls būs noklusēts un, ja palaimēsies, drīz aizmirsts.

Nu tikai vajadzēja visu aši pabeigt. Nepacietīgi viņš skatījās uz liftiem, ik pa brīdim pamezdams acis pulkstenī un nepārtraukti smēķēdams. Pacietības mērs bija divas cigaretes. — Gaidiet šeit, viņš teica auklītēm. — Noskaidrošu, kāpēc viņi kavējas.

Lins piegāja pie viena no marmora galdiem vestibilā un asā tonī sacīja direktora vietniekam: — Piezvaniet manā vārdā uz lao wai istabu. — Ārzemnieku dīvainos vārdus viņš nespēja atcerēties, tāpēc ieskatījās mazā piezīmju grāmatiņā. — Tērka Alisona, — viņš lasīja. Direktora vietnieks pacēla iekšējā telefona klausuli. Pēc mirkļa dežurants viņu savienoja ar nosaukto istabu.

Alisona, kā sacenzdamās ar laiku, trakā ātrumā meta drēbes ceļasomā. Tailers tikko kustējās, no viņa palīdzību gaidīt bija velti. Viņam bija pašam sava mugursoma, un tajā viņš tagad lika savas lietas, bet darīja to lēni kā gliemezis. Pie tam visu laiku novirzījās no uzdevuma, te sākdams šķirstīt Garnē Gear žurnālu, te knibinādamies ap savu elektronisko spēli.

—       Tailer, lūdzu, pasteidzies!

—       Kas tad nu? Kur mums pēkšņi tā jādrāžas? Līdz šim visu laiku sēdējām vienā mierā.

—       Mums jādodas uz Šanhaju. Mūs gaida. Tas bija… tas ir negaidīts ceļojums.

Šo ziņu viņš uzņēma mierīgi. Viesnīcu viņš bija izpētījis, sākot no tās četriem restorāniem pirmajā stāvā līdz pat bumbotavai sestajā un apkopēju istabiņai, kurā nepiederošām personām ieeja nebija atļauta. Viņš ienīda šo viesnīcu. Trenažieru telpā treneris neļāva viņam cilāt svaru bumbas, jo viņš esot par mazu un varot sevi savainot. — Un šitais mani sauc par mazu, viņš īgņojās, nikni stāstīdams par sīkā vīreļa aizliegumu. Kāds cits darbinieks nebija viņam ļāvis izmantot karstās vannas, apgalvodams, ka to drīkstot darīt tikai no četrpadsmit gadu vecuma. Vienīgā vieta, kur zēnu labprāt ielaida, bija peldbaseins, bet tas viņam likās par aukstu. Tāpēc ziņa par aizbraukšanu nekādu protestu viņā neizraisīja.

Veņu Lī Alisona nesa ķengursomā, kas rokas atbrīvoja rīcībai. Veņa Lī, viņai cieši piekļauta, apmierināti vāvuļoja, turot Pūku vienā un pudelīti otrā rokā, kamēr Alisona steigā pārskatīja savas lietas, apņēmusies izraudzīties tikai pašas nepieciešamākās. Parasti viņa ceļoja ar minimālu bagāžu un agrāk nebija iedomājusies, cik daudz lietu nepieciešams, pārvietojoties ar mazu bērnu. Vajadzēja atbrīvoties no diviem čemodāniem, kurus viņa nevēlējās staipīt līdzi.

Strādājot viņu pēkšņi pārņēma nerealitātes sajūtai Es pametu savas lietas, viņa nodomāja. Izgāzusi viena čemodāna saturu uz gultas, viņa sāka atlasīt nepieciešamo. Džinsi jā. Svīteris — nē. Bija karsts, drausmīgi karsts, un mantu jau tā par daudz. Kleita nē. T-krekliņi jā. Autiņi, salvetes, pudelītes, sausais piena maisījums, ķemme, Veņas Lī pidžama — tas viss tika samests čemodānā.

Tad viņa aizskrēja uz vannas istabu pēc sanitārās somiņas. Savākusi no rakstāmgalda adopcijas dokumentus, viņa sabāza tos lielā aploksnē. Tad pataustīja ap vidukli piesprādzēto somiņu, kurā bija skaidra nauda, ceļojuma čeki un pases abiem ar Taileru. Viss bija savā vietā.

Paskatījusies uz čemodānu, viņa saprata, ka vairāk vietas nav. Lai varētu to aizvērt, vajadzēja uzsēsties uz vāka, tikai tad slēdži beidzot noklikšķēja. Viņa novilka to no gultas un nolaida uz grīdas. Svars izrādījās lielāks, nekā viņa būtu gribējusi, bet vēl kaut ko izmest vairs nebija laika.

Istabā valdīja haoss. Alisona pēc dabas bija ļoti kārtīga, savas lietas viņa vienmēr rūpīgi savāca, tāpēc tagad jutās vainīga istabenes priekšā, kurai nāksies to visu novākt, un tad viņa pēkšņi aptvēra, ka aizbrauks, nesamaksājusi viesnīcas rēķinu. Viņa sabijās, bet tad atcerējās, ka reģistratūrā paliek viņas kredītkartes dati. Viņa samaksās, un droši vien divkāršu cenu par atstāto nekārtību. Nosviedusi uz gultas simt juaņu naudaszīmi apkopējai, viņa jutās labāk.

Kaklā viņa uzkāra fotoaparātu. Tā bija Māršala Leica, kuru viņš bija iegādājies jau pirms abu kopdzīves. Aparāts traucēja bērnam, un siksniņa griezās viņai kaklā. Viņa to noņēma un nolika uz galda. Māršals dusmosies. Nekas, tas taču bija tikai fotoaparāts. Viņa nopirks Māršalam citu.

—       Un to visu tu atstāsi? — Tailers pārsteigts jautāja, kad viņa virzījās uz durvīm. — Un tēta fotoaparātu arī?

—       Mēs jau vēl atgriezīsimies, — viņa sacīja, pati šaubīdamās, vai tas jebkad notiks. Tad uzmeta acis pulkstenim. Tikai nepilnas desmit minūtes, kopš Nešs atstāja istabu, taču likās, it kā būtu pagājis daudz ilgāks laiks. Sirdij dauzoties, viņa atvēra durvis un izvilka čemodānu gaitenī. Tajā pašā brīdī, kad slēdzene aizcirtās, istabā sāka zvanīt telefons. Varbūt tas ir Māršals, viņa nodomāja, taustīdamās pēc atslēgas, un tad ievaidēdamās atcerējās, ka atstājusi to uz tualetes galdiņa. — Tailer, vai savu atslēgu tu paņēmi līdzi? Viņš paraustīja plecus un sāka pārmeklēt kabatas.

—       Lai paliek, — Alisona sacīja. Zvans paliks neatbildēts. Satvērusi smago čemodānu, viņa devās prom pa gaiteni.

Pagriezusi galvu, viņa pārsteigumā noelsās. Nemanīta bija pienākusi Ji Lina un tagad stāvēja, un mulsi skatījās uz čemodānu un Tailera mugursomu. Alisonu sagrāba bailes, un viņa juta, ka vaigos sakāpj sārtums.

Par vēlu. Viņa visu bija sabojājusi. Pieķerta, pirms vēl bēgšana sākusies.

Instinktīvi viņa vēl ciešāk piekļāva Veņu Lī pie krūtīm.

Jī Lina vēl nekad nebija aizvadījusi smagāku nakti. Kopš briesmīgās pavēles par bērnu atdošanu viņa bija zaudējusi kā miegu, tā mieru. Tas nekas, ka šo lēmumu nebija pieņēmusi viņa. Tomēr tas nozīmēja uzticības zaudējumu klientu acīs, kas viņai nebija vienaldzīgi. Viņa jutās apkaunota. Pazemota. Šī ministrijas kaprīze bija satriecoša. Viņas pirmā reakcija bija neticība, tad niknums, bet slāpēts niknums. Ķīnā niknums tika rūpīgi slēpts, tas gruzdēja, bet nekad nekūsāja pāri malām.

No sākuma viņa pavisam mierīgi bija centusies pierunāt direktoru Liņu, apelēdama pie viņa taisnības izjūtas un goda jūtām. Viņš bija dīvaini neatsaucīgs, gandrīz īgns, gatavs padoties rīkojumam bez jebkādiem iebildumiem. Viņa piedāvājās zvanīt uz ministriju, cīnīties. Viņš to stingri aizliedza. Esmu to jau izdarījis, viņš atcirta. Viņa ar direktoru bija tikai pavirši pazīstama un pieņēma, ka viņš ir cilvēks, kurš priekšniecībai pretī nerunā, cilvēks, kurš dreb par savu krēslu un grib to saglabāt līdz pat pensijai. Un viņa zināja, ka tas varētu neizdoties, ja viņš sāktu apstrīdēt katru neloģisku pavēli, kuru saņēma.

Tur nekas nav darāms, viņš sacīja. Mums ir pavēle. Un turklāt, viņš atgādināja, šī ir tikai pagaidu situācija. Ģimenes saņems citus bērnus. Tiem nebūs nekādas vainas. Pēc mēneša viss būs jau aizmirsts. Laiks dziedē visu.

Tad Jī Lina zaudēja pacietību un atgādināja, cik svarīgi ir saglabāt līdzjūtību, aizstāvēt bērnu intereses. Tas direktoru tikai saniknoja. Viņš runāja ar gidi tā, kā tēvs varētu lasīt morāli nepaklausīgam bērnam. Man jums jāatgādina, misis Jī, ka jūs esat tikai savas aģentūras gide, nevis civildienesta amatpersona. Es pūlējos būt pieklājīgs un pacietīgi jūs uzklausīju. Bet šim gadījumam nav nekāda sakara ne ar jums, ne ar jūsu aģentūru. Dariet savu darbu un atstājiet pārējo kompetentu cilvēku ziņā. Viņa vēl mēģināja kaut ko bilst, bet Lina acis apmācās, un tonis kļuva ass. Man ir apnicis jūsos klausīties. Jūsu ietiepība spiedīs mani ziņot aģentūras vadībai par jūsu nevēlēšanos sadarboties. Es patiešām nevēlos redzēt jūsu vietā kādu citu, bet, ja jūs tā turpināsiet, man nebūs citas izejas.

Jī Linai nebūtu grūti padoties, samierināties, nodot šo lēmumu aizmirstībai, tāpat kā tas jau bija noticis ar daudziem citiem. Pazemīgi samierināties ar likteni, ļaujot visam nogrimt tumšajās zemapziņas dzīlēs, kur tas pamazām saruka un izplēnēja, pārstājot viņu mocīt. Tā viņa bija rīkojusies visu mūžu. Un šis ceļš bija nesāpīgāks.

Cik vien tālu sniedzās atmiņa, viņa tika mācīta nekad nesagādāt citiem nepatikšanas, nekad nemēģināt izcelties, nekad skaļi neprotestēt, nekad nelēkt acīs priekšniecībai, nekad pašai nepieņemt lēmumus, nekad skaļi neatzīties savās vēlmēs. Dzīvot pareizi nozīmēja izpatikt citiem tēvam, skolotājam, priekšniekam, vīram, vīramātei.

Indivīds ir mazāk svarīgs par kolektīvu. Vienmēr ievēro vispārpieņemto kārtību. Tāda bija viņas dzīves litānija.

Tad pirms diviem gadiem dzimstības kontroles uzraugs lika viņai izdarīt abortu. Viņa paklausīja, bet operācija bija neveiksmīga, un līdz ar bērnu viņa zaudēja arī olnīcas un nedaudz vēlāk viru, kurš gribēja bērnu un savu nu jau neauglīgo sievu pameta.

Tas viss ir tikai uz labu, gan tu redzēsi, tie čukstēja, kamēr viņa gulēja slimnīcas gultā. Visu Ķīnai. Visu ierastajai kārtībai. Viņa sev iegalvoja, ka tā tiešām ir, jo pretējā gadījumā to nespētu panest. Taču tā bija tikai vāji maskēta krāpšana, pievilcīga no ārpuses, bet pretīga pēc būtības. Viņa bija jauna un viegli ietekmējama, un teicami apguva melošanu. Viņas dzīves laikā Dieva vietā esošo Mao bija nomainījis materiālisms, bet baušļi palika tie paši. Neizrādi savas jūtas, nomāc dusmas. Dari, kā tev liek.

Viņa kļuva nejūtīga, tāpat kā nejūtīgi bija daudzi viņas draugi. Viņa vadīja savas dienas bezdomu tukšumā, mēģinot vīra zaudējumu aizstāt ar darba pienākumiem. Viņa strādāja Ķīnas Starptautiskajā ceļojumu aģentūrā. ĶSCA bija valdības birokrātijas

vistīrākā forma. Kamēr citi zaudēja darbu sakarā ar pārmaiņām ekonomikā, viņas stāvoklis bija drošs, jo valsts bija atvērusi savas durvis un tūrisms zēla un plauka. Viņa apmierinoši runāja angliski un bija iemanījusies veiksmīgi tikt galā ar dažādiem šķēršļiem un īgniem ierēdņiem, un klientu neizpratni, kad tiem vajadzēja tupēt virs bēdīgi slavenajiem caurumiem grīdā, kas Ķīnā tika saukti par tualetēm. Dzeramnaudās viņa saņēma vairāk nekā algā, un klienti pie viņas labprāt atgriezās.

Aģentūrai viņa pelnīja naudu, un darbs tajā viņai bija nodrošināts. Un pat tad plāns melu plīvurs klāja visu, ko viņa darīja. Viņa bija labi iedresēta attiecībā uz ārzemniekiem sakāmo un to, ko nedrīkstēja teikt. Viņa apmeklēja īpašas nodarbības, kur mācīja, kādas maskas kurubrīd valkāt un kādus vārdus izvēlēties. — Ārzemnieku mēs vienmēr varam piemuļķot, — teica instruktors, aci piemiedzis, un tā bija taisnība—arī viņa to prata. Armijas bāze varēja kļūt par policijas barakām, psihiatriskā slimnīca — par rehabilitācijas centru, sieviešu vergu darba nometne — par cimdu fabriku. Lao wdi nesaskatīja starpību. Viņi neprata izlasīt uzrakstus un ieskatīties zem maskām.

Viņa sev iegalvoja, ka mazliet pamēļot nav nekāds grēks. Tā vai citādi Ķīnā to darīja visi. Un tā vai citādi meliem arī ticēja. Tie bija nevainīgi meli, ķīniešu meli, meli, kas tik cieši saaudās ar patiesību, ka drīz vien vairs nebija atdalāmi, un šāda lietu kārtība visiem bija izdevīga. Valdība veicināja melus pat tādās situācijās, kad tie šķita nevajadzīgi, un viņai pat prātā nenāca tos atmaskot.

Darba vajadzībām viņa bija labi apguvusi valdības ideoloģijas doktrīnas par cilvēktiesībām un viena bērna politiku, viņa prata atbildēt uz tūristu netaktiskajiem jautājumiem par dažādu brīvību ierobežojumiem, reformu lēno gaitu un citām kutelīgām tēmām un izmantoja katru izdevību, lai paustu oficiālo viedoklf. Viņa bija atklājusi melu veidu, kas bija patīkams valdībai, patīkams tūristiem un arī viņai pašai. Sajā jomā viņai bija lieli panākumi. Tajā, ko viņa sacīja, savā ziņā bija daudz patiesības, pat ja tā būtu visai pabalējusi patiesība.

Viņas sirdsapziņa snauda mazu melu mīkstajā gultā, gultā, kurā gulēt varēja, kaut miegs nekad nebija dziļš un spirdzinošs. Tā viņa dzīvoja divus gadus.

Līdz pienāca pavēle apmainīt bērnus. Tajā naktī Jī Lina melu nastu izjuta smagāk nekā jebkad pirms tam. Tā bija muļķīga, skumja, bezjēdzīga cīņa par ietekmi starp sīkiem varas pārstāvjiem, kuri pastāvīgi sacentās par stāvokli, naudu, kontroli ar guanxi — alkatības un bezkaunības ieročiem. Jā, valsts pārvalde bija patvaļīga, bet patvaļīgas pavēles jau bija kļuvušas par normu. Kurš gan Ķīnā to nezināja? Ar patvaļību iemācījās sadzīvot. Pavēli, ko šodien izdevusi Sabiedrisko lietu ministrija, rīt varbūt nomainīs Tieslietu ministrijas pavēle, un kā vienu, tā otru par nebijušu padarīs Sabiedriskās drošības ministrija. Tāds bija ren zhi: valdīja indivīdi, ne likumi. Viņa zināja, ka mazuļu īstās mātes bija spiestas no tiem atteikties, un nu ārzemniekiem, kuri bērnus tik ļoti gribēja adoptēt, pēkšņi tos atņēma. Kopš olnīcu zaudēšanas viņai vēl nekas nebija tik ļoti sāpējis. Viņa raudāja spilvenā un dauzīja to ar dūrēm.

Par spīti ciešanām, viņa atkal negribot ieslīdēja vecajā rutīnā. Varbūt, viņa dzirdēja pati sevi sakām, varbūt direktoram Linam taisnība. Drīz vien šī briesmīgā pavēle jau piederēs pagātnei. Nāks citi bērni, citas ģimenes, kam jāpalīdz.

Ej tālāk, Jī Lina. Ej tālāk, sekojot laikmeta garam. Viņa pati sevi ienīda par šo domu.

Kad atausa gaisma, viņa sadūšojās piezvanīt provinces gubernatoram. Taču savienojumu nedabūja. Gluži automātiski viņa devās uz viesnīcu, kur pārgurusi, aizmiglotām acīm un sakauta, viņa traucējošo, sīko protesta balsi guldīja tik pazīstamajā aizmirstības kapā. Viņu gaidīja darbs. Viņu sauca pienākums.

Pēc pulcēšanās Kameronu istabā viņa pavadīja uz viesnīcas vestibilu tās trīs ģimenes, kuras jau bija gatavas sagaidīt bāreņu patversmes darbiniekus, tad ar liftu uzbrauca atkal augšā, lai palīdzētu pārējām. Lifta durvis klusi atvērās, un viņu sveicināja stāva dežurante, jauna, izdarīga sieviete, kura stāvēja aiz rakstāmgalda sava stāva viesu drošības un vajadzību sardzē. Kāpjot ārā no lifta, Jī Lina paskatījās rokas pulkstenī. Laika bija palicis pavisam maz. Pa garo, tumšo gaiteni viņa steidzās uz Alisonas Tērkas istabu. Steigties lika pienākums. Nebūtu pieklājīgi likt direktoram Liņam gaidīt.

Tad viņa uzdūrās Alisonai un Taileram ar viņu bagāžu. Viņai ne viemēr bija saprotams, ko pauž rietumnieku sejas izteiksme, taču

Alisonas sejā viņa lasīja bailes un vainas apziņu, un vēl kaut ko, kam viņa neatrada vārdu, jo pirmo reizi mūžā, pati to neapzinādamās, Jī Lina stāvēja aci pret aci ar savu sirdsapziņu.

—       Misis Tērka? Jī Lina nedroši bilda. Vai jūs vai jums vajadzīga…? Viņa nezināja, kā pabeigt jautājumu.

—       Es… mēs nevaram to darīt, — Alisona stostījās, nezinādama, ko teikt.

—       Piedodiet, kā, lūdzu? Es nesaprotu. Kas ir tas, ko jūs nevarat darīt?

—       Atdot viņu. Mēs dodamies prom. Lūdzu, nemēģiniet mūs atturēt.

Jī Lina truli blenza — vispirms uz Alisonu, tad uz Taileru, kurš savukārt jautājoši vērās Alisonā, tad atkal uz Alisonu. Alisona apņēmīgi pacēla smago čemodānu. Vairāk neko neteikusi, viņa devās prom pa gaiteni. Jī Lina, galīgi apmulsusi, sekoja. Alisona negāja uz liftu. Viņa devās uz kāpnēm.

—       Dodaties prom? Jī Lina atkārtoja, juzdamās kā pēdējā muļķe. Viņa bija nogurusi, smadzenes nestrādāja. — Lūdzu, apstājieties! Lūdzu, paskaidrojiet!

—       Jūs nevarat mūs atturēt. — Tas bija Nešs Kamerons, kurš stāvēja savas istabas durvīs — tieši pretī kāpņu telpai. Aiz viņa parādījās Klēra ar Keitiju klēpī. Nešs nostājās starp Alisonu un Jī Linu, pārņemdams iniciatīvu. Viņš bija nedraudzīgs un strups.

—       Piedodiet, no kā atturēt?

—       Mēs nevēlamies ļaut jūsu valdībai atņemt mums bērnus. Mēs dodamies uz sūtniecību Pekinā, — viņš meloja. — Varat informēt savu priekšniecību, ja citādi nevarat, bet, ja patiešām vēlaties mums palīdzēt, tad griezieties apkārt, ejiet prom un izliecieties, ka neesat mūs redzējusi.

—       Uz Pekinu? — Tailers jautāja Alisonai. — Tu teici, ka mēs dodamies uz Sanhaju. — Alisona viņu apklusināja ar savu visizteiksmīgāko “ne tagad” skatienu.

Jī Lina nebilda ne vārda. Pekina, Sanhaja — tas nāca kā zibens spēriens. Dzirdēto bija grūti aptvert, un pagāja labs brīdis, iekams tas nonāca līdz apziņai. Viņa paskatījās uz Nešu un piedzīvoja

jaunu pārsteigumu. Viņam aiz muguras stāvēja Ruta Polarda ar čemodānu vienā rokā un autiņu somu otrā, bet sīciņā Tai, lakatā iesieta, karājās viņai uz krūtīm. Rutas seju klāja sviedri, taču tā bija drūmas apņēmības pilna. Ieraugot Jī Linu, viņas acīs pazibēja baiļu izteiksme. Viņi bija gribējuši no gides izvairīties, kamēr Nešs uz ielas sameklēs taksometru. Nu šis plāns bija apdraudēts.

Saspringts klusums šķita ilgstam veselu mūžību, kamēr amerikāņi un ķīniešu gide stāvēja gaitenī un skatījās cits uz citu, un neviens nezināja, kā rīkoties tālāk.

No savas vietas liftu tuvumā stāva dežurante vēroja šo dīvaino grupu, jo uzmanīja visu, kas notika viņas stāvā. Nu viņa devās pa gaiteni tās virzienā. Ruta Polarda redzēja viņu nākam un saprata, ka jāpasteidzas. Viņa nebija dzirdējusi sarunas sākumu, taču instinktīvi sajuta, ka brīdis ir kritisks. No visiem amerikāņiem Ruta Polarda ar Jī Linu bija vislabāk iepazinusies, jo abas tuvināja rūpes par Tai. Kaut arī Rutai Jī Lina ļoti patika, viņa zināja, ka gide strādā valdības vai vismaz kādas valdības aģentūras uzdevumā un ka šobrīd tiek nostādīta neapskaužamā situācijā.

—       Lūdzu, Jī Lina, — viņa aizlauztā čukstā vērsās pie gides. — Es zinu, ka jums nav vienalga. Neļaujiet tam notikt. Šī ir Tai vienīgā cerība. Ļaujiet viņai palikt ar mani. Ļaujiet mums visiem iet. — Rutas acīs sanesās asaras, un viņa ciešāk piekļāva sev mazuli.

Šajā brīdī Jī Lina izšķīrās par liktenīgu lēmumu. Viņas sirdī neticība cīnījās ar prieku, bailes ar cerību. Viņa domāja par tām trim ģimenēm, kuras viņa bija atstājusi vestibilā, un tām, kuras tagad stāvēja viņas priekšā. Pirmā grupa iemiesoja kārtību un paklausību, kas bija viņas dzīves vadlīnija. Kamēr otra — viņa nespēja formulēt, ko īsti iemiesoja šī. Bet, palūkojusies uz bērniem un ieklausījusies pati savā sirdī, viņa pieņēma lēmumu nevis pienākuma, bet gan sirds vadīta. Tajā brīdī karjera vairs nelikās būtiska, vispārpieņemtās normas vairs nelikās svarīgas, sekas — nu, viņa taču varēja izmeloties. Galu galā tas viņai tik labi padevās. Viņa varēja attaisnoties ar nezināšanu vai apjukumu. Tas nebija svarīgi. Jo vairāk viņa par to domāja, jo stingrāka kļuva viņas apņemšanās. Nebija svarīgi, kā viņi pēc tam rīkosies. Šoreiz ne. Vārdi steidzās domai pa priekšu.

—       Bet jūs nevarat doties tādā ceļojumā vieni paši bez pavadoņa, — Jī Lina sacīja. — Jūs pat nevarēsiet izkļūt no Sudžovas. Visur ir varas pārstāvji. Policija. Tā…

—       Ar vai bez palīdzības, bet mēs to izdarīsim, — Nešs apņēmīgi teica. Tagad, lūdzu, laidiet mūs garām. Mēs ejam. Viņš pastiepa roku, lai atvērtu duncis uz trepju telpu.

—       Pagaidiet — es jums palīdzēšu.

Nešs viņu noraidoši atstūma. Es nerunāju par rītdienu, kad bērni būs mums jau atņemti, — viņš strupi noskaldīja. — Rīt būs par vēlu. Mēs to nedarīsim. Mēs viņus neatdosim. Mēs cīnīsimies.

—       Jā, jā, es zinu. Es saprotu. Es jums palīdzēšu, — Jī Lina atkārtoja. Es jums palīdzēšu šodien. Es jums palīdzēšu tūlīt.

Direktors Liņs nepacietīgi spaidīja lifta pogu. Viņa niknums auga, kuņģis dumpojās, augoņi smeldza. Viņš nebija cilvēks, kuram kāds var likt gaidīt, vienalga, vai tie būtu nejēgas un nekauņas lao wai, vai kāds cits. Viņi nebija atbildējuši uz telefona zvaniem un nebija nobraukuši lejā. Nevarēja saprast, kur palikusi Jī Lina. Iepriekšējā vakarā viņa ar savu neatsaucību un tiepību bija viņam pamatīgi bojājusi nervus. Vajadzēs parunāt ar viņas priekšniecību. Varbūt viņa tup mājās un īgņojas? Bet nē, teica taču, ka viņa esot šeit. Ja tā ir, kur viņa un pārējie kavējās?

Lifts apstājoties nodunēja, un viņš iekāpa, tad vairākkārt nospieda pogu, lai aizvērtu durvis. Visos liftos šī poga nezin kāpēc nedarbojās; spied, cik gribi, nekas nenotiek. Viņš nepacietīgi gaidīja, līdz, paklausot kādai mistiskai pavēlei, durvis aizvērās un viņš brauca augšā uz ceturto stāvu.

Jī Lina strauji domāja, paļaudamās uz instinktu. Iestūmusi visus kāpņu telpā, viņa pagriezās, lai sagaidītu šurp nākošo stāva dežuranti.

—       Ldojia> — teica dežurante, laipni smaidīdama. — Piedodiet, bet vai šie viesi brauc prom?

—       nu. Nē. Tikai dodas nelielā izbraukumā.

—       Kāpēc pa kāpnēm? Vai tad ar liftu nav ērtāk?

—       Viņiem tā patīk, — Jī Linas skatiens bija stingrs. — Vajagot izkustēties.

—       Līdz šim viņi vienmēr brauca ar liftiem, — dežurante mulsi aizrādīja. Jī Lina tēlotā nepacietībā paraudzījās pulkstenī. Kuru katru brīdi no lifta varēja izkāpt direktors Liņs. Ja viņš parādītos, viņi būtu pazuduši. Kā gide, kas vienmēr kontrolē situāciju, viņa smaidīdama laipni pamāja Alisonai un Taileram, aicinādama kāpt lejup pa kāpnēm.

—       Lūdzu, piedodiet, — dežurante neatlaidās, — bet kāpēc viņi ņem līdzi bagāžu? — Notiekošais viņai nepatika. Viņa nevēlējās maksāt par nozagtu viskiju, alu vai saldumiem.

—       Istabās esot pārāk maz vietas. Jī Lina meloja veikli kā arvien. Viņas tonis kļuva noraidošs. No meitenes vajadzēja tikt vaļā. —Daļu mantu viņi grib nodot bagāžas glabātavā, ja tas jūs tik ļoti interesē.

—       Es tikai gribu palīdzēt. Varbūt man izsaukt nesēju? Cienījamiem viesiem nevajadzētu staipīt smagu bagāžu.

mXiexie, būyho. Nav nekādas vajadzības. Piedodiet, bet mums jāiet. Jī Linas skatiens nepārprotami teica, ka saruna beigusies. Viņa iegāja kāpņu telpā un aizvēra aiz sevis durvis. Tad izdvesa nopūtu. Pasākums nebūs no vieglajiem. Ķīnā valdīja pārāk liela kārtība, viss bija pārāk labi izplānots, pārāk publisks. Pat vienkārša stāva dežurante varēja visu izjaukt. Viņa pat pieļāva, ka meitene atvērs trepju telpas durvis, taču soļi pa gaiteni pamazām attālinājās. Iespējams, lai brīdinātu reģistratoru pirmajā stāvā, Jī Lina nodomāja.

—       Lūdzu, pasteidzieties, — viņa kā vienmēr pieklājīgi mudināja, un visi devās lejup pa betonēto kāpņu šahtu, somām neveikli berzējoties gar sienu. Mazuļi bija cieši apskauti, visi pūlējās kustēties ātri un bez trokšņa.

Viņa lika tiem apstāties vāji apgaismotā otrā' stāva kāpņu laukumiņā. Pirmajā stāvā apgrozījās pārāk daudz viesnīcas darbinieku. — Gaidiet mani šeit. Es sameklēšu transportu un atnākšu jums pakaļ. Ir svarīgi ievērot klusumu. Bāreņu patversmes direktors atrodas viesnīcā. Jau meklē jūs, man liekas. — Jī Lina pagriezās un ātri noskrēja pa atlikušo kāpņu posmu, atgrūzdama vienas un tad otras ugunsdrošās durvis, kas veda uz vestibilu. Viņa izsteidzās ārā pa galveno ieeju un devās tieši uz mašīnu stāvvietu, kur sarunādamies un smēķēdami gaidīja šoferi. Aizmugurējā mikroautobusa šoferi viņa pazina, tas bija kārns pusmūža vīrs, vārdā Vans, kura braucamais piederēja viņa bagātajam tēvocim. Atsevišķiem reisiem viņu bieži izmantoja ĶSCA, taču šorīt viņu bija nolīgusi bāreņu patversme. Viņš sveicinot pieklājīgi pamāja ar galvu.

Atvērusi pasažieru nodalījuma durvis, viņa iekāpa automašīnā.

— Lūdzu, nāciet, — viņa sacīja, piespiezdama sevi izturēties mierīgi par spīti saspringtajiem nerviem.

Šoferis Vans pārsteigts viņā paskatījās. Man lika gaidīt direktoru Liņu, lai brauktu atpakaļ uz bāreņu patversmi.

Jī Lina tik autoritatīvi, cik vien prata, atbildēja: — Apstākļi ir mainījušies. Tūlīt mums jāved lao ivai. Direktors Liņs tiksies ar mums vēlāk.

Šoferis Vans vilcinājās. Man direktors jāinformē, viņš, būdams pienākuma cilvēks, bilda.

—       Esmu to jau izdarījusi, — Jī Lina atcirta. — Nāciet tūlīt. Mani klienti gaida.

Šofera Vana izturēšanās pauda bažas. Tas bija ļoti neparasti. Viņš pavēles vienmēr izpildīja precīzi. Taču Jī Linas aģentūra viņa tēvocim bija izdevīgs klients. Viņam nepatika pašam pieņemt lēmumus, tāpēc viņš izvēlējās drošāko ceļu paklausīt pēdējai pavēlei, tai, kuru bija devusi viņa.

Direktors Liņs skaļi klauvēja pie Alisonas istabas durvīm. Neviens neatvēra. Tad, paskatījies piezīmju grāmatiņā, viņš devās tālāk pa gaiteni uz Kameronu istabu. Atkal klauvēja, un atkal bez rezultātiem. Tajā brīdī no Rutas Polardas istabas iznāca stāva*dežurante kopā ar apkopēju. Viņa izskatījās nomierinājusies. Neviena no dārgajām viskija pudelēm nebija pazudusi, un sievietes mantas vēl atradās istabā. Protams, viņa pārbaudīs arī pārējās, taču sākotnējās šaubas likās nepamatotas. Ieraudzījusi direktoru pie Kameronu istabas durvīm, viņa steidzās tam pretī.

—Ni hao, — viņa pieklājīgi sveicināja. — Vai jūs meklējat lao tvai?

—       Shi.

Dežurante norādīja uz kāpņu telpu gaiteņa pretējā pusē. — Visi tikai pirms brīža aizgāja, — viņa pakalpīgi ziņoja.

Viņš pārsteigumā nosēcās. Pa kāpnēm?

Viņa pamāja. Lao wai palaikam rīkojās neizprotami. — Gide bija kopā ar viņiem.

Direktors Liņs pakratīja galvu. Ārzemnieki patiešām uzvedās muļķīgi, kāpdami pa kāpnēm, ja ēkā bija lifts. Taču viņu no tām atturēja kā smeldzošie augoņi, tā pārmērīgā smēķēšana. Viņš devās atpakaļ pa gaiteni, sašutis par nekaunīgajiem lao wai, kuri ignorēja pulksteni un instrukcijas. Viņa neapmierinātība ar Jī Linu auga augumā. Viņš kļuva aizvien niknāks.

Pirmajā stāvā, dodoties pāri vestibilam pie auklītēm, viņa seja kļuva aizvien drūmāka. Tikai trīs bērni, tāpat kā līdz šim; neviens ārzemnieks nebija redzams.

-          Kur pārējie? viņš strupi vaicāja.

Viena no auklītēm papurināja galvu. Mēs domājām, ka jūs ieradīsieties kopā. Šeit neviens nav bijis.

Direktors Liņs aplaida acis vestibilam, ar skatienu meklēdams durvis uz kāpņu telpu. Pat lēni kāpjot, viņiem jau sen vajadzēja būt šeit. Viņš aizsmēķēja cigareti. Aiz stikla sienas, kas no vestibila atdalīja restojrānti, viņš ieraudzīja uzrakstu IZEJA un devās uz turieni. Izspraucies pa durvīm, viņš nonāca tukšā gaitenī, kas veda uz saimniecības izeju. Vienā pusē atradās ugunsdrošas durvis. Atvēris tās, viņš nonāca kāpņu telpā un ieklausīdamies paraudzījās augšup.

Nekā.

-          Jī Lina! — viņš sauca. Klusums. — Jī Lina! — viņš sauca vēlreiz un, dzirdot savu saucienu atbalsojamies betona šahtā, apjauta: kaut kas — viņš vēl nezināja, kas — kaut kas nav kārtībā.

Ļaudams metāla durvīm aizcirsties, viņš pa gaiteni steidzās uz izeju. Te bija viesnīcas darbinieku valstība. Durvis veda gan uz virtuvēm, gan veļas mazgātavu. Zem uzraksta NESMĒĶĒT stāvēja pavārs ar asinīm notrieptā priekšautā un smēķēja cigareti.

-          Ni hao, — direktors Liņs sacīja. Pavārs klusējot pamāja ar galvu. ~ Es meklēju dažus lao wai.

Pavārs nospļāvās uz grīdas. — Jūs tos noteikti atradīsiet. Šī viesnīca čum un mudž no lao wai. — Direktors Liņs saviebās, aptvēris, cik muļķīgs bijis viņa jautājums. Pavāra lūpas savilkās nicīgā smīnā aiz prieka, ka izdevies piesmiet uzpūtīgu zhi shi fen zi cietinātā rietumnieku uzvalkā.

—       Tā mā de!— direktors nolamājās. — Nekļūsti bezkaunīgs. Pieci lao ivai ar maziem bērniem. Ķīniete kopā ar viņiem.

Pavārs nokremšļojās un spļāva vēlreiz. Šoreiz viņš norādīja uz durvīm. — Tikko aizgāja.

Direktors metās ārā pa durvīm un iznāca uz rampas, kur drūzmējās nesēji un strādnieki stūma ratiņus ar produktiem. Tieši tobrīd aiz stūra pazuda automašīna, kas izskatījās līdzīga viņa noīrētajai. Nosviedis cigareti, viņš metās lejā no rampas un cauri autostāvvietai, bet, vēl līdz stūrim neticis, jau smagi elsa. Katrs solis sagādāja tādas sāpes, ka gribējās raudāt, taču bailes bija stiprākas par sāpēm, un viņš skrēja tālāk. Viesnīcas priekšā, kur ceļš sadalījās, viņš redzēja melno auto ienirstam satiksmes plūsmā. Nespēdams ticēt savām acīm, viņš, sviedriem līstot, devās uz galveno ieeju. Pēkšņi viņam pamira sirds. Tur gaidīja tikai viens melns mikroautobuss un viens šoferis. Otrs bija pazudis. Viņš jau pa gabalu izkliedza jautājumus gaidošajam šoferim, bet, saklausījis atbildes, rupji nolamājās.

Beidzot direktors Liņs bija spiests ticēt neticamajam. Viņš stāvēja, kampdams gaisu. Caur kreiso roku izskrēja asa sāpe. Vai tiešām sirdslēkme? Viņš gandrīz vēlējās, kaut tā būtu.

Vajadzēja kādam zvanīt.

Tunam Gandzi?

Nē, nemūžam! Tu zini, ko viņi ar tevi izdarīs, ja uzzinās. Tu zini, ko viņi izdarīs ar tavu ģimeni.

Viņš metās vestibilā, lai tiktu pie telefona. Vajadzēja ticēt, ka policija savu darbu veiks. Vajadzēja cerēt, ka tas tiks izdarīts ātri. Un, kad notvers Jī Linu — ja viņš vēl būs dzīvs, kad tas notiks — viņš labprāt pats personiski viņas maigi zeltaino pēcpusi pārvērtīs asiņainā gaļas gabalā.

TREŠĀ NODAĻA

ĶĪNA.

Šis vārds nepārtraukti atbalsojās Alisonas apziņā, kamēr ļ viņi riņķoja pa akmeņiem bruģētajām Sudžovas ielām. Veņa Lī bija ērti iekārtojusies viņai klēpī un ar vēl neizdīgušajiem zobiem centās iekosties grāmatā ar biezām kartona lapām.

Domās nogrimusi, Alisona raudzījās ārā pa logu; acis pievērsās te pagodas daudzpakāpju jumtam, te kādai cipresei, tad no jauna aizmiglojās, pasaulei aiz loga izplūstot, visam izplūstot, kad apziņa atgādināja, ko viņa bija izdarījusi, nē — ko viņa patlaban darīja.

Ķīna. Pats vārds viņai šķita tikpat eksotisks kā šajā vārdā nosauktā zeme. Himalaji un Lielais Ķīnas mūris; Guiliņas apburošie kalni; džonkas Taihu ezerā ar vēja piepūstām četrstūra burām; no rīta miglas iznirušie pagodu jumti; Sjiaņas porcelāna armijas; Tiaņaņmeņas īstās armijas. Pūķi un tīģeri; Marko Polo un Cingizhans, zuši un suņi pusdienās. Tās nebija tikai ārzemes, tā bija pavisam cita pasaule. To viņa bija sajutusi jau pašā pirmajā reizē, izlidojot no Honkongas, kad abi ar Taileru bija piespieduši degunus reaktīvās lidmašīnas iluminatoram ceļā uz īsto Ķīnu. Britu kolonijai pazūdot zem mākoņiem, viņa bija izjutusi satraukumu, kas mijās ar neskaidrām bažām. Viņa nespēja atbrīvoties no bailēm, ko bija dzemdējuši neskaitāmie nostāsti par mistisko zemi, kurai viņi tagad lidoja pāri, skumju un noslēpumainu, un traģisku zemi… Ķīnas Tautas Republika. Sarkanā Ķīna. Baiļu un Mao zeme, skaistuma un noslēpumainības, un ciešanu zeme.

Viņa saprata, ka tas ir muļķīgi, bet šī zeme vēl arvien lika viņai justies neomulīgi, un viņa pati nezināja — kāpēc. Viņa novīpsnāja pati par savām domām. Tas viss taču piederēja pagātnei. Aukstā kara blēņas. Kopš tiem laikiem Ķīna bija mainījusies. Valsts bija nometusi ideoloģijas jūgu un atvērusi savas durvis pasaulei. To

pierādīja viņas pašas ceļojums. Taču viņa bija ieradusies, lai iegūtu bērnu, un delikātajā adopcijas procesā viegli varēja rasties sarežģījumi; par to viņa reiz jau pārliecinājās Savienotajās Valstis. Visi apgalvoja, ka Ķīnā adopcija esot drošāka un vieglāka, ka turienes mātes nekad nemeklējot savus bērnus, nekad necenšoties tos atdabūt. Taču pilnīgi droša viņa nekad nebija jutusies. Lai ko cilvēki teica, kaut kur zemapziņā visu laiku gruzdēja bailes, līdz šajā rītā tās izlauzās uz āru spožās liesmās.

Ķīna. Automašīna šķērsoja vairākas attekas un tad brauca gar Lielo kanālu, kurā drūzmējās smagi piekrautas liellaivas, kas pa šo seno impērijas ūdensceļu devās uz Haņdžovu vai Pekinu. No kanālu ūdeņiem pacēlās gadsimtiem veci akmens mūri, kuri slēpa dzīvesveidu, kuru viņa nekad nebija sapratusi. Te bija tēlu un izjūtu, un spēcīgu impresiju jūklis, kas viņu biedēja, jo vairāk tāpēc, ka no tā visa viņa spēja uztvert visai maz. Viņa bija inženiere. Viņai visu vajadzēja saprast no sākuma līdz galam, bet Ķīnā tas nebija iespējams. Viņa bija lasījusi ceļvežus un skatījusies filmas, taču tas viņu nebija sagatavojis realitātei. Runa nebija tikai par ainavu. Trokšņi un pat smakas nelīdzinājās nekam agrāk sastaptam. Pārtika bija dzīva. Spaiņos locījās zuši, pie pārdotavām ārpusē šūpojās uz āķiem ar galvu uz leju pakārti cāļi, un asinis no tiem pilēja uz ielas. Viņa nespēja izlasīt ne laikrakstus, ne uzrakstus uz ielām, ne ēdienkarti. Viņa jutās muļķīgi, šķirstot savu ceļvedi un ar pirkstu norādot, ko vēlas ēst, spējot pateikt tikai pašus vienkāršākos vārdus, un arī tad izrunājot tos nepareizi, jo mute atteicās veidot svešās skaņas. Un ne vienreiz vien viņa sajauca arī grafiskos apzīmējumus, dodamās vīriešu tualetes virzienā. Pat Tailers orientējās labāk. Viņa nezināja nekā par vietējiem likumiem, visai maz par tradīcijām un mūziku.

Viņa te jutās kā bērns — bezpalīdzīga, bezcerīga un naiva, kā svešā jūrā iemesta.

Ķīna. Kliedzošu pretstatu zeme. Nācija, kas spēja radīt Sudžovas Tīklu meistara dārza izsmalcināto skaistumu. Tā bija maza dzejas, glezniecības un dīķu paradīze, kur fengshui remdēja katru ienācēju, kur pat Tailers bija godbijībā apklusis. Lotosa ziedi spoguļgludos dīķos, graciozi paviljoni, kurus rotāja kaligrāfijas mākslas paraugi, izcili gleznojumi, akmens skulptūras un raupjas klinšu alas. Tāds klusums, tāds miers. Taču aiz šī dārza vārtiem šī pati nācija varēja būt skarba un draudīga. Tā piespieda sievietes atteikties no saviem bērniem vispārējas labklājības vārdā. Alisonu tas satrauca, taču tieši šajā sakarā viņa bija ieguvēja. Viņa atradās šeit tikai tāpēc, ka pastāvēja tāda skarba un draudīga Ķīna, citādi viņas te nebūtu un viņai nebūtu arī bērna. Sabijusies, ka šādas kritiskas pārdomas varētu nest nelaimi, viņa centās izmest tās no galvas. Bērns viņas rokās bija svarīgāks par politiku, svarīgāks par nācijas morāli. Viņa nekā nevarēja darīt Ķīnas labā, bet šī bērna labā viņa varēja darīt daudz.

Ķīna. Akmens tiltu graciozās arkas. Viņa apbrīnoja to smalkās līnijas un, kā jau profesionāle, domās aprēķināja to kravnesību, noskatoties, kā sīkstas sievas ar nēšiem stiepa smagus spaiņus. Viņa ieskatījās tām sejā, kā jautādama. Vai šī ir viņas māte? Viņas tante? Vai tā izskatīsies arī viņa? Kā izveidotos viņas dzīve, ja liktenis mūs nebūtu savedis kopā? Un kā būs tagad? Vai es to zināšu? Vai varēsim palikt kopā? Kāds tirgonis cīnījās ar smagi piekrautu labības vezumu; kāds cits stūma rokas ratiņus ar kaušanai paredzētu cūku. Autobusi bija piebāzti ar pasažieriem un cāļiem, un augļu kastēm.

Viņi pārbrauca pāri vecās pilsētas aizsarggrāvim, un viņa noskatījās, kā pūķveidīga laiva lēni paslīd zem tilta, lai dotos uz festivālu, kur tā piedalīsies mūžsenajā rituālā — ātruma un krāsu demonstrēj umos.

Automašīna apstājās satiksmes sastrēgumā. Viņiem blakus piebrauca motocikls ar diviem policistiem. Vecākais, kurš sēdēja blakusvāģī, ar skābu sejas izteiksmi raudzījās tieši Alisonā. Viņa ātri novērsās, ciešāk apskaudama Veņu Lī. Satiksmes plūsma atjaunojās, un policisti aizbrauca tālāk, neizrādījuši par viņiem nekādu interesi, tomēr sirds Alisonai dauzījās. Viņa nekad mūžā nebija darījusi neko neatļautu, nebija pārkāpusi ne likumus, ne noteikumus. Bibliotēkas grāmatas viņa atdeva noteiktajā termiņā, atļauto braukšanas ātrumu nepārsniedza. Ja veikalā kasiere kļūdījās un izdeva vairāk naudas, viņa to atdeva atpakaļ. Nodokļus viņa nomaksāja līdz pēdējam centam un bez rindas nekur nespiedās.

Un tomēr policijas tuvums lika sirdij sisties ātrāk. Mājās, Kolorādo, kad aiz muguras piebrauca policijas auto, viņai aizžņaudzās

rīkle, gaidot gaismas signālus un sirēnu, kas tā arī neatskanēja. Viņa instinktīvi bijās no varas pārstāvjiem. Ķīnā to visu vēl ļaunāku vērta viņas personiskās bailes, nezināšana, Ķīnas vēsture un milzīgais daudzums uniformētu cilvēku visapkārt. Gan dažādās krāsas, gan zvaigznītes un svītriņas simbolizēja valdības dzelzs roku.

Jā, viņa zināja, viņa baidījās no policistiem. Visiem policistiem.

Un nu pirmo reizi mūžā bailēm bija pamats.

Ķīna. Viņa par šo zemi zināja vien to, ka ir pārkāpusi tās likumus un piesavinājusies vienu no tās bērniem. Paskatoties no Veņas Lī uz Taileru, viņu sagrāba šaubas.

Viņa baidījās.

Viņa nožēloja, ka nav stiprāka, vairāk pārliecināta par sevi un visu pārējo.

Kā gan lai zinu, vai rīkojos pareizi, ja man nav ne jausmas, ko īsti daru?

*  * *

Viņi sēdēja mikroautobusa aizmugurē, Alisona pie loga, Tailers viņai blakus ejas malā ar Game Gear klēpī. Jī Lina sēdēja priekšā blakus šoferim. Aiz viņas Nešs, Klēra un Keitija aizņēma vienu no platajiem sēdekļiem. Ruta Polarda sēdēja Alisonai priekšā un noņēmās ar slimo Tai.

Alisona pataustīja Veņas Lī autiņu. Tas bija mitrs, un viņa sāka bērnu pārģērbt. Tailers šajā procedūrā noskatījās ar nepatiku. — Viņa neko citu nedara, kā tikai ēd, čurā un guļ, viņš sacīja.

Alisona pasmaidīja. — Tu darīji tieši tāpat, kad biji viņas vecumā.

Tailers aizsvilās. — Nemaz ar* ne! Tu mani tad pat nepazini! — Tas bija viņa parastais paņēmiens — atgādināt, ka Alisona nav viņa māte. Viņa uz to nereaģēja.

—   Nu, visi zīdaiņi izturas diezgan vienādi.

—          Es ne. — Viņš no jauna pievērsās savai video spēlei. — Kāpēc tu man meloji? — viņš jautāja, acis nepacēlis.

—   Vai tad es meloju?

—   Istabā tu man teici, ka mēs dodamies uz Šanhaju.

—   Tie nebija meli. Tieši tur mēs arī dodamies.

—     Vestibilā Nešs Jī Linai teica, ka mēs braukšot uz Pekinu. Pats dzirdēju.

—     Nebrauksim vis. Mēs dodamies uz konsulātu oanhajā.

—     Tātad viņš ir melis?

—     Mēs tobrīd vēl paši īsti nezinājām, ko darīsim. Situācija ir sarežģīta, Tailer.

—     Es neesmu nekāds maziņais. Es daudz ko saprotu.

—     Zinu. — Viņš tiešām daudz saprata, turklāt ļoti labi.

—     Bez tam ar meliem es nedomāju oanhaju vien. Tu man neteici, ka mēs bērnus zogam.

Alisona pameta skatienu uz priekšā sēdošajiem. Neizskatījās, ka viņos kāds klausītos. Reizēm viņu pārsteidza tas, cik ātri Tailers aptver situāciju. — Zogam. — Diplomātisks izteiksmes veids Taileram bija svešs. Ar viņu runājot, nebija iespējams paslēpties aiz tādām frāzēm kā — to saprot tikai pieaugušie.

—     Mēs nezogam bērnus. Kas tev liek tā domāt?

—     Nevajag turēt mani par muļķi. Cilvēki neslēpjas viesnīcas kāpņu telpā un neļāvās ārā pa sētas durvīm, lai dotos apskatīt kādu stulbu tūrisma objektu. Nekad agrāk mēs tā nerīkojāmies. Turklāt es dzirdēju, kā Ruta sarunājās ar Klēru. Viņas sačukstējās un domāja, ka es nedzirdu, bet es dzirdēju. — Zēna acis bija satumsušas. Viņš dusmojās. — Teikdams, ka tu melo, es domāju tieši šos melus. Tu vienmēr apgalvo, ka meli ir ne vien tas, ko tu pasaki, bet arī tas, ko tu nepasaki. — Viņš izbaudīja savu mazo uzvaru, jo zināja, ka šoreiz Alisonu pieķēris.

Darbodamās ap bērna drēbītēm, viņa apsvēra veidus, kā atbildēt. Skaidrs, ka ilgāku laiku viņu apmānīt neizdosies — tas jau nebija izdevies no paša sākuma turklāt, vai nu viņai tas patika, vai ne, viņš visā notiekošajā bija iejaukts. Viņš bija pietiekami vecs, lai zinātu, kas īsti notiek.

Alisona ieskatījās zēna skaistajās, zilajās acīs, kas tik bieži lūkojās viņā ar dusmām un nicinājumu, un vēl arvien loloja cerību kādu dienu panākt lūzumu. Viņu attiecības bija sarežģītas, un pašreizējā situācija tās neuzlaboja. Alisona bija cerējusi, ka ceļojuma laikā varēs pastāvīgi būt ar viņu kopā, bet nu mazulis prasīja visu viņas uzmanību, un Tailers jutās vēl vairāk atstumts nekā pirms

tam. Maršalam vajadzēja būt šeit kopā ar viņiem un dalīties pienākumos, bet viņu no kājām bija nogāzusi slimība. Viņa pieglauda Veņu Lī plecam un centās iemidzināt. Taču meitenītei miegs nebija ne prātā, viņa ķepurojās un grozījās, līdz tika atpakaļ Alisonas klēpī.

—     Mums ir domstarpības ar dažiem ķīniešu ierēdņiem, — viņa sacīja. — Tie grib, lai dodam atpakaļ Veņu Lī un pārējos bērnus. Bet mēs nevēlamies to darīt.

—     Bet kāpēc tu nepajautāji man? Mums vajadzēja piekrist. Vajadzēja atdot viņu atpakaļ. Es viņu tā kā tā negribu.

—     Tā nerunā, Tailer, lūdzu! Tu taču to nedomā nopietni.

—     Domāju gan! Bērniem esot jārunā patiesība, un šī ir mana patiesība. Es viņu negribu. Es negribu māsu. Nekad neesmu gribējis, bet jūs ar tēti jau man nejautājāt. Jūs paši izlēmāt.

Nu ari Alisonā modās dusmas, un viņas balss kļuva asa. — Ir jautājumi, kuru izlemšanā deviņu gadu vecumā vēl nevar piedalīties, jaunais cilvēk! Un jautājums par māsiņu ir viens no tādiem.

—     Tas nu ir galīgs sviests. — Viņš zināja, ka Alisona šo vārdu nevar ciest. Pirms viņa paguva kaut ko teikt, Tailers uzgrieza viņai muguru un izlikās iegrimis video spēlē.

—     Gide Jī, es tev atgādinu, ka man lika nogādāt mazuļus Bērnu labklājības institūtā. Bet tu liec man braukt uz Huņinu. — Šoferis Vans bija satraukts. Gide bija likusi viņam nogriezties uz jauno šoseju, kas savienoja Nankinu ar Šanhaju.

Jī Lina pamāja ar galvu. — Shi. Mums uz vienu dienu jātiek Sanhajā. Lao tuai vēlas apskatīt Bundu. Šovakar mēs atgriezīsimies Sudžovā.

—     Sanhajā? To es nevaru. Tādas instrukcijas man netika dotas.

—     Es dodu tev citas instrukcijas, Jī Lina pavēloši sacīja. % Man apnikusi tava nekaunība un tavi jautājumi. Vai tu vairs nevēlies sadarboties ar ĶSCA? Vai tā tu pakalpo savam klientam?

—     Man jāpiezvana tēvocim, — Vans žēlabaini tiepās.

—     Esmu to jau izdarījusi, vari man ticēt. Brauc!

Nešs Kamerons paliecās uz priekšu, uzmanīgi ieklausīdamies sarunā; viņa atlētiskais augums bija sasprindzis. Kaut arī valodu viņš nesaprata, bija skaidrs, ka šoferis pret kaut ko protestē.

—     Kas par lietu? Nešs jautāja Jī Linai.

—     Viņš negrib braukt uz Šanhaju. No rīta viņš saņēma citu pavēli. Viņam radušās aizdomas.

—     Viņš strādā jūsu aģentūrai. Pavēliet viņam!

—     Es tā darīju, bet šodien viņš piekomandēts bāreņu patversmei. Viņš grib uz turieni zvanīt.

Kamēr viņa runāja, šoferis strauji nobrauca ceļa malā netālu no liela krustojuma. Citi šoferi nikni taurēja, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. Izvilcis no apvalka mobilo telefonu, viņš nospieda dažus taustiņus.

Jī Lina uzlika roku uz šofera pleca. — Deng dengl — viņa skarbi izmeta.

Gides sejas izteiksme runāja skaidru valodu. Nešam ar to pietika. Pastiepies uz priekšu, viņš sagrāba šofera plecu. — Liec nost! — viņš skaļi un draudīgi sacīja. Šoferis mēmā izbrīnā raudzījās uz ārzemnieku ar lielo degunu. Angļu valodu viņš nesaprata, taču Nešu saprata. Apņēmīgi papurinājis galvu, viņš sāka satraukti runāt klausulē.

—     Shushu, ir nepatikšanas…

Nešs metās uz priekšu un izsita telefonu šoferim no rokas. Tas nokrita uz grīdas un pavēlās zem pasažieru sēdekļa. Apstulbumā nolamājies, šoferis pastiepa roku, lai to atgūtu. Nešs viņam spēcīgi iebelza pa ausi.Nē! — iekliedzās Jī Lina. — Izbeidziet! — Bet Nešs neklausījās. Šoferis bija pārbijies; viņš skatījās uz priekšā esošo satiksmes apli, ar acīm meklēdams policijas posteni, kuram tur vajadzēja būt. Ieraudzījis meklēto, viņš ieslēdza ātrumu. Mašīna salēcās uz priekšu, tad apstājās, jo motors bija noslāpis.

No pēkšņā rāviena Alisona ar galvu atsistās pret aizmugures logu. Viņa ciešāk piekļāva sev Veņu Lī un ar otru roku apskāva Tailera plecus. Tailera video spēle nokrita uz grīdas un paslīdēja zem sēdekļiem. Ruta iespiedzās un gandrīz izlaida Tai no rokām. Klēras soma apvēlās, no tās izbira pudelītes un autiņi, bet Keitiju viņa turēja stingri.

—     Kas notiek? — Alisona iesaucās.

Šoferis iedarbināja motoru un ieslēdza ātrumu. Kad viņi atkal rāvās uz priekšu, Nešs vēlreiz pastiepās priekšējā sēdekļa virzienā, un Alisona ar šausmām aptvēra, ka viņš uzbrūk šoferim. Spogulī viņa ieraudzīja tā asiņaino ausi. — Neš! Izbeidz! viņa iebrēcās, bet Nešs trieca šoferi pret durvīm. Tas ar galvu atsitās pret logu, un stikls ieplaisāja. Mašīna pēkšņi apstājās. Satvēris stūri, Nešs ierāpās priekšējā sēdeklī un piespieda šoferi pie durvīm. Tad parāva rokturi, un durvis atvērās. Vans izvēlās uz ceļa. Atskanēja skaļa taurēšana un nikni uzkliedzieni, kad taksometriem un velorikšām, un velosipēdistiem vajadzēja apbraukt nokritušo. Vans kādu mirkli palika nekustīgi guļot, tad lēnām un nedroši uztrausās kājās. Roku galvai piespiedis, viņš apsvēra situāciju. Tad sāka saukt policiju.

Satiksmes apļa vidū uz paaugstinājuma stāvošs policists regulēja satiksmes līdzekļu plūsmu. Ieraudzījis, ka no sava braucamā izveļas cilvēks, viņš iepūta svilpē, lai pievērstu sardzes būdiņā sēdošā kolēģa uzmanību. Tas sāka skriet uz mikroautobusa pusi.

Tā pasažieri bija sēdekļos ieķērušies un apstulbuši. Jī Lina spieda plaukstu pie mutes; pēkšņais uzbrukums bija viņu pārsteidzis pilnīgi nesagatavotu. Šī bija viņas pirmā sastapšanās ar vardarbību, un skaņa, ar kādu šofera galva atsitās pret logu, noveda viņu šokā.

—     Vai tev prāts? — Alisona kliedza. — Kāpēc tu tā darīji?

—     Apklustiet! — Nešs atcirta. — Jī Lina, kur jābrauc?

Jī Lina saņēmās un paskatījās pa logu, lai orientētos. Pazinusi krustojumu, viņa norādīja ar roku. — Tur. — Viņiem vajadzēja braukt pa apli tieši garām satiksmes regulētājam uz paaugstinājuma, lai tiktu līdz vajadzīgajam ceļam. Nešs iespieda pedāli grīdā un padrāzās garām policistam, kurš noskatījās, mēms aiz pārsteiguma.

Nešs atļāvās savilkt lūpas nīgrā smaidā, kad aizmugures spogulī redzamās figūras saruka aizvien mazākas. Viņš jutās apmierināts. Drīz sāksies pakaļdzīšanās.

Skolā viņu saukāja par “Trako Nešu”. Viņš bija Kela auguma un izskatīgs, pārgalvīgs un impulsīvs, teicams sportists ar pirmatnējas cietsirdības iezīmēm raksturā. Pirmo reizi piedaloties skolas futbola mačā, viņš izdarīja svarīgu atklājumu. Viņš gandrīz aizsūtīja pie tēviem kādu pretinieka komandas spēlētāju, pārlauzdams tam atslēgas kaulu. Viņu noraidīja no laukuma, bet komandas biedri kopš tā brīža uzlūkoja viņu ar daudz lielāku cieņu. Iedvest citos bailes nenācās grūti, jo viņš pats baiļu nepazina. Spēks deva varu. Futbolā, hokejā, sieviešu sabiedrībā — viņš izcēlās visur un vienmēr, bija ciets un reizēm nežēlīgs.

Nešu vadīja tieksme sevi apliecināt. Viņš ziemā viens pats uzkāpa Elkapitanā pa visstāvāko nogāzi un vasarā ierīkoja sev apmetni Klinšu kalnu sniega laukos virs mežu joslas. Viņš lidoja ar savu planieri un neapstājās pat tad, kad viņa labāko draugu, kurš planēja blakus, lejup ejoša gaisa strāva ietrieca kalna nogāzē. Ar paša uzlabotu BMW motociklu viņš brauca bez ceļa trakā ātrumā, gandrīz lauzdams kaklu. Lauztos kaulus tagad kopā saturēja metāla naglas, un ķermeni rotāja šuves. Viņa dzīve bija skriešanās ar nāvi, sacensības, kurās Nešs vienmēr uzvarēja, vienmēr bija pirmais.

Tuvu draugu viņam nebija, bet to trūkumu viņš nejuta. Gūdams izcilas sekmes mācībās, viņš nolēma kļūt par ķirurgu. Viņam patika visspēcības sajūta, ko deva skalpelis, un apziņa, ka no ķirurga netiek gaidīta iejūtīga attieksme pret pacientiem. Viņš strādāja ar iemidzinātiem cilvēkiem. Viņš tos uzšķērda un kā Dievs veica brīnumus to iekšās, tad pazuda, pirms tie atmodās. Ķirurģija tāpat kā fiziskais spēks deva viņam varu pār cilvēkiem.

Klēra kādā medikamentu firmā vadīja noieta tirgu plānošanu un bija dažus gadus vecāka par Nešu. Viņai bija ļoti veiksmīga karjera, taču ar laiku nāca atziņa, ka biznesa pasaule nav viņas īstā vieta. Materiāli balstījusi vīru studiju gados, viņa aizgāja no darba, tiklīdz viņš uzsāka savu privātpraksi. Klēra atrada sev citas nodarbes. Viņi nopirka māju — vecu Viktorijas laika ēku. Viņa līmēja tapetes un krāsoja, un iemanījās santehnikas darbos. Kaut arī šie pienākumi sagādāja prieku, tomēr kaut kā pietrūka. Viņas draudzenes laida pasaulē bērnus, un viņa atskārta, ka arī pati to vēlētos. Lai gan viņu līdzšinējais dzīves veids Nešu pilnībā apmierināja un īpašas ilgas pēc bērniem viņš nejuta, doma par Nešu junioru bija vilinoša.

Bet pagāja divi gadi, un panākumu nebija. Klēras ārsts pēc dažādām pārbaudēm apgalvoja, ka viss esot labākajā kārtībā. Esiet pacietīgi, — viņš sacīja. Klēra meklēja veidus, kā aizpildīt brīvo laiku, taču vēl pēc gada kļuva nomākta un drūma. Ārsts ieteica

pārbaudi Nesam, lai izdarītu spermas analīzi. Nešs kategoriski atteicās, juzdamies pazemots un nikns par šādu viņa vīrietības apšaubīšanu. Pārbaude nenotika.

Kad draudzenēm dzima bērni, Klēru mocīja skaudība, un viņa nevarēja saņemties, lai ietu raudzībās. Katru reizi, ejot garām rotaļlietu veikalam, viņai nāca raudiens. Viņu seksa dzīvē tagad dominēja termometrs un kalendārs, un abiem tas riebās. Kad viņa piezvanīja vīram uz darbu un aicināja nākt mājās, lai vēlreiz mēģinātu, viņš nekad neatteicās, taču degsmes Šajā aktā vairs nebija. Tas bija pārvērties pienākumā. Abi to juta un mēģināja paši par sevi pasmieties, taču smiekli skanēja neīsti. Meklēšanās laiks nebija nekāds joks.

Pagāja vēl seši mēneši, un nebija pat nevienas viltus trauksmes. Viņa raudāja un pūlējās vīru pierunāt, līdz beidzot viņš piekrita pārbaudei. Pēc tās ārsts abiem laulātajiem paziņoja: — Doktor Kameron, jūsu spermas analīze rāda, ka jūs diemžēl esat neauglīgs. — No šiem vārdiem Nešam aizrāvās elpa. Viņš nikni uzbruka ārstam, pārmezdams viņam kļūdīšanos, paviršas analīzes, nekompetenci, datu sajaukšanu. Ārsts palika nelokāms. Vīrieši bieži tā reaģēja. Es jums nepiekrītu, — viņš sacīja, — taču, ja jums ir šaubas, varam pārbaudi atkārtot.

Tas tika izdarīts. Rezultāti nemainījās. Nedēļām ilgi Nešs staigāja sabozies. Kad Klēra ierosināja mākslīgu apaugļošanu, izmantojot spermas banku, viņš spļāva ugunis. — Kā tu iedrošinies! — viņš ārdījās. Cita vīrieša spermu tavā dzemdē?

—     Bet to visu izdara laboratorijā, — viņa samierinoši teica. — Svešā sperma tiks sajaukta ar tavējo, un mēs nekad īsti nezināsim, kas ir tēvs. Tādā veidā arī tava sperma var aktivizēties. Un tas tomēr būs mūsu bērns.

^ Tavējais, ne mans. Ne mūsu. Viņam šāds ceļš nebija pieņemams. Viņa ego to nepieļāva. Tas bija pilnīgi izslēgts.

Izmisusi un cerības zaudējusi, Klēra bezmērķīgi vadīja savas dienas. Kad kāds no draugiem ieteica adopciju, viņa uzreiz saprata, ka tā ir izeja. Bet Nešs par šo tēmu vispār vairs neko negribēja dzirdēt. Domu par bērnu viņš jau bija izmetis no galvas. Tomēr adopcijas ideju viņš nenoraidīja tik kategoriski kā mākslīgu apaugļošanu. Pēc vairāku mēnešu pārrunām viņš padevās ar diviem noteikumiem. Pirmkārt, nekādā gadījumā nedrīkstēja atklāt, ka viņi paši nespēj radīt pēcnācējus. Otrkārt, viņš nevēlējās adoptēt vietējo bērnu. Tam jābūt svešzemniekam — ķīnietim, korejietim vai japānim. Klērai viņš nepaskaidroja — kāpēc, bet iemesls bija bailes, ka gadījumā, ja bērns kaut kādā ziņā izrādītos nepilnvērtīgs, citi to varētu noturēt par viņu pašu pēcnācēju. Ja āriene norādītu uz svešu izcelsmi, visiem būtu skaidrs, ka Nešs un Klēra KamerOni'ir tikai audžuvecāki. Un trūkumiem tad būtu atrasts izskaidrojums.

Līdz adopcijas piedāvājumam no Ķīnas Nešs nekādu aktivitāti neizrādīja. Viņš nepiedalījās vārda izvēlē. Klēra viena pati pirka drēbītes un gultiņu. Visā šajā procesā interesi viņš izrādīja vienīgi par autobiogrāfijas rakstīšanu — to vajadzēja pievienot iesniegumam par adopciju. Tika prasītas četras lappuses, viņš uzrakstīja astoņas. Visu pārējo viņš atstāja Klēras ziņā. Bērns bija vajadzīgs viņai. Klēra izlikās neredzam vīra vienaldzību. Viņa sev iegalvoja, ka viss mainīsies uz labo pusi, kad mazulis būs pārvests mājās.

CETURTĀ NODAĻA

POLICISTS DAI DZJIŅS sēdēja aiz masīva metāla galda Sabiedriskās drošības biroja vestibilā Dašito Sjana ielā 7. Viņa uzmanība bija pievērsta mazajā televizorā redzamajai futbola ceturtdaļfināla mača translācijai no Pekinas. Viņš bija licis divdesmit juaņas uz sarkano komandu no Dzjansu. Drīz viņam pievienojās vēl astoņi kolēģi.

Telefons iezvanījās tieši tajā bridi, kad dzeltenā komanda no Pekinas nopūdelēja ērtu sitienu uz vārtiem. — Aiyo! — nolamājās viens no policistiem, kamēr pārējie skaļi uzgavilēja.

—     Tava komanda der tikai ziepēm, — Dai Dzjiņs izsmējīgi teica, ignorēdams telefonu. Sarkanie vēlreiz iizbruka, drūzmēdamies ap dzelteno vārtiem. Telefons nemitējās zvanīt. Dai Dzjiņs neiecietīgā balsī atbildēja. — Wei? Gongan ju. Kas par lietu? — Viņam nācās aizspiest otru ausi, lai apkārtējā troksnī kaut ko sadzirdētu. — Ko? — Dai Dzjiņs iesaucās. Viņš saslējās krēslā, futbola mačs bija aizmirsts,

—     Šoferis teica, ka viņi dodas uz Šanhaju? Cik cilvēku busiņā?… Kas pie stūres?… Kādā krāsā auto… Reģistrācijas numurs… — Viņš izdarīja jaunu ierakstu žurnālā, steigšus izlikdams uz papīra dzirdētos faktus, kamēr ceļu policists otrā galā uzdeva jautājumus šoferim.

Sarkanie atkal iesita vārtus, Dzjansu veiklie zēni Pekinas dzeltenos suņus apstrādāja pamatīgi. Telpā atskanēja sajūsmas saucieni, bet Dai Dzjiņs tos nedzirdēja. Viņa dežūras laikā bija noticis«kaut kas neiedomājams — amerikāņi piesavinājušies bērnus. Uzbrukums šoferim. Satiksmes līdzekļa zādzība. Acīmredzami iejaukta gide no ĶSCA. Faktus apstiprina ceļu policists. Ļaunākais bija tas, ka tikai pirms neilga brīža viņš kā nesakarīgu murgojumu bija ignorējis direktora Lina zvanu, jo nevēlējās atrauties no futbola mača.

Noziegumu sarakstam žurnālā stiepjoties garumā, uz Dai Dzjiņa pieres izspiedās baiļu sviedri.

Nolicis klausuli, viņš nekavējoties sāka rīkoties. Vispirms viņš izsauca radistu no otrā stāva un deva pavēli izziņot mikroautobusa un tā pasažieru aprakstu, kā arī pārkāpumus, kuru dēļ tie aizturami. Jau pēc sešdesmit sekundēm šo paziņojumu saņems visi Sudžovas policisti. Tad viņš pats piezvanīja policistam, kurš bija atbildīgs par nodevu iekasēšanas punktiem uz Sudžovas—Šanhajas maksas šosejas, prasot brīdināt visus šajos punktos strādājošos, kā arī ceļu policistus, kuri tur patrulēja uz motocikliem. Informācija tika uzmanīgi uzklausīta, un Dai Dzjiņs saņēma solījumu, ka tā nekavējoties tiks nodota tālāk.

Un nu Dai Dzjiņu gaidīja telefona saruna, no kuras viņš bijās visvairāk, saruna ar SDB kapteini, kuram būtu vajadzējis atrasties birojā, bet kurš bija mājās un skatījās futbola maču. Ļoti uzmanīgi Dai Dzjiņs izklāstīja notikušo, noklusēdams savu noraidošo attieksmi pret direktora Liņa zvanu un cerēdams, ka šo neērto faktu kaut kā izdosies noslēpt. Bet kapteini tas šobrīd neinteresēja, un viņš apbēra Dai Dzjiņu ar jautājumiem.

—     Vai radistus brīdināji?

-Jā, un kontrolposteni uz Šanhajas automaģistrāles. Amerikāņi dodoties uz savu konsulātu Šanhajā.

—     Zvani uz Šanhaju. Saki, lai uz maģistrāles šaipus nodevu iekasēšanas punktam izvieto patruļas. Tādu pašu pavēli nodod postenim Kuņšaņā.

—     Labi, ser.

Kapteinis nolika klausuli un steigšus ģērbās. Galvā iešāvās doma, vai nevajadzētu zvanīt ivai shi ke, SDB ārlietu daļai, kas nodarbojās ar noziegumiem, kuros bija iejaukti lao wai. Neziņošana saistījās ar zināmu risku. Bet policijas mehānisms jau bija uzņēmis apgriezienus, un viņš zināja, ka vismaz Sudžovā tas darbojās nevainojami. Bēgļiem Ķīnā nebija nekādu izredžu. Lao wai bēgļiem vēl jo mazāk. Stundas laikā tie jau būs aiz restēm, un tad viņš varēs zvanīt, kam vien gribēs, jo pats būs likumpārkāpējus aizturējis.

—     Apstājieties šeit! — Jī Lina sacīja;

Nešs nobrauca ceļa malā un atstāja motoru ieslēgtu. Viņi atradās netālu no ieejas Huninas ātrgaitas automaģistrāles nodevu iekasēšanas teritorijā. No tās viņus šķira plaša zālienu josla. Blakus teritorijai slējās administrācijas ēka, tās priekšā kabīnēs sēdēja vismaz ducis ierēdņu un iekasēja naudu no tiem, kas vēlējās braukt pa maģistrāli.

Jī Linai tas nepatika. Administrācijas ēkas ēnā nīka četri policijas motociklisti, vērojot satiksmes plūsmu un smēķējot. Uniformēti policisti pastaigājās starp kabīnēm. Pie tām atradās stabi ar novērošanas kamerām šīs neredzamās acis vēroja katru garām braucošu satiksmes līdzekli.

—  Ir pārāk bīstami doties uz Šanhaju pa šo ceļu, — viņa sacīja.

—       Šoferis Vans zina, uz kurieni gribam braukt. Viņš noteikti informē policiju.

—     Ak, Dievs, Neš, es nespēju noticēt, ka tu viņam iesiti,Klēra sacīja. Sasarkušās acis liecināja, ka saspīlējums viņu novedis līdz asarām.

—     Būs vien jānotic, — Nešs atteica. — Ja es to nebūtu darījis, mēs jau būtu policijas iecirknī. Un vispār tam vairs nav nekādas nozīmes. Kas bijis, bijis.

—     Lūdzu, Jī Lina teica, saspringti domādama. Nav laika runāt. Jāgriežas atpakaļ.

—     Vai varam nokļūt Šanhajā pa kādu mazāku ceļu? — Ruta jautāja.

Jī Lina papurināja galvu. GongAn Ju pārmeklēs visus ceļus. Labāk doties uz Nankinu.

—     Nankina! Tā taču ir pavisam uz otru pusi, vai ne? — Ruta meklēja somā karti.

—     Jā, bet tas nekas. No turienes mēs varam nonākt Šanhajā ar kuģi. Katru dienu atiet vairāki kuģi. Nav tālu. Policija tur nemeklēs. Un man Nankinā ir tēvocis. Viņš palīdzēs. Varam būt Šanhajā jau rīt.

Iestājās neveikls klusums, kamēr viņi apsvēra dzirdēto. Kā lai zina, kāds būtu pareizākais ceļš? Atlika vien uzticēties Jī Linai. Ruta bija atradusi Nankinu kartē un gribēja kaut ko teikt, bet Nešs viņu pārtrauca: — Man tā liekas laba ideja, viņš sacīja un, negaidīdams, ko Ruta teiks, grieza busiņu apkārt. Nelaimīgā kārtā viņš gandrīz uzbrauca virsū vīram, kurš mina smagi piekrautu veloratu pedāļus.

Strauji sagriezis stūri, tas atsitās pret ietves malu un novēlās uz ielas. Kratīdams dūri aizbraucēju virzienā; viņš iebrēcās: — Tā mā de!

Pāri zālienam viens no administrācijas ēkas paēnā sēdošajiem policistiem pamanīja incidentu starp melno mikroautobusu un velosipēdistu. Viņš brīdi skatījās, smēķēdams un acis piemiedzis. Cietis neviens nebija. Tikai neliela klizma. Viņš no jauna pievērsās saviem biedriem.

—          Es domāju, tagad jābrauc man, — Jī Lina sacīja.

« Es protu braukt, —īSfdss atcirta. Es viņu gluži vienkārši neredzēju.

» Piedodiet, es tā nedomāju. Ķīnā nav parasts, ka brauc ārzemnieki. Tikai ķīnieši. Ja policisti redzēs jūs pie stūres, mūs apturēs.

Nešs apsvēra dzirdēto. Viņš acīm redzami nevēlējās atdot stūri Jl Linai, bet izvēles nebija. Viņš paraustīja plecus. — Lai notiek.

Busiņš vēlreiz nobrauca ceļa malā. Abi apmainījās vietām. Viņa taustījās pēc sviras, lai pabīdītu sēdekli uz priekšu, bet nemācēja to atrast. Galu galā Nešs to nospieda viņas vietā. Viņa pastūmās uz priekšu, pēdas tikko sniedzās līdz pedāļiem. Likās — būs labi. Viņa līdzeni ieslēdza motoru, bet par ātru atlaida sajūgu. Busiņš parāvās uz priekšu un apstājās. Viņa iedarbināja motoru vēlreiz, un atkārtojās tas pats.

—       Vai jūs protat braukt? — Nešs viņai jautāja.

—       Braukšanas tiesību nav, Jī Lina atzinās. — Ar automātisko vadību būtu vieglāk. Bet neraizējieties. Es tikšu galā. Ar trešo piegājienu, gan ieslēgusi otro ātrumu, viņa beidzot izbrauca uz ceļa. Motors sīca un stenēja, bet pamazām uzņēma ātrumu. Viņa raustīja kloķi, cenzdamās ieslēgt trešo ātrumu, mazais augums saspringa, cīnoties ar ietiepīgo ātrumpārslēgu. Tikko tas bija izdevies, vajadzēja strauji sagriezt stūri, lai izvairītos no sadursmes ar autobusu. Motors gandrīz noslāpa, bet viņa turpināja braukt, strauji šķērsodama divas satiksmes joslas un brīnumainā kārtā nevienam virsū neuztriekdamās. Taures blēja, un riepas švīkstēja. Visi pieaugušie aizturēja elpu, gatavi ļaunākajam. Tailera acis iepletās, bet bail viņam nebija, viņš pat pasmaidīja. — Uhū!

Kad briesmas bija aiz muguras, Jī Linas seja atplauka lepnā smaidā. — Redzat? Braukt nemaz nav grūti.

Policijas radiouztvērēji automaģistrāles nodevu iekasēšanas teritorijā iekrakšķējās un atdzīvojās tika pārraidīts biļetens par lao ivai. Viens no patrulējošiem policistiem saprata, ka tiešām redzējis melnu mikroautobusu, bet pa lielu gabalu, tāpēc iekšā sēdošos nebija saskatījis. Viņš uzlika ķiveri, uzlocīja motocikla atbalsta kājiņu un spēcīgi uzsita pa starteri. Motors ierēcās. Ieslēdzis ātrumu, viņš apmeta nelielu loku un ieslīdēja satiksmes straumē.

Pēc desmit minūtēm viņš tālumā ieraudzīja meklēto auto. No divu joslu šosejas tas nogriezās uz zemesceļa, gar kura malu zem klajām debesīm bija izvietojies plašs tirgus. Aiz melnā busiņa palika biezs putekļu mākonis. Policists drāzās uz priekšu ar pilnu jaudu, “mikrītis” ar viņa spēcīgo Suzuki nevarēja sacensties. Attālumam samazinoties, putekļos bija grūti elpot. Divas reizes nācās strauji sagriezt sānis, lai izvairītos no sadursmes ar zemnieku ratiem, kas šķērsoja ceļu. Vienreiz vajadzēja apstāties pavisam, jo pretī nāca lopu bars, kas uz viņa signāliem nereaģēja. Lādēdamies viņš pameta ceļu, izbrauca cauri seklam dīķim un kratījās pa kāpostu lauku, līdz atkal tika uz ceļa.

Nu, kad nekādi šķēršļi vairs nekavēja, attālums starp motociklu un busiņu strauji samazinājās. Piebraucis tuvāk, policists tā iekšienē tomēr nevarēja ieskatīties, jo logos bija tumši stikli. Reģistrācijas numurs bija dubļiem nošķiests un nesalasāms. Viņš piebrauca blakus un ieskatījās acīs pārsteigtai sievietei, kura sēdēja pie stūres. Ar asu žestu viņš pavēlēja tai apstāties. Busiņš samazināja ātrumu un apstājās pie kokapstrādes darbnīcām. Kad policists nokāpa no motocikla, ļaudis, kas turpat netālu tirgojās, ieinteresēti viņu vēroja.

Policists piegāja pie mašīnas priekšējām durvīm. Logs šofera pusē bija nolaists. — Zen mt le? — vadītāja jautāja, nemierīgi viņā skatīdamās. Piegājis pavisam klāt, viņš ielūkojās spēkrata iekšpusē, acīm pamazām pielāgojoties tur valdošajai puskrēslai.

.No busiņa aizmugures viņā raudzījās astoņi acu pāri.

Kas attiecas uz policistu, viņš bija gatavs pieņemt, ka tie pieder aizbēgušajiem lao wai. Diemžēl tie bija tikai astoņi sivēni ceļā uz tirgu.

Visu svelmaino pēcpusdienu viņi brauca pa maziem lauku ce ļiem, gar kuriem stiepās bezgalīgi kāpostu un rīsa lauki. Satiksme ari te bija dzīva — abos virzienos pārvietojās traktori, velosipēdisti un starppilsētu autobusi. Visi bija noguruši, nervozi. Saule nežēlīgi svilināja, pārkarsējot gaisu mašīnā. Tai brēca bez apstājas, jo karstumā viņas āda bija iekaisusi un pārklājusies ar izsitumiem.

Alisona pamanīja, ka šofera mobilais telefons paslīdējis zem sēdekļa un tagad guļ viņai pie kājām. Viņa to pacēla un apskatīja.

—     Varbūt vajadzētu piezvanīt uz konsulātu Šanhajā, — viņa ieminējās.

—     Laba ideja, piekrita Ruta.

—     Manis pēc, — Nešs paraustīja plecus. — Bet es jau jums teicu, kāda atbilde tur šodien sagaidāma.

Divas reizes neizdevās dabūt savienojumu, bet galu galā numurs atbildēja. Vispirms konsulāta dežurants ieteica viņai zvanīt nākamajā rītā, tad, Alisonai uzstājot, savienoja viņu ar tobrīd dežurējošo konsulāta darbinieku Dūliju. No sākuma viņš klausījās jūtami garlaikots. Viņa domās redzēja, kā viņš žāvājas, izklaidīgi švīkādams piezīmju bloka lapu. Bet, kad stāsts tuvojās beigām, viņš satraucās.

—     Ko jūs esat izdarījuši? — viņš iesaucās, likdams viņai atkārtot teikto. Tad noklausījās visu vēlreiz.

—     Jūs aizbēgāt?

—     Viņi iedeva man bērnu — iedeva mums bērnus — un tad paziņoja, ka mēs nedrīkstam tos paturēt! Ko tad lai mēs citu būtu darījuši? — Alisona nespēja saprast, kāpēc šis cilvēks nav tikpat sašutis kā viņa.

Augstais Dievs, misis Tērka, pats par sevi saprotams, ka jums vajadzēja paklausīt pavēlei. Bet jūs ņemat un nolaupāt Ķīnas pilsoni. Vai esat pavisam bez prāta?

—     Viņa ir mana meita.

—  Man liekas, jūs teicāt, ka dokumenti vēl nebija noformēti, — Jā, bet kuru katru brīdi tiem…

— Tādā gadījumā viņa nav jūsu meita. Vismaz pagaidām ne. Viņa ir ķīniete. Un pieder viņiem, ne jums.

—Jūs spriežat tā, it kā viņa būtu maizes klaips. Mēs taču runājam par bērniem, mister Dūlij.

—     Nu protams, es to ļoti labi saprotu. Bet tie ir ķīniešu bērni. Es zinu, ka baidāties. Bet jūs esat viņu nolaupījusi. Un šis fakts nav noliedzams…

—  Mēs bijām cerējuši uz jūsu palīdzību, mister Dūlij. Mums vajadzīgas idejas.

—          Ja runa ir par Ķīnas likumu pārkāpšanu, man nevar būt nekādu ideju. Būs vajadzīgi jūsu vārdi un pases dati.

Kāda iekšēja balss Alisonu brīdināja tos viņam nedot. Vajadzēja atrast saprotošāku cilvēku. Nedomāju, ka šobrīd tas ir nepieciešams, — viņa atbildēja.

Ja nevēlaties ar mani sadarboties, tad nesaprotu, kāpēc man zvanījāt, misis Tērka. — Viņš bija nikns.

Ruta uzšņāpa zīmīti un pasniedza to Alisonai. — Kā ar patvērumu?

—         Paklausieties, un ja mēs lūgtu patvērumu?

—  To jūs nevarat darīt. Politisks patvērums nav iespējams. To var piešķirt tikai vajāšanas gadījumā…

—       Veņa Lī tika pamesta. Viņus visus pameta. Un iebāza patversmē bez kādām cerībām no tās izkļūt. Tā taču arī ir sava veida vajāšana, vai ne? Man nepieciešams Maršals!

—  Tikai ne juridiskā nozīmē, misis Tērka. Un jums nav itin nekāda juridiska pamata jūs pat nevarat bērna vārdā neko lūgt, jo neesat tā likumīgā aizbildne. Likums to neparedz.

—         Pārstājiet runāt par likumu! Palīdziet man! Dieva dēļ, dariet kaut ko! Viņi grib bērnu man atņemt. Vai jūs tiešām nesaprotat?

—  Es pūlos bruņoties ar pacietību, Šajā jautājumā esmu jūsu pusē. Bet bēgšana stāvokli darīs tikai ļaunāku. Jūs nevarat izvairīties no vietējās varas orgāniem. Šī ir Ķīna. Policejiska valsts, misis Tērka. Jūs tos varbūt neredzat, bet policisti ir visur. Jūsu noķeršana ir tikai stundu jautājums, un tad jums patiešām draud nepatikšanas. Ja vēl ir kāda cerība,j kā viņu sauca? Vendija?

—         Veņa Lī, — Alisona nočukstēja.

—         Kā? Ak, vienalga. Ja vēl ir kāda cerība viņu paturēt, tā būs zudusi. Viņi jūs deportēs. Sasodīts, viņi pat var iemest jtis cietumā. Tādos jautājumos viņi nemēdz būt delikāti, misis Tērka. Un sentimentāli arī ne. Pārkāpiet viņu likumus, un jums par to būs jāmaksā. Piesakieties pati, pirms stāvoklis nav vēl vairāk sarežģījies. Tūlīt dodieties uz tuvāko policijas iecirkni. Izstāstiet viņiem to, ko stāstījāt man. Sakiet, ka esat pieļāvusi kļūdu. Mēs mēģināsim palīdzēt pa saviem kanāliem. Ķīnieši reizēm var būt lieli dīvaiņi, bet galu galā…

—     Pie velna jūsu kanālus! Man vajadzīgas garantijas, nevis kanāli! Es netaisos riskēt ar bērnu. Viņi teica, ka man to atņems. Citi jau ir paņemti. Es viņu neatdošu.

Paklausieties, misis Tērka. Es vēl arvien nesaprotu. Kā jūs teicāt, cik ilgi viņa jau ir pie jums?

Četras dienas.

—     Hm, cik ļoti var pieķerties kādam četrās dienās? Starp citu, koledžā starp otršķirīgiem priekšmetiem es klausījos arī psiholoģiju. Ir nepieciešams daudz ilgāks laiks, lai satuvinātos ar kādu. Tas ir tik vienkārši, misis Tērka. Kāpēc jūs nedarāt to, ko no jums prasa? Atdodiet šo bērnu, un viņi jums vietā iedos citu.

—   Cik ļoti pieķerties…? — Alisona nezināja, kā uz to atbildēt.

—       Nepieciešams ilgāks laiks? Neko muļķīgāku neesmu dzirdējusi.

Nešs pastiepa roku pēc telefona. — Pārāk daudz emociju, — viņš sacīja. — Dod man. — Alisona jau gandrīz atdeva telefonu. Viņa juta, ka nespēj neko panākt.

—     Lai viņa runā, Ruta sacīja. — Ir labi. — Nešs paraustīja plecus un nolaida roku.

—     Nevajag mani apvainot, misis Tērka, Dūlijs sacīja. — Tā mēs nekur netiksim.

—     Nu, līdz šim jūs tiešām neesat nekur ticis. Kāpēc jūs nevarat to, ko esam izdarījuši, uztvert kā notikušu faktu un meklēt ceļus, kā mums palīdzēt?

—     Es jau teicu. Palīdzēt jums nav manos spēkos. To nespēj arī Savienoto Valstu valdība. Ja jūs ieradīsieties šeit, ķīnieši jūs arestēs. Pat ja jums izdotos iekļūt konsulātā, aizsargāt jūs mēs nevarēsim. Ja ķīnieši par jums jautās — kadviņi par jums jautās — mums nebūs citas iespējas, kā vien jūs izdot.

—     Jūs to tiešām darītu? — Alisonas balss iedrebējās. — Jūs izdotu mūs ķīniešiem?

—     Man nav cita ceļa!

Alisonai pamira sirds. Nešam bija taisnība. Viņa bija uzdūrusies šaursirdīgam birokrātam, kuram dzīslās tecēja priekšraksti, nevis asinis. Jūs esat ārkārtīgi izpalīdzīgs, mister Dūlij. Priecājos, ka man bija tā laime piezvanīt tieši jums. — Viņas balsī izskanēja neslēpts sarkasms.

—     Paklausieties, misis Tērka, es vēlos jums palīdzēt, Patiešām vēlos. — Dūlijs nedaudz atmaiga. Viņš mirkli domāja. Tad sazvērnieciski pieklusināja balsi, it kā uzticot viņai kādu valsts noslēpumu, un sacīja: — Ja jūs kādam teiksiet, ka es tā sacīju, es to noliegšu. Sanhaja nav īstā vieta, kur risināt šo problēmu. Mūsu konsulāts galvenokārt nodarbojas tikai ar ekonomiskiem jautājumiem. Mēs organizējam izstādes un gadatirgus. Atbalstām uzņēmējus. Ar adopcijas problēmām nenodarbojamies. To dara Pekinā. Un Guandžovā. Jums vajadzētu doties uz turieni.

—     Uz Pekinu?

—     Jā. Nē! Ne uz Pekinu. Uz Guandžovu. Dienvidos, Guaņduņas provincē, netālu no Honkongas. Senāk to sauca par Kantonu. Ar tiem tur — es domāju turienes ķīniešus — ir vieglāk atrast kopīgu valodu. Un konsulāts ir izkārtojis daudzas adopcijas. Simtiem. Varbūt tur kāds jums varēs palīdzēt.

—     Bet kā lai es tur nokļūstu? Tas ir kādas piecsimt jūdzes no šejienes.

—     Drīzāk gan astoņsimt. Es nezinu. Tā ir jūsu problēma. Nevaru jums palīdzēt ne ar transportu, ne kādā citā veidā. — Dūlijs saprata, ka ir pārāk novirzījies no oficiālā kursa, un turpināja vēsi atturīgā balsī. — Es gribu vēlreiz atkārtot, misis Tērka, un ieklausieties manos vārdos: es ieteicu jums un visiem pārējiem tūlīt pieteikties policijā. Nekavējoties. Un tā es ierakstu arī reģistrācijas žurnālā.

—     Es dzirdēju, mister'Dūlij. Ierakstiet to savā žurnālā.

Alisonu pārņēma niknums, vilšanās un bailes. Viņa bija klauvējusi pie šķietami draudzīgas mājas durvīm, skaidri nezinādama, kāda būs uzņemšana, bet nepieļaudama domu, ka durvis tiks aizcirstas deguna priekšā. Viņa atkārtoja pārējiem to sžBrunas pusi, kuru tie nebija dzirdējuši.

Tailers uzmanīgi klausījās, pūlēdamies saprast, kas notiek. Viņš teica, ka policija mūs vajās? — viņš ieinteresēts jautāja. Alisona piekrītoši pamāja.

—     Kolosāli! — Tā bija pirmā aizraujošā ziņa, kuru viņš dzirdēja.

—     Guandžova, — Nešs domīgi novilka. — Iespējams, ka viņam taisnība. Pirms sākās visa šī jezga, mums uz turieni bija paredzēts braukt, lai dabūtu bērniem vīzas. — Ceļojuma plāns paredzēja lidojumu no šanhajas uz Guandžovu, tad uz Honkongu un no turienes uz Savienotajām Valstīm.

—     Savas lidmašīnas biļetes uz turieni mēs nevaram izmantot. Lidostā viņi mūs atradīs, — sacīja Alisona.

—     Kā būtu ar vilcienu? — iejautājās Ruta.

—     Ciest nevaru vilcienus, — Klēra sarauca degunu. — Tie ir tik trokšņaini. Es vilcienā neesmu spējīga gulēt.

—     Nē, vilciens arī neder, piekrita Nešs. — Tas ir pārāk publisks. Policija vilcienus noteikti pārbaudīs. Vajadzēs atrast kādu citu ceļu. Pa sauszemi. Doma par bēgšanu pāri visai Dienvidķīnai lika viņa sejai iekvēloties sen aizmirstā azartā.

—     Mans tēvocis bieži ceļo uz Guandžovu, — sacīja Jī Lina. — Viņš noteikti varēs mums palīdzēt.

—     Mēs steidzamies notikumiem pa priekšu, — Alisona sacīja, purinādama galvu. ^ Es neesmu gatava tik ātri atmest domu par palīdzības meklēšanu. Ruta, vai tu neteici, ka tavs brālis ir kongresmenis?

Ruta pamāja. — Jā, bet viņš ir dulns. Mēs nevienā jautājumā nevaram atrast kopīgu valodu.

—     Vai tas ir Frenks Polards? No ārlietu resora? — Nešs jautāja.

—     Tas pats, — Ruta saviebusies sacīja. — Vienīgais neandertālietis mūsu ģimenē. Ņūdžersija aizsūtīja viņu uz Kongresu, lai viņš varētu būt savējo sabiedrībā.

—     Nav svarīgi, kādas ir jūsu abu attiecības, bet šajā situācijā viņš mums noteikti varētu palīdzēt, — Alisona sacīja.

—     Nezinu, bet tam nav nekādas nozīmes. Viņš šobrīd par valsts naudu kaut kur izklaidējas, — Ruta sacīja. — Dienvidāfrikā, man šķiet, vai Botsvānā. Pēc savas misijas pabeigšanas viņš gatavojās tur vēl kādu laiku uzkavēties un medīt antilopes ar ložmetēju vai tanku, vai tamlīdzīgi. Kā jau īsts mačo. Es nemaz nezinu, kad viņš atgriezīsies.

—     Es mēģināšu vēlreiz piezvanīt Maršalam, — Alisona sacīja. — Varbūt viņš var panākt šīs pavēles atcelšanu, un mums nekur nevajadzēs braukt. Viņam noteikti būs kāda ideja. Viņš vienmēr atrod izeju.

Nešs neticīgi paraustīja plecus. — Nu tad zvani viņam.

Alisona spieda mobilā telefona taustiņus, bet parastā tālsatiksmes signāla vietā dzirdēja ātrā tempā nobērtu ierakstu ķīniešu valodā. Viņa pasniedza telefonu Jī Linai, kura noklausījās ierakstu vēlreiz.

—     No šā telefona nevar sazvanīt ārzemes, — viņa sacīja. — Šoferim nav starptautiskā pieslēguma. Neraizējieties. Piezvanīsim no mana tēvoča mājas.

Iestājās nakts, un beidzot viņi sasniedza seno Ķīnas centru Nankinu, Sjuņa Cjuaņa Akmens pilsētu. Šī bija lielpilsēta, kamēr Sudžova tikai pilsēta. Pēc nebeidzamajiem Dzjansu līdzenumiem un rīsa laukiem cilvēku pūļi, spožās gaismas un neona reklāmas bulvāros patīkami pārsteidza. Te bija pakalni, platānu un papeļu birztalas. Viņi šķērsoja kādu upi, kuras krastos, spoži izgaismotas un ūdenī spoguļodamās, slējās pagodas.

Jī Lina nogriezās no galvenās maģistrāles un iebrauca mazu, līkumotu ieliņu labirintā — hutong, kurā lao wai ātri vien zaudēja i orientācijas spēju. Beidzot viņa apturēja auto kādā neapgaismotā j ielā. — Tālāk braukt nevar, — viņa sacīja, un visi stīvām kājām rāpās ] ārā, priecīgi par iespēju tās atkal izlocīt. Visi trīs mazuļi bija cieši J aizmiguši.

Jī Lina veda viņus pa vairākām šaurām ejām, pa kurām ar maļ šinu izbraukt nebūtu iespējams, nogriežoties gan pa labi, gan kreisi I balsinātu sienu labirintā. Nakts gaisu pieskandēja no pagalmiem J un durvīm nākoša daudzu balsu monotona čivināšana. Dārdēja 1 mūzika, pūta taures, rēja suņi. Velosipēdisti lavierēja starp kājāmj gājējiem, nepacietīgi džinkstinot zvaniņus, un lao wai ar gidi vajaļ dzēja spiesties pie mūra sienām, lai izvairītos no sadursmes. Viens ļ velosipēdists, paskatījies atpakaļ pār plecu, pārsteigumā gandrīz ļ novēlās zemē, ar priekšējo riteni aizķēra sienu un tik&i ar mokām ļ noturējās līdzsvarā, tad aizļodzījās tālāk. Nankinas nomaļu ieliņās ļ lao wai iemaldījās reti.

—     Mēs esam kā staigājoši reklāmstabi, — Nešs rūca, juzdams daudzos sev pievērstos skatienus. — Šovakar mūs būs redzējis kāds tūkstotis cilvēku. — Lai arī viņi centās turēt galvas noliektas un

saplūst ar gājēju straumi, palikt nepamanītiem nebija iespējams. Gan Nesa garais augums, gan Tailera rietumnieciskais izskats, tāpat kā mazuļi sieviešu rokās pat blāvajā gaismā pievērsa sev ļaužu uzmanību.

—     Smird gan te briesmīgi, Klēra klusi sacīja. — Un tāda netīrība. — Klerai smirdēja visa Ķīna.

—     Man vajag čurāt, Tailers sacīja. Jī Lina norādīja virzienu, un Tailers pazuda sienas ēnā.

Tad Jī Lina iegriezās kādā nišā, kuras dibenā bija augstas koka durvis. Viņa pieklauvēja un kaut ko uzsauca. Durvju malā iedegās gaismiņa, ļaujot saskatīt koši sarkanu uzrakstu virs un gar durvīm.

-   Tas ir ģimenes uzvārds, — viņa sacīja, atbildot uz Alisonas neizteikto jautājumu. — Un veiksmes un labklājības vēlējums tiem, kas ieiet pa šīm durvīm.

Durvis atvēra veca sieviete un, ieraugot Jī Linu, pārsteigumā sasita plaukstas. Tā bija Jī Linas vecmāmiņa, kas čivināja un smējās, un vedināja viņus pagalmā. Tūlīt no kādas iekštelpas parādījās ari vecs, sirms un salīcis vīrs. Mādams ar galvu un krekšķinādams, viņš apsveicinājās ar Jī Linu, kura stādīja viņu priekšā kā vectēvu Janu. Vectēvs visiem sniedza roku, katram viegli paklanīdamies. Tad ieveda viesus vienā no mazajām telpām, kas kalpoja par guļamistabu, dzīvojamo istabu un viņa personisko mītni, lūgdams visus apsēsties. Mājā dzīvoja kāds ducis cilvēku, pa pāriem vai trijatā tie ieradās apsveicināties ar Jī Linu, dūdoja, apskatot bērnus, un apkalpoja viesus, kad maza meitene bija ienesusi tēju, apelsīnus un cepumu turzu.

Nešs šaubīdamies skatījās uz mājastēvu. — Vai viņš ir tas, kurš mums var palīdzēt?

—     Nē, — Jī Lina atbildēja. — Viņš ir mans vectēvs. Šīs mājas saimnieks. Tēvocis Jans Boda ir viņa dēls. Mēs meklējam viņu.

Kādu brīdi Jī Lina nopietni runāja ar vectēVu Janu, kura seja ar katru mirkli kļuva aizvien nopietnāka. Viņš uzdeva dažus jautājumus un māja ar galvu, uzklausot atbildes. Tad viņš pasauca savu sievu un kategoriskā balsī deva viņai kaut kādus norādījumus. Viena guļamistaba tika steigšus atbrīvota viesu vajadzībām. — Nolieciet tur bērnus, Jī Lina teica.

—     Mēs nevēlamies sagādāt neērtības jūsu vecvecākiem, Alisona sacīja.

—     Nekādu neērtību, — atteica Jī Lina. — Gods.

Pārāk noguruši, lai gari debatētu, viesi iekārtoja bērnus naktsguļai. Klēra un Ruta palika kopā ar viņiem, Alisona mēģināja zvanīt Māršalam. Nešs kopā ar Jī Linu devās meklēt Janu Bodu.

—     Alison? Kā tev klājas? Kas jums tur īsti notiek? Mans Dievs, es te sēdu tikai ar ziņu, kuru tu man atstāji telefonā. Zvanīju uz viesnīcu četras reizes, bet viņi nevarēja tevi atrast. Esmu drausmīgi noraizējies. Vai Tailers ir pie tevis? Vai ar viņu viss kārtībā?

Bija tik brīnišķīgi dzirdēt viņa balsi, spēcīgo balsi, kas Alisonai šobrīd bija tik ļoti nepieciešama, un viņai gribējās raudāt. Viņa spieda aparātu pie auss, balstīdama ar plecu, sajuzdama vīru cauri tālumiem. Viņa skaidroja notikušo, vārdi vēlās pār lūpām nevaldāmā straumē. Gara acīm viņa redzēja, kā Maršals klausās, galvu piešķiebis, kā viņš dzirdēto apsver, novērtē, kā plāno darāmo. Viņš neko neteica, un Alisona turpināja, izjuzdama klusumu kā mierinājumu. Viņa zināja, ka Māršals visu nokārtos.

Viņa sagaidīja dažādu reakciju, tikai ne to, kādu saņēma. Viņa balss nebija silta un saprotoša, aiz niknuma tā skanēja salti.

—     Es neticu savām ausīm. Kā tu varēji, Alison? Ko, pie velna, tu— ko gan tu domā?

—     Es domāju, ka tu sapratīsi, Māršal. īpaši pēc tā, kas notika,ar Mēriju…

—     Sasodīts, liec mieru Mērijai. — Viņa sarāvās, jūtot, kāds niknums izskan šajos vārdos. — Neatgādini man to, tikai ne tagad. Tam nav nekāda sakara ar Mēriju. Tas ir pavisam kas cits.

—     Labi, Māršal, lūdzu, piedod, tas nebija pārmetums, es tikai gribēju, lai tu saprastu, ka nevarēju viņu atdot.

—     Kas ir ar Taileru? Vai par viņu tu nedomā?

—     Viņš ir drošībā, Māršal. Viņš ir kopā ar mani.

—     Drošībā? Kā viņš var būt drošībā, ja tu bēguļo no ķīniešu varas iestādēm? Slēpies Nankinā, lai pa tumsu aizlavītos uz kuģi? Vai tas ir droši, Alison? Varbūt esmu kaut ko pārpratis?

Viņas klusēšana deva atbildi uz šo jautājumu. Es vēl saprastu, ja tu darītu to viena pati, bet kopā ar Taileru…? Viņš ir mans dēls.

Un vēl bērns. Žēlīgā debess, Alison, ja es tevi nepazītu, es domātu, ka esi zaudējusi prātu.

—     Viņš ir arī mans dēls, viņa izmisusi teica. Viņas pasaule sagrūs, ja Māršals no viņas novērsīsies. Un es esmu tava sieva, un tu man esi nepieciešams. Man vajadzīga tava sapratne un palīdzība, Māršal, ne tavas dusmas. Ak, lūdzu! Viss notiek tik nepareizi. Es nevēlos strīdēties, tagad ne.

—     Tas viss ir novēlots. Tu būtu varējusi vispirms aprunāties ar mani.

—     Nebija laika. Viņi jau nāca bērnam pakaļ!

Alisona domās redzēja, kā viņš soļo pa savu kabinetu, caur balkona durvīm skatīdamies uz rozēm, kurām nu jau drīz vērsies pumpuri. Viņu pagalms bija ļoti kluss un mierīgs, gandrīz kā viens no ķīniešu dārziem. Pārāk mierīgs — viņš tur bija drošībā un nošķirts no apkārtējās pasaules. Kā gan lai viņš izprot šo situāciju, neatrazdamies viņai blakus?

—     Es nesaprotu, kā tu varēji pakļaut tādām briesmām sevi un Taileru — bērna dēļ, kuru mēs pat nepazīstam…

—     Es viņu pazīstu. Viņa nav krekls, kas izrādījies par mazu vai lielu. Viņa nav ne aizsviežama, ne apmaināma. Viņa ir bērniņš. Mans bērniņš mūsu bērniņš. Es viņu mīlu, un arī tu viņu iemīlēsi. Es zinu, tā notiks, tiklīdz tu viņu ieraudzīsi. Vai tu nesaproti? Es nevaru no viņas atteikties gluži tāpat, kā es nevarētu atteikties no Tailera.

Iestājās klusums, ilgs un sāpīgs. Alisona juta, ka lūpas trīs, un viņa notrauca no vaiga asaru. Viss, pie kā viņa mēģināja pieķerties, izslīdēja no rokām, un viņa varēja tikai bezpalīdzīgi noskatīties. Viņa bija cerējusi, ka Māršals visu nokārtos. Ka viņam būs idejas, plāni, stratēģija. Kā vienmēr. Taču tagad viņš izturējās kā svešinieks.

—     Ja vien tu būtu šeit, — viņa čukstēja, rīdama asaras. — Tu saprastu. Tu būtu rīkojies tieši tāpat, es zinu. Lūdzu, Māršal! — Vēl nekad viņa nebija jutusies tik vientuļa.

— Vai Tailers pašreiz ir pie tevis?

—     Jā, protams.

— Ļauj man ar viņu parunāt.

Viņa pasniedza telefonu Taileram.

—     Sveiks, tēt! — Viņš brīdi klausījās. — Jā, man viss kārtībā.

Viņš bakstīja grīdu ar sporta kurpju purngalu. — Mjā-a. — Tad

paraudzījās sāņus. — Jā, laikam Јan. Viss kārtībā, viņš atkal teica. Runāt ar Taileru pa telefonu nebija viegli pat tēvam. Viņš gandrīz neko neteica, un katrs teikums bija ar vilkšanu jāizvelk.

—     Hmmm. — Viņš paskatījās uz Alisonu, tad novērsās. — Man labāk patiktu, ja mēs varētu viņu atdot atpakaļ, tēt.

Alisona apspieda impulsu atņemt zēnam telefonu. Viņa iekoda lūpā tik spēcīgi, ka izsprāga asinis. Acis aizmiglojās, un viņa domāja par Veņu Lī. Viņi tevi iemīlēs. Viņi gluži vienkārši nesaprot. Man viņi jāpārliecina. Jādod laiks.

—     Jā, labi, tēt. Apsolu… Es arī. Atā!

Viņš atdeva telefonu Alisonai, vēl arvien neskatīdamies viņai acīs.

—     Māršal? — Balss skanēja vārgi pat viņas pašas ausīm. Tā bija vārga. — Tas nāks ar laiku, Māršal, es zinu. Pamazām viņš pieradīs pie mazas mās…

—     Tas šobrīd nav galvenais. Es nezinu, ko tev sacīt, Alison. Es pūlos domāt, patiešām. Es gribētu palīdzēt. Bet viss iegājis nepareizās sliedēs. Tur nekas neiznāks. Likumi nav tavā pusē. Un šobrīd es neredzu nekādu izeju, vismaz pagaidām. Par viņu likumiem es zinu visai maz, izņemot to, ka kārtības tur ir vairāk nekā likumības. Bet pat šajā valstī es tev ieteiktu, ka ir laiks griezties policijā, izbeigt bēguļošanu un pieteikties pašai.

Viņš, ārēji mierīgs, soļoja šurpu turpu pa istabu. Pat savā klusēšanā viņš prata apslēpt dzeloni, ja vēlējās. Viņa bija dzirdējusi,«kā viņš to dara, runājot ar citiem advokātiem vai klientiem. Tagad tas vērsās pret viņu.

—     Esmu līdz nāvei noraizējies, Alison. Doma, ka ar Taileru vai tevi varētu kas atgadīties, padara mani traku. Es cenšos saprast, goda vārds, bet man jādomā par sievietēm, kuras šeit zog bērnus slimnīcās. Slimām sievietēm. Viņas vienmēr noķer. Es negribu, lai tu nonāktu tādā situācijā.

To dzirdot, viņai aizrāvās elpa. — Vai tu mani sauc par slimu, Māršal? Vai tā tu par mani domā? Ka es viņu nozagu tāpēc, ka esmu slima?

Nē, bet Ķīna mans Dievs, Alison, tam jādara gals. Tūlīt pat, pirms briesmas nav kļuvušas vēl draudīgākas. Tev nav tiesību r® nav tiesību — to turpināt, kamēr pie tevis ir Tailers. Uzklausi mani. Tu nedomā loģiski. Atdod viņu atpakaļ, dari, kā tev liek. Es lidošu uz turieni. Rīt no paša rīta. Cīnīsimies kopā. Bet cita ceļa nav. Pašreiz tu visus nostādi neiespējamā stāvoklī. Tu slēdz sev atkāpšanās ceļu. Iespējams, ka jau tagad ir par vēlu. Es nezinu, cik smags varētu būt šis nodarījums.

Alisona virpināja pirkstos klausules vadu. — Viņa ir tik burvīga mazulīte, Māršal. Es esmu viņai vajadzīga. Mēs esam viņai vajadzīgi. Viena māte no viņas jau ir atteikusies. Visa valsts no viņas ir atteikusies. Es nevaru viņai to nodarīt vēlreiz. Viņa nav to pelnījusi. Es nevaru novērsties no viņas. Tagad viņu atdot nozīmētu nekad vairs viņu neredzēt. Es nevaru lemt viņu piecpadsmit gadiem patversmē, kur viņa var arī nomirt. Vai tu nesaproti? — Viņas balss aizlūza. — Es to gluži vienkārši nevaru izdarīt. — Viņa notrausa asaru no vaiga, niknodamās pati par savu vājumu.

—     Bet tu nevari arī turpināt to, ko esi iesākusi. Vismaz kopā ar Taileru ne. Uz kurieni tu dosies? Kas tev palīdzēs?

—     Es nezinu.

Atkal iestājās ilgs klusums.

—     Es arī nezinu, Alison. — Sāpe, kas izskanēja viņa balsī, vibrēja cauri tālumiem, kas abus šķīra. Es arī ne.

Sabiedriskās drošības biroja kapteinis izlēja pēdējās tējas paliekas no termosa. Izzvejojis no glāzes peldošo tējas lapiņu un ar zīmuļa galu apmaisījis vājo uzlējumu, viņš sāka skaļi strēbt. Dzerdams viņš vienaldzīgi noklausījās policista Dai Dzjiņa ziņojumu. Tajā nebija nekā iepriecinoša.

—     Seņs tikko atgriezās no Haninas automaģistrāles nodevu iekasēšanas centra, kaptein. Viņš izskatījis visas novērošanas kameru filmas, kā jūs pavēlējāt. — Policists bija sēdējis uz neērta krēsla karstā, piebāztā telpā, pētīdams nebeidzamo automašīnu straumi, kas plūda caur šo centru. Viņi bija pārliecināti, ka ēzeļi, kas sēdēja šajās kabīnēs, palaiduši garām mikroautobusu ar lao wai un bērniem.

— Viņš pārbaudījis visas filmas, kas uzņemtas no astoņiem

trīsdesmit šorīt līdz pieciem pēcpusdienā. Pavisam bijuši astoņi tās markas auto, bet neviens no tiem nebija īstais. Lao tuai nav izbraukuši uz automaģistrāles. Viņi droši vien devušies prom pa kādu citu ceļu.

Ienāca radists. — Čanšu un Cjinpu biroji ziņo, Dui Zhang. Nekas nav redzēts.

Kapteinis sarauca pieri. Nu ziņas bija saņemtas jau no astoņiem birojiem. Apsekoti astoņi iecirkņi visas provinces platumā līdz pat jūrai, un ne ziņas, ne miņas. Tas bija dīvaini. Kā pieredzējis zvejnieks viņš bija plaši izmetis tīklu — ne tikai uz automaģistrāles, bet arī uz visām šosejām un ceļiem starp Sudžovu un Sanhaju, klāt pieņemot vēl simt kilometru platu joslu uz ziemeļiem un dienvidiem. Visur satiksme nebija tik blīva, un arī meklētās automašīnas marka parādījās samērā reti. Dzelzceļa stacija čumēja un mudžēja no aģentiem jau pusstundu pēc pirmā ziņojuma saņemšanas, un pa šo laiku neviens vilciens nebija atgājis. Simtiem acu pāru uzmanīja vietējo un tālsatiksmes autobusu galapunktus. Lao wai tur nevarēja izslīdēt cauri nepamanīti. Un tomēr…

Viņš zināja, ka gaidāmas dažas nepatīkamas telefona sarunas. Viena ar Sabiedriskās drošības biroja provinces filiāles direktoru, otra ar tuai shl ke, ārlietu daļu. Viņš nebija notvēris bēgļus tik ātri, kā cerēts. Ziņojumi par šo kavēšanos nebūs viegli. Situācija kļuva ar katru brīdi nopietnāka.

Radistam viņš uzšņāca: — Viņi taču nevarēja izkūpēt gaisā! Izsauc visas stacijas vēlreiz. Pārliecinies, vai viņi zina, par kādu automašīnu ir runa.

—     Esmu to jau izdarījis.

—     Tad izdari vēlreiz!

—     Protams. Policists izsteidzās no istabas. Kapteinis turpināja sarunu ar Dai.

—     Vai esi sazinājies ar bāreņu patversmi?

—     Patiesību sakot, viņi ir tie, kas sazinās ar mums. Direktors Liņs zvana mums ik pēc stundas ceturkšņa. Viņš neko nav dzirdējis un ir ārkārtīgi nervozs, gandrīz histērisks. Visādi mums draud, ja mēs tūlīt pat neizdarīšot arestus. Ja pēc stundas mums vēl nebūšot nekā, ko ziņot, viņš zvanīšot uz ministriju Pekinā.

—Atgādini Liņam, ka ne jau viņš ir tā persona, kam mēs ziņosim. Un uz Pekinu drīkst zvanīt tikai pēc manas pavēles. — Kapteinis iestrēba malku tējas. Viņš juta, ka vairs nespēj kontrolēt notikumu attīstību. Un kas notiek viesnīcā?

—     Lao ivai nav tur redzēti kopš agra rīta. Stāva dežurante ziņo, ka tiem rokā bijušas ceļasomas. Izrakstījušies no viesnīcas viņi nav. Numuros atstātas mantas, it kā viņi gatavotos atgriezties.

—     Vai esi runājis ar pārējiem ārzemniekiem, aizbēgušo paziņām?

—     Nē, bet to izdarīja virsnieks, kurš labi runā angliski. Viņš aptaujāja katru atsevišķi un ziņo, ka tiem nekas neesot zināms. Visi sakot vienu un to pašu — bijis norunāts satikties viesnīcas vestibilā, kā gide likusi.

Kapteinis saviebās. Ak, jā, gide. Un kur ir Jī Lina?

—     Viņas dzīves vietā neviena nav. Es norīkoju divus vīrus, lai to uzmana, gadījumā, ja viņa parādītos. Māju pārvaldes direktors neko nav redzējis, un arī mūsu ziņotāji nevienu lao wai nav manījuši.

—     Hao. — Kapteinis pamāja ar galvu. — Vai viņas dang hn esi redzējis? Viņš runāja par Jī Linas dosjē, personīgo lietu, biezu mapi, kāda bija katram pilsonim Ķīnā. Tajā par cilvēku bija viss no dzimšanas līdz pat nāvei — ziņas par izglītību, nodarbošanos, bērniem, laulībām, šķiršanos, disciplinārsodiem darba vietā, politisko orientāciju, ieradumiem un attieksmi pret darbu. Pusi no tās satura veidoja baumas, otru pusi fakti. Tas bija plašs darba lauks priekšniekiem, partijas bosiem un policijai. Kapteinis cerēja, ka no Jī Linas materiāliem viņš varētu uzzināt kaut ko derīgu, gūt kādu mājienu par to, ko viņa domā, uz kurieni būtu varējusi doties.

—     Viņas dknghn atrodas provinces centrālajā arhīvā Nankinā, Dai sacīja. — Rīt no paša rīta es to dabūšu un pats atnesīšu jums.

—     Rīt būs par vēlu, kapteinis stingri teica. Mums dosjē vajadzīgs šovakar.

—     Bet ir jau…

—     Šovakar! — uzbrēca kapteinis.

—     Protams, būs šovakar, — Dai steigšus piekrita. Bet arī bez dang hn mēs par Jī Linu esam šo to uzzinājuši, — viņš sacīja. — Viņas ģimene nav liela. Māte mirusi. Tēvs dzīvo Pekinā.

—     Tas man neko nedod.

-          Ir vēl kaut kas, kaptein. Reizēm viņa apciemo tēvoci Nankinā. — ViņŠ ieskatījās savās piezīmēs. — Viņu sauc Jans Boda. Direktors nezināja viņa precīzu adresi, bet domāja, ka viņš dzīvojot Sendžovas Lu tuvumā.

Kapteinis sūkāja tējas lapiņu.

Nankina. Ļoti iespējams. Ja vien šiem pēkšņi nebija izauguši spārni, uz Šanhaju tie nebija devušies. Iespējams, ka Jī Lina bija gudrāka, nekā viņš domāja. Iespējams, ka viņš skatījies nepareizā virzienā.

—  Piezvani gong anju Nankinā. Pajautā, kas tur zināms par šo Janu Bodu. Un saki, lai šovakar to apciemo.

Alisona staigāja pa istabu, neko neredzēdama, neapzināti izvairīdamās uzskriet virsū mēbelēm. Viņa nezināja, cik ir pulkstenis, bet mājā valdīja klusums. Vēl nekad viņa nebija jutusies tik bezcerīga un vientuļa. Mocīja gan fiziska nelabuma sajūta, gan stindzinoša neziņa. Viss bija nepareizi, viss sagājis grīstē Veņas Lī adopcija, attiecības ar Taileru, pat pārliecība par savas laulības stabilitāti. Tagad, nakts melnumā, visi viņas sapņi pēkšņi izskatījās muļķīgi.

No guļamistabas iznāca Ruta un klusi aizvēra aiz sevis durvis, Alisonas acis deva skaidru atbildi uz jautājumu par telefona sarunu. — Redzu, ka ziņas nav labas, — Ruta sacīja un, pienākusi klāt, apskāva Alisonu.

Alisona, kā glābiņu meklēdama, piekļāvās mazajai sievietei. Tas bija briesmīgi, viņa sacīja. Neviens mani neatbalsta. Māršals iesaka pieteikties policijā. Tailers ienīst Veņu Lī un grib, lai vihu atdodu. Arī mani viņš ienīst. Un konsulāts… Visi saka vienu un to pašu. Māršals mani nosauca par muļķi. Bezatbildīgu un savtīgu. Par prātu zaudējušu sievieti. — Viņa noslaucīja asaras. — Varbūt arī esmu zaudējusi prātu. Dievs vien zina, ka tieši tā jūtos.

—         Alison, ieej guļamistabā un paskaties uz bērnu, kā es to tikko darīju. Viņa guļ uz muguras, cieši iemigusi un laimīga, ar diviem vidējiem pirkstiņiem mutē. Viņai ir pilns vēderiņš un kāds, kas viņu mīl. Ja tas nozīmē, ka tu esi zaudējusi prātu, tad tieši tas viņai ir vajadzīgs. Pasaulei tas ir vajadzīgs. Un mazajai nepieciešama māte. Lai ko visi teiktu, tu esi viņai vistuvākais cilvēks.

—        Zinu, bet es neesmu viņas māte. Vismaz vēl ne, un neizskatās, ka par tādu varēšu kļūt.

—     Kas par blēņām! Un kas tad esmu es Tai, ja ne māte? Esmu aprakstījusi papīru kalnus un izdevusi tūkstošiem dolāru, lai saņemtu adopcijas atļauju, un tas man prasīja divus gadus. Viņas fotogrāfijā raugos sešas nedēļas. Ar viņu pašu kopā esmu nepilnu nedēļu, bet jau tagad ir sajūta, ka tā bijis vienmēr. Cik piekakātu autiņu neesmu nomainījusi, cik miega zaudējusi, ar viņas drudzi un izsitumiem cīnoties. Dzemdību sāpes nekad neesmu izjutusi, bet, visu kopā ņemot, tās nevar būt briesmīgākas par to, ko esmu piedzīvojusi es, ko esam piedzīvojušas mēs visas. Tiku cauri bez episiotomijas. Nu, un tad? No pastāvīgas bērna cilāšanas dabūšu hemoroīdus, un mugura sāp tā, ka jābrēc. Vai man ir papīri, vai nav, esmu pelnījusi mātes vārdu. Un man vienalga, ko kāds saka. Es zinu., ka esmu mazā cālēna mamma.

Alisona smaidīja. Es to zinu un neesmu tik egocentriska. Tikai… man ir bail. Sudžovā, kad nolēmām braukt prom, domāju, ka darām to tikai tāpēc, lai iegūtu laiku. Došanās uz Šanhaju likās pavisam nevainīgs pasākums. Tad Nešs iesita šoferim, un kopš tā brīža viss ieguvis pavisam citu mērogu. Cerējām uz nelielu ceļojumu un konsulāta palīdzību, bet nu slēpjamies un esam sprukās. Šajā laikā mums jau vajadzēja būt atceļā uz mājām. Pēkšņi viss ir sarežģījies un sajucis, un es nezinu, vai man pietiks drosmes izturēt līdz galam.

— Alison, es pēc dabas esmu gļēvule. Un, manuprāt, neviens nezina, cik drosmes katram ir, līdz pienāk brīdis, kad tā ir nepieciešama.

Viņas sēdēja uz akmens grīdas, un Alisona pavilka kājas zem sevis. Pēc dienas svelmes grīda bija tik jauki vēsa. — Es nekad agrāk nevienam to neesmu stāstījusi, pat Māršalam ne. Ne tāpēc, ka būtu izdarījusi kaut ko briesmīgu, bet… man gluži vienkārši bija… kauns. Biju izgājusi parastajā vakara skrējienā pa parku, kas atrodas netālu no mūsu mājas. Man līdzi bija liela, smaga metāla spuldze ar sešām baterijām, kuru, skrienot viena, ņemu līdzi. Ta ir kā pamatīga runga. Skriedama saklausīju troksni. Tikko dzirdamu sievietes kliedzienu. Parkā bija dažas laternas, bet tā lielāko daļu

klāja tumsa. Apstājos un ar savu spuldzi pētīju apkārtni. Beidzot turpat sev priekšā ieraudzīju vīrieti un zem viņa sievieti. Gandrīz uzskrēju viņiem virsū. Ak, Dievs, tas bija briesmīgi. Viņa tur krūmos tika izvarota. Redzēju asinis. Viņas asinis, droši vien. Es redzēju, ko viņš dara. Tas bija neiedomājami brutāli un drausmīgi. Ieraudzījis gaismu, viņš pagriezās atpakaļ. Zinu, ka spuldze viņu apžilbināja, bet viņš to neizrādīja. Skatījās uz mani, skatījās tieši acīs. It kā es būtu tikai kāda ēna. Mana klātbūtne nelikās viņu uztraucam. Viņš aizgriezās un turpināja iesākto. Bikses bija nolaistas līdz potītēm, un mugura uz manu pusi. Es sapratu, ka situācija ir man labvēlīga. Atrados no viņiem tikai soļa attālumā. Es būtu varējusi viņam sist, pārtraukt vardarbību. Spuldze bija tik smaga, ka tā varētu cilvēku pat nogalināt.

— Bet tu nesiti.

— Nē. Es… Tad tuvojās vēl viens cilvēks. Jauns. Liela auguma. Viņš ieraudzīja mani, manu spuldzi un to, kas notiek. Neapstājies viņš bez vilcināšanās izrāva man spuldzi no rokas un zvēla otram pa galvu.

—     Tad, savā ziņā, tu viņai tomēr palīdzēji.

—     Tūkstošiem reižu esmu mēģinājusi sev iegalvot, ka galu galā iznākums bija tāds pats kā tad, ja es būtu… rīkojusies. Esmu pat pārliecinājusi sevi, ka tad, ja es ar savu spuldzi tur nebūtu bijusi, skrējējs neko nebūtu pamanījis. Bet tie ir meli. Atceros visu tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar. Nekad savā mūžā neesmu jutusies tik šausmināta, tik traumēta. Taču es viņam nesitu ar savu spuldzi, nekliedzu, nesviedu ar akmeni, neskrēju saukt policiju. No brīža, kad viņus ieraudzīju, līdz glābēja atskriešanai droši vien pagāja kādas divas minūtes. Un viss, ko es šajās divās minūtēs izdarīju… — Alisona notrausa asaru. — Es apslapinājos, Ruta. Es tur stāvēju ar spuldzi rokā un čurāju biksēs. Tā bija vienīgā reize manā mūžā, kad tika pārbaudīta mana drosme, un šo pārbaudi es neizturēju. Es sastingu, Ruta. Es konstatēju, ka esmu gļēvule.

Ruta gribēja kaut ko teikt, bet Alisona ar žestu viņu atturēja, lai pabeigtu iesākto domu. Un tagad man ir Veņa Lī. Viņu nevajā izvarotājs, bet pati dzīve, pati Ķīna, visa sasodīti netaisnā pasaule. Šobrīd, kad viņai nepieciešama palīdzība, es esmu šeit. Es nevaru izlikties, ka nekā neesmu redzējusi, un neizskatās, ka palīgos varētu uzrasties kāds cits. Esmu tā nobijusies, ka man iekšā viss trīc. Zinu, ka nevarēšu gulēt. Es gribu būt drosmīga, gribu stāties pretī Ķīnas valdībai un teikt — pamēģiniet tikai man viņu atņemt. Jau sāku ticēt, ka spēšu to izdarīt. Un tad nāca saruna ar Maršalu. Nu manas buras ir saplakušas. Es šaubos, vai bez viņa palīdzības spēšu to izdarīt. Viņš kā drošs balsts vienmēr bijis man blakus. Viņa spēka, viņa gudrības pieticis mums abiem. Mani tagad vajā doma, ka varbūt vajag viņu klausīt. Ka šim sapnim nav lemts piepildīties. Ka jāiet pieteikties, lai stāvokli nepadarītu vēl ļaunāku.

Ruta aizsvilās. — Tas nu ir smieklīgi. Arī es šādā situācijā esmu pirmo reizi un nezinu, ko īsti darīt. Taču skaidri zinu, ko nedarīt. Es bērnu neatdošu līdz brīdim, kad man to raušus izraus no rokām. Man vienalga, ko kāds saka — esmu pārliecināta, ka rīkojamies pareizi. Gan atradīsim izeju. Un no ķīniešiem man arī nav bail. Vai tad viņi tiešām visas pasaules acu priekšā liks uz sārta tādu vecu, resnu sievišķi kā mani?

Alisona smējās caur asarām.

-    To viņi nedarīs. Kā jau teicu, arī es esmu tāda jēradvēsele, Alison. Ja man būtu pārliecība, ka tas ir fiziski bīstami, es to nedarītu. Nešs pieļāva kļūdu, sizdams šoferim, un par to droši vien vajadzēs atbildēt, bet mēs taču neesam nekādi noziegušās. Turklāt notikušais vairs nav padarāms par nebijušu. Kas izdarīts, izdarīts. Mums jādodas tālāk, uz Guandžovu. Ja Jī Linas tēvocis būs ar mieru mums palīdzēt un viņa visu ceļu būs kopā ar mums, esmu pārliecināta, ka nekas ļauns nenotiks. Un varbūt pa to laiku, kamēr būsim ceļā, kāds pēkšņi saausīsies un atjēgsies, un nāks mums palīgā. Kāds cits skrējējs, kurš mūsu spuldzes gaismā ieraudzīs visu šo nejēdzību. Bet, ja arī tāds neatrastos, mums nav izvēles. Šiem mazuļiem ir tikai viena iespēja, un mēs par to cīnīsimies.

-      Zinu. Bet man jādomā arī par Taileru. Maršals lika man justies briesmīgi, tāpēc ka esmu pakļāvusi viņu briesmām. Un viņam taisnība. Es esmu savtīga un neiejūtīga.

-    Tu dari to, kas šajos apstākļos jādara. Neraizējies par Taileru. Deviņgadīgam puikam tas ir aizraujošs piedzīvojums. Un, pat ja mūs apcietinātu, viņam nekas nedraud. Padomā par to. Viņš ir tikai

bērns. Viņu izdos tēvam vai konsulātam. Tu to nevēlies, bet vai tad tas būtu tik briesmīgi? Viņam nekas nenotiks, Alison. Un mums arī ne.

Abas apskāvās un vēl ilgi sēdēja uz vēsās grīdas tērzēdamas. Kā parasti, pēc sarunas ar Rutu Alisona jutās daudz labāk. Bet viņa zināja, ka vienā jautājumā Rutai nebija taisnība. Pat ja viņai pietiks drosmes bēgt ar Veņu Lī, Taileru viņa nedrīkstēja pakļaut briesmām.

PIEKTĀ NODAĻA

NO SAKUMA Kolins Čāndlers vēl nebija drošs, vai tur varētu iznākt materiāls pārraidei, vai ne.

Viņš sēdēja Sudžovas viesnīcas bārā starp majestātisku ūdenskritumu, no kura ūdens šļācās uz marmora grīdas, un flīģeli, pie kura stāvošā, sarkanā zīda kleitā tērptā dziedātāja ar savu mazo, spalgo balstiņu centās pārkliegt ūdens čalu. Iznākums, pēc Cāndlera domām, bija raksturīgs Ķīnas valdībai, kas šo viesnīcu uzturēja: ekstravagants vēriens ar rezultātu, kas bija pilnīgi pretējs cerētajam.

Rodžers Lotons Čāndleram bija piesities nejauši, kā pļēguri bāros to mēdz darīt; bet šāda sabiedrība var būt nepatīkama pat tad, ja garlaicība ir vienīgā alternatīva. Lotons buldurēja kādas divdesmit minūtes, izgāzdams savu naidu pret visu ķīnisko. Sažūpojies teksasietis nebija tikai nepatīkams vien. Viņa nesakarīgā muldēšana arī liecināja, ka viņš ir caur un cauri rasists.

Bet tad viņš pieminēja bērnus, un žurnālistā pamodās interese. Pļēgura stāsts bija intriģējošs un daudz saistošāks par Sudžovas gadatirgu, kuru apmeklēt CNN redaktori bija viņu šurp atsūtījuši. Viņš vāca fona informāciju par kādu augsta līmeņa birokrātu Tirdzniecības ministrijā, karjeristu, kurš mērķēja uz premjera posteni. To varētu izmantot vien par rezerves materiālu dienās, kad trūks svarīgāku ziņu. Čāndlers pat nebija paņēmis līdzi operatoru.

Lūdzu. Lai iet vēl viens. — Rodžers Lotons pieņēma piekto skotu viskiju ar sodu. Pēc otrā viņš bija pārstājis viebties par garšu, bet ne par bārmeni, kurš zeltera vietā pasniedza krāna ūdeni, kam pa virsu peldēja kaut kādas putas. Bet tas nekas. Viskijs bija īsts un nogalināja visus mikrobus.

—     Jūsu sieva ir augšā, savā numurā?

— Jā, vēl pinkšķ. Sabēdājusies, bet es nudien nesaprotu kāpēc. Domā, ka dabūs citu bērnu, bet man pietiek. Mēs tīsimies prom.

Ar pirmo draņķa lidmašīnu, kuru atradīšu, kaut gan man riebjas lidot ar ķīnīzeru lidmašīnām. Tās vienmēr kavējas un avarē daudz biežāk par citām. Jūs to nezinājāt? Jā, pat biežāk nekā krieviem, un tas nu ir skaidrs kā diena, ka krievi lidot neprot. Komunisti un lidmašīnas ir divas nesavienojamas lietas.

—  Krievi jau vairs nav komunisti.

—   Tu tā domā.

Cāndleram nebija laika ielaisties garās runās. Pastāstiet man vēl par pārējiem. Vai tie bērnus neatdeva?

—  Jā, tā izskatos. Te bija kruķi, visus izprašņāja.

—  Kādi kruķi?

—          Kā lai es to zinu? Kruķi, un viss. Ķīniešu kruķi ķīniešu uniformās. Uzdeva ķīniskus jautājumus. Čink, čink, čink. Viņš sakratīja ledus gabaliņus glāzē un ierāva vēl malku, — Tas ir viss, ko te var dabūt. Ķīnīzeru čink—čink.

—  Uz kurieni viņi devās?

—         Kā lai es zinu? Man jau viņi neteica. Un vai nav vienalga? Kas tad tur tik baigi svarīgs? Viņi ir muļķi, ja tos bērnus paņēma. Ja man prasītu…

—          Kā sauc bāreņu patversmi? — Cāndlers turēja piezīmju bloku gatavībā un aši pierakstīja, kad no Rodžera dzēruma miglas apņemtā prāta pa laikam izšķīlās kāds sakarīgs fakts.

—          Neatceros. Sākās ar Saņvai varbūt Daņ? Nezinu. Vienalga. Stulbs nosaukums. Stulba patversme. Kaut kur man te bija direktora vizītkarte, ja neesmu to izmetis. — Viņš parakņājās kabatas portfelī un izvilka karti. Še.

Žurnālists uzmeta tai acis. — Tā ir Fortvortas apdrošināšanas aģenta karte.

—         Tiešām? O, jā. Piedod. Te būs īstā. — Viņš pagrozīja to pirkstos, pastūma Cāndleram un pēkšņi atplauka smaidā. — Klau, vai es tikšu televīzijā?

—         Varbūt. — Žurnālists pierakstīja informāciju savā bloknotā. Kā viņus sauc?

—  Ko?

—  Amerikāņus, kuri aizbraukuši kopā ar bērniem?

—           Neatceros. Mešs? Nē, Nešs. Baigais draņķis. Iedomīgs pēc velna. Un Ruta. Bolarda vai Bilarda. Kaut kas tamlīdzīgs. Veca palaistuve ar rupju muti. Es uzskatu — par vecu, lai ņemtu sīko. Bet te jau viņiem tas viss pie vienas vietas. Bērnu pārprodukcija, dod prom katram, kas tikai ņem. Un Alisona Tērka. No Denveras. — Šo vārdu Rodžers atcerējās. Viņam patika Alisonas augums, gaišbrūnie mati un zaļās acis, un viņš bija prātojis, kā būtu, ja varētu dabūt šo dāmīti gultā. Krāšņa sieviete. Tādas viņš uzreiz pamanīja.

Cāndlers izvilka no žūpas vēl mazliet informācijas, tad uzmeta uz letes dažas naudaszīmes un notrausās no ķebļa. — Paldies, Rodžer. Iedzer uz manu veselību. Uz redzi!

Rodžers paklanīja galvu. — Jā—a.

Kolins Cāndlers steidzās aprunāties ar naktī dežurējošo viesnīcas menedžeri. Uzzinājis precīzus vārdus un uzvārdus, viņš zvanīs uz bāreņu patversmi. Tad uz Amerikas vēstniecību. Un policiju, kaut gan no policijas kādu informāciju dabūt nebija cerību. Viņam ieteiks griezties Ārlietu ministrijā, kas mēģinās viņu noslīcināt nebūtisku faktu purvā. Bet vēl palika Alisona Tērka no Denveras. Varbūt pa šo līniju izdosies kaut ko noskaidrot.

Reportiera sirdī bija atgriezusies dzīvība. Darbs sauca. Ja šis materiāls nepievils, viņš atmetīs ar roku gadatirgum. Paskatījies pulkstenī, viņš aprēķināja laika starpību. Varēs pagūt tikt ēterā, kamēr Savienotajās Valstīs vēl ir svētdiena. Svētdienās nekas īpašs nemēdza notikt. Viņa sižets būs uzmanības centrā.

Domās viņš jau veidoja tā vizuālo fonu. Ķīniešu likumi bija ; briesmīgi stingri. Patversmē viņu neielaidīs, bet dažus kadrus varētu uzņemt ārpusē pie sētas. Ja tāda būs. Ja ne, viņš varētu pablēdīties. Viesnīcai bija plašs dārzs, kas noderēs ievadam. Attiecīgā apgaismojumā uz zaļumu fona izcelsies viņa matu krāsa — tie izska[ tīsies zeltaini.

Viņš izvilka no kabatas mobilo telefonu un izsauca savu Šanhajas biroju.

Steidzami bija vajadzīgs operators.

Nankinas Sabiedriskās drošības biroja darbinieks tik ātri nevarēja atrast Jana Bodas informatīvo karti, jo kāds aiz pārskatīšanās bija sajaucis Janu ar Tanu un nepareizi ielicis to zem burta T. Beidzot atradis meklēto, viņš norakstīja informāciju. Janam Bodam

bija raiba biogrāfija. Lielākajai daļai cilvēku bija tikai viena karte. Janam Bodam to bija veselas sešas, visas jau apdriskātas un saspraustas kopā. Tajās bija daudz atsauču uz citām kartotēkām, citiem vārdiem. Jana Bodas pārkāpumi nebija uzskaitīti, jo šis nebija viņa dhng hn, pilnais dosjē, taču kontrabanda un “antisociāla rīcība” tika minēta arī šeit. Septiņus gadus viņš bija pavadījis labošanas darbu nometnē laogai. Darbinieks klusībā nodomāja, ka darbu viņš tur droši vien darījis, bet labojies nav, ja nu atkal tiek meklēts.

Kā viņa pastāvīgā dzīves vieta kartē bija norādīta Vuhana, ar piebildi, ka reizēm viņš mēdz uzturēties pie tēva Nankinā. Darbinieks norakstīja adresi, tad atlika karti vietā un uzrakstīja pieprasījumu pēc Jana Bodas dhng hn, kam vajadzētu glabāties Vuhanā. Pirmās maiņas laiks beidzās. Viņš izgāja no kartotēku telpas un devās meklēt jaunās maiņas vecāko.

Kad Jans Boda kopā ar Jī Linu un Nešu pārradās, jau bija vēls. Viņa dažādu vēju ārdētā seja bija bārdas rugājiem apaugusi, drēbes notraipītas. Cepure slēpa garus, sarainus matus. Sejas vaibsti bija asi, rokas tulznainas. Viņš visu laiku smēķēja, un starp šķībajiem, dzeltenajiem zobiem nepārtraukti vēlās lieli dūmu mākoņi. Acis zem biezajām uzacīm bija šauras, bet garām nepalaida neko.

Uzlūkojot gaidošos lao wai, viņa sejas izteiksme neizmainījās, viņš tikai pamāja ar galvu un tad apsveicinājās ar savu tēvu — vectēvu Janu. Alisona apmulsusi klausījās abu sarunā. Nebija iespejams noteikt, vai runātāji ir sadusmoti, vai tikai uzbudināti. Ne vien valoda, bet arī intonācijas, tāpat kā sejas izteiksmes, Alisonai palika neizprotamas. Vienīgi smaidi liecināja, ka zināmas emocijas ķīniešu starpā tomēr pastāv. Bet viņi varēja būt dusmīgi vai bēdīgi, vai sarūgtināti, un Alisona to pat nenojaustu. Un atkal viņa jutās vientuļa un bezpalīdzīga, un pilnīgi atkarīga no cilvēkiem, kurus viņa nesaprata. Vai kādu dienu tādas problēmas varētu rasties arī ar Veņu Lī? Vai šādas rakstura iezīmes ir iekodētas jau gēnos?

Jī Lina iesaistījās vīru sarunā.

—     Viņš izskatās pēc gangstera, — Ruta pačukstēja Alisonai.

—     Cerēsim, ka ne tikai izskatās, — Alisona tāpat čukstus atbildēja. — Tieši tāds mums vajadzīgs.

Kad apspriede bija beigusies, Jl Lina stādīja priekšā savu tēvoci.

-   Viņš mazliet saprot angliski, bet runā ļoti maz. Viņš ir ar mieru palīdzēt. Viņš saka, nokļūt Guandžovā nav problēma. Vispirms ar kuģi līdz Vuhanai. Tā ir pilsēta Čandzjanas piedodiet, Jandzi upes krastā. Tālāk jūs aizvedīs kravas mašīnās. — Jans Boda kaut ko piebilda, un Jī Lina pamāja ar galvu. — Tēvoča mašīnas pieder armijai. Speciāla licence. Neviens neaptur. Pavisam droši. Sēdēsim aizmugurē. Un tagad jāiet. Jāmodina bērni.

— Šonakt?

— Jā. Policija pazīst Janu Bodu, manu tēvoci. Pazīst vectēvu Janu, viņa tēvu. Tā drīz būs klāt. — Jī Lina bija ļoti satraukta, kaut izmisīgi centās to slēpt.

Dzirdētais aplēja Alisonu kā ar aukstu ūdeni, jo pēkšņi viņa aptvēra, kā šī situācija var ietekmēt Jana ģimeni. Līdz šim viņa nebija sapratusi, ka katrs nākamais solis stāvokli darīja nopietnāku, ka viņu dēļ briesmas draudēs arī citiem. Viņa piesarka. — Man liekas, mēs jūs pakļaujam briesmām, — viņa sacīja. — Vai jūsu tēvocim par palīdzību mums draud nepatikšanas?

—     Es iesaku vectēvam Janam zvanīt policijai, kad būsim prom. Teikt: mēs te bijām. Teikt: viņš mūs brīdināja, lika pieteikties policijā, lika iet prom. Tad nebūs tik lielas nepatikšanas.

Tas bija vispareizākais lēmums, taču Alisonu dziļi satrauca. Jī Lina ieteica vectēvam nosūdzēt sevi policijā. Vai policija tam noticēs?

Piedodiet, bet tēvocis saka, vispirms jāmaksā. Ceļojums ļoti dārgs. Viņam ļoti bīstams. Cena viens tūkstotis dolāru.

—     Es domāju, ka būs vairāk, — Ruta sacīja, sniegdamās pēc somas.

—     Katrai personai, teica Jans Boda, pirmo reizi ierunādamies angliski. Balss bija dobja, akcents spēcīgs.

—     Pat bērniem?

Jans Boda pasmīnēja. — Jing er genggui.

Jī Lina pārtulkoja. It īpaši bērniem, viņš saka.

Alisona atvēra savu naudas jostu un noskaitīja vajadzīgo summu. Banknotes bija jaunas, ar lielu Bena Franklina attēlu un tajās iestrādātu sudraba diegu, kas apgrūtina viltošanu. Savā mūžā viņa reti bija redzējusi liela nomināla naudaszīmes, un šīs viņai šķita nedaudz jocīgas, it kā pašas jau būtu viltojums.

Viņa nekad nebija nēsājusi līdzi tik daudz skaidras naudas un tagad jutās atvieglota, no daļas šķiroties. Tā bija paredzēta patversmei par adopcijas dokumentiem. Tika prasīta tikai skaidra nauda. Denverā viņa bija godbijīgi noskatījusies, kā bankas kasieris skaita naudu. Trīsdesmit banknotes par bērnu. Papīrs par dzīvību. Lielisks darījums šādos apstākļos.

Bet šie papīri jau nebūs pēdējie. Vēl ne. Viņa pasniedza naudu Janam Bodam, kurš to pārskaitīja veikli kā kasieris. Alisona aizvēra jostu, kas nu bija kļuvusi daudz plānāka. Neskaitot viņa zināja, ka tur palikuši aptuveni 1500 dolāri, rezerve neparedzētiem izdevumiem un suvenīriem. Viņai bija arī kredītkartes, bet maz ticams, ka tur, uz kurieni viņa dodas, tās būs izmantojamas.

Atlika cerēt, ka pietiks.

Viņa paskatījās uz guļamistabas durvīm, aiz kurām gulēja bērni, lai pārliecinātos, vai tās ir ciet. Bija vēl viens darījums, par kuru domājot, viņa bija mocījusies šaubās. Tailera daļa, — viņa sacīja Jī Linai, — nav domāta par braucienu kopā ar mums.

—     Alison! — iesaucās Ruta.

Ar rokas mājienu Alisona noraidīja Rutas protestu. — Esmu nolēmusi sūtīt viņu uz Šanhaju, Jī Lina. Uz Amerikas konsulātu. Viņi var zēnu iesēdināt limašīnā un nogādāt mājās. Tam nevajadzētu būt sarežģīti. Palūdz tēvoci, lai viņš to izkārto.

Direktors Liņs stāvēja savā neapgaismotajā kabinetā un nepārtraukti smēķēja. Patversmē valdīja klusums, kuru brīžiem pārtrauca vien kāds klusināts bērna brēciens, kas atskanēja no guļamtelpām pagalma pretējā pusē. Augoņu dēļ direktors nevarēja sēdēt un bija soļojis šurpu turpu, līdz kājas sāka sāpēt. Pulkstenis rādīja jau trešo rīta stundu. Deviņpadsmit stundas, kopš lao ivai bija izpostījuši viņa dzīvi. Deviņpadsmit stundas policija viņus meklēja, bet rezultātu nebija. Nepacietīgi viņš pastiepa roku pēc telefona, lai vēlreiz iztaujātu policiju, kad atskanēja zvans. Viņš salēcās, tad paķēra klausuli. Beidzot policija, ar ziņām!

—     Wei?

—     Esmu tevī vīlies, vecais Liņ, — bez ievada sacīja pazīstama balss. Direktoram Linam pamira sirds. Tuns! Kā…

—        Varbūt tu domā, ka nesenie notikumi mani neinteresē? — Tuns Gandzi jautāja. — Vai arī cerēji, ka es neko neuzzināšu? — Balss skanēja mierīgi un mazliet slāpēti, gandrīz glāstoši. Direktors Liņs sajuta draudus, ko tā slēpa.

— Es… es, protams, taisījos tev zvanīt, — viņš steidzās paskaidrot.

—  Kad policija būs izdarījusi arestus. Paziņot, ka viss nokārtojies.

—Ak, jā, policija. Un kāpēc tu vispirms zvanīji viņiem, nevis man?

—         Man nebija izvēles! direktors Liņs teica. — Tik daudz liecinieku šoferi, aukles, pārējās ģimenes. Un tad viens no amerikāņiem uzbruka šoferim. Pēc tam jau es vairs neko nevarēju saglābt.

—          Nekas tamlīdzīgs vispār nevarētu notikt, ja tu nebūtu tāds muļķis, vecais Liņ. Man tiešām jābrīnās. Kad tu uzzināji, ka tie nav tie bērni, kāpēc neļāvi visam iet savu gaitu? Kāpēc neļāvi viņiem aizbraukt? Kam gan sāpētu galva pāris bērneļu dēļ! Vai tev viņu trūkst?

—         Ministrijā… ministrijā par to zināja, — Liņs izmocīja. Rokas viņam drebēja. Viņš zināja, ka tie ir muļķīgi un viegli atmaskojami meli, bet tas bija vienīgais ticamais skaidrojums. Atlika vien cerēt, ka Tuns nepārbaudīs, ka tas viņam neliksies pietiekami svarīgi.

-      Viņi man par to aizrādīja, — viņš sacīja. Es biju spiests rīkoties.

—        Acīmredzot tu tā domāji, — Tuns nopūtās. — Uz tīģera galvas nosēžas muša, un tu savā muļķībā mēģini to nosist. Man ir nepatīkami tev atgādināt par visām tām nepatikšanām, kas mūs sagaida, ja tīģeris pamanīs.

Direktors Liņs klusēja.

—         Izredzes uz ilgu dzīvošanu tev ir tikai tajā gadījumā, veco Liņ, ja amerikāņi tiek drīz notverti.

—         Hao, — direktors Liņs nervozi iesmējās. -*i tJā būtu vislabākā izeja.

—        Man jāpiezvana un jāpārliecinās, vai lietas labā tiek darīts viss iespējamais,*^ Tuns sacīja. Tādas sarunas nav Ietas. Tu man esi liels parādnieks.

—         Es… direktors Liņs gribēja kaut ko teikt, bet klausule otrā galā jau bija nolikta.

Sviedri viņam nu lija aumaļām. Vajadzēja dabūt rokā bērnu dokumentus, pirms policijai ienāks prātā tos pētīt un, vēl svarīgāk, >irms to gribēs darīt Tuns. Viņš paskatījās pulkstenī. Tieši trīs vētdienas rītā. Bez brālēna Vu Huna palīdzības iekļūt ministrijā īdz pirmdienai nebūs iespējams. Pirmdiena! Vairāk nekā divdesnit četras stundas. Atlika vienīgi cerēt» ka līdz tam viss jau būs ueidzies. Viņu smacēja dusmas par visām nelāgajām sakritībām, cas viņu bija novedušas līdz šā bezdibeņa malai. Vajadzēja Vu Hunam tieši tagad saķert pneimoniju! Vajadzēja viņa aizvietotājam ministrijā tā pārcensties! Vajadzēja viņam pašam tieši tad aizbraukt iz Bangkoku! Ja vien viņš būtu atklājis šo kļūdu dažas dienas agrāk! fa vien sasodītie amerikāņi būtu darījuši, kā pavēlēts…

Augoņi dega kā ugunīs, un vēders sāpēja.

Ja, ja ja. Par to vairs nebija jēgas raizēties, palika tikai viena doma — cik ilgi viņam vēl atlicis, ko dzīvot.

Automašīnā traucoties pa tumšajām Nankinas nomales ieliņām upes virzienā, Alisona konstatēja, ka viņai kabatā vēl arvien ir mobilais telefons. Viņa pasniedza to Jī Linai priekšējā sēdeklī. Jans Boda, to redzot, samiedza acis.

—  No kurienes šis telefons, wai sheng nu? — viņš jautāja.

—  Tas pieder mikroautobusa šoferim, Jiu Jiu.

—  Kad jūs pēdējo reizi to lietojāt?

Jī Lina mēģināja atcerēties. — Misis Tērka zvanīja Amerikas konsulātam.

—  Kur jūs tad atradāties?

—  Es nezinu.

—  Padomā! Balss skanēja asi. Jī Lina koncentrējās.

—  Šo pēcpusdien. Man liekas, Usi tuvumā.

Priekšā vīdēja Jandzi tilta apveids. Jans Boda bija pieņēmis lēmumu. Griez apkārt.

— Vai tad doki?

—  Ybu zhuan!

Jī Lina strauji nogriezās pa labi, tad, pēc viņa norādījuma izlīkumojusi pa vairākām sānielām, attālinājās no upes. Viņi apstājās pie kāda tumsā tīta kanāla, kura viļņos šūpojās daudzas mazas laivas. Jans Boda aizsoļoja vienu kvartālu uz priekšu līdz tālsatiksmes autobusu stacijai, galvu noliecis un cepuri dziļi pār acīm pārvilcis, kad vajadzēja iet garām diviem sardzes vīriem. Tie nepiegrieza viņam nekādu vērību, un viņš iesteidzās stacijā. Tā kā ceļot naktī bija daudz vieglāk nekā dienā, arī tagad pa milzīgo halli malās simtiem braukt gribētāju. Garlaikoti kontrolieri pie vārtiņiem pārbaudīja biļetes, un pasažieri devās tiem garām, lai pievienotos gaidītāju pūļiem ārpusē.

Viņš pētīja sarakstu, kas aizņēma visu sienu virs vārtiem, līdz atrada autobusus uz Tiaņdzinu un Pekinu. Nākamo divu stundu laikā vajadzēja atiet Četriem autobusiem. Nopircis avīzi, viņš lēnām virzījās uz to halles galu, kur atradās izejas uz šiem autobusiem. Tad apsēdās uz viena no garajiem koka soliem. Izlikdamies lasām, viņš neuzkrītoši izvilka no kabatas mobilo telefonu. Paslēpis zem vienas no avīzes lapām, viņš to nolika uz sola tā, ka viens gals palika redzams. Tad piecēlās un neatskatījies ātri devās prom.

Desmit minūtes vēlāk Vei Lins, kurš gaidīja autobusu uz Pekinu, apsēdās netālu no pamestās avīzes. Pacēlis to, viņš ieraudzīja telefonu. Tad aplaida acis apkārt, lai pārliecinātos, vai īpašnieks vēl nav tuvumā un negrasās to atprasīt.

Neviens nekādu interesi neizrādīja.

Vei Liņs piešļūca pa solu tuvāk atradumam. Daļēji paslēpis to zem žaketes, viņš gaidīja, garlaikoti skatīdamies apkārt. Pēc mirkļa telefons pazuda viņa kabatā. Atskanēja paziņojums, ka sākas iekāpšana viņa autobusā. Viņš virzījās cauri pūlim, roku kabatai piespiedis, lai kāds nelietīgs kabatzaglis guvumu nenočieptu. Uzrādījis biļeti kontrolierim, viņš steidzās augšup pa pakāpieniem uz Pekinas ekspresi ar numuru 884.

Pēc piecām minūtēm autobuss izbrauca no Nankinas autoostas un uzņēma gaitu uz ziemeļrietumiem, augšup pa Dzjaņninlu un pāri Jandzi tiltam.

Vectēvs Jans nepaguva izsaukt policiju. Tikko viņa dēls bija aizbraucis, rēkdamas atdrāzās divas policijas automašīnas un nobloķēja mājai tuvākās ieliņas abus galus. No katras izlēca trīs uniformēti policisti un, zābakiem uz bruģa klaudzot, pa tumšo ielu skrēja uz māju. Tie dauzīja durvis, līdz vectēva Jana pārbiedētā sieva tās pavēia un paraudzījās ārā. Atgrūduši viņu sāņus, policisti iedrāzās

pagalmā, tad sadalījās un ātri pārmeklēja visas telpas. No miega uzrautie iemītnieki tika sadzīti pagalmā. Ārā uz ielas nedaudzie vēlie kājāmgājēji dzirdēja sacelto troksni un steidza pazust tumsā. Neviens nevēlējās šādā situācijā patrāpīties pa kājām policijai.

Desmit minūtes vēlāk policisti pameta māju, līdzi vedot vectēvu Janu. Tie nebija ļāvuši viņam pat kreklu uzvilkt. Viņa mati bija izspūruši, acis bailēs ieplestas. Viņš bija apjucis, bet saprata, ka iespēja sevi aizsargāt, zvanot policijai, kā to ieteica dēls, palaista garām. Kā arvien viņš gāja, jostas vietā zemu saliecies. Vēsajā nakts gaisā locītavas bija stīvas un, tā kā viņš nespēja kustēties pietiekami ātri, divi policisti viņu, zem padusēm turot, vilkšus aizvilka uz kādu no mašīnām.

-          Janu Bodu neesmu redzējis kopš vakardienas, — viņš vārgi protestēja savā smalkajā balsī. — Lūdzu, laidiet mani vaļā. Man sāp. Policisti viņā neklausījās un iestūma mašīnas aizmugures sēdeklī. Durvis aizcirtās, un motora rēkoņa attālinājās.

Policisti no otras mašīnas vēl uzkavējās, klaudzinot pie tuvāko māju vārtiem un durvīm. Ķīnā tūkstoši acu vēro visu, redz visu. Ja ārzemnieki te bijuši, viņi to drīz vien uzzinās. Tādus Faktus ilgi noslēpt no SDB nebija iespējams.

Jans Boda atstāja viņus kādā pamestā šķūnī zem paaugstināta dēļu seguma, kas stiepās no ceļa līdz pat upes malai. Tur tas savienojās ar neliela upes līcīša doku, pie kura nebija manāma nekāda lielā rosība. Jans Boda aizgāja atpakaļ, lai novietotu auto kādā noliktavā, kuru viņš biezi izmantoja. Pēc atgriešanās Nankinā Vajadzēs nomainīt numuru, pārkrāsot braucamo un pārdot Šanhajā. Ja brāļa meita interesēsies, viņš teiks, ka busiņš nozagts. Un taisnība vien būs.

Viņa dzīvā krava gaidīja un sačukstējās, un ieklausījās trokšņos, kas nāca no dusu nepazīstošās upes. Šķūnī nebija ventilācijas. Visi mirka sviedros, nervi bija saspringti. Ik pa brīdim uz dēļu seguma atskanēja nācēju un gājēju soļi, klusas balsis vai smiekli. Katru reizi viņi tad aizturēja elpu un sastinga.

Vienīgi Tailers izbaudīja notiekošo. Denverā viņi dzīvoja Pārkhilā, cienījamā rajonā ar ķieģeļu mājām, šaurām ieliņām un senatnīgām gobām. Tailers bija Pārkhilas izcilākais spiegs. Viņš pazina katru pēdu katrā tās kvartālā, un ikviens no tiem glabāja tūkstošiem noslēpumu. Viņš tur nepamanīts prata pārvietoties lielus gabalus, žogoties cauri pagalmiem un rāpjoties pāri sētām. Viņš zināja visas slēptuves, visus ienaidnieku suņus, visas ābeles, pie kurām varēja pamieloties, visus slepenos fortus pamestajās atkritumu dedzinātavās. Viņš rakstīja kodētus ziņojumus un atstāja tos zem vaļīgiem ķieģeļiem savam labākajam draugam Viļam, kurš bija Pārkhilas otrs izcilākais spiegs. Un vasaras vakaros Tailers lūrēja pa svešiem logiem, lai redzētu, ko ienaidnieks dara. Reizēm viņš par redzēto nevarēja stāstīt nevienam citam, kā vien Viļam. Un reizēm to neuzzināja pat Vils.

Tagad viņš darīja gandrīz to pašu, turklāt kopā ar pieaugušajiem. Pat pamāte iesaistījās. Mājās viņa nekad nepiedalījās slepenajos gājienos. Viņa tikai strādāja. Bet tagad viņi slēpās pie noslēpumainas melnas upes drūmā šķūnī, pa kura šķirbām varēja redzēt, kas notiek ārā, pašiem paliekot nepamanītiem. Tas bija kolosāli. Viņš juta, kā pārējie saspringst, kad ierūcās kāds motors, atskanēja kāda auto taure vai prožektori apgaismoja dēļu sētu viņiem virs galvas. Šo spriedzi pieaugušo balsīs viņš bija saklausījis visu dienu. Pat viņu čuksti slēpa bailes. Taileram nezināmu iemeslu dēļ viņi par notiekošo nebija sajūsmā. Pieaugušie prata sabojāt katru piedzīvojumu.

Viņš dzirdēja, kā Veņa Lī miegā sāk grozīties un ieraudas tieši tajā brīdī, kad uz dēļiem atskanēja soļi. Tailers saviebās. Stulbā sīkaļa viņus vēl nodos. Viņš jau grasījās aizspiest viņai muti, bet Alisona notvēra viņa plaukstu. w Viņa nedrīkst taisīt troksni, — viņš šņāca.

Tu nedrīksti taisīt troksni. Par viņu parūpēšos es.

— Nu tad dari to, — Tailers īgni norūca. — Viņas dēļ mūs vēl noķers.

— Lūdzu, klusumu, — Jī Lina čukstēja.

Tumsā Tailers drīzāk sajuta nekā redzēja Alisonas nikno skatienu. Bet viņš to neņēma galvā. Pret Veņu Lī viņa bija pārāk iecietīga. Kaut viņa tāda būtu arī pret savu padēlu! Pa šķirbu Tailers ieraudzīja, ka Jans Boda atgriežas. No sākuma pa caurumu sētā izslīdēja tikai ēna, bet Tailers viņu jau pazina. Starp sakostiem zobiem kvēloja cigarete. Augšup cēlās dūmu strūkliņa, ko izgaismoja laterna viņam aiz muguras. Nācējs bez grūtībām pārkāpa pāri nožogojumam un bez trokšņa nošļūca pa stāvo nogāzi pie sētas. Tailers bija sajūsmā, īstu spiegu tādā tuvumā viņš redzēja pirmo reizi.

Jans Boda atvēra durvis. — Kuai, — viņš teica, aicinot visus ārā. Viņi sekoja tam lejup pa nogāzi upes virzienā, turoties pie pāļiem, uz kuriem balstījās dēļu klājums. Iet bija grūti. Ūdens līmenis tikai nesen bija nokrities, un dubļi sniedzās līdz potītēm, tāpēc katrs solis, nesot bērnus un somas, prasīja lielu piepūli. Jī Lina vienā brīdī paklupa, un no īstas dubļu vannas viņu paglāba tikai pašas soma, uz kuras viņai palaimējās nosēsties. Tailers palīdzēja viņai tikt uz kājām. Ūdens tuvumā Jans Boda atrada vietu, kur varēja nokļūt augšā uz dēļiem.

Klusēdami viņi rāpās augšup, pasniegdami cits citam somas un bērnus un no piepūles smagi elpodami. Jans Boda steigšus veda visus tālāk uz doku, kur viņi pirmo reizi sajuta Jandzi klātbūtni un plašumus. Gaiss upes tuvumā bija smags un mitrs un oda pēc eļļas. Pret doku skalojās melns ūdens.

Upes pretējā krastā, vairāk nekā divu kilometru attālumā, brīžiem iegaismojās fabriku dūmeņi, celtņi un dūmu stabi no Pudžeņas. Upes augšpusē prāmis ar četriem spoži apgaismotiem klājiem un dūmojošiem skursteņiem uzņēma pasažierus pie ceturtā doka. Lejpusē viņi redzēja Mao Ķīnas lepnumu — Nankirias milzīgo tiltu, kas tur slējās pāri upei un pa kura apakšējo brauktuvi pašreiz bez trokšņa aizrtiirdzēja nakts vilciens.

Brīnumainā kārtā upe slāpēja skaņas. Pilsēta tās krastā viņiem aiz muguras bija gandrīz nedzirdama. Pret debesīm spoži kvēloja tās uguņi, atgādinot par savu tuvumu, bet skaņas slāpēja kā nakts, tā ūdens klajs. Taču trokšņi, kas nāca no upes, bija skaidri saklausāmi. Tumsā aizpukšķēja dažādi motori — kuteris, velkonis, liellaiva — katrs ar savu atšķirīgu balsi. Svilpes pūtiens, un tad pa radio atskaņotas amerikāņu dziesmas plakanās skaņas. Par spīti vēlajai stundai uz upes valdīja rosme.

Jans Boda paskatījās pulkstenī un tad pameta nepacietīgu skatienu uz pilsētas pusi. Viņš kādu gaidīja. Pie koka pāļa bija pietauvota neliela, apskretusi laiva ar piekaramo motoru. Tai vajadzēja aizvest viņus uz Jana Bodas kuģi, kas stāvēja noenkurots kaut kur tālāk. Laiva bija par mazu, lai uzņemtu viņus visus, tāpēc viņš izlēma ar pirmo grupu doties prom tūlīt. Devis norādījumus Jī Linai, viņš veikli iemetās laivā. Tailers gribēja sekot, bet Jans Boda noraidoši papurināja galvu. Viņš pastiepa roku pretī Klērai, kad, viņai ar bērnu iekāpjot laivā, tā bīstami sašūpojās. Viņa smagi apsēdās. Aiz viņas iekāpa Nešs.

—     Paprasiet tēvocim, vai tagad es varu iet, — Tailers nepacietīgi uzplijās Jī Linai. — Tur vēl ir brīva vieta.

Viņa novērsa acis. Tev jāgaida šeit, viņa sacīja.

Jans Boda parāva auklu, lai iedarbinātu motoru. Tas atdzīvojās, izgrūzdams smirdīgu dūmu mākoni. Ierāvies laivas pakaļgalā, viņš stūrēja prom no doka virzienā uz tumsā vīdošu kuģa apveidu kādus simt metrus no krasta.

Pārējie palika gaidot un jutās ļoti neaizsargāti. Tailers notupās uz doka malas un vēroja upi. Jī Lina visu laiku raudzījās atpakaļ uz dēļu seguma ceļu un klusām uzrunāja Alisonu. — Mana tēvoča draugs Ans Zūšaņs paņems Taileru. Tēvocis Jans uzticas viņam kā pats sev. Viņš ļoti labi rūpēsies par Taileru. Bet viņš kavējas.

Alisona saprata, ka ilgāk vairs nevar klusēt. Iespējams, ka vēlāk nebūs laika. Viņa pasniedza gidei Veņu Lī un notupās blakus Taileram.

—     Tailer, uzklausi mani. Man tev kaut kas jāpavēsta. Tas ir svarīgi. — Viņš paraudzījās Alisonā.

Viņa turēja rokā neilona maku, kuram vienā galā bija piestiprināta siksniņa. Viņa aplika to zēnam ap kaklu un pabāza maku zem krekla. — Šis tev labi jāglabā. Tajā ir tava pase, nauda un vēstule.

-          Par ko tu runā? — viņš jautāja. — Ko tas nozīmē?

Alisona saņēmās. — Tev jābūt stipram. Tūlīt atnāks kāds cilvēks. Viņš ir Jī Linas tēvoča draugs. Šonakt pat viņš tevi aizvedīs uz Sanhaju. Uz konsulātu. Vēstule tev jānodod konsulam — viņš tur ir par visu atbildīgs.

— Kā? Ko tu gribi ar to teikt? Kāpēc? Kur būsi tu?

—         Viņi tevi ieliks lidmašīnā, un tu lidosi uz mājām. Tēvs tevi tur sagaidīs. — Alisonu pārņēma neveiklības sajūta, un viņa saprata, ka nav atradusi pareizos vārdus.

Tailers viņā skatījās, tikai pamazām aptverdams teiktā jēgu.

-       Nē! Acīs viņam kāpa neticības asaras. Viņš paraudzījās uz Jī Linu, tad atkal uz Alisonu. Tad, kā atbalstu meklēdams, uz Rutu, bet viņa ar Tai bija pagājusies uz doka otru galu. Viņš saprata, ka tā nav nejaušība. Visi bija pret viņu sazvērējušies, un viņš neko nebija nojautis. Viņš papurināja galvu. — Tu nedrīksti tā darīt!

—     Es nedrīkstu ņemt tevi līdzi, — Alisona sacīja. — Tas var būt bīstami. Tavs tēvs un es…

—     Nē! — Tailers atkārtoja, šoreiz jau skaļāk. Neticības un baiļu vietā bija stājušās dusmas par nodevību. Es nebraukšu kopā ar svešu cilvēku! Es to nedarīšu!

—     Tev tas jādara, Tailer. Tas ir vienīgais ceļš, kā tevi pasargāt. Balss drebēja, un viņa norija kaklā sakāpušo kamolu.

« Bet es būšu pasargāts kopā ar tevi!

Laiva atgriezās, mīksti atsizdamās pret vecajām riepām, kas bija nostiprinātas gar doka malu. Jans Boda, atstājis motoru ieslēgtu, izkāpa krastā. Redzot, ka Ans Zušaņs vēl arvien nav ieradies, viņš sarauca pieri. Vajadzēja pēc iespējas ātrāk tikt prom.

—     Es nezinu, kas notiks tur, uz kurieni dodamies, Tailer, — Alisona sacīja., — Tas ir garš ceļš.

—     Un kas par to? Mēs arī tagad esam nobraukuši garu ceļu. Es negribu doties uz Šanhaju. Tu nedrīksti no manis atteikties!

—     Nerunā muļķības. Es taču no tevis neatsakos.

Viņš nošņācās un norādīja uz Veņu Lī. Tad kāpēc tu paturi viņu, bet mani ne?

—     Tu labi zini, kāpēc! Viņai nav dokumentu! Viņu es nevaru sūtīt! Tur jau ir tā lieta. — Alisona atglauda matus no acīm. Dziļi ievilkusi elpu, viņa paskatījās nakts debesīs, mēģinot koncentrēties.

—  Tu tagad neesi saprātīgs, Tailer.

—     Tu arī ne. Tas viss ir blēņas.

Viņa vēlējās, kaut Ans Zušaņs drīzāk ierastos un pieliktu punktu Šai smagajai sarunai. Juzdama, ka stingrā apņemšanās šak šķobīties viņa mēģināja ielikt balsī kategorisku noti, izbeigt strīdu, pirms pašas griba vēl nav zudusi. — Pievaldi mēli, jaunais cilvēk! Tu darīsi tā, kā tev liek.

—     Piedod! Bet tikai ņem mani līdz! — viņš kaulējās. Lūdzu, nepamet mani!

Alisona gribēja apņemt zēna plecus, bet viņš atrāvās. — Mēģini saprast, — viņa čukstēja. — Es mīlu tevi. Es cenšos darīt tā, kā tev būtu vislabāk.

—     Nē, nav taisnība! — viņš iesaucās. Asarām līstot pār vaigiem, viņš slaucīja degunu. Mana mamma nemūžam mani nepamestu! — Viņa sarāvās kā no pļaukas. Tad viņš šņukstēdams piekļāva seju viņas krūtīm. Savilcis rokas dūrēs, viņš mēģināja sist, taču sitieni bija bezpalīdzīgi un bez spēka. Un tad viņš apķērās Alisonai ap vidu. Viņa piespieda Taileru sev klāt un glāstīja viņa matus. Gribēja kaut ko teikt, bet neatrada vārdus.

Jans Boda pārmaiņus skatījās te uz upi, te uz krastu. Viņš saprata kaut kas nogājis greizi. Anam Zušaņam jau sen vajadzēja būt klāt. Daudz ilgāk gaidīt viņš vairs nevarēja. Pēkšņi viņam kabatā slāpēti iezvanījās telefons. Viņš aši to pielika pie auss. — Wei?

. — Tavs tēvs ir arestēts, — teica balss klausulē.

Jans Boda noelsās. — Jau, — viņš drūmi sacīja. Uzdevis zvanītājam dažus jautājumus, viņš beidza sarunu. Nu par ilgāku Tailera pavadoņa gaidīšanu vairs nevarēja būt ne runas. Jans Boda steidzināja Rutu ar Tai kāpt laivā. Tajā brīdī viņš upes lejtecē ieraudzīja policijas kutera mirgojošās ugunis, kas virzījās augšup. -Jingchd!— viņš īsi uzsauca Jī Linai. — Kūdi! — Tad pastāstīja viņai par vectēvu Janu.

Jī Lina uzlika roku Alisonai uz pleca. — Tēvocis saka, mums jāļ brauc, — viņa teica. — Uz upes policija. Varbūt dodas uz šo pusi. Nav laika runām.

—     Un kā ar Anu Zušanu? — Alisona iztrūkusies jautāja. — Kā ar Taileru?

— Nevaram gaidīt. Ļoti žēl. Taileram jābrauc līdzi, i Tailers palaida vaļā Alisonu un izslaucīja acis. Viņa skatienā vīdēja kā dusmas, tā atvieglojums. — Ejam! — viņš, pietrausies kājās, steidzināja Alisonu, lai tiktu prom, pirms nav parādījies Ans Zušaņs un situācija mainījusies viņam par ļaunu. Zēns steidzās uz laivu un gandrīz lēkšus ielēca tajā, ignorēdams Jana Bodas paIstiepto roku. Laivai sašūpojoties, viņš zaudēja līdzsvaru un gandrīz pievēlās ūdenī. Jans Boda saķēra viņu aiz krekla un bez pūlēm at, vilka atpakaļ. Pēc mirkļa arī pārējie bija iesēdušies, un laiva vēlreiz atstāja krastu.

Attālinoties no doka, Alisona piespieda sev Veņu Lī un raudzījās Tailerā, kurš tupēja laivas priekšgalā. Vienlaikus viņu savā varā turēja trīs dažādas izjūtas: raizes, atvieglojums un bailes.

Tāds briesmīgs brīdis, un viss veltīgi. Viņš man nekad vairs neuzticēsies.

Pa gabalu izskatījās, ka priekšā vīd tikai tumšs, spokains apveids. Piebraucot tuvāk, pamazām iznira skaidrākas kontūras — vispirms stūresmāja, tad vairāki masti, tad upes kravas kuģa korpusa zemais siluets. Tam tuvojoties, Jans Boda izslēdza laivas motoru un klusā balsī kaut ko uzsauca neredzamai komandai. Uz klāja parādījās divi vīri un nolaida pār bortu koka kāpnes. Raupjas rokas palīdzēja viņiem tikt augšā. Vīri oda pēc cigaretēm un sviedriem.

Šis bija Jana Bodas mazās flotes flagmanis un saucās 432 Pavasara puķe, bet nosaukums arī bija vienīgais, kas raisīja pozitīvas emocijas. Kuģis bija nenosakāma vecuma un izcelsmes, sešdesmit metri satrunējuša koka, rūsoša metāla un iedauzīta stikla. Izskatījās, ka tam vajadzētu noiet dibenā, tiklīdz tas sāks kustēties, vai ari — ka tas jau bijis uz grunts un tikai nesen izcelts. Tas bija noskretis un nolietots, krāsa jau sen izbalojusi. No pasažieriem vienīgi Taileram tas nozīmēja pirātus un piedzīvojumus, pārējie saoda vien piesārņotas upes briesmīgo smirdoņu.

Klēra viņus sagaidīja uz klāja, jo baidījās, ka, palaižot vaļā sānu reliņu, varētu kaut kur ielūzt. Ar vienu roku viņa bija piekļāvūsi sev Keitiju, ar otru turējās pie reliņa. — Vai tad šis vispār turēsies virs ūdens? — viņa bailīgi jautāja Janam Bodam, kad tas uzo&pās augšā.

—     Turas labi, — viņš atbildēja ar vienu no savām retajām frāzēm.

—     Tas ir briesmīgs, — viņa sacīja. — Kā lai tādā pārvadā bērnus?

—     Pavasara puķe bieži iet no Sanhajas uz Vuhanu, — Jī Lina sacīja. — Kuģis nav skaists, bet stiprs. Tēvocis ļoti apmierināts.

—     Man tā vien liekas, ka no lejas tūlīt uzkāps augšā Hamfrijs Bogarts [1] , ruta nomurmināja.

Policijas kuteris bija pagājis garām pa lielu gabalu no labā borta, acīmredzot pildot citu uzdevumu. Debesis iekrāsoja pirmie ausmas stari. Jans Boda kaut ko teica Jī Linai, tad norādīja uz kāpnēm, kas veda lejup, kuģa iekšienē. — Aust gaisma, — viņa sacīja. — Tēvocis parādīs kajīti. Ļoti maza. Piedodiet. Visiem jāsaspiežas. Pa dienu tur jāslēpjas. Nedrīkst rādīties. — Izlīduši pa šauru koka lūku, viņi kāpa lejup pa stāvām kāpnēm neciešamā smirdoņā. Ruta saslējās, it kā būtu ar galvu sienā ieskrējusi, un centās neelpot. Lejā pie sienas dega petrolejas lukturis ar pavisam mazu liesmu. Tā stikls bija nokvēpis, un ceļu tik tikko varēja saskatīt, bet petrolejas kodīgie dūmi gaisu darīja vēl smagāku.

Jans Boda soļoja ātri, un viņi tikai ar grūtībām turējās līdzi. Lūkas bija zemas un viltīgas. Alisona divas reizes sadauzīja galvu, kaut arī turēja to noliektu. Veņu Lī viņa bija cieši piespiedusi pie krūtīm un ar vienu roku aizsargāja tās galviņu. Reiz, baidīdamās zaudēt līdzsvaru, viņa izstiepa roku un tūlīt pat to arī atrāva, jo koka siena bija nepatīkami lipīga un auksta. Piedevām delnā iedūrās skabarga, un viņa neviļus klusi iekliedzās.

Šķērsojuši īsu eju, viņi vēlreiz kāpa lejup pa koka trepēm, nolaizdamies aizvien dziļāk kuģa vēderā. Tailers, kurš gāja dažus I soļus aiz Alisonas, pamanīja divus vīrus, kas no savas mazās kajītes vēroja jaunos pasažierus. Viņu sejas varēja saskatīt vien brīžos, kad l iegailējās cigaretes. Tailers redzēja ūsas un šauras ačeles un nodre[ binājās. Lai gan kuģis viņam gluži labi patika, viņš tomēr pielika I' soli, lai neatpaliktu no pārējiem.

Kajīte bija zema un atradās kuģa pakaļgalā, blakus dzinējiem. 1 Jans Boda bija to atbrīvojis pasažieriem, savus ļaudis pārvietojot B citviet. Durvju nebija, ailā karājās tikai netīrs, saplēsts aizkars. Telpa bija ļoti karsta un smacīga. Gar sienām stiepās kojas. Jans Boda nospieda slēdzi, un iedegās blāva, akumulatoru barota spulI dzīte. Alisonai sirds kļuva smaga. Te izskatījās pat briesmīgāk, nekā I viņai tumsā bija licies. Kojās mētājās netīras skrandas. Sienas bija I nomelnējušas, grīda tāda, ka pat skatīties uz to negribējās.

Janam Bodam šķita, ka viss ir labākajā kārtībā. Viņš apmierināti i pamāja ar galvu, smaidošs un lepns. — Okei? viņš sacīja. Tad, atbildi nesagaidījis, pagriezās un devās prom.

Ruta nopētīja mītni, pirkstiem nervozi knibinoties ap somu.

— Debestiņ! — bija viss, ko viņa spēja pateikt. Viņa baidījās pakustēties, baidījās izlaist no rokām somu vai nolikt kaut kur bērnu.

—     Ļoti žēl, — Jī Lina sacīja, juzdamās nelaimīga un arī personīgi atbildīga. — Tēvocis negatavojās uzņemt pasažierus. Rīt būs labāk. Tagad mēģināsim gulēt.

—     Ko tad jūs gaidījāt? Nešs paraustīja plecus. — Galvenais ir nonākt pie mērķa. — Viņš uzsvieda savu somu uz augšējās kojas un izvilka no tās dažus kreklus. Paklājis tos uz apakšējās kojas, viņš aicināja Klēru iekārtoties.

—     Pārbaudi, vai nav blaktis, — viņa čukstēja. Es negribu gulēt blakšainā vietā. — Viņai drebēja lūpa. — Es vispār negribu te gulēt.

Nešs izlikās, ka pārbauda guļvietu. Viņš pakratīja vienu no palagiem un iztaustīja koju ar roku. — Viss kārtībā. — Klēra piegāja tuvāk, taču nespēja saņemties un apsēsties. Viņa izgāja atpakaļ ejā, kur bija mazliet vēsāks. Tur iekšā es nevaru gulēt, — viņa sacīja. Apsēdusies uz grīdas, viņa sakrustoja kājas, tā izveidojot guļvietu Keitijai. Lai tā būtu mīkstāka, viņa izvilka no somas dažus apģērba gabalus, tad sāka mazuli pārtīt.  — Kā gribi. — Nešs uzkāpa savā kojā un to pašu brīdi aizmiga.

Alisona bija pārāk nogurusi, lai raizētos par apstākļiem. Viņa palīdzēja Taileram sameklēt somā kaut ko paklājamu. Viņš izvēlējās augšējo koju virs Jī Linas. Alisona palika apakšā. Jī Lina palīdzēja Rutai iekārtot Tai.

Pārgurusi Alisona atkrita savā kojā blakus Veņai Lī, kura ^aldi dusēja. No augšas atskanēja Jana Bodas skaļi izkliegtās pavēles. Saule jau parādījās pie apvāršņa, kad, spriežot pēc skaņām, komanda gatavojās pacelt enkuru. Varēja dzirdēt, kā uz klāja tiek pacelta laivā, tad iegaudojās vinča, un enkura ķēde žvadzēdama sagūla kuģa priekšgala tilpnē. Tieši aiz mazās kajītes sienas atdzīvojās 432 Pavasara puķes dzinēji. Kojas vibrēja līdz ar kloķvārpstām. Nesa soma novēlās zemē ar tādu blīkšķi, ka Keitija pamodās un sāka raudāt. Alisonai likās, ka viņa dzird arī Klēras šņukstus. Vai gan būs jāpiedzīvo vēl kas briesmīgāks?

—     Man vajag uz tualeti, — Tailers no augšējās kojas paziņoja.

Alisona iekšēji novaidējās. Tad ej atpakaļ augšā, viņa sacīja.

—  To droši vien var izdarīt pār malu. Tikai uzmanies, turies pie reliņa, apsoli?

Tailers sagrozījās, bet negāja.

—   Kas par lietu?

—   Man būs lielās darīšanas.

—Ak vai! — Alisona aizvēra acis. Viņa jau cēlās, lai ietu, bet Jī Lina aizsteidzās viņai priekšā. — Nāc, — viņa sacīja zēnam. — Kopā atradīsim.

—          Paldies, Jī Lina, — Alisona atvieglota atkal atlaidās guļus un ieklausījās motoru dunoņā. To radītā vibrācija bija spēcīga, bet nomierinoša. Īstenībā mazā koja bija gluži ērta. Veņa Lī gulēja Alisonas rokas līkumā sienas pusē, kur nebija iespējams izkrist. Alisona vēl nekad nebija gulējusi kopā ar bērnu un tagad raizējās, vai tikai miegā neuzvelsies tam virsū un nesaspiedīs. Nopūtusies viņa mēģināja mainīt stāvokli.

—   Kas par lietu? Ruta klusi vaicāja.

—  Baidos uzvelties virsū Veņai Lī.

—         Ak, debestiņ, Alison, — Ruta norūca. — Nekas viņai nenotiks. Ne tāpēc viņa izturējusi visu šo garo ceļu, lai tiktu nospiesta miegā.

Alisona iesmējās. Viņa pievērsa acis griestiem, no kuriem nokarājās vaļīgas koka šķēpeles, gatavas kuru katru bridi nokrist. Kuģis bija drausmīgs. Viņa atcerējās abu iepriekšējo sarunu. — Manuprāt, Ruta, šis ir pierādījums tam, ka esam trakas.

Ruta iesmējās. — Pavisam noteikti. Augstākajā līmenī. Un ceļojam pirmās klases kajītē. Tomēr esmu pārliecināta, ka rīkojamies pareizi.

' — Gribas cerēt.

—   Es to zinu.

Tālumā nopūta kāda kuģa sirēna, tās balss bija slāpēta un dīvaini nomierinoša.

—  Arlabunakti, Ruta!

—   Labnakt.

Motoru duna pieņēmās spēkā, un viņa sajuta kuģa vienmērīgās šūpas, ātrumam pieaugot. Par spīti pārgurumam, iemigt bija grūti. Pa galvu vandījās domas. Aizgājusī diena bija atnesusi nelaimi. Kā

pa miglu viņa dzirdēja, ka atgriežas Jī Lina ar Taileru. Tad iepīkstējās Tailera videospēle. Rutas elpa bija kļuvusi dziļa un vienmērīga. Alisona domāja par Klēru, kura tupēja gaitenī bailēs no blaktīm. Tā, protams, nebija viņas darīšana, taču kaitināja tas, ka Nešs nav kopā ar viņu.

Alisona aptvēra, ka bijusi nomodā divdesmit četras stundas. Kaut kas tāds nebija piedzīvots kopš koledžas laikiem. Šīs varēja būt visnozīmīgākās divdesmit četras stundas viņas mūžā, jo — vai nu uz labu, vai ļaunu, — bija izdarīta izvēle, šķērsota kāda robeža. Atpakaļceļa nebija. Katru reizi par to domādama, viņa sajuta to pašu dīvaino šoku — viņa, konservatīva civilā inženiere no Denveras, tagad slēpās peldoša zārka dibenā un kuģoja pa Vaņlīčandzjanu desmit tūkstošus li garo Jandzi. Kopā ar padēlu un mazuli, uz kuru viņai nebija likumīgu tiesību, viņa bēga no policijas. Turklāt nedevās vis Sanhajas virzienā, uz mājām, bet augšup pa upi, dziļāk Ķīnas sirdī.

SESTĀ NODAĻA

MOTORU RŪKOŅAI pēkšņi noklustot, pie SDB pārvaldes Hukovā apstājās divi motocikli un trīs automašīnas. Pēdējā bija mirdzošs, melns audi ar oficiālām pazīšanas zīmēm un karodziņiem pie priekšējiem spārniem. Auto vēl nebija pavisam apstājies, kad no pasažiera vietas blakus šoferim izlēca apsargs un atvēra aizmugures durvis. Pa tām izkāpa kāds vīrs. Viņš pārsteidza ar savu rietumniecisko, teicami piegulošo un nevainojami izgludināto uzvalku. Itālijā ražotās ādas kurpes mirdzēja un laistījās, rokas bija labi koptas, nagi manikirēti. Gludie, melnie mati atsukāti taisni atpakaļ. Viņa ārienē nebija nekā pavirša, nekā vulgāra, un dīvainā kārtā karstums, kurā apkārt stāvošie bija iztvīkuši, uz viņu neatstāja nekādu iespaidu. Šo cilvēku vidū viņš bija kā mirdzoša sala piedrazotā jūrā.

Jau pēc brīža pulkvedis Cjuaņs Jī stāvēja policijas pārvaldes gaitenī un pa lodziņu skatījās uz apcietināto, kurš bija sabrucis krēslā.

Tad tāds nu ir tas šausmīgais Ja Mins, viņš nodomāja. Salātu audzētājs, kas Pekinai sagādāja tādas nepatikšanas. Ja Mins bija mierīgi stāvējis uz ceļa, aicinādams uz demonstrāciju citus fermerus, kuri bija nemierā ar jauno hidrotehnisko iekārtu uzstādīšanu. Vispirms viens fermeris, tad desmit, tad simt. Tādā necilā veidā sākās revolūcijas. Jau bija parādījies raksts laikrakstā People's Daily. Ministrs prasīja, lai tam ātri tiktu pielikts punkts. Pulkvedis Cjuaņs šurp bija atlidojis ar mazu valdības lidmašīnu, lai ministra prasību apmierinātu, b Apcietinātajam bija atņemtas drēbes, un viņš aukstajā telpā sēdēja kails. Ķermeni klāja brūces un zilumi. Zem acs bija asinsizplūdums, āda uzpampusi un nostiepta kā pārbriedušai plūmei. Viena acs bija pavisam ciet. Otra, neko neredzot, vērās grīdā. Mutes kaktiņā bija sakrājušās siekalas. Vienas rokas pirksti salauzti. Krēsls notriepts ar izkārnījumiem, pēc kuriem oda visa telpa.

Pulkvedis sarauca degunu un saviebās. Provinces policistu metodes viņš uzskatīja par brutālām un primitīvām. Viņi rīkojās kā prasti slepkavnieki bez jebkāda smalkuma. Pulkveža nicīgais skatiens pievērsās kapteinim. — Vai tikai tā jūs protat apieties ar šādiem cilvēkiem?

—     Viņš pats sevi savainoja, kapteinis aizsargādamies atbildēja, iekšēji saraudamies no šāda pazemojuma. — Nekārtībās uz ielas.

—     Jā, protams. Tā tas ir vienmēr, neb? Žē 1, ka viņš turpat arī nenomira. Gādājiet, lai viņš tiek savests kārtībā, lai viņam iedod kaut ko dzert un ēst. Un izsauciet ārstu. Ātri. Ja viņš nomirs, jūs nožēlosiet, ka neesat viņa vietā.

—     Bet biedr…

Cjuaņs Jī neļāva viņam pabeigt. Cik noprotu, šeit ir arī viņa sieva?

—     Jā, pulkvedi.

—     Atvest pie manis.

Kādu brīdi Cjuaņs sievieti ignorēja. Viņš aizsmēķēja cigareti, rūpīgi nobirdināja pelnus stikla pelnutraukā, lēni malkoja tēju un pētīja vienu pašu papīra lapu.

Beidzot viņš pacēla acis.

—     Tu esi Su Sjao, Ja Mina sieva?

Viņa pamāja, aiz pārbīļa nespēdama parunāt.

—     Su Sjao, esmu pulkvedis Cjuaņs Jī. Vēlos, lai tu šeit justos labi. Nav ko baidīties. Varbūt gribi glāzi cha?

—     Xiexie, bū yho, viņa atbildēja, papurinot galvu. Es tikai gribu uzzināt par savu vīru.

—     Lūdzu, neatsakies. Tā tevi nomierinās. Paņēmis no paplātes glāzi, viņš ar mutautu to rūpīgi noslaucīja, tad no kannas ielēja tajā tēju.

Viņa aiz bada tikko turējās kājās, tēja tik aicinoši garoja, un viņa nespēja turēties pretī kārdinājumam. — Xiexie, — viņa sacīja, ar abām rokām saņemdama glāzi. Jau pirmais malks liecināja, ka labāku viņa savu mūžu nebija dzērusi. Mājā viņa dzēra tikai hua cha, vāju Dzjansu ziedu tējas uzlējumu.

—     Tātad garšo, viņš sacīja, pamanījis, kā viņa izbauda karsto dzērienu. — Tā ir Melnā Pūķa tēja no Fudzjaņas. Vulunā. Es to vienmēr vadāju sev līdzi. Lūdzu, vari šo paņemt uz mājām, un dzer vesela. — No koka kārbas atvilktnē viņš izņēma mazu papīra maisiņu un kā cieņas pierādījumu pasniedza to viņai. Vēlreiz piepildījis savu tasi, viņš apsēdās. Tad, malkodams tēju, smēķēja un, kamēr glītā pelnu kaudzīte pelnutraukā auga, klusēdams vēroja zemnieci.

Viņa sēdēja, acis nodūrusi, un maziem malciņiem dzēra tēju. Sajuzdama sev pievēsto skatienu, viņa kļuva nemierīga. Viņa nesaprata, ko varētu nozīmēt šā acīmredzami lielā priekšnieka laipnība, un kā glābiņam pieķērās mazajai glāzei, cerēdama, ka izdosies saglabāt vēsu prātu.

Tad viņš pievērsās papīram, kuru bija pētījis. Uzmanīgi nolicis to sievietei priekšā, viņš izvilka no kabatas dārgu pildspalvu un atskrūvēja. Tad pasniedza viņai.

-  Vari izmantot manu pildspalvu. Balss bija samtaina un acis laipnas, gandrīz līdzjūtīgas.

Su Sjao paskatījās uz papīru, tad uz viņu. Atvainojiet, bet es neprotu lasīt, viņa teica. — Kas tas ir?

-   Tavs vīrs Ja Mins ir nodarījis kaitējumu valstij. Es pats iepazinos ar viņa lietu. Visvienkāršāk būtu paturēt viņu apcietinājumā bez tiesas. Vai arī tiesāt. Tad viņš, protams, tiktu nosūtīts uz laogai. Bet esmu pārliecināts, ka Ja Mins nav noziedznieks, kura pārmācībai nepieciešami labošanas darbi. Domāju, ka viņš ir slims. Kā viņa sievai tev tas jāapstiprina viņa paša labā.

-   Slims! — Su Sjao klusi iesaucās un aizsedza ar roku muti. Bet viņš nav slims! Viņš ir spēcīgs kā vērsis. Viņš strādā…

-  Ārsti viņu jau ir izmeklējuši. Tu esi lauku sieva. Varbūt slimības pazīmes tev paslīdējušas garām nesaprastas. Būdams apcietinājumā, viņš jau paguvis sevi savainot. Garīgi vesels cilvēks tā nerīkotos.

-   Viņu savainoja uz ielas. Policisti viņu piekāva! Es redzēju! Citi arī redzēja!

-Tu kļūdies. Te man ir oficiāls ziņojums. Tajā nekas tamlīdzīgs nav minēts.

Viņai pamira sirds. Atspēkot tādus apgalvojumus nebija nekādu cerību. — Mans vīrs ir tikai zemnieks. Ja jūs viņu atbrīvosiet, viņš nekad jums vairs nesagādās nepatikšanas. Varu to apsolīt.

—           Viņš mums tās ir jau sagādājis. Rakstījis vēstules, kūdījis pret valsts varu. — Atvēris atvilktni, viņš izņēma no tās žūksnīti papīru un uzsvieda uz galda.

Viņa bija lūgusi Ja Minu tos nerakstīt, bet vīrs neklausījās, viņu bija iedrošinājuši nostāsti par fermeriem citās provincēs, kuri arī rakstījuši vēstules, bet sodīti tāpēc nav tikuši. Viņš tās adresēja priekšniekiem provinces galvaspilsētā. Vienīgā atbilde bija buldozeru rēkoņa pie viņu mājas.

—   Viņš tikai mēģināja aizsargāt mūsu saimniecību.

—          Jums par zemi tika piedāvāta laba cena, viņš sacīja. — Provinces labklājības vārdā jums vajadzēja to pieņemt, bet jūs atteicāties. Un tavs vīrs mēģināja izraisīt nekārtības, musināt citus. Tagad viņš tiek apsūdzēts kontrrevolucionārā darbībā.

—   Mūsu zeme ir laba, bet cena tāda nebija, Su Sjao protestēja.

—    Mēs zaudētu visu, un mums nepietiktu naudas jaunas saimniecības iekārtošanai.

—   Cenu nosaka valsts. Vai gan tu pieļauj, ka tā varētu būt negodīga?

Viņai nebija ne jausmas, kādu amatu ieņem Cjuaņs Jī, bet viņa

saprata, ka šis cilvēks spēj kā izpostīt viņas ģimeni, tā glābt to. Viņa dziļi ievilka elpu un apņēmīgi turpināja. Valsts mūsu zemi neapstrādā. Tās vietā piedāvātā zeme ir nekam nederīga. Vīrs aizbrauca apskatīt. Pusgadu tā ir zem ūdens. Un sastāv gandrīz tikai no klintīm vien, cienījamais Cjuaņ. Tur nekas neaugs. Turklāt tuvumā atrodas akumulatoru rūpnīca, kas augsni piesārņo.

Viņš klusēdams smēķēja, izpūzdams glītus dūmu gredzenus.

—           Es esmu saprātīgs cilvēks, Su Sjao. Manā varā ir piedāvāt jums vairāk naudas, — viņš sacīja. — Un es pats parūpēšos, lai jūs saņemtu labāku zemi.

Viņa atplauka, cerību spārnota. — Un kā ar pārējiem fermeriem? Arī viņu zeme nav labāka.

—    Pārējiem es nevaru palīdzēt. Bet jums es palīdzēšu.

Viņa tomēr bija mēģinājusi. — Tas būtu brīnišķīgi! Mans vīrs būs ļoti pateicīgs.

Pulkvedis ar pildspalvu piesita pie papīra. Dumpīgais Ja Mins šajā darījumā netika iekļauts. — Tev tikai jāparaksta šis, — viņš sacīja,

—   un es pats došu pavēli.

—           Bet es taču jums teicu! Viņš nav traks! Viņa vieta ir ģimenē. Lūdzu, pulkvedi Cjuaņ! Qing.

—           Ja tu šo papīru neparakstīsi, buldozeri sagraus jūsu fermu un vietā jūs nesaņemsiet neko. Vai tu mani saproti? Wo bū zcti hii! — Pulkvedis atvēra uz galda gulošo mapi. Tā bija Ja Mina dhng an. Pavisam plāna, visa dzīve tikai pusotrās lappusēs. — Tu pieminēji savu dēlu. Aņlaņu, liekas, — viņš sacīja, lasīdams lietu.

—    Shl, viņam ir ļoti gaiša galva.

—            Kriminālnoziedznieka dēls nesaņems atļauju mācīties vidusskolā. Un kriminālnoziedznieka ģimenei būs jāsamaksā trīsdesmit tūkstoši juaņu liela soda nauda par pretvalstisku darbību. — Viņš pacēla acis no papīriem. — Vai tev ir trīsdesmit tūkstoši juaņu, Su Sjao?

Viņai aizrāvās elpa. — Nē, bet bez vīra…

—           Tas viss nemaz nebūs nepieciešams, — viņš mierinošā balsī teica.

—      Ar savu parakstu tu Ja Minam izdarīsi lielu pakalpojumu. Viņš tiks labi aprūpēts. Par viņu gādās vislabākie ārsti. Atveseļojies viņš atgriezīsies daudz labākā saimniecībā un par to varēs pateikties tev.

Su Sjao zināja — ja Mins kādreiz vispār atgriezīsies, tad kā invalīds, kuram būs sakropļots gars vai ķermenis, vai abi divi. Tāpat kā visi, kas pabijuši valsts maizē. Viņa zināja, ka tā nav tikai pildspalva, kas tagad trīc viņas pirkstos, bet visas viņas ģimenes nākotne. Ja viņa parakstīs, tiks iznīcināts viņas vīrs. Ja atteiksies, ies bojā visa ģimene. Skatu aizmigloja asaras, vārdi uz papīra izplūda.

Pie durvīm klauvēja. Ienāca SDB kapteinis. — Piedodiet par traucējumu, pulkvedi, viņš sacīja. Jums zvana…

—    Xian zhi bu xing! — pulkvedis, traucējuma saērcināts, atcirta.

Kapteinis sarāvās. — Tas ir viceministrs, pulkvedi.

Cjuaņs pagriezās pret Su Sjao un laipnā balsī teica: — Ja es aiziešu, tavu parakstu nesaņēmis, uz manu augstsirdību vari necerēt. — Viņš piecēlās no krēsla.

Su Sjao aizvēra acis. Tad noliekusies parakstīja papīru.

—     Wei, viceministra kungs, Cjuaņs Jī klausās.

Skaņas saplūda, jo savienojums bija slikts, bet Cjuaņs bez grūtībām pazina griezīgo balsi otrā galā.

—       Dumpis likvidēts?

—       Bez grūtībām, viceministra kungs. Tāds sīkums vien bija.

—       Hao, — atskanēja atbilde. — Labi. Tagad mani uztrauc kaut kas cits.

—       Es klausos.

—       Man piezvanīja Jui Džidins, ministrs teica. Cjuaņs zināja, ka tas ir provinces SDB priekšnieks Nankinā. — Viņš stāsta, ka amerikāņu viesi nolaupījuši trīs bērnus no patversmes Sudžovā.

Pulkvedis Cjuaņs sarauca uzacis. — Da btng zi? Kāds sakars lieldeguņiem ar bērniem?

—       Bijis paredzēts, ka viņi tos adoptēs. Bet tie tukšpauri Iekšlietu un Tieslietu ministrijās savā varas kārē nav spējuši vienoties par kaut kādām procedūras problēmām. Acīmredzot amerikāņiem iedoti veseli bērni, un tas ir pretrunā ar likumu, kurš noteic, ka viņi var saņemt tikai bērnus ar īpašām vajadzībām. Kjūda tikusi atklāta, un dota pavēle bērnus apmainīt. — Viņš nopūtās. īgnums balsī bija skaidri saklausāms. — It kā trūktu bērnu un nevarētu izvēlēties. Ļoti vienkāršs jautājums tagad ticis sarežģīts. Bet tā ir citu problēma un uz mani neattiecas. Mani uztrauc tas, ka amerikāņi ir paņēmuši bērnus un pazuduši.

Cjuaņs pārsteigts nokremšķinājās. — Pazuduši! Kā tas ir iespējams?

—       Kas par jautājumu! Es par to neko nebūtu zinājis, ja šefam nebūtu piezvanījis reportieris no amerikāņu ziņu aģentūras CNN. Viņš visu noliedzis un tad pats ievācis informāciju. Izrādās, ka Sudžovas gonganju kapteinis gribējis pats ar visu tikt galā. SDB ārlietu sektoram nekas nav ziņots. Ar šo kapteini mēs aprunāsimies vēlāk. Bet pa to laiku amerikāņi ir pazuduši.

—       Saprotu.

—       Jārīkojas ātri, kamēr situācija nav vēl vairāk samilzusi. Šim gadījumam var būt nepatīkamas sekas. Mēs nedrīkstam izskatīties kā muļķi, kas neprot aizsargāt paši savus bērnus. Kad es ziņošu ministram, viņš gribēs dzirdēt, vai lietu esat pārņēmis savās rokās. Jārīkojas ātri un bez trokšņa, kā parasti. Ja būs vajadzīgi papildspēki, jūs tos saņemsiet. Visi pārējie darbi jāatliek. Es jau nosūtīju majoru Ma ar dokumentiem, kas satur nepieciešamo informāciju. Viņš jūs sagaidīs Nankinā.

Cjuaņs bija pārsteigts un noraizējies. Viņš strādāja pie vairākām nopietnām lietām, viena bija saistīta ar valsts drošības apdraudējumu visaugstākajā līmenī. Izmeklēšanu bija sankcionējis pats premjers. Nu viņš saņem pavēli visu pamest un dzīt pēdas dažiem lao ivai ar bērniem — tas bija uzdevums, ar kādu parasti tika galā jaunākie policijas virsnieki. Izskatījās kā ļoti nelietderīga viņa spēju izmantošana, bet viņš neko neteica.

—       Protams, viceministr! Tūlīt došos ceļā.

—       Māršal? Te Klarenss. Tūlīt ieslēdz CNN.

—       Kas noticis?

—       Slēdz iekšā. Pirms mirkļa man piezvanīja kāds draugs no CNN un brīdināja.

Māršals Tērks sēdēja savā kabinetā, gaismu neieslēdzis. Rakstāmgalds bija nokrauts ar grāmatām un mapēm. Pašā vidū atradās jurista piezīmju bloks ar visādiem skribelējumiem, kurus viņš tur bija sazīmējis, velti pūloties saņemties darbam. Pēc četrām dienām viņam tiesā jāpārstāv klients, bet gatavošanās nevedās, jo viņš nespēja koncentrēties. Telefona zvans bija viņu sabiedējis. Klarenss Koulters bija Māršala juridiskās firmas Coulter Grogan vecākais partneris.

Paņēmis pulti un ieslēdzis grāmatskapī novietoto televizoru, Māršals pārbrauca pāri vairākiem kanāliem, līdz nonāca pie CNN.

—       …pārējie pagaidām fiek identificēti kā Ruta Polarda no Losandželosas un Alisona Tērka no Denveras.

Māršalam asinis sastinga dzīslās. Apstulbis viņš vērās ekrānā. To piepildīja tumši iedeguša reportiera seja. Apakšā viņš lasīja: Kolins Cāndlers, tiešraide no Sudžovas, Ķīnā.

—       Ķīnas varas iestādes ir atteikušās komentēt šo informāciju, bet neoficiāli avoti, kas vēlas palikt anonīmi, ir apstiprinājuši faktu, ka amerikāņu ģimenes, kuras saņēmušas bērnus no šīs patversmes — runātājs norādīja uz baltu trīsstāvu ēku sev aiz muguras, — ir kļuvušas par birokrātu savstarpēju cīniņu upuriem. Amerikāņiem tika pavēlēts atdot atpakaļ bērnus, kuri, cik noprotams, vēl nav sasnieguši viena gada vecumu. Taču ģimenes nav pakļāvušās, pazudušas ar visiem bērniem, un to pašreizējā atrašanās vieta nav zināma. Policija uzsākusi vajāšanu.

—       Augstā debess! — Klarenss izdvesa. — Vai tu klausies, Māršal? -Jā-

—       Pie velna, kas tur notiek? Vai tā ir taisnība? Un kā ar Alisonu? Man nebija ne jausmas…

—       Acumirkli. Ļauj noklausīties.

—       Amatpersonas no Amerikas konsulāta Šanhajā apstiprina, ka ir runājušas ar pazudušajiem Amerikas pilsoņiem, bet atsakās sniegt sīkāku informāciju. No Sudžovas, Ķīnā, ziņo Kolins Čāndlers. — Sekoja pārraide no Atlantas par pusaudžu vardarbību. Māršals izslēdza skaņu un blenza ekrānā, pūlēdamies aptvert dzirdēto. Tad sāka klepot, un to pašu brīdi asas sāpes iekšējā ausī lika viņam sarauties. Galva plīsa vai pušu.

—       Māršal? Vai viss kārtībā?

—       Nezinu, — Māršals atbildēja piesmakušā balsī. Es tev vēlāk piezvanīšu.

Pirmo reizi tiekoties, Māršals bija Alisonu saniknojis, un viņa savukārt bija apmulsinājusi Māršalu. Alisona strādāja lielā civilās celtniecības firmā Brady & Wesson, kura bija pieņēmusi viņu darbā tūlīt pēc koledžas beigšanas. Firma būvēja aizsprostus, ceļus un tiltus neiespējamās vietās. Viņa mīlēja savu darbu, mīlēja ieslēgties kabinetā un cīkstēties ar klientu sarežģītajām problēmām — kā uzcelt garāku tiltu ar mazāku tērauda patēriņu, kā nostiprināt celtni, neizpostot skaistās klintis, uz kurām tā stāvēja, kā projektējamos objektos iemiesot skaistumu un grāciju. Viņai tas izdevās, izdevās pat ļoti labi, un pamazām viņa kāpa pa karjeras kāpnēm uz augšu. Viņas vadībā strādāja desmit konstruktoru, un viņa bija projektu menedžere vairākiem nozīmīgiem firmas veidotajiem objektiem, kad sagāzās viņas komandas projektētais tilts uz starpštatu automaģistrāles. Alisona zināja, ka viņas cilvēki tur nav vainojami, bet priekšā stāvošais tiesas process apdraudēja firmas nākotni.

Coulter Grogan bija Denveras lielākā un visvairāk politizētā juristu kompānija. Tās logo lepojās ar divu bijušo gubernatoru uri viena senatora uzvārdiem. Sākotnēji nostiprinājusi reputāciju ar savu juristu pakalpojumiem lielajam biznesam, tā savas darbības jomu paplašināja, ietverot tajā arī lobismu un starptautiskus darījumus. Tai bija biroji Vašingtonā, Ņujorkā, Londonā un Honkongā, kas pārstāvēja valdības no Kotdivuāras līdz Zairas republikai un Singapūrai. Tās partneri organizēja atbalsta fondus politiskajai elitei. Kad kādā pilsētā nosēdās lidmašīna Nr. 1, tas bija Klarenss Koulters, kurš uz trapa izkāpa tūlīt aiz prezidenta, biezi vien pat pirms pavalsts gubernatora. Kad prezidents pats vēl bija tikai gubernators, viens no viņa pirmajiem atbalstītājiem bija Klarenss Koulters, kurš nenoguris meklēja sponsorus vēl maz pazīstamajam politiķim. Koulters atdarīja viņam durvis un iepazīstināja ar vajadzīgiem cilvēkiem. Pēc gubernatora uzvaras vēlēšanās valstī nebija otras ietekmīgākas juristu firmas.

Māršals Tērks, kompānijas jaunākais partneris, bija noslogots, apolitisks advokāts, kurš specializējās aizstāvībā. Viņš aizstāvēja savas kompānijas lielāko klientu intereses pret apsūdzībām no Dabas aizsardzības aģentūras, pret Enerģijas departamenta prasībām, pret Tieslietu departamenta sūdzībām. Viņš reti nodarbojās ar tādām problēmām kā sabrucis tilts, bet tās celtniecības kompānijas īpašnieks, kurā strādāja Alisona, bija Klarensa Koultera komiltonis, kurš uzstāja, lai tieši Māršals uzņemtos aizstāvēt viņus šajā prāvā.

Māršals iesoļoja apspriežu telpā, kur Alisona ar savu komandu jau gaidīja. Kā arvien viņa uznāciens bija elegants un pauda pašapziņu, uzvalks piegulēja nevainojami, trīs advokāta palīgi tecēja aiz muguras ar dokumentu mapēm un piezīmju blokiem, gatavi fiksēt dzirdēto. Māršalam pietika uzmest Alisonai acis, lai novērtētu viņu kā lēnprātīgu kantora inženierīti. Viņš sāka izprašņāt tās darbiniekus sistemātiski, bezkaunīgi un gandrīz naidīgi. Nevērīgi pārlūkojis tilta projekta tehniskās detaļas un tā sabrukšanu, Māršals pamanīja, ka viņa saceļ spuras, un tad, viņam par pārsteigumu, inženiere uzdeva viņam kādu konkrētu jautājumu. Viņš bija blefojis, izlikdamies zinošs šajā konkrētajā jomā — esot lasījis par to sagatavošanās procesā —, un viņa šos melus atmaskoja. Viņš pūlējās noslēpt neērtības sajūtu, taču bija skaidrs, ka sitiens trāpījis mērķī.

Pēc sanāksmes beigām Alisona gaitenī viņu uzrunāja: — Piedodiet, mister Tērk, bet es nesaprotu jūsu metodes. Domāju, ka jūs esat mūsu pusē.

— Esmu arī, — viņš apstiprināja, spraigi lūkodamies inženierē.

—       Es ļoti priecātos, ja jūs pārstātu izturēties kā nekaunīgs tiepša. Mani cilvēki nav ienaidnieki.

—       Tiesas procesos nekaunīgi tiepšas parasti panāk savu.

—       Tādā gadījumā jūs noteikti esat uzvarējis daudzos, — viņa sacīja. — Bet man ir spēcīga komanda, un nav nekādas vajadzības tai uzbrukt.

—       Es daru to, ko uzskatu par nepieciešamu, lai prāvā uzvarētu.

—       Tad pirmām kārtām vajadzētu sākt ar mājas darba pildīšanu. Jūsu blefam šodien cauri redzēja pat visjaunākais inženieris. Ceru, ka tiesā tas neatkārtosies.

Pēc šīs sarunas viņš Alisonā raudzījās jau ar daudz lielāku cieņu, saprazdams, ka nepretenciozā āriene un uzvedība slēpj tērauda serdi. Procesa laikā abu attiecības neuzlabojās. Māršals bija ārkārtīgi prasīgs un novērtēja viņu kā profesionāli ļoti spēcīgu, bet emocionāli vēsu. Bija neskaitāmas telefona sarunas vēlu naktī, aicinājumi uz steidzamām apspriedēm un lūgumi pēc arvien jauniem dokumentiem. Viņa palīdzēja izveidot diagrammas, tabulas un diapozitīvus, lai, procesam sākoties, viņš sarežģītas problēmas zvērinātajiem varētu izklāstīt saprotamā veidā.

Kā parasti Māršala jautājumi lieciniekiem varēja būt gan skarbi, gan jocīgi, gan ārkārtīgi mulsinoši. Viņš pats jutās pārsteigts, ka viņam nav vienalga, vai Alisona to pamana, vai ne. Tiesas zālē viņš sevi pieķēra pie vēlmes ik pa brīdim uz viņu neuzkrītoši paskatīties. Ja arī viņa to pamanīja, tad nekādi neizrādīja.

Pirmajā vakarā pēc uzvaras prāvā viņš piezvanīja viņai uz mājām. Un jūtami nervozēja. — Gribēju pajautāt, vai jūs nepiekristu pusdienām ar nekaunīgu tiepšu, — viņš sacīja.

—       Noteikti nē.

Bet viņš neatlaidās, līdz panāca piekrišanu. Nu labi, tikai šo vienu reizi, — viņa piekrita. — Lai pateiktu paldies. — Abiem par pārsteigumu pusdienas bija ļoti izdevušās un viss naidīgums pazudis. Viņi smējās un runāja par visu ko bez uzpūtības vai bikluma, vai izlikšanās. Viņš bija pārsteigts atklājot, ka kopā ar Alisonu jūtas ļoti brīvi. Nebija vajadzības pēc uzspēles, un viņa to pamanīja.

—Jūs mani esat pavisam samulsinājis, — viņa sacīja, kad abi malkoja vīnu. — Vairs nezinu, kurš Māršals ir, īsts — tas, kuru redzēju procesa laikā, vai tas, kurš tagad sēž man pretī. Gandrīz gribas noticēt, ka jums ir nejauks dvīņu brālis, kurš tēlo advokātu.

—   Varat man ticēt, tie abi ir īsti, viņš atbildēja smiedamies.

-    Bet slikto zēnu es atstāju darbā. Pārējā laikā esmu īsts miera mika.

Ieskatījies Alisonas dzirkstošajās acīs, Māršals saprata, ka viņa tam tic.

*  * *

Pēc tam, kad viņa sieva bija mirusi ar vēzi, Māršals no kompānijas sabiedriskās dzīves izvairījās un visu savu laiku veltīja tikai diviem mērķiem dēla Tailera audzināšanai un klientu vajadzībām. Dēlu viņš ļoti mīlēja un kopā ar to pavadīja katru brīvu brīdi, bet darbaspējas un talants līdz trīsdesmit piecu gadu vecumam viņam bija nodrošinājis kompānijas līdzīpašnieka statusu.

Alisona bija pirmā sieviete, ar kuru pēc sievas nāves viņš tikās ārpus tiešajiem darba pienākumiem. Otrā tikšanās reizē viņi aizgāja uz kino kopā ar Taileru, kurš pret Alisonu izturējās ledaini. Viņš bija pieklājīgs, bet atturīgs, jo neuzticējās sievietei, par kuru tēvs izrādīja tādu interesi. Kad Alisona mēģināja zēnu ievilkt sarunā, atbildes bija vienzilbīgas.

—       Man žēl, — Māršals teica, tajā vakarā aizvedis viņu mājās. — Viņš jūs iemīlēs, es zinu.

—       Atvainošanās te nav vietā, — viņa sacīja. — Viņam nav viegli.

Dažu nākamo nedēļu laikā Māršals darbā pavadīja daudz mazāk

laika nekā parasti, un trijatā viņi vizinājās ar laivu pilsētas parka ezerā un ar divriteņiem devās izbraukumā kalnos, taču Tailera atturība nemazinājās. Tad kādā nedēļas nogalē viņi devās makšķerēt Kristāla upē. Alisona nekad mūžā nebija makšķerējusi. Māršals parādīja, kā tas darāms, un tad ar spiningu rokā devās lejup gar upi. Viņa kustības bija vienmērīgas un skaistas. Tailers vēroja, cik neveikli Alisona darbojas ar savu makšķeri — aukla bija bezcerīgi samudžināta ap spoli, āķis ieķēries krūmā.

—       Ak, jēziņ, — viņš beidzot sašutis teica. — Es domāju, ka jūs esat zinātniece.

—       Inženiere, — viņa kā atvainodamās sacīja. Māršals izlikās nedzirdam un turpināja makšķerēt.

Acīmredzami nebūdams augstās domās par viņas izglītību, Tailers iebrida ūdenī. — Tā jums nekas nesanāks. — Viņš atmudžināja auklu un pamācīja Alisonai, kā pareizi aizmest mezglu, tad dažas reizes ierādīja, kā mest, līdz viņa iemanījās. Nedaudz vēlāk tajā pašā rītā, kad Alisona noķēra pirmo zivi savā mūžā, viņa tā uzbudinājās, ka iekrita upē. Bez mazākās grācijas viņa pazuda saltajā ūdenī un iznira klepodama un sprauslādama. Atkal nostājusies uz kājām, viņa aptvēra, ka pazaudējusi makšķeri. Daļa auklas bija aptinusies viņai ap delmu, un viņa sāka to aši ar abām rokām vilkt, līdz parādījās sešpadsmit collas gara, brūna forele, kas saulē enerģiski mētājās. Izmirkusi līdz ādai, zobiem klabot, Alisona sajūsmā spiedza, Māršals sauca — Bravo! —, un abi pamanīja, ka Tailers smaida.

Tajā vakarā, Taileram gulēt ejot, abi pārrunāja Alisonas lomu.

— Kā meitenei jau viņai nav nekādas vainas, — Tailers sacīja. — Bet man tomēr labāk ir ar tevi.

—       Es tev būšu vienmēr.

Drīz pēc apprecēšanās Alisona konstatēja, ka ir stāvoklī. Abi ar Māršalu bija sajūsmā, un trīsdesmit piecu gadu vecumā viņa juta, ka ir gatava uz laiku atteikties no savas karjeras, lai pilnībā nodotos mātes rūpēm. Jau pieņēmusies kuplumā, viņa iekārtoja bērnistabu, ar roku apgleznoja grabuļus, kurus pakāra virs gultiņas, iemēģināja roku spilvenu izšūšanā, iepirka bērna drēbītes. Pielikusi Tailera roku savam vēderam, viņa ļāva zēnam sajust mazuļa kustības, un viņš bija ieinteresēts, kaut arī ne gluži stāvā sajūsmā par izredzēm tikt pie brālīša vai māsiņas.

Viņa bija septītajā mēnesī, kad, esot darbā, sākās dzemdību sāpes. Kaut kas bija nogājis greizi, un bērns piedzima nedzīvs. Viņi nosauca to par Annu un apglabāja. Viņi vēl nebija tikuši pāri šim triecienam, kad ārsts paziņoja bēdīgo vēsti — vairāk bērnu viņai nebūs. Bezcerības notrulināta, Alisona atgriezās darbi. Maršalam pietika ar Taileru, un viņš nepieciešamību pēc otra bērna neizjuta tik skaudri kā viņa, bet viņš mīlēja Alisonu un būtu ļoti mīlējis abu kopīgo bērnu. Tika pieņemts lēmums par privātu adopciju. Iz-? mantojot kādas respektablas aģentūras pakalpojumus, viņi atrada sešpadsmitgadīgu meiteni, kura bija stāvoklī, bet nejutās gatava mātes lomai. Tēva atrašanās vietu viņa nezināja. Viņa pieļāva domu, ka viņš varētu atrasties kāda cita štata cietumā, un nebija viņu redzējusi kopš bērna ieņemšanas. Viņš pat nezināja par grūtniecību. Māršalu tēva prombūtne darīja nemierīgu, taču konkrētajos apstākļos risks nelikās liels. Māršals ar Alisonu apmaksāja meitenei ārsta pakalpojumus un sedza arī citus viņas izdevumus.

Dokumenti tika parakstīti, kad māte bija astotajā mēnesī. Ceks par 15 000 dolāru mainīja īpašnieku, un skaistā vasaras rītā pasaulē nāca jauns Tērks — astoņas mārciņas septiņas unces smaga meitene ar varenu balsi. Viņi to nosauca par Mēriju. Alisona paņēma bezalgas atvaļinājumu, lai varētu dzīvot mājās un audzināt bērnu.

Tad līdz ar klauvējienu pie durvīm viņas pasaule sabruka. Lievenī stāvēja patīkama izskata vīrietis. — Misis Tērka? — viņš jautāja.

— Misis Alisona Tērka?

-Jā. — Kurjers pasniedza viņai dokumentus. Viņa tos lasīja šausmās un neticībā. Māršals nebija sazvanāms, jo atradās tiesas sēdē. Viņa zvanīja juristam, kurš dokumentus bija sūtījis, nelaipnam juridiskās konsultācijas advokātam. Tēvs esot atradies, viņš teica, un gribot bērnu paturēt. Jaunieši precēšoties. s

—       Bet tas nav iespējams, — Alisona protestēja, cenzdamās apslāpēt niknumu, kas viņu smacēja. — Mums ir dokumenti. Adopcija ir neatgriezeniska.

Viņš pavīpsnāja. — Papīriem nav nekādas nozīmes.

Kad Māršals pārradās mājās, Alisona jau bija histērijā. Viņš apkampa sievu un solīja, ka viss nokārtosies. Viņa gulēja Mērijas istabā, roku caur gultas redelītēm izbāzusi. Viņai vajadzēja bērnu sajust.

Māršals gribēja pats vadīt lietu, bet Klarenss Koulters bija viņu pierunājis to nedarīt, atgādinot vienu no jurisprudences pamatlikumiem — sevi pārstāvoša jurista klients ir muļķis. Māršals padevās tikai tad, kad Klarenss nozīmēja par aizstāvjiem divus no labākajiem kompānijas advokātiem un vēl palīgu. Viņš ļāva tiem uzņemties vadību, taču pats visu laiku bija lietas kursā un sekoja notiekošajam. Coulter Grogan kā parasti strīdīgos jautājumos apbēra vāji apmaksāto pretējās puses advokātu ar papīru lavīnu. Māršals izanalizēja visus tā varbūtējos argumentus. Kopā ar Alisonu viņi apsprieda visas detaļas, gaidāmā tiesa bija kļuvusi par galveno viņu dzīves saturu.

Kompānijas algots detektīvs atklāja, ka Mērijas bioloģiskais tēvs bijis arestēts uz aizdomu pamata par citas savas draudzenes mazgadīga bērna seksuālu izmantošanu. Māte bija neizglītota, nestrādājoša un bez jebkādiem iztikas līdzekļiem. Tiesas dienai tuvojoties, Māršala pašpārliecība auga, kamēr Alisonai kļuva ar katru brīdi grūtāk atiet no Mērijas. Viņa neizlaida to no rokām, pat tīrot māju, gatavojot ēdienu vai veicot citus pienākumus. Vakaros abas sēdēja šūpuļkrēslā, līdz Mērija viņas rokās aizmiga.

Tiesa ilga divas dienas. Tiesneša pasludinātais spriedums bioloģisko vecāku tiesības stādīja augstāk par adoptīvo vecāku tiesībām. Tiesnesis vēl nebija beidzis savu runu, kad Alisona izmisumā vairs nespēja valdīties un bija spiesta pamest tiesas zāli. Tu apsolīji, tu taču apsolīji! — viņa kliedza uz Māršalu. Viņa saprata, ka tā nav vīra vaina, taču trieciens bija viņu pilnīgi izsitis no līdzsvara.

Trīs dienas un naktis viņa nespēja ne aci aizvērt. Coulter Grogan nekavējoties iesniedza apelācijas prasību, taču, nenogaidot tās izskatīšanu, bērnu vajadzēja atdot bioloģiskajiem vecākiem. Bērna atdošana tiesas nozīmētajam sociālās aprūpes darbiniekam bija pats smagākais brīdis, kādu Alisona līdz tam bija piedzīvojusi. Māršala prātus vēl arvien aizņēma juridiskā cīņa, un viņš bija pārāk aizņemts, lai ļautos depresijai, bet Alisonai vairs nebija nekā cita kā vien bēdas. Ilgāku laiku viņa bija spiesta lietot sedatīvus medikamentus. Viņa klīda pa māju, kur katrs sīkums atgādināja par Mēriju, līdz šķita, ka sirds plīsīs, taču viņa noraidīja Māršala piedāvājumu kaut kur aizbraukt.

Māršals zināja, ka ir darījis visu iespējamo, taču aizvainojums par sakāvi, par zaudējumu oponentam, kuru viņš bija uzskatījis par viegli uzveicamu, grauza. Viņš mēģināja izprovocēt Alisonu, lai viņa dusmotos, lai vainotu viņu neveiksmē, bet viņa nereaģēja, taču arī runāt par notikušo nevēlējās. Viņa ieslēdzās savu bēdu pasaulē, kurā viņš netika ielaists. Smagais zaudējums abu starpā tā arī palika neizrunāts. Mēnešiem ilgi viņi izmisīgi centās atjaunot tuvību, kas abus vienoja pirms Mērijas, bet tā nedevās rokā, un kādu laiku Māršalam šķita, ka viņš zaudēs arī Alisonu. Bet pēc dabas Alisona nebija melanholiķe, un, laikam ritot, viņai izdevās pārvarēt smagāko depresiju. Atstājuši Taileru pie Māršala māsas, viņi aizbrauca atvaļinājumā uz Meksiku, kur garas dienas liedagā un intīmā tuvībā pavadītas naktis palīdzēja abiem atgūties. Pēc tam Alisona no jauna atgriezās darbā, bet vēl pagāja ilgs laiks, līdz viņa atkal iemācījās smieties, taču sāpes tā arī neaizmirsās.

Apelācijas process ievilkās. Pēc gada Alisona lūdza Māršalu to atsaukt. Es nespētu Mērijai vēlreiz atņemt mājas pat tad, ja mēs uzvarētu, viņa sacīja. — Tas būtu savtīgi no manas puses un netaisni pret viņu. Viņa ir prom. Un man ar to jāsamierinās.

Tagad Māršals sēdēja savā kabinetā un skatījās uz fotogrāfiju, kurā Tailers bija redzams sporta tērpā ar nevērīgi pār plecu pārmestu beisbola nūju, košļeni aiz vaiga un septiņgadīga varoņa smaidu sejā. Viņš domāja par sievu un dēlu, no kuriem viņu tagad šķīra daudzi tūkstoši jūdžu, kuri bija vieni un tika vajāti. Nē, viņš sev atgādināja, ne vieni. Tur tagad atradās arī Veņa Lī. Viņas fotogrāfijas Māršala kabinetā nebija. Ne tāpēc, ka viņš to nebūtu vēlējies, bet tā bija sagadījies, un būtībā te arī slēpās viņa dilemma. Viņš zināja, ka Alisonai taisnība, — viņam Veņa Lī nenozīmē to pašu, ko Alisonai. Tas lika viņam justies vainīgam, un nebija patīkami atzīt, ka šis fakts nav noliedzams. Tā nu tas bija'.

Tailers bija viņa dēls, bet Veņa Lī vēl nebija viņa meita. Tieši viņas dēļ radušies šie sarežģījumi.

Tikai pateicoties jurista darba gados izveidotajai garīgajai disciplīnai, viņš spēja saglabāt dvēseles līdzsvaru. Pirmo reizi mūžā viņš nezināja, kā rīkoties. Nekad agrāk Alisona nebija izturējusies tik neatbilstoši savam raksturam. Māršals bieži bija viņu ķircinājis par šo iepriekš paredzamo, absolūti godīgo attieksmi pret visu. Par to gan netika runāts, taču viņš zināja, ka Alisona nebija pieļāvusi pat domu, ka Mēriju varētu neatdot, kā pavēlēts, un kaut kur ar viņu aizbēgt. Citas mātes tā bija darījušas. Tikai ne Alisona. Viņa bija uzticējusies Māršalam, uzticējusies likumdošanai. Un arī tad, kad tā viņu pievīla, viņa paklausīja, lai cik grūti tas nācās, jo viņa vienmēr paklausīja. Tiesneša spriedumam bija likuma spēks. Alisonas dzīvē tas veidoja daļu no lietu kārtības. Dīvainā kārtā viņai vajadzēja aizceļot uz tālo Ķīnu, lai sadumpotos un pārbaudītu lidojumā savus jaunos izaicinājuma spārnus.

Pacēlis telefona klausuli, viņš zvanīja Klarensam.

—     Ko tu darīsi? — Klarenss jautāja.

—     Es nezinu. Gribu doties uz turieni un viņus atrast.

—            Tas ir smieklīgi. Viņi var atrasties jebkur. Tu viņus nemūžam neatrastu. Policija būs viņus notvērusi, pirms tu būsi ticis līdz lidostai.

—            Zinu. Bet es jūtos tik bezpalīdzīgs. Varbūt vajadzētu lidot uz mūsu Honkongas biroju. Tad es vismaz būtu tuvumā, ja kaut kas notiek.

—     Vai tu vispār drīksti lidot, kamēr ausis nav kārtībā?

—            Ārsts apgalvo, ka ne. Pēc viņa domām, atveseļošanās nerit tik gludi, kā vajadzētu, un grib vēl izdarīt dažas pārbaudes.

—            Tad nogaidi kādu dienu vai divas. Neko daudz tu tāpat nevarēsi tur līdzēt. Viņa piezvanīs vēlreiz, un, kad tas notiks, tev viņa jāpārliecina pašai pieteikties policijā.

Māršals aizvēra acis. — Es jau mēģināju. Viņa atsakās.

—            Piezvanīšu Vorenam, — Klarenss sacīja. Vorens bija Valsts sekretārs. — Viņiem taču kaut kas jādara, lai palīdzētu.

—    Viņi būs visai neveiklā situācijā.

—            Ne vien neveiklā, bet pilnīgi neiespējamā. Tomēr viņš zināmā mērā ir mans parādnieks.

—             Kādam no mūsu kompānijas cilvēkiem vajadzētu pastudēt Ķīnas likumus. Cik esmu dzirdējis, tad tur likumam ir tikai tik daudz spēka cik cilvēkam, kurš to sacerējis.

—     Uzticēšu to Ērikam Beideram.

—     Vai nav pārāk zaļš?'

—     Es viņu izmantoju Oltera lietā. Puisis uz goda.

—     Labi. Lai sāk ar adopcijas likumdošanu.

—            Adopcijas likumdošanu? Acīmredzot tev galvā vēl arvien ir vate. Jāsāk ar krimināllikumiem, Māršal. Ar cilvēku nolaupīšanu.

septītā nodaļa

VIETA, KUR 432 Pavasara puķe sāka ceļu augšup pa upi, Jandzi bija vairāk nekā pusotru jūdzi plata. Tā bija strauja un dziļa un noteica apkārtnē valdošos laika apstākļus. Tās straumes auklēja nācijas vēsturi. Tā bija viena no zemeslodes lielākajām satiksmes artērijām, kur austrumu vēji gadsimtiem ilgi ļāva Ķīnas impērijas džonkām burāt augšup līdz pat Vuhanai un tirgot zīdu un tēju visā upes garumā. To baroja simtiem < mazāku upju, un tā tecēja cauri desmit provincēm. Jandzi raisīja noskaņas, kas bija tikpat episkas kā poēmas, kuras to apdziedāja. Šī upe nozīmēja dzīvību un nāvi trešajai daļai Ķīnas iedzīvotāju un atdalīja zemes ziemeļus no dienvidiem.

Satiksme uz upes bija ļoti dzīva. Piectūkstoš tonnu kravas kuģi devās augšup, četrstāvīgi pasažieru prāmji laidās lejup pa straumi. Tie bija neona reklāmām rotāti un spoži apgaismoti, tā ka varēja redzēt gar reliņiem stāvošos pasažierus, kas fotografēja vai smēķēja, vai sarunājās savā starpā. Dažas no mazākajām laivām pārvadāja tik milzīgas kviešu ķīpas, ka pašas laivas zem kravas gandrīz nebija saskatāmas. Dziļi iegrimušas, apsūbējušas baržas bija piekrautas ar kokmateriāliem vai akmeņoglēm, vai no upes izbagarētu zemi, kas tika izgāzta gar krastiem un kuru kūliji, nesdami pa diviem spaiņiem katrs, nogādāja tālāk iekšzemē.

Jandzi flotes lielāko daļu veidoja mazi, nelielas iegrimes kravas kuteri, kas nebija garāki par sešiem metriem un izskatījās kā peldošas konfederācijas armijas cepures ar gariem knābjiem. Lielākajai daļai aizmugurē bija primitīvas kabīnes, aiz kurām plivinājās žāvēties izkārtā veļa, kamēr pavardi un veci motori pameta aiz sevis dūmu grīstes. Veselas ģimenes dzīvoja uz ūdens cauru gadu. Mazās laivas pārvietojās lielos pulkos, un to motoru dunu varēja sadzirdēt jau ilgi pirms pašu laivu parādīšanās.

Jandzi lejtecē nebija ne vēsts no gleznainības. Tā bija tikai piesārņots, utilitārs cauruļvads, pa kuru plūda nepārtraukta netīras tirdzniecības straume. Tās krastos atradās drūmas pilsētas un spēkstacijas, un doki, kur moderni celtņi kā milzu kukaiņi ar saviem taustekļiem pārcilāja kravas no kuģiem dzelzceļa vagonos un otrādi. Zemnieki vergoja starp rūpnīcām iespiestos tīrumos. Bifeļi vārtījās krasta dubļos un plūca lekno zāli, bet turpat blakus milzīgi skursteņi izvēma indīgus dūmus. Kazas un cūkas meklēja barību zīdkoku birzīs, kur tika audzēti zīdtārpiņi un izgāzts vēl nesatrūdējis Sanhajas kanalizācijas saturs. Krastmalā kāda sieviete, balansējot uz bambusu plostiņa, mazgāja veļu. Viņas dēlēns tupēja turpat netālu un kakāja ūdenī.

Jans Boda stāvēja pie 432 stūres. Stūresmāja izskatījās pēc nožēlojama būceņa, kas pacēlās virs un aiz kravastelpām. Tajā atradās koja kapteiņa pirmajam palīgam Sidao, kurš pārmaiņus ar pašu kapteini stāvēja pie stūres. Pie sienas karājās no biežas lietošanas nobružāta upes karšu grāmata. Tīkkoka stūres rats gadu gaitā bija nodilis un nomelnējis. Blakus stūrei atradās vecā misiņa kompasmājiņā iestiprināts kompass. Virs tā karājās pie sijas piestiprināts, izrotāts putnu būrītis. Tajā pa saulespuķu sēklām lēkāja un jautri čivināja kanārijputniņš. Jans Boda, tam atbildot, arī uzsvilpoja, atsegdans savus dzeltenos zobus. Džonkas bija vadījis gan viņa tēvs, gan tēvatēvs, un tā visi priekšteči simtiem gadu garumā. Lai gan Jana Bodas kuģim bija moderni dzinēji un navigācijas aparatūra, tajā daudz kas liecināja arī par paaudzēs pārmantotu māņticību. No putnu būrīša nokarājās dažādu krāsu lentes, kam vajadzēja atbaidīt ļaunos garus. Lentes bija tikpat vecas un nobružātas kā pats kuģis, krāsas izbalojušas, taču to iedarbība ne mirkli netika apšaubīta. Tās bija palīdzējušas Pavasara puķei pārdzīvot plūdus un uguns nelaimes, un naidīgās upes nebeidzamās viltības. Kreisajā pusē goda vietā sienā bija neliela niša, kurā atradās Cena Dzjaņa Vanjē statuja. Apaļvēderainais Čens bija upes sargs un karalis, divpadsmitā gadsimta pirāts, kura gars palīdzēja aizsargāt cilvēkus un kravu. Pēc kapteiņa pavēles, kuģim esot ceļā, pie Čena kājām vienmēr dega smaržīgs kvēpeklis.

Bieži vien, kad 432 Pavasara puķi piemeklēja kāda liksta sabojājās ģenerators vai gultnis ieķīlējās Jans Boda centās atsvabināties

no ļaunajiem ūdens gariem, kas bija vainojami ķibelē. Šim nolūkam vajadzēja izvēlēties kādu lielāku, tuvumā esošu upes kuģi. Tad, izspiežot no dzinējiem visu, uz ko tie bija spējīgi, viņš stūrēja 432 bīstami tuvu otra kuģa priekšgalam un šķērsoja tā ceļu, izvairīdamies no sadursmes labi ja par metra tiesu, tā ka otrs kapteinis kļuva zils aiz niknuma. Tādējādi Jans Boda pārrāva saiti starp ļaunajiem gariem un 432, ļaujot tiem ieperināties otrā kuģī. Apmierināti krekšķinādams, viņš tad atstāja svešo kuģi aiz muguras un devās augšup pa upi, no visām klizmām pasargāts. Tas, ka daudzi viņa ticējumi sakņojās māņticībā, no kuras citi kuģotāji jau bija atsvabinājušies, tikai vairoja Jana Bodas pārliecību, ka tie ari turpmāk saglabājami.

Nodrošinājies ar augstākas varas aizsardzību, Jans Boda lika lietā visas savas laicīgās prasmes un kuģoja pa bīstamo upi, kas mainījās ne vien līdzi gadalaikiem, bet reizēm pat diendienā. Viņš modri raudzījās pa stūres mājas netīrajiem logiem, lai izvairītos no sēkļiem, kas varēja izveidoties pat vienas nakts laikā, un nodevīgajiem virpuļiem, kas liecināja par bīstamām straumēm, kuras neuzmanīgu kuģotāju varēja arī nolaist dibenā. Lai kuro reizi šis ceļš tiktu mērots, Jans Boda nekad nezaudēja modrību, būdams gatavs negaidītiem pārsteigumiem, kurus varēja sagādāt gan upe, gan tajā patrulējošā policija.

Drīz pēc tam, kad viņi Nankinā uzkāpa uz klāja, viņš bija uztvēris trauksmes signālu upes policijas īsviļņos. Viņš jau tika meklēts arī šeit. Ka tā notiks, viņš bija zinājis iepriekš, taču nedomāja, ka tik drīz. Viņa tēvam tas nevēstīja neko labu. SDB vīri nerēķināsies ne ar viņa lielo vecumu, ne vājo veselību, un Jans Boda raizējās. Viņa atbrīvošana maksās dārgi, un atlika vien cerēt, ka SDB neapiesies ar viņu pārāk nežēlīgi, pirms Jans pagūs to izkārtot.

Pa upi gan viņš pats, gan viņa kuģis ceļoja zem sveša vārda. Viņam bija veselas trīs apliecības, katra ar citu vārdu. Tās visas bija īstas, policijas izdotas. Līdzīgi viņš bija nodrošinājies arī ar Pavasara puķes dokumentiem, jo tā bija viņa flotiles lepnums. Izdzirdējis trauksmes signālu, viņš lika vienam no vīriem izvilkt uz klāja trīs apskretušas dēļu plāksnes, kuras viņš šādos gadījumos izmantoja. Kamēr gaisma vēl nebija uzaususi, tās tika aši pieskrūvētas — viena pie kreisā borta, otra — pie labā un trešā aizmugurē. Līdz ar pēdējās skrūves iegulšanu vietā 432 Pavasara puķe bija pārtapusi par Smaržīgo mēnesi no Sanhajas, kura papīrus bija izdevusi upes kuģniecība un kuri bija tikpat likumīgi kā Jana Bodas personas apliecība. Policija varēja viņam pārmest dažādus grēkus, taču neviens nevarētu apgalvot, ka viņam nav kārtībā dokumenti.

Tagad, stūrējot pa boju norobežoto kuģu ceļu, viņš apdomāja plānu, kā tikt garām nākamajam kontrolpunktam pie Sjinanas. Neoficiāli avoti viņu bija brīdinājuši, ka nākamo četrdesmit astoņu stundu laikā tur tiek plānotas pēkšņas pārbaudes. Vuhu stacijai viņš jau laimīgi bija garām. Bija zināms skaits muitas punktu, kuros viņam vajadzēja piestāt, bet uz Vuhu tas neattiecās. īstās briesmas varēja draudēt no kāda krastā dirnoša policista, kurš aiz garlaicības sadomātu uzrīkot pārbaudi, vai arī no kuki ting, policijas ātrlaivām, kas patrulēja upē, tvarstot kontrabandas kravas un muitas nemaksātājus. Viņš bija ļoti centies, lai ne ar ko neizceltos — kuģis izskatījās tikpat noplucis un nekaitīgs kā vairums pārējo. Taču drošības labad, Vuhu vēl nesasniedzis, viņš bija kādas salas aizsegā nogaidījis brīdi, kad notiek sardzes maiņa un varbūtība tikt ievērotam ir mazāka. Viņš pazina visus dežurantus visos kontrolpunktos, kā ari lielāko daļu sardzes virsnieku. Tāpat zināja, kurus var uzpirkt, bet kurus ne. Vēlreiz apsvēris spertos piesardzības soļus, viņš atzina, ka ir darījis visu iespējamo.

Viņa pasažieri bija piecēlušies ap dienas vidu, kad saule karsēja un gaiss virs upes gūlās kā slapja, smirdoša sega. Viņš bija pavēlējis, lai tie paliek lejā, bet Jī Lina pēc smagās nakts bija kļuvusi ietiepīga. Viņa pieprasīja, lai tiktu sagatavota vieta kuģa pakaļgalā aiz stūresmājas, kur viņi varētu sēdēt uz klāja. Pār balsta tauvām, kas savienoja stūresmāju ar laivu klāju, tika pārklāts brezents, izveidojot nojumi, kas bija pietiekami zema, lai ziņkāras acis no upes zem tās nevarētu ieskatīties, un pietiekami augsta, lai ielaistu Jandzi brīzi, kas bija svaigāka par gaisu kajītē, kaut nepatīkami oda. Pēc tam Jī Lina noņēma no kojām savalkātās gultasdrēbes, pati tās izmazgāja un izkāra žāvēties uz kreisā borta reliņiem, kur tās vējā skaļi plandījās. Viņa arī piedabūja vienu no matrožiem, lai tas kajīti izmazgā. Un beidzot, neklausoties koka protestos, kambīzē konfiscēja vienīgo elektrisko ventilatoru un pārnesa to uz kajīti.

Jans Boda noraudzījās radiniecē ar labsirdīgu pārmetumu acis.

—                No tevis iznāktu labs kapteiņa palīgs, — viņš sacīja. — Bet koku tā nedrīkst aizkaitināt. Viņš tavu zupu var padarīt nebaudāmu. Vai vēl ļaunāk — arī manējo. Turklāt šī krava nav pelnījusi tādu īpašu uzmanību.

—              Tie ir mani cienījami viesi, tēvoc, — Jī Lina viņam atgādināja.

—           Kā vēlies, — viņš atteica, aptaustīdams biezo dolāru žūksni kabatā. Tavi viesi. Mana krava. — Pametis skatienu uz upi, viņš nedaudz mainīja kursu, lai izvairītos no akmeņogļu baržas. — Tu pārāk daudz riskē šo lao wai dēļ, viņš teica. — Tava māte man sadotu sutu, ja zinātu, ka ļauju tev doties tik bīstamā ceļā.

—               Daru to bērnu dēļ.

—           Bāreņi! — viņš norūca. — Bāreņu dēļ tu atsakies no visa? Sava darba, dzīvokļa, nākotnes? No brīvības? Ja tevi noķers…

—           Zinu, tēvoc, — Jī Lina atbildēja. — Es nevaru izskaidrot to, ko pati pilnībā nesaprotu. Viņiem bija vajadzīga mana palīdzība. Manos spēkos bija to sniegt. Es nevarēju uzgriezt tiem muguru.

—                  Ceru, ka nekas ļaunāks par laogai tevi negaida, viņš strupi I izmeta, atgādinādams viņai par labošanas darbu nometnēm, kurās ļ pats bija pavadījis daudzus gadus. — Tu izturies kā muļķa bērns.

Šis nav mērķis, kuram vajadzētu ziedot dzīvi.

—              Nevienu labāku es nezinu, — viņa atcirta.

Jans Boda gribēja protestēt, bet tad atmeta ar roku. Savas māsasi meitas rīcību viņš nedz saprata, nedz atbalstīja. Palīdzību viņš neI liedza tāpēc, ka viņa to bija lūgusi, tāpēc, ka viņa piederēja pie ģimeI nes un tāpēc, ka viņam tāda iespēja bija. Bet tas ari viss. Pēc viņa I saprašanas, palīdzība pie ģimenes nepiederošiem sniedzama tikai par I naudu, taču viņa to nedarīja naudas dēļ. Viņš nopūtās. Ar vienu melno avi ģimenē pilnīgi pietika, bet, ciešāk ielūkojoties māsasI meitas sejā, viņš saprata, ka no meitēna, par kādu viņš to vēl arvien I uzskatīja, viņa jau sen izaugusi par sievieti. Viņas apņēmīgā sejas izI teiksme liecināja, ka tālāki strīdi būtu veltīgi. Vai Jī Lina īsti aptvēra, kādā pasākumā iesaistījusies, vai ne, atpakaļceļa viņai vairs nebija.

—                   Kad viss beigsies un tu būsi nogādājusi lao wai galapunktā, tev jānāk strādāt pie manis. Es tevi paslēpšu. Un aizsargāšu. Tev ir I daudz iemaņu, kuras varu izmantot.

Jī Lina par savu neapskaužamo stāvokli vēl nebija sākusi lauzīt galvu, bet Jana Bodas balsī viņa saklausīja nopietnas bažas. Saņēmusi tēvoča raupjo roku savējā, viņa to piespieda pie vaiga. — Tu pret mani izturies brīnišķīgi. Paldies par tavu laipnību.

-          Laipnība ir priekš muļķiem, Jans Boda noņurdēja. Es esmu darījumu cilvēks un meklēju labu darbinieku, tas viss. — No kabatas viņš izvilka nosmulētu piezīmju grāmatiņu un šķirstīja to, līdz atrada meklēto. — Šie ir mani draugi, — viņš sacīja, norakstīdams adreses un telefona numurus uz papīra lapiņas. — Glabā to labi. Ja kādreiz nepieciešama palīdzība, zvani viņiem. Viens dzīvo Dzjudzjaņā, otrs Guandžovā, trešais Sjameņā. Visiem ir labi sakari, un visiem es savulaik esmu izpalīdzējis. Jana Bodas māsasmeitas dēļ tie būs gatavi staigāt pa nažu asmeņiem un peldēt uguns jūrā. — Lūpās uz mirkli pavīdēja smaids. — Pat vēl vairāk, ja viņa dos iespēju arī nopelnīt.

Jī Lina paņēma lapiņu. —Xihcie. Es to noglabāšu. Bet tagad kopā ar tevi mēs taču esam drošībā. Kas gan varētu notikt?

—       Kaut kas notiek vienmēr, — viņš atbildēja.

Nešs sajuta pazīstamo adrenalīna uzplūdu, kuru vienmēr izraisīja briesmas. Viņu pacilāja gan pati bēgšana, gan apziņa, ķa tas notiek Ķīnā un viņa izveicība un veiksme tagad met izaicinājumu tās varas iestādēm. Viņš uzskatīja, ka notveršanas gadījumā ļaunākais, kas bēgļus varētu sagaidīt, būtu izraidīšana no valsts bez bērniem. Viņš bija pārliecināts, ka ķīnieši neuzdrošināsies apcietināt vecākus, kuri cenšas aizsargāt bērnus. Pasaules prese nepieļautu neko smagāku par simbolisku aizturēšanu un drīzu atbrīvošanu.

Bet Nešs nedomāja, ka tiks noķerts. Kā vienmēr viņš gaidīja panākumus. Viņš pētīja līdzpaņemtās kartes, gatavodamies apspriest maršrutu ar Jī Linu un viņas tēvoci. Viņš juta nepieciešamību aktīvi iesaistīties visā, izprast Jana Bodas plānus, varbūt uzlabot tos, ja tāda iespēja rastos. Nekad mūžā viņš nebija palicis pasīva vērotāja lomā.

Jans Boda viņa acīs arvien vairāk cēlās, jau sākot ar šā vīra kuģi, kurš tumsā bija licies tik nožēlojams. Kamēr sievietes zem brezenta nojumes noņēmās ar bērniem, viņš bija devies izlūkos un drīz vien aptvēris, ka kuģa ārējais izskats bija maskēšanās meistardarbs. 432 Pavasara puķe izskatījās tāda pati kā tūkstoši eitu nolietotu kuģīšu uz Jandzi, taču tā bija apgādāta ar vareniem dzinējiem un modernu elektroniku. Viņš bija redzējis, kā Jans Boda stūresmājā atbīda kādu paneli, aiz kura slēpās dažādas modernas elektroniskas iekārtas. Droši vien radars, viņš nodomāja, un droši vien sonārs arī. Rūpīgi nopētot kuģi, viņa skatiens apstājās pie nodalījuma virs un aiz stūresmājas. Ieskatoties ciešāk, kļuva skaidrs, ka paneļi ir no plastmasas vai stiklšķiedras, nevis no pussatrunējušiem dēļiem, kā pirmajā mirklī varētu likties. Iespējams, ka tur bija paslēptas antenas. Ekipāža — viņš saskaitīja astoņus vīrus — bija pieredzējuši kuģotāji, sīksti un norūdīti, kas savu darāmo darīja veikli un bez lielas gudrošanas. Bet skarbais izskats lika domāt, ka viņi spējīgi uz daudz ko vairāk, ne tikai uz parastu kuģošanu.

Ko gan Jans Boda veda zem brezenta pārklājiem kuģa tilpnē? Narkotikas? Ieročus? Droši vien kravu kravā, viņš prātoja. Viņš jau sāka kāpt lejup, bet tur viņam ceļu aizšķērsoja īgns matrozis, kura sejas izteiksme skaidri liecināja — tālāka ošņāšana netiks atļauta. Nešs apgriezās un kāpa augšup.

Taileram tādu problēmu nebija. Viņš ātri sadraudzējās ar vīriem, saprototies ar smaidu un žestu palīdzību. Viņiem patika mazais, zilacainais puika, un viņi ļāva tam klīst pa visu kuģi. Mašīntelpā viņš saviebās no vareno dīzeļu dunas, taču labprāt paturēja eļļas trauku matrozim, kurš tobrīd eļļoja kādu gultni. Vēlāk viņš palīdzēja barot pīles, kas bija piesietas pie bimsa priekšgala kubrikā, un pēc tam padzirdīja cāļus pie bugsprita piekārtā sprostā.

Divas reizes viņu kopā ar pārējiem nodzina lejā, kamēr 432 no vairākām mazām motorlaivām iepirka zivis, dārzeņus un melones. Tailers pa iluminatoru vēroja, kā notika kaulēšanās starp zemniekiem laivās un Janu Bodu un kā, draudzīgi jokojoties, virvēs tika nolaisti un pacelti grozi.

-          Vai es varētu zvejot? ieraudzījis zivis, Tailers cerību pilns jautāja Jī Linai.

—Jandzi ir maz labu zivju. — viņa atbildēja. — Zemnieki tās audzē dīķos. Tad ved uz upi un pārdod kuģiem.

Kambīzē viņš noskatījās, kā koks virs akmens pavardā degošas vaļējas uguns gatavo ēdienu kūpošos metāla katlos. Ik pa brīdim koks pārtrauca darbu, lai pasūktu garkātainu ūdens pīpi, kas stāvēja uz dzegas virs pavarda. Plati pasmaidījis, viņš aicinoši norādīja uz pīpi un smaržīgajiem dūmiem, kas slinki cēlās gaisā — Shi gub hud shen xian.

—       Es… es nesmēķēju, — Tailers teica, noraidoši purinādams galvu. Koks smējās, atsegdams šķībus, sadzeltējušus zobus. Tad pasniedza Taileram nazi, un abi sāka tīrīt zivis. Naži zibēja vien, kad tika grieztas nost galvas un izķidātās zivis sadalītas gabalos. Pēc tam kā zivis, tā galvas tika samestas garkātainā apaļdibena katlā, kurā jau čurkstēja taukvielas.

Uz vakara pusi klāju noglāstīja pirmā vēsā brīze. Alisona skatījās, kā Veņa Lī kāri zīž pudelīti, un sajuta nepārvaramu maigumu. Viņa glāstīja bērna tumšos matus un nožēloja, ka nevar to barot ar krūti. Tas bija muļķīgi, viņa pati to saprata, un šī gandrīz jutekliskā vēlme sadzina sārtumu vaigos.

-          Zini, viņai ir tavas acis, — vērojot abas, Ruta jokoja.

Alisona smaidīja. — Jā. Bet ausis, man liekas, ir Māršala.

Ieradās koks ar palīgu un atnesa ēdienu un tēju. Tur bija dārzeņi,

rīsi un sātīgs zivju sautējums, kas kokam īpaši labi padevās.

Klēra pabakstīja sautējumu savā bļodiņā. — Vai tikai tā nav acs? — viņa šausmās jautāja. — Ak, Dievs, skatieties! Un te kaut kāds tausteklis'. — Viņa riebumā atgrūda trauku. Koks izskatījās apmulsis. Viņš piedāvāja viņai to pašu ēdienu vēlreiz. Viņa papurināja galvu un saviebās. Iznīcinoši viņā paskatījies, koks trauka saturu izmeta pār bortu, kur to pašu brīdi parādījās divas kaijas un sagrāba gardos kumosus, pirms tie paguva nogrimt.

Tailers ar savu bļodiņu apsēdās pie reliņiem un raudzījās upē, kuras ūdens izskatījās tikpat biezs un trekns kā sautējums. Tur peldēja visādi atkritumi un koka gabali, visāda draza, ko upe nesa uz jūru, — plastmasas pudeles, velēnu kumšķi, kāda kaste ar uzrakstiem ķīniešu valodā un televizora attēlu uz sāna. Vecas bikses bija ieķērušās peldoša koka zarā. Uz tā uztupusies kaija gaidīja, kad parādīsies kaut kas pusdienām.

Tailers jau grasījās pasviest tai kumosu sava sautējuma, kad roka ar karoti sastinga gaisā. Viņš ieskatījās uzmanīgāk. Varēja arī kļūdīties, jo tas bija sapinies veca tīkla driskās un tādā kā filtrpapīrā. Klusi iekliedzies, viņš atlēca no reliņa, un bļodiņa nokrita uz klāja. Kaija sabijās un aizlidoja.

—       Tailer, kas tev notika? — uzsauca Alisona.

Viņš papurināja galvu, pavisam nobālējis. Piesteidzās Alisona.

-   Tailer? Kas… — Un tad ieraudzīja arī viņa. Apspiedusi kliedzienu, viņa pūlējās nomākt nelabumu, kas kāpa kaklā.

Kājas un rokas bija uzblīdušas, āda nostiepta gandrīz līdz nepazīšanai. Mazais ķermenītis, kuru daļēji sedza kovilnas krekla skrandas, uzpūties. Acis un daļa sejas bija kritusi par upuri kādai zivij vai putnam, vai krabim. Taču atlikušo nevarēja nepazīt — tas bija bērna līķis.

Klēra piespieda roku pie mutes, tad, pārliekusies pār reliņu, vēma.

—       Augstais Dievs, — Ruta čukstēja novērsdamās un aizklādama Tai acis, it kā mazulis varētu to redzēt. Tikko pienākusī Jī Lina arī ieraudzīja upē peldošo. Paņēmusi Keitiju, viņa palīdzēja Klērai apsēsties. Alisona apskāva Taileru, kurš vēl arvien blenza ūdenī.

—       Reizēm viņus tā apglabā, — Jī Lina sacīja.

Viņa zināja, ka tad, ja jaundzimušais bija meitene, tā reizēm tika iemesta ūdenī vēl dzīva.

Ķīnas Telekom tehniķis Šanhajā pacietīgi gaidīja savā aptumšotajā darbistabā, ilgodamies pēc cigaretes. Šī ar Motorola TACS aparatūru un IBM datoriem pildītā telpa bija viena no nedaudzajām vietām Ķīnā, kur nedrīkstēja smēķēt. Apspiedis žāvas, viņš skatījās monitorā, kurā pēc Sabiedriskās drošības ministrijas rīkojuma tika kontrolēti visi mobilo telefonu sakari vairāk nekā divsimt iecirkņos jeb “šūnās”, kas nosedza trīsstūri starp Nankinu, Šanhaju un Pekinu. Šajā teritorijā funkcionēja simtiem tūkstošu telefonu, bet viņa dators ātri vien atradīs meklēto. Pietiek tikai ieslēgt telefonu, pat neiesākot sarunu, lai tas periodiski nosūtītu vāju radio signālu uz tuvāko staciju. Integrēta mikroshēma identificēja telefonu tīklā, tā ka uz šo numuru izdarītie zvani nonāca pareizajā “šūnā”. Ja telefona īpašnieks pārvietojās, šim signālam varēja izsekot.

Pēkšņi dators izdeva garu pīkstienu. Ievadījis dažas pavēles, viņš gaidīja. Tur jau tas bija! Uz ekrāna parādījās virkne ciparu. Viņš trakā steigā pierakstīja. Tad pārvietojās pie otra monitora un ievadīja vēl vienu pavēli. Jau pēc mirkļa atbilde bija rokā. Viņš piegāja pie lielas kartes un pārbaudīja koordinātu tīklu. Telefons pārvietojās ziemeļaustrumu virzienā un atradās aptuveni trīssimt kilometrus no Pekinas. Tas aizgāja garām trīsdesmit pirmajai stacijai Taiaņā, tad četrdesmit septītajai Liņji tornī. Viņš noteica laika intervālu starp stacijām un aprēķināja, ka zvanītājs pārvietojas ar deviņdesmit divu kilometru ātrumu stundā. Tiklīdz signāls sasniedza Liņji staciju, viņš zināja, ka zvanītājs pārvietojas pa automaģistrāli, nevis ar vilcienu, jo telefons vilcienā būtu noraidījis signālu uz Gao.

Viņš ievadīja pēdējo pavēli un pierakstīja numuru, kuru telefona īpašnieks bija izsaucis. Tā bija kāda importa—eksporta firma Pekinā. Jau pēc mirkļa policija sarunu varēs noklausīties.

Nikni zelēdams neaizdegtu cigareti, viņš zvanīja uz SDB.

—       Es tikai gribētu padzerties, — vecais vīrs nočukstēja.

—       Jā, protams, lao renjia. Tev mums jāpastāsta, ar ko nodarbojas tavs dēls, un tu dabūsi dzert, ko vien vēlēsies. Un tik daudz, cik vēlēsies. Un visu pārējo arī.

—       Es tikai gribētu ūdeni.

—       Jā, lao ren jia. Es zinu, ūdeni. Un tagad palīdzi man un stāsti. Es pierakstīšu visu, ko tu teiksi.

Majors Ma Lins, pulkveža Cjuaņa vietnieks, nebija sajūsmā par metodēm, kuras tika izmantotas, pratinot veco vīru, taču viņš zināja, ka salīdzinājumā ar tām, kuras viņš būtu bijis spiests lietot pirms pieciem gadiem, šīs-'bija daudz labākas. Toreiz nekādas maigas pārliecināšanas nebūtu bijis, pat ja pratināmais būtu sirmgalvis. Toties darbā tiktu laisti šausmīgi rīki caurules un zondes, un asi instrumenti. Bet pulkvedis Cjuaņs bija stingrs tagad vfņi dzīvoja jaunā Ķīnā. Jāiztiek bez vardarbības, bez pārmērībām. Organizācijas Honkongā un citur pasaulē uzmanīgi sekoja šādiem faktiem, celdamas trauksmi, kas pēc pulkveža domām gandrīz nekad nebija pamatota. Tā kā Ma Liņs bija maigas dabas cilvēks, viņš šīs izmaiņas no sirds apsveica.

Katrā ziņā vectēva Jana, Jana Bodas tēva, gadījumā pēc vardarbības nebija nekādas vajadzības. Viņš bija astoņdesmit četrus gadus vecs, vārgs un kļuva vārgāks ar katru bridi. Apcietinājumā viņš atradās jau astoņpadsmit stundas. Visu šo laiku viņš nebija ne gulējis, ne ēdis, ne atvieglojies. Telpa SDB štābā bija svelmaina. Tajā nebija ne logu, ne ventilatora. Vecajam vīram pār seju tecēja sviedri.

—       Es nevaru jums palīdzēt, — vectēvs Jans atbildēja savā smalkajā balsī. — Dēls man neko nestāsta. Viņš ir prom. Viņš vienmēr ir prom.

—       Kaimiņi stāsta, ka pagājušo nakti viņš redzēts mājās.

—       Nē! Viņi kļūdās.

—       Tā apgalvojuši veseli četri. — Majors Ma piesita ar pirkstu kartotēkas kastei uz galda. — Visi saka vienu un to pašu. Jans Boda bijis mājās, un kopā ar viņu redzēti lao ivai.

—       Es tikai gribētu ūdeni.

—       Par palīdzību bēgļiem tu vari zaudēt savu māju. Vari nokļūt cietumā. Vai to tu vēlies?

—       Tikai ūdeni…

—  Tev vispirms viss jāizstāsta.

—       Lūdzu, esmu noguris. — Vecais Jans trīcēja. Dzīslas uz viņa kaulainajām rokām bija izspiedušās. Viņš bija tuvu asarām un sabrukumam. — Man jāpačurā un jāatguļas.

Majors Ma apsvēra, kā rīkoties tālāk. Viņš piecēlās un skaļi pieklaudzināja pie durvīm, kas tika nekavējoties atvērtas. Majors sargam kaut ko pačukstēja, un tas aizsteidzās pa gaiteni.

—       Nāc, — majors Ma sacīja. — Varēsi nolaist ūdeni. — Ar grūtībām piecēlies, vecais Jans paklupa, un majors satvēra viņu aiz rokas. Vecais vīrs ar galvas mājienu pateicās un kaut ko nomurmināja.

Viņi izgāja garā gaiteni, ko apgaismoja rinda kailu dienasgaismas spuldžu, no kurām vismaz puse bija izdegušas. Majors Ma norādīja uz gaiteņa galu. Pa ceļam viņi gāja garām citām telpām, tieši tādām pašām kā tikko atstātā. Katrā tika pratināts kāds upuris, anonīma nabaga dvēsele, kas bija nonākusi SDB nagos. Viņi pagāja garām vienai, tad otrai, bet vecais Jans tām nepievērsa nekādu uzmanību. Pie trešās majors Ma apstājās.

-Paskties nu, lao ren jia, — viņš sacīja, pamādams uz stiklu durvīs. Skatoties caur vienpusējo spoguli, vecais Jans samirkšķināja acis. Pagāja brīdis, iekams viņš aptvēra redzēto. Telpā atradās viņa sieva. Viņš nezināja, ka apcietināta arī viņa. Viņai bija astoņdesmit septiņi gadi, par trim gadiem vairāk nekā viņam. Laulībā kopā nodzīvoti sešdesmit astoņi gadi. Viņa tam bija dzemdējusi astoņus bērnus, abi kopā pārdzīvojuši bada laikus un plūdus, revolūcijas un japāņu asiņaino iebrukumu Nankinā. Skaistajā sejā viņam bija pazīstams katrs vaibsts, katra tās izteiksme. Šobrīd redzamais lika viņam izplūst asarās.

Pēc divdesmit minūtēm, kad vecais Jans beidza runāt, Majors Ma pasniedza viņam ūdeni un ļāva pačurāt. Tad vecais vīrs atkrita uz lažiņas un iemiga.

Jau pēc desmit minūtēm divas automašīnas ar bianyi, privātās drēbēs tērptiem slepenpolicistiem, strauji izbrauca no SDB teritorijas.

Pulkvedis Cjuaņs Ji savus pienākumus veica ar atzīstamiem panākumiem. Viņa darbs darīja Ķīnu stipru, ļaujot tai virzīties pasaulē uz priekšu pašai pa savu ceļu, Rietumu tiesiskuma ekscesu neskartai. Priekšnieki no viņa bijās, bet bez viņa nevarēja iztikt. Viņš zināja to noslēpumus un neizpauda, viņš zināja, kas ir to ienaidnieki un tos iznīcināja. Viņš baudīja gandrīz neierobežotu varu, un, lai gan alga Sabiedriskās drošības ministrijas pulkvedim bija pieticīga, tādu dzīves līmeni varēja atļauties tikai bagāts cil^ vēks. Viņa rīcībā bija helikopteri un lidmašīnas, kā arī līdzekļi, kurus viņš varēja tērēt pēc savas izvēles. Viņš brīvi pārvietojās pa visu Ķīnu kā augstākās valsts varas dzelzs roka.

Viņš nepiederēja ne pie vecās, ne jaunās gvardes, bet, būdams pragmatists, prasmīgi izmantoja reformu vējus, kas palēnām sāka vēdīt pār viņa tautu, un tā veidoja tiltu starp veco un jauno Ķīnu. Viņš bija kārtības piekritējs un par savu mērķi uzskatīja Ķīnas iekšējo ienaidnieku prasmīgu iznīcināšanu. Un izdzīvoja viņš tāpēc, ka politikā nemaisījās un uzpērkams nebija.

Mācījies viņš bija Rietumos un Čikāgas Universitātē ieguvis grādus psiholoģijā un kriminoloģijā. Savienotās Valstis viņš pameta ar stingru pārliecību par viltības pārākumu pār brutalitāti, pārliecināšanas pārākumu pār spēku un izsmalcinātu metožu pārākumu pār vecās gvardes bezgaumīgajām galējībām. Bet galu galā, ja valsts intereses prasīja likumu pārkāpšanu, viņš pats bija gatavs tos lauzt.

Tagad pulkvedis no Pekinas sēdēja vienu stāvu augstāk, virs pratināšanas telpām, un personiski vadīja lao tvai vajāšanu. Viņš sistemātiski izmeta tīklus, izmantojot viņa rīcībā šobrīd esošos naivos Nankinas SDB kadrus. Pēc viņa pavēlēm tie izsūtīja faksus, brīdināja iestādes un sijāja ienākušos ziņojumus, līdz valsts drošības aparāts sāka strādāt ar pilniem apgriezieniem. Starp Nankinu un Dzjanjiņu divsimt kilometrus lejup pa upi kuģu satiksme tika paralizēta, jo divreiz vairāk kuģu nekā parasti tika pakļauti pēkšņai pārbaudei. Prāmji tika apturēti, kajītes pārmeklētas un pasažieru saraksti rūpīgi pārbaudīti. Tika iztaujāti visu to prāmju loči, vecākie stjuarti un ekipāžas, kas pēdējo astoņpadsmit stundu laikā bija devušies no Nankinas lejup pa Jandzi. Visiem rādīja bēgļu fotogrāfijas. Bet neviens tos nebija redzējis. Policijas ātrlaivas piestāja pie citiem uz labu laimi izvēlētiem kuģiem un baržām, kuriem nācās palikt uz vietas, kamēr drūma izskata policisti uznāca uz klāja un veica savu steidzīgo pārbaudi. Tilpnes tika atvērtas, brezenti norauti. Tika izdarīta arī virkne arestu un konfiscētas astoņas tonnas kontrabandas, taču no amerikāņiem nebija ne vēsts.

Bruņojušies ar fotogrāfijām no bēgļu vīzām, policisti atkārtoti pārbaudīja dzelzceļa un autobusu stacijas, iztaujāja konduktorus, šoferus, kontrolierus un biļešu aģentus. Nankinas lidostā tika aptaujāti dežuranti un drošības dienesta darbinieki. No fotogrāfijām liela labuma nebija. Lielākā daļa lieldeguņu ķīniešiem izskatās ļoti līdzīgi, lai gan vairums ļaužu apgalvoja, ka būtu ievērojuši bērnus, it īpaši ķīniešu bērnus kopā ar lao wai. Bet neko tādu neviens neatcerējās redzējis.

Sanhajā uz dzīvās Huaihai Džunlu dežurēja kāds ducis privātās drēbēs tērptu policistu, gatavi uz vietas izdarīt arestus. Bez jebkādām ceremonijām tie ieskatījās aiz avīzēm slēptās sejās un pa miniatūriem, ausīs ievietotiem uztvērējiem klausījās policijas ziņojumus. Ar binokļiem bruņoti policisti bija izvietojušies dažādu iestāžu logos, no kuriem varēja pārskatīt uzmanāmo teritoriju, un nopētīja visas automašīnas, autobusus un taksometrus. Pekinā pie Amerikas vēstniecības tāda prakse bija ikdienišķa parādība. Vēstniecības teritorijas tuvumā netrūka ne detektīvu, ne uniformētu policistu. Visi parastie telefoni vēstniecībā bija pieslēgti noklausīšanās sistēmai, arī visas tās iekšzemes telefona līnijas, pa kurām vēstniecības darbinieki varēja uzturēt sakarus ar personām Ķīnas teritorijā.

Kamēr Cjuaņs apsvēra visus šos pasākumus, pie durvīm pieklauvēja jaunākais inspektors. — Piedodiet, pulkvedi! Saņemts ziņojums no Ķīnas Telekom. Ir noteikta šoferim nozagtā mobilā telefona atrašanās vieta.

—       Pirms cik ilga laika?

—       Pirms nepilnām desmit minūtēm. Inspektors norādīja uz autoceļa posmu pie sienas piestiprinātajā kartē. Viņi droši vien dodas uz Amerikas vēstniecību, — viņš sacīja.

—       Vai ir fiksēts telefona numurs, ar kuru notikusi saruna?

—       Jā, kungs. Tā ir kāda importa-eksporta firma Pekinā.

—       Gribu zināt visu par šo kompāniju — tās īpašniekiem, darbiniekiem, klientiem. Un jānoskaidro, vai Janam Bodam ar to ir kāds sakars.

—       Shi. — Inspektors aši pierakstīja pavēles.

—       Brīdiniet varas iestādes Dedžovā. Tā kā Ķīnas Telekom seko aparāta virzības gaitai, nogaidiet, kamēr tas no viena nodevu iekasēšanas punkta būs devies virzienā uz nākamo. Tad nobloķējiet satiksmi no abām pusēm un pārbaudiet katru transportlīdzekli.

—       Katru? Lao wai taču aizbēga mikroautobusā, pulkvedi. Varbūt pietiks, ja apturēsim tikai šā tipa braucamos?

Pulkvedis Cjuaņs piespieda sevi savaldīties. Tādi darbinieki kā šis bija Ķīnas nākotne, un daļēji viņa pienākumos ietilpa palīdzēt tiem un pamācīt. Negribīgi uzsmaidījis jaunajam cilvēkam, viņš sacīja: — Ir tāds sens teiciens, varbūt esi dzirdējis: “Zemniekam būs ļoti ilgi jātur mute vaļā, līdz tajā ielidos cepta pīle.” ^

Policists vērās viņā gaidoši, neizprazdams teiktā jēgu. — Jā, kungs?

— Vai tu nepieļauj domu, ka viņi kādu braucamo varētu arī nozagt? Vai aizņemties? Vai varbūt Nankinā bēgļiem ir kādas īpašas pazīmes, lai atvieglotu jums darbu?

Protams, nav, pulkveža kungs, — policists mulsi atbildēja.

—   Tikai — apstādināt katru — tur varētu būt vismaz pieci, seši tūkstoši… ^ Pulkveža niknais skatiens lika viņam aprauties. Es nekavējoties nodošu jūsu pavēli tālāk. Vai būtu vēl kaut kas?

Cjuaņs papurināja galvu, norādot, ka viņš var iet, un policists aizsteidzās. Cjuaņs aizdedza cigareti un ielēja sev tasi svaigas “Melnā pūķa” tējas, tad pievērsās dokumentiem uz rakstāmgalda. Bija vēla svētdienas pēcpusdiena. Jau pagājušas vairāk nekā trīsdesmit stundas, kopš amerikāņi ar bērniem aizbēguši, un vairāk nekā divpadsmit stundas, kopš tie redzēti pie Jana Bodas tēva mājas. Telefona atrašanās vietas konstatēšana bija pirmais reālais panākums. Bet, lasot Jana Bodas dhng hn, viņā nostiprinājās pārliecība, ka šis putniņš nebūs tik viegli notverams. Ir ziņas par kontaktiem ar Sun Yee On triādi Sanhajā, Sjameņā, Kantonā, vēstīja informācija par viņa sakariem ar organizētās noziedzības grupējumiem. Sekoja adreses un datumi, un pieņēmumi uz aizdomu pamata — viss sīki izklāstīts divās pilnās lappusēs. Apcietināts 1986. gadā par kontrabandu, kukuļošanu un noziegumiem pret apkārtējo vidi… dzīvnieku ādas… valūtas spekulācija… notiesāts uz septiņiem gadiem laogai. Bija minēti partneru un aizdomās turētu līdzzinātāju vārdi, ģimenes locekļi, kuri pēc pulkveža Cjuaņa pavēles tagad tika sameklēti un nopratināti vietējās SDB filiālēs. Pēc dažām stundām Cjuaņs zinās visu to, ko zina viņi.

—       Saruna ar Jana Bodas tēvu bija produktīva, — ziņoja majors Ma Liņs. Viņa izturēšanās pulkveža klātbūtnē bija nepiespiesta. Abi kopā bija nostrādājuši daudzus gadus.

—  Proti?

-          Esam aizturējuši kādu viņa dēla biedru, — majors sacīja. — Pie šā cilvēka ir dažādi Jana papīri. Viņš gan vēl nav runājis, bet mēs atradām dokumentus par biznesa darījumiem un citus materiālus. Tie patlaban tiek analizēti.

-          Vai tev ir viņa kuģu nosaukumi?

—       Tikai triju, to, kurus šis cilvēks zināja. Pieļaujam, ka ir vēl vismaz trīs citi, kuri pagaidām nav zināmi. Mums gan ir viņam piederošo kompāniju nosaukumi. Šanhajā, kur tās reģistrētas, tiek pārbaudīti attiecīgie dokumenti, kuros varētu būt minēti arī kuģi.

—       Kāda ir informācija par trim zināmajiem kuģiem?

Ma Liņs ieskatījās savās piezīmēs. Tie visi ir upes kuģi, neviena okeāna tvaikoņa nav. Mazi kravas pārvadātāji ar tonnāzu no viena līdz pieciem tūkstošiem, visi pirkti pēc 1994. gada. Ar pietiekami mazu iegrimi, lai varētu kursēt starp Vuhanu un Sanhaju. Kravas sarakstos parasti uzrādītas rūpniecības preces reisos augšup pa upi, bet lauksaimniecības produkti atpakaļceļā. Mēs pārbaudām reģistrāciju, bet Sanhajā lielākā daļa datu nav datorizēta. Esmu tur norīkojis septiņus cilvēkus, bet darbs prasīs daudzas stundas. Varbūt pat dienu vai vairāk.

—       Ļoti labi. Zvani man, tiklīdz būs kādi rezultāti. Izziņo trauksmi visās policijas un muitas vienībās uz upes. Es nebūtu pārsteigts, ja lielākā daļa no viņiem labi pazītu Janu Bodu. Viņa naudu jau nu tie bāzuši kabatās katrā ziņā.

—       Pavēle jau ir dota. Bet ir vēl kaut kas.

-Nu?

—       Tēvs teica, ka viņi nedodas ne uz Sanhaju, ne Pekinu. Jans Boda vedot amerikāņus augšup pa upi, viņu ceļa mērķis esot Guandžova.

—       Kantona! Pagarš ceļš, neh? Vai tu viņam tici?

—       Maz būs cilvēku, kuri izvēlēsies desmit It garu ceļu, ja var'iztikt ar vienu pašu, Cjuaņ Ji. Izklausās maz ticami, lai gan viņš ir, pārliecināts, ka tā ir taisnība.

—       Viņš bez šaubām saprot, ka mēs koncentrēsim uzmanību austrumu virzienā. — Cjuaņs Ji aizsmēķēja cigareti un domīgi soļoja, pa kabinetu. Tad apstājas pie lielās kartes uz sienas. Ar pirkstu viņš brauca pa Jandzi līdz vietai, kur tā savienojas ar Pojanhu, lielu saldūdens ezeru gandrīz piecsimt kilometru augšup pa straumi. Tas būtu drosmīgs lēmums, kaut varētu likties maz ticams. Dzjudzjaņa, viņš sacīja, domādams par ostas pilsētu ezera galā. No turienes uz Naņčanu. Tālāk jau ir daudz iespēju — Sjamefta, Kantona. Pa ūdeni, dzelzceļu, šosejām. Visa dienvidaustrumu Ķīna būs viņiem vaļā.

—       Es uzskatīju, ka šo varbūtību nedrīkst ignorēt, pulkvedi. Esmu jau izziņojis trauksmi visās upes augšteces stacijās līdz pat Dzjudzjaņai.

—       Labi, lai gan jāatzlstas, ka uz šo variantu raugos skeptiski. Pieļauju, ka tēvs mūs maldina. Taču pretējā virzienā arī nekā neesam atraduši. Ir tikai viens pozitīvs ziņojums par telefonu, kurš tika nozagts patversmes šoferim. Viņš īsi pārstāstīja iegūto informāciju.

—       Manuprāt, Jans Boda nav cilvēks, kurš pieļautu šādu kļūdu ar telefonu, — majors Ma sacīja. — Viņš saprastu, ka varam to izsekot.

—       Protams, ka viņam vajadzētu to iedomāt. Bet, mums par laimi, šādas kļūdas tiek pieļautas ne vienreiz vien, Ma Liņ. Vismaz ignorēt šo varbūtību mēs nedrīkstam. Bet paralēli jāturpina darbs ar tēvu.

—       Hao. — Ma Liņs pagriezās, lai ietu, tad apstājās. — Starp citu, es zvanīju uz Civillietu pārvaldi, lai uzzinātu kaut ko par adopcijas noteikumiem. Likumdošana šajā jomā man ir sveša.

—       Un ?

—       Tā kā ir svētdiena, tad direktora nebija, un varēju runāt vienīgi ar kādu ierēdni. Viņš man atnesīs visus materiālus par adopciju, tiklīdz beigsies viņa maiņa. Kad tos saņemšu, vienu eksemplāru nokopēšu arī tev.

Cjuaņs pamāja ar galvu. Ma Liņs visu darīja tikpat pamatīgi kā viņš pats.

—       Tur acīmredzot pieļauta kāda kļūda. Kā jau teicu, runāju tikai ar dežurantu, bet, kad nosaucu nolaupīto bērnu vārdus, viņš pārbaudīja savu reģistrācijas grāmatu un teica, ka tas neesot iespējams, ka manā rīcībā esošie vārdi nevarot būt pareizi.

—       Un kāpēc ne? — Cjuaņs jautāja, acis nepacēlis.

—       Viņš teica, ka tie bērni jau esot adoptēti. Pirms divām nedēļām. Tos adoptējušas ģimenes no Kanādas.

Cjuaņs īgni noņurdēja. — Civillietu pārvalde jau sen cieš no kompetences trūkuma. Par to pārāka ir tikai vienaldzība. Saraksti droši vien sajaukti.

—       Iespējams. Taču fakts, ka amerikāņi bērnus nolaupījuši, nav apstrīdams. Ierēdņa rīcībā bija tikai lietu reģistrācijas grāmata, nevis pašas lietas. Viņš apsolīja, ka informēs kolēģi, kurš ieradīsies darbā pirmdienas rītā. Iespējams, ka tam nav lielas nozīmes, taču likšu, lai kāds pārbauda dokumentus Civillietu pārvaldē un salīdzina tos ar bāreņu patversmes dokumentiem.

—       Ļoti labi.

ASTOTĀ NODAĻA

PEKINA, 26. MAIJS. REUTERS PASAULES ZIŅU AĢENTŪRA: Ārlietu ministrija ir apstiprinājusi, ka pieci amerikāņi tiek meklēti sakarā ar triju bērnu piesavināšanos no bāreņu patversmes Dzjansu provincē. Bēgļi tikuši identificēti kā Nešs un Klēra Kameroni no Kolorādospringsas Kolorādo štatā, Ruta Polarda no Losandželosas, Alisona un Tailers Tērki no Denveras Kolorādo štatā.

Vietējā Sudžovas policija ir atteikusies komentēt notikušo un nedz apstiprina, nedz noliedz faktu, ka amerikāņi tiek meklēti. No bāreņu patversmes vadības nekādu informāciju nav izdevies iegūt. No neoficiāliem avotiem kļuvis zināms, ka bēgļi vēlas lūgt bērniem patvērumu Pekinā. Amerikas Savienoto Valstu vēstniecības pārstāvis apliecināja, ka amerikāņi nav sazinājušies ar vēstniecības darbiniekiem, un atteicās prognozēt, kāda būtu reakcija, ja kontakti tiktu meklēti. — Amerikas pilsoņiem, atrodoties Ķīnā, jāievēro Ķīnas likumi, — teica pārstāvis.

Līdz svētdienas rītam Māršals Tērks Denverā bija saņēmis vienpadsmit telefona zvanus no reportieriem, kuri taujāja pēc informācijas par Alisonu. Katru reizi, kad telefons iezvanījās, viņš cerēja, ka tā būs Alisona vai kāda ziņa par viņu, bet tas atkal bija tikai kārtējais reportieris. Par vietējo laiku tie nelikās zinis — zvanīja visu nakti, pēdējais vēl četros no rīta. Māršalam ar reportieriem saskarties iznāca biezi, sniedzot informāciju par dažādiem tiesas procesiem un analizējot tos. Kopumā tie viņam patika, un viņš nevairījās izmantot tos savās interesēs, taču tagad to jautājumi viņam šķita truli, nekaunīgi vai muļķīgi un aizvien vairāk krita viņam uz nerviem.

—       Vai tā ir taisnība, ka jūsu sieva nolaupījusi bērnu?… Kāpēc bērnu no Ķīnas?… Vai tam ir kāds sakars ar prāvu, kuru jūs zaudējāt?… Vai jūsu sievai ir kādi veselības traucējumi?… Vai jūs zinājāt par viņas nodomu?… Kāpēc jūs nebraucāt kopā ar viņu?

Viņš no visiem atkratījās ar strupu: Komentāru nebūs. Septiņos no rīta viņš piecēlās un noskalojās dušā. Ausu iekaisums vēl arvien nebija pārgājis. Galva sāpēja, un ausīs atkal sāka zvanīt. Viņš iedzēra antibiotikas un iepilināja ausīs ārsta parakstītās zāles, pēc tam norija veselu sauju savu dienišķo vitamīnu tablešu.

Būt svētdienas rītā mājās vienam pašam bija neciešami. Kopš apprecēšanās viņiem bija izveidojies nemainīgs rituāls, kuru abi svēti ievēroja. Kopā ar Taileru viņi izstiepās uz biezā paklāja atpūtas istabā. Maršals un Alisona iepazinās ar avīzēm, apmainīdamies ar izlasītajām lapām, kamēr Tailers pētīja komiksus vai kādu no savām video spēļu grāmatām. Ziemā tika iekurts kamīns, vasarā viņi apmetās saulainajā lievenī. Arvien skanēja mūzika, un brokastīs viņi ēda augļus un dažādas graudaugu pārslas. Tailers pastāvīgi sūdzējās par viņu izvēlēto klasisko vai džeza mūziku. Ja izvēlējās viņš, sūdzēties nācās pieaugušajiem. Pēc brokastīm ģimene sēdās uz velosipēdiem vai arī sakrāva mašīnā visu, kas nepieciešams veselai dienai kalnos.

Māršals paņēma no priekšējā lieveņa avīzes un pāršķirstīja tās, meklēdams kādu ziņu par Alisonu. Abās bija tas pats lakoniskais Reuters paziņojums, kas nesniedza nekādu jaunu informāciju. Brokastu telpā viņš ieslēdza televizoru un pārslēdza vairākus kanālus, līdz uzdūrās ziņām. Klausīdamies viņš kravājās pa bufeti, meklēdams kaut ko ēdamu, jo apzinājās, ka jāēd ir, kaut ēstgribas nebija. Atradis Tailera kukurūzas pārslas, viņš sniedzās pēc bļodiņas un pēkšņi sastinga. Bija atskanējuši vārdi bēgļi Ķīnā, un viņš pievērsās televizoram.

Reportieriem bija izdevies sameklēt Klēras Kameronas brāli Kalifornijas štata Oksnardā. Kameras priekšā savas mājas lievenī, kur reportieris veterinārārstu Ralfu Vitakeru bija notvēris, viņš stāvēja smagnējs un skarbs ar apņēmīgu buldoga izteiksmi sejā un neļāvās iebiedēties. Sieva stāvēja viņam blakus, bet abu mazā meitiņa, paslēpusies mātei aiz muguras, lūrēja viņai gar sāniem. Nē, viņš teica, atbildot uz jautājumu, viņam neesot no māsas nekādu ziņu, kopš tā devusies uz Ķīnu. Par turienes notikumiem viņš uzzinājis tikai no citiem reportieriem. Un jau zvanījis uz Valsts departamentu, kur saņēmis atbildi, ka par situāciju viņi esot informēti un cenšoties faktus precizēt.

—       Bet to gan es jums varu teikt pilnīgi droši — Klēra nav nekāda noziedzniece, — Vitakers sacīja, pakratīdams kamerai ar pirkstu.

-    Lai ko viņa būtu darījusi, tas bijis bērna labā. Par šo adopciju viņa sapņoja jau mēnešiem. Abi ar Nešu lūdz par to Dievu. Tas, ko ķīnieši izdarījuši, ir kaut kas nedzirdēts. Iedot bērnu un tad to atņemt — debestiņ, grūti pat iedomāties, ko viņa pārdzīvojusi. It kā viņiem tur bērnu trūktu! Gatavie briesmoņi! Un tagad laidiet mūs garām, esam ceļā uz baznīcu, lai par viņu aizlūgtu.

Nākamais kadrs bija no Vašingtonas, un Māršals saausījās. Pat neizlasījis titru, viņš pazina ekrānā redzamo seju. Tas bija kongresmenis Freds Polards, demokrāts no Kongresa Starptautisko attiecību komitejas. Polards! Viņš nebija aptvēris šo saistību. Gluži zils aiz dusmām, nikni saviebtu seju kongresmenis Polards kratīja ar pirkstu uz kameras pusi. — Nav pirmā reize, kad Ķīnas valdība atļaujas nostrādāt kaut kādas stulbības, — viņš sacīja, — bet te jau vairs nevar runāt par stulbumu vien. Tas nav prātam aptverams. Esmu satriekts un pārskaities par šādu izrīcību. Ticiet man, viņiem par to vajadzēs atbildēt pasaules sabiedriskās domas tiesā tāpat kā Savienoto Valstu Kongresā. Es noskaidrošu, kas īsti aiz tā slēpjas. Kaut tikai manai māsai nenotiktu nekas ļauns! Bet to es jums varu teikt, viņa tiem būs ciets rieksts. Un tie nebūs laimīgi, ka uzsākuši šo jezgu, tas nu ir skaidrs.

Māršals noklausījās reportāžu līdz beigām. Pastiprinājis skaņu, viņš čībās un rīta mētelī bezmērķīgi klīda pa māju ar kukurūzas pārslu bļodiņu rokā. Beigās, nemiera un nepacietības dzīts, viņš saģērbās, pāradresēja telefonu un brauca uz savu biroju pilsētas centrā.

Pat tik agrā svētdienas rītā tur jau strādāja kāds pusducis juristu. Coulter Grogan darbinieki nepazina atpūtas. Māršals tūlīt devās uz Ērika Beidera kabinetu cerībā, ka, Klarensa aicināts, viņš jau būs ķēries pie darba. Tā arī bija, jaunais kolēģis sēdēja pie sava rakstāmgalda sporta tērpā. Acīmredzot Klarenss viņu bija notvēris sporta klubā un sabojājis viņam vēl vienu svētdienu. Šāds liktenis Klarensa padotos piemeklēja diezgan bieži.

Beiders sēdēja, iekrāvies grāmatās, kuras bija atnesis no kompānijas bibliotēkas, un cieši vērās datora ekrānā, kur varēja iegūt informāciju par likumdošanu visā pasaulē. Māršalam ienākot, viņš pacēla acis.

—           Labrīt, mister Tērk, — viņš sacīja. — Man ļoti žēl par… notikušo.

—          Paldies, — Māršals atteica. Un piedod, ka manis dēļ tev jāstrādā svētdienā. Ko esi atradis?

Beiders saviebās, norādīdams uz kaudzīti ar aprakstītām lapām.

—   Diemžēl nekā laba nav. Pēdējo gadu laikā ķīnieši ir ieviesuši dažas reformas, taču pamatā apsūdzēto stāvoklis gandrīz nemaz nav uzlabojies. Piedodiet, ja izsakos pārāk tieši, bet jūsu sieva izvēlējusies sasodīti bīstamu vietu, kur jokoties ar likumiem.

Cerībā atrast bēgļus un to mobilo telefonu kāds ducis policistu iebruka 884. ekspresī no Nankinas, kad līdz Pekinai vēl bija 250 kilometru.

Pēc pusstundas pulkvedis Cjuaņs saņēma viņu ziņojumu.

—    Tas bija kāds biznesmenis, pulkvedi, — majors Ma sacīja.

-      Viņš apzvēr, ka telefonu atradis uz sola autoostā. Tas bijis atstāts starp avīzēm. īpašnieku viņš nav redzējis.

- Kad?

—          Pagājušo nakti, īsi pirms autobusa atiešanas. Aptuveni trijos četrdesmit piecās.

Cjuaņs pamāja ar galvu. Laiks saskanēja. Trijos četrdesmit piecās Jans Boda varēja pamest Nankinu.

—          Ir tā, kā domājām, pulkvedi, — majors sacīja. — Jans Boda apķērību nav zaudējis.

Cjuaņa uzmanība bija pievērsta lielajai kartei pie sienas. Viņš smēķēja cigareti un malkoja tēju. Tā bija “Koši zaļais pavasaris” no Fudzjaņas. Pēcpusdienas tēja, nomierinoša un maiga. — Tā izskatās, — viņš piekrita. — Un tagad viņš pārbauda mūsējo.

Policijas 6. patruļkuģa dzinēji iedunējās skaļāk, kad tas attālinājās no krastmalas Dzjudzjaņā, dzīvā tējas un rīsa tirdzniecības ostā uz Jandzi upes. Kuģa kapteinis Lī Tans stāvēja uz augšējā klāja mazā tiltiņa, pret reliņu atspiedies. Ekipāžas viri zem viņam steidza sagatavot kuģi patrulēšanai, nostiprinot galus, kas bija atraisīti no pāļiem, veicot dzinēju un sūkņu pārbaudi un, protams, gatavojot tēju. Pulkstenis rādīja nedaudz pāri četriem no rīta. Viņi izbrauca daudz agrāk nekā parasti sakarā ar Nankinas SDB izziņoto trauksmi. Dzjudzjaņas uzraudzības stacijā bija pienācis fakss ar to kuģu sarakstu, kuri būtu apturami un pārmeklējami.

Pati pirmā sarakstā bija 432 Pavasara puķe. Sanhajā reģistrētais Smaržīgais mēness netika minēts. Bet tam nebija nozīmes. Kapteinis Lī zināja, par kādu kuģi ir runa, lai kādā vārdā tas sauktos, viņš pazina arī citus sarakstā minētos, tāpat kā pazina pašu Janu Bodu. Ar tiem visiem viņu saistīja biznesa attiecības. Taisnību sakot, Janu Bodu viņš jau gaidīja, tikai vēlāk no rīta. Kā parasti viss bija sarunāts iepriekšējā dienā pa telefonu.

Tiešām žēl, ka Jana Bodas kuģis tagad ietverts oficiālā pārbaudāmo sarakstā; tas nozīmēja, ka kapteiņa rokas ir saistītas. Vajadzēs izdarīt arestus, konfiscēt kuģus. Šoreiz kukuļi aizies garām kapteinim Lī Tanam un tiks daudz augstāk stāvošiem priekšniekiem. Bet kapteinis zināja arī to, ka šī būs tikai īslaicīga neveiksme. Trauksme drīz vien tiks atsaukta, dzīve un bizness uz upes atgriezīsies normālās sliedēs.

Nebija pagājis necik ilgs laiks, kad sardzes virsnieks aicināja viņu uz tiltiņa. Viņš norādīja uz gaismas punktu radara ekrānā. — Kaptein, mums priekšā ir kravas kuģis Yonglin, kurš dodas uz Šanhaju. Tā kapteinis sūdzas par kādu mazāku kuģeli, kas turas Yonglin pie kreisā borta. Man izdevās to uztvert, kad tas izgāja no Yonglin radara ēnas. Veselas divas reizes.

Kapteinis izgāja ārpusē uz tiltiņa klāja. Gaiss bija svaigs, spīdēja pilns mēness. Viņš pētīja upi ar ļoti spēcīgu binokli. Drīz vien viņš ieraudzīja Yonglin labā borta ugunis, bet vairāk arī neko. Kurss un ātrums?

—       Nulle—viens—nulle, sešpadsmit mezgli.

Kapteinis pasmaidīja. Šo triku viņš bija redzējis neskaitāmas reizes; kontrabandisti domāja, ka ir briesmīgi gudri. Lai netiktu pamanīti, tie slēpās aiz kāda lielāka kuģa un gāja bez ugunīm. Tas nozīmēja ārkārtīgu risku. Tā kā viņiem nebija nepieciešamo navigācijas ierīču kuģošanai naktī, kontrabandisti paļāvās uz lielā kuģa stūrmani, it kā aizņemoties tā spēju redzēt tumsā. Kļūdas vai viltīgā upe dažkārt nolaida dibenā vienu vai pat abus kuģus, taču kontrabandisti neatmeta veco niķi.

Kapteinis Li apsvēra, kādu pavēli dot. Yonglin ar savu ēnu gāja lejup pa straumi uz to pusi, no kuras pret straumi tuvosies Jans Boda. Pirmsausmas stundas uz upes bija pats klusākais laiks. īsti piemērots, lai kaut ko nomakšķerētu. Viņš paskatījās pulkstenī. 4.24 no rīta.

—       Ļoti labi. Uzņem kursu, lai tos panāktu. Paskatīsimies, kāda dēle piezīdusies Yonglin pie vēdera.

*  * *

Jau pēc piecām minūtēm kuģis bija Lī Tanā redzes lokā. Pēc viņa pavēles tā pakaļgals tika apgaismots ar spēcīgu prožektoru. Tas bija Vuhanā reģistrētais Upes gulbis. Lī Tans redzēja salīkušā stūres vīra neskaidro apveidu. Kad ieslēdzās gaisma, tas pagriezās un paskatījās, tad no jauna novērsās. Pakaļgals iegrima dziļāk ūdenī, kad varenie dzinēji tika ieslēgti ar pilnu jaudu, atstājot aiz sevis putās sakultu ķīļūdeni. Kuģelis salēcās uz priekšu, šķērsodams precinieka ceļu tam gar pašu degunu. Kad brīdinoši ieplarkšķējās precinieka taure, Upes gulbis jau bija labā gabalā.

-          Pilnu tvaiku uz priekšu! Lī Tans iekliedzās. Viņš sajuta, kā ātrums pieaug, un vienlaikus dzirdēja, kā radists pavēl Upes gulbim likties dreifā. Policijas patruļkuģim vajadzēja mest lielu līkumu, lai izvairītos no precinieka. Kad tas beidzot bija apiets, kontrabandisti atradās tālu priekšā un turpināja bēgt pa mēness apspīdēto upi. Lī Tans zināja, ka papildspēkus dabūt nav iespējams. Šajā stundā viņu kuģis uz upes bija vienīgais.

Drīz vien kapteinis noprata, kurp kontrabandisti viņu ved. Jandzi un lielā Pojanhu ezera sateces rajonā atradās grupa mazu saliņu. Tās citu no citas atdalīja sekli kanāli. Daži no tiem, arī pie Hsinčou, nebija bagarēti un satiksmei netika lietoti. Vai nu Upes gulbis mēģinās aizmukt pa kādu no tiem, vai arī iegriezīsies ezerā, kur daudzajos krasta līkumos un līcīšos varēja rast drošu slēptuvi.

Bridi vēlāk viņš redzēja, ka Upes gulbis pagriežas Jančiačovas salas tempļa mirgojošo uguņu virzienā. Tātad tomēr kanāli! Kontrabandists gribēja pārbaudīt, uz kādu risku šādā ātrumā Lī Tans ir spējīgs. Kapteiņa sirds sāka dauzīties straujāk. Tās bija sasodīti bīstamas medības. Kanālus viņš pazina un bija pārliecināts, ka viņa kuģis tajos uz sēkļa neuzsēdīsies. Norijis siekalas, viņš juta, ka asinīs ieplūst vecais, labais adrenalīns. Kuģis bija ātrs, prožektori spēcīgi, upi viņš pazina. Jā, lai iet!

Nepārtraukti nosakot attālumus un dziļumu, viņš joņoja uz priekšu, izsaukdams pavēles ekipāžai aiz un zem viņa. Otrs kuģis vēl atradās vairākus simtus metru priekšā, taču atstatums ar katru brīdi samazinājās.

Motoram rēcot, Upes gulbis iedrāzās pirmajā īsajā kanālā, neprātīgā stūres vīra vadītajam kuģītim ejot bez gaismām. Jau pēc mirkļa 6. policijas patruļkuģis tam sekoja.

Šajā brīdī mēness pazuda aiz mākoņu blāķa, un upi ietina tumsa.

*  * *

Nešs pamodās drīz pēc trijiem no rīta, jo gulēt neļāva karstums un nemiers. Viņš piesardzīgi piecēlās kājās, lai neuzkāptu kādam no apkārt gulošajiem. Kaut arī Jī Lina bija izmazgājusi kajīti un ienesusi ventilatoru, tā vēl aizvien bija mitra, smirdīga un smacīga. Papētījuši kuģi, viņi izlēma nakti pavadīt uz laivu klāja. Ruta ar savu mazo cālēnu un Klēra ar Keitiju gulēja laivā, kas bija iekārta resnās, vinčai piestiprinātās virvēs. Ar vinčas palīdzību mazo laivu varēja nolaist ūdenī. Viņi to nedaudz pacēla, līdz tā viegli šūpojās vienā ritmā ar kuģi un upes lēzenajiem viļņiem, gluži kā šūpulis. Alisona, Tailers un Veņa Lī bija saritinājušies uz klāja netālu no laivas, un viņus apņēma zema, no koka kastēm izveidota siena, kuras Nešs ar Taileru bija sakrāvuši aiz stūresmājas.

Nešs gar kreiso bortu devās uz kuģa priekšgalu. Priekšgala kubrikā viņš aizķērās aiz kādas auklas un izdzirdēja iztraucētas pīles nikno šņācienu. Piedod, viņš nočukstēja. Tā viņš apgāja kuģim visapkārt, laiku pa laikam apstādamies, lai izbaudītu svaigo brīzi un ieklausītos, kā gar korpusu šalc ūdens. Sasniedzis stūresmāju, viņš apstājās.

—       Ni hao. — Priecīgs par sabiedrību, kapteiņa palīgs Šidao ar rokas mājienu aicināja Nešu apsēsties.

—       Ni hao, — Nešs atbildēja. Viņi vēroja upi un dzēra rūgtu tēju no iedauzīta tērauda termosa. Kādus tūkstoš metrus no viņiem pa kreisi lejup aizpeldēja liels prāmis, kura sānus apgaismoja spožu lampiņu virtenes.

Nešs norādīja uz to. — Liels kuģis, — viņš teica.

—       Lēls kūgis? — kapteiņa palīgs atkārtoja.

—       Tas ir prāmis.

—       Rāmis?

—       Jā. Prāmis.

—       Hao. — Šidao plati pasmaidīja, atsedzot savus bojātos zobus. Viņš bija priecīgs, ka var mācīties runāt angliski. — Lēls kūgis rāmis.

Kapteiņa palīgs nenoguris grozīja stūri, nepārtraukti koriģēdams kursu un izvairīdamies no briesmām, par kurām Nešs varēja tikai minēt. Ap četriem viņš pamāja Nešam, kā jautādams, vai lao luai nevēlas pastūrēt. Upe šajā posmā bija plata un mēnesnīcā labi pārskatāma. Viņš norādīja uz kādu gaišu punktu tālajā krastā, likdams saprast, ka jāiet tādā virzienā. Nešs piekrītot pamāja.

-    Okei. Šidao kādu brīdi vēroja, lai pārliecinātos, vai lieldegunis netaisās stūrēt pa apli. Tad izgāja no stūres mājas un, piestājis pie reliņa, urinēja upē.

—       Yi ji dub shou, — pēc atgriešanās viņš atzinīgi teica. Māceklis pārbaudi bija izturējis. Viņš ļāva NeŠam stūrēt un, ar vienu aci visu laiku vērodams upi, atbīdīja paneli, kas atradās aiz vinčas. Kā Nešs bija nojautis, tur atradās dažādi instrumenti. Nešs pazina radara ekrānu, bet sonāru redzēja pirmo reizi. — Dziļš? — viņš jautāja, norādīdams uz ekrānu, tad uz upi un virzienā uz leju, uz dibenu.

—       Ahā. Šidao pamāja. — Sheng nh. Dziļš. — Viņš noņēma no āķa dažas kartes un mazas spuldzītes gaismā aši tajās ieskatījās. Nešs mēģināja aptvert, kur viņi atrodas. Sidao rādīja ar pirkstu. — Pojanhu, — viņš sacīja.

Kapteiņa palīgs vēlreiz pārbaudīja sonāru. Kanāls bija dziļš, upe mierīga. Bet ilgi tā nebūs. Viņš aizvēra elektronikas paneli, tad norādīja ar roku. — Pojanhu, — viņš atkārtoja. Karte rādīja, ka viņi atrodas vietā, kur lielā upe savienojas ar lielu ezeru. Nešs uzmanīgāk ieskatījās norādītajā virzienā un nu jau redzēja arī pats. Kalni dienvidu krastā pazuda un to vietā mēness gaismā vizēja milzīgs ūdens klaids. Tā kā Jandzi bija tik liela, Nešs būtu arī to uzskatījis par upes daļu, ja karte nerādītu, ka tur sākas Pojanhu.

Kad viņi sasniedza vietu, kur savienojās upes un ezera ūdeņi, kapteiņa palīgs saspringa. Ja ūdens līmeņi un temperatūra bija ideāli, savienojuma vieta varēja būt mierīga un spoguļgluda. Ja ne, upe te vārījās kā elles katls, un virpuļi varēja izmest kuģi krastā vai iesūkt to un nogremdēt. Viņš uzmanīgi palielināja ātrumu, virzīdamies uz priekšu pa ņirbu vilnīšiem. Nešs sajuta Sidao saspringumu, tāpat kā paša kājas caur klāju sajuta mainīgās straumes. Viņi pagāja garām šai sadurei bez grūtībām, un Sidao atviegloti uzelpoja.

Viņš paskatījās pulkstenī. Četri trīsdesmit. Drīz ausīs gaisma. Viņš mazliet izmainīja kursu un pēc neilga brīža ievadīja kuģi reidā aiz Hsiņčovas salas, nedaudz lejpus Dzjudzjaņas pilsētai. Jans Boda bija pavēlējis te apstāties un nogaidīt jauno rīta maiņu Dzjudzjaņas kontrolpunktā, kad tur darbā ieradīsies kapteinis Lī Tans. Uzsācis patrulēšanu, viņš pavēlēs Jana Bodas kuģim apstāties, lai izdarītu pārbaudi. Policisti uzkāps uz 432 klāja, kur abas komandas kopā padzers tēju un apmainīsies ar dāvanām naudu pret parakstiem uz kravas sarakstiem — un tad visi šķirsies līdz nākamajai reizei.

Kanāls aiz Hsiņčovas salas bija sekls un satiksmei netika lietots. No periodiskajiem Jandzi plūdiem salu pasargāja augsti aizsargdambji, tā radot ideālu aizsegu, kur paslēpties no garām braucošiem kuģiem un nogaidīt. Kapteiņa palīgs samazināja ātrumu, līdz dzinēji strādāja gandrīz tukšgaitā, un ar līkumu apgāja salas aizvēja pusi, izvairīdamies no sēkļiem, kas tur veidojās. Viņš vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Četri trīsdesmit piecas. Kuru katru bridi ieradīsies Jans Boda, lai viņu nomainītu.

Kapteiņa palīgs Šidao pamanīja kaut ko ārkārtīgi nelāgu. Bija izdedzis smaržīgais kvēpeklis, kas atradās pie vecā Čeņa Dzjana Vanje — upes valdnieka un sarga — statujas kājām. Par pašu kvēpekli Šidao neraizējās nemaz, jo tamlīdzīgām blēņām neticēja. Viņš raizējās, ko teiks Jans Boda, kurš to uzskatīs par sliktu zīmi. Kamēr viņš bija uz kuģa, kvēpeklis nekad nenodzisa.

Šidao taustījās pēc sērkociņiem uz dzegas virs Cena galvas. Viena kastīte atradās, bet tā bija tukša. Viņš taustījās tālāk. Tad nolamājās. Jautājoši paskatījies uz Nešu, viņš rādīja sērkociņa uzrauŠanas kustību. Nešs papurināja galvu. — Es nesmēķēju.

Šidao nolēma iet pēc sērkociņiem pie koka, kurš jau bija kājās un gatavoja brokastis. Pirms brīža viņi bija redzējuši, kā tas pār reliņu kaut ko izgāž upē. Šidao vēlreiz paaicināja Nešu pie stūres. Nešs ieņēma viņa vietu, un Šidao norādīja uz kādu gaišu punktu krastā: Stūrē uz turieni. Ezera straumju briesmas jau bija aiz muguras, un drīz viņi izmetīs enkuru. Kuģis tikko kustējās; lao wai bija apķērīgs, uz viņu varēja paļauties.

Kad Šidao izgāja no stūresmājas, mēness paslēpās aiz mākoņiem, un pēkšņi upe ietinās tumšā plīvurā. Viņš paskatījās debesīs, mirkli vilcinājās, tad nokāpa lejā pa īsajām kāpnēm. Viņš pārliecās pār pakaļgala reliņu, kas atradās tieši virs un aiz kuģa tilpnes. No turienes varēja saskatīt kambīzes iluminatora malu un saklausīt pannu un kastroļu šķindu.

—       Gei ivo dian huo chai! — viņš uzsauca.

Atbildes nebija. Jau pavēris muti, lai sauktu vēlreiz, viņš izdzirdēja skaļumā pieaugošu motora rēkoņu. Pavasara puķe tobrīd jau bija apgājusi Hsiņčovas salu un lēni virzījās uz kanāla pusi. Kapteiņa palīgs paskatījās pār plecu trokšņa virzienā. Tumsā nevarēja saprast, kas īsti tur redzams izskatījās kā kutera siluets, kuru no aizmugures apgaismo cita kuģa prožektors.

Abi nāca tieši virsū Pavasara puķei.

Iekliedzies viņš sāka skriet.

Alisona pamodās no nemierīga pusmiega. Kaut kas bija mainījies. Paslējusies uz elkoņa, viņa ieklausījās. Tad aptvēra, ka tas bija kuģa dzinēju troksnis. Visu nakti tie bija vienmērīgi dunējuši, un to pulsāciju varēja just cauri klājam, nu tie bija gandrīz apklusuši. Viņa paskatījās pulkstenī, nospiedusi podziņu, kas apgaismoja ciparnīcu. Četri trīsdesmit piecas. Viņa pameta skatienu uz Veņu Lī, kura bija ērti izlaidusies uz bambusa paklāja starp saritinātu

drānu spilveniem. Mazās roķeles elkonī kā parasti dusēja Pūks. Otrā pusē mazulītei, kamolā savilcies, gulēja Tailers.

Viņa aizvēra acis, ļaudamās dzinēju rāmajam ritmam un pūlēdamās no jauna iemigt. Balss ķīniski kaut ko sauca. Droši vien kāds no apkalpes, viņa nodomāja. Tad neskaidri atskanēja motora rūkoņa, cita kuģa motora rūkoņa. No sākuma tā bija klusa, tad pieauga spēkā, turklāt ļoti strauji. Un tad tai pievienojās vēl cita, atšķirīga motora skaņa, un viņa saprata, ka tie pārvietojas lielā ātrumā un nāk aizvien tuvāk.

Atvērusi acis, Alisona redzēja, ka mēness pazudis aiz mākoņiem. Viņa pieslējās pussēdus, bet tumsā caur apkārt sakrautajām kastēm neko daudz saskatīt nevarēja. Troksnis bija tāds, ka likās — tas jau ir tepat blakus. Varbūt piecelties un paskatīties?

Tad atskanēja kliedziens. Mirkli vēlāk visa pasaule uzsprāga gaisā.

DEVITA NODAĻA

BRIESMU TUVOŠANOS Nešs ieraudzīja vienlaikus ar kapteiņa palīgu. Uz mirkli otra kuģa prožektoru apžilbināts, viņš tomēr reaģēja nekavējoties, un kapteiņa palīgs būtu varējis ar viņu lepoties. Ieslēdzis ātrumu, viņš strauji sagrieza stūri pa labi, taču jau bija par vēlu.

Upes gulbja ātrums bija gandrīz trīsdesmit mezgli, un, bēgot no policijas, kas nu jau bija tikpat kā blakus kreisajam bortam, tā priekšgals te izslējās, te iegrima viļņos.

Upes gulbis ietriecās 432 Pavasara puķes sānos tūlīt aiz tilpnes, stūresmājas tuvumā. Jana Bodas kuģa sānos parādījās liels caurums. Upes gulbja pakaļgals no trieciena gandrīz pilnīgi izcēlās virs ūdens. Metālam un kokam plīstot ar drausmīgu troksni, 432 sāni pavērās upei trīs pēdas virs un sešas pēdas zem ūdenslīnijas.

Trieciena spēks saplacināja kontrabandistu kuteri, un tā kabīni norāva Pavasara puķes korpuss. Stūrmaņa ķermenis tika pārrauts uz pusēm, galvai un rumpim paliekot kabīnē, kamēr pārējais ķermenis kopā ar kutera korpusu pazuda lielā kuģa vēderā. Dārgā krava zobeni un trauki, un bruņas, senatnes liecinieki no Tana dinastijas laikiem, kas bija ceļā uz Honkongujf: izšķīda visapkārt tumšajā upes ūdenī un pamazām nogrima, lai biezajā dūņu un sanesu slānī dusētu vēl tūkstoš gadus.

Pavasara puķe to pašu brīdi sāka grimt. Ūdens gāzās iekšā pa milzīgo brūci sānos, ātri vien piepildot tilpnes.

Trieciens iesvieda Nešu kreisās puses logā virs upes dieva statujas. Stikls plīsa, pāršķeļot viņam vaigu. Viņš aptaustīja brūci ar mēli; sajūta bija tāda, it kā būtu norauta puse sejas. Sāpes vēl nejuta, bet plecs gan dega kā ugunīs atslēgas kauls, viņš nodomāja; tas laikam bija trāpījis loga rāmī.

Tad sekoja otrs trieciens, ne gluži tik spēcīgs kā pirmais, taču viņš bezpalīdzīgi karājās izsistajā logā, tāpēc šoreiz vissmagāk cieta ribas. Stenēdams aiz sāpēm, viņš mēģināja atsvabināties, bet tas nekādi neizdevās. Viņš aptvēra, ka ķermenis, triecoties pret sienu, atrāvis vairākus dēļus, aiz kuriem tagad aizķēries krekls. Jo enerģiskāk viņš pūlējās atbrīvoties, jo ciešāk dēļi sakļāvās.

Viņš mirkli atvilka elpu, krādams spēkus. Tad pagrieza galvu. Mēness te iznira no mākoņiem, te atkal paslēpās tajos, apgaismodams apkārtni tikai uz īsu brīdi. Priekšā viņš neskaidri redzēja otra kuģa apveidu. Pirms sadursmes redzētie prožektori un signālugunis ļāva pareizi secināt, ka tā ir policija. Tā kā kontrabandistu kuteri viņš nebija redzējis, tad kļūdaini pieņēma, ka viņiem sānos ietriecies policijas patruļkuģis. Otram triecienam viņš nespēja atrast citu izskaidrojumu kā vien uzskriešanu sēklī. Bet tas jau vairs nebija svarīgi. Tagad gaismas otrā kuģī bija nodzisušas, un viņš redzēja, kā gar tā sāniem lokās liesmu mēles. Gaisu pildīja kodīgi dūmi.

Kāds histēriski raudāja. Izklausījās pēc Klēras. Tas lika viņam saņemties. Vēl viens spēcīgs rāviens, un krekls stirkšķēdams padevās. Viņš atkrita atpakaļ stūresmājā, ar muguru atsizdamies pret kompasmājiņu un tad noveldamies uz grīdas. Elsdams viņš izrāpoja ārā, tad, pieķēries pie reliņa, uzslējās kājās. Mēģinājums pakustināt plecu izdevās. Tātad nav lauzts, viņš nodomāja. Tikai sadauzīts. Viņš pielika pirkstu pie vaiga. Brūce bija likusies šaušalīga, jo viņš to varēja sataustīt ar mēli no iekšpuses, bet pirksts vēstīja, ka tā nav visai gara. Cilvēkam ar viņa bagātīgo savainojumu pieredzi tas nozīmēja gandrīz to pašu, kā tikt cauri ar veselu ādu.

Nobijies viņš nebija, itin nemaz. Uztvere darbojās saasināti, un, par spīti savainojumiem, viņš juta, ka spēj rīkoties. Viņš redzēja liesmas, saoda dūmus, aptvēra draudošās briesmas un jutās pacilāts. Kuģis jau sāka svērties uz sāniem. Motori bija apklusuši. Vajadzēja pārējos dabūt glābšanas laivā. Viņiem jātiek prom.

Viņš dzirdēja kliedzienu. Šoreiz tā noteikti bija Klēra.

*  * *

Kambīze atradās tieši aiz tās korpusa sienas, kurā Upes gulbis bija ietriecies. Koks, kurš tobrīd gatavoja rīta tēju, bija beigts uz vietas, viņa kambīze pārlūza uz pusēm. Aukstie, melnie Jandzi ūdeņi, gāzdamies iekšā, aizskaloja viņa līķi. Dažu sekunžu laikā ūdens krākdams atrada ceļu gandrīz uz visiem kuģa nodalījumiem, piepildīdams komandas telpas, noliktavas un gaiteņus. Kuģa tilpnes sāni bija ielauzti, un arī te nekas nestājās tam ceļā. Trīs vīrus, kas atradās lejā, ūdens appludināja. Nespēdami peldēt, atrast izeju vai pieķerties kaut kam, tie vienā mirklī noslīka. Mašīntelpā eļļotājs pēc pirmā trieciena reaģēja zibenīgi, aizcirzdams ūdensdrošās durvis. Bet tad otrs trieciens atrāva no nostiprinājuma rezerves motorbloku. Tas uzkrita viņam virsū, piespiezdams kājas pie grīdas. Viņš noslīka dīzeļdegvielā, kas gāzās ārā no sadauzītajām tvertnēm.

Mehāniķim, kurš vēl spēja paiet, izdevās izbēgt no lejā valdošās elles. Ticis uz galvenā klāja, viņš prāta aptumsumā metās pār bortu upē. Peldēt viņš neprata.

Policijas patruļkuģa radars nebija uztvēris 432 Pavasara puķi. Tā slēpās aiz salas un tad pēkšņi parādījās kanālā. Patruļkuģis atradās upes dziļākajā daļā, tā prožektori sekoja kuterim, kuru tas vajāja. Ekipāža gatavojās uzbrukumam, bruņojusies ar virvēm un ieročiem. Pirmā sadursme to pārsteidza pilnīgi nesagatavotu, iznīcinot vajāto objektu, pirms kāds spēja aptvert, kas notiek. Tikai kapteiņa Lī Tana zibenīgā reakcija paglāba viņus no drošas nāves, jo, pēdējā brīdī ieraudzījis 432 tumšo apveidu, viņš stūres vīram uzbrēca: — Pa kreisi līdz galam! — Kuģis sagriezās un gandrīz apgāzās, kad to panāca sadursmes radītais vilnis. Viens no vīriem, šādam manevram nesagatavots, pārkrita pār bortu. Neviens to pat nepamanīja. Taču, lai cik ātri kapteinis reaģēja, jau bija par vēlu.

Kaut arī kreisais pagrieziens tika izdarīts, Pavasara puķe spēcīgi ietriecās patruļkuģa sānos. Triecienā tika salauzts un iedzīts kuģa virsbūvē ārējais reliņš, kur tas pārrāva galvenos elektrības kabeļus. Kuģis palika bez elektrības, radio, radara un prožektoriem. Pārplīsa arī degvielas vads, un tūlīt pret debesīm pacēlās liesmas. To pašu brīdi dzinēji pārstāja darboties.

Lai arī bojājumi kuģim bija nopietni, tie visi atradās virs ūdenslīnijas. Taču, kaut nogrimšana kuģim nedraudēja, uguns grasījās izdarīt to, ko sadursme nebija spējusi. Divi vīri, kas atradās liesmām tuvāk, metās dzēst nāvējošās ugunsmēles. Viens noskrēja lejā, lai

aizgrieztu ventiļus un pārtrauktu degvielas plūsmu, bet viņam nebija spuldzes, tāpēc vajadzēja taustīties pa tumsu. Un pretī vēlās biezu dūmu mutuļi, kas drīz piespieda viņu atkāpties. Otrs matrozis norāva no sienas ugunsdzēšamo aparātu un raidīja liesmās ķimikāliju strūklu. Tā bija daudz par vāju. Nometis aparātu, viņš ķērās pie šļūtenēm, lai sūknētu ūdeni no upes. Vajadzēja palaist rezerves motoru, kas darbināja sūkni. Lādēdamies, pūlēdamies vaiga sviedros, viņš vēl un vēlreiz rāva auklu. Motors tikai nošķaudījās. Viņam aiz muguras liesmas jau laizīja kuģa sienu un sniecās pēc tilta, kur kapteinis bezsamaņā bija pārkritis pār reliņu. Stūresmājā apdullušais stūrmanis pūlējās uzrausties kājās, murminādams pavēles, kuras neviens nedzirdēja.

Otrs kuģa virsnieks bija atsities ar galvu pret kādu metāla balstu. Brūce spēcīgi asiņoja. Piespiedis tai apakšdelmu, viņš bija uzlēcis uz 432 Pavasara puķes klāja, kur paklupa, nespēdams orientēties. Vispārējo haosu papildināja balsis — vīrieši kliedza, sievietes spiedza, bērni brēca. Viņš dzirdēja, ka aiz muguras liesmu rūkoņa pieaug spēkā, un uguns kopā ar mēnesi nu jau skaidrāk izgaismoja 432. Viņš saprata, ka kuģis strauji grimst. Virzīdamies uz priekšu, viņš mēģināja aptvert, kas īsti noticis. Vai te bija divi kuģi vai trīs? Vai šis bija kontrabandistu kuģis vai kāds cits? Būtībā tam vairs nebija nozīmes. Šobrīd viss tinās dūmos, visapkārt valdīja troksnis, skanēja izbaiļu kliedzieni. Kāds paskrēja viņam garām. Viņš taustīja kabatu, kur vajadzēja būt spuldzei, bet tā bija pazudusi, izkritusi sadursmes brīdī.

Tad viņš uzdūrās sievietei, kura turēja klēpī bērnu. Instinktīvi viņš sagrāba to aiz rokas, lai virzītu uz policijas patruļkuģi, kur drošību solīja divas glābšanas laivas. Pieliecies tuvāk, viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, ieraugot lao wai. Pārvarējis šoku, viņš tai uzbrēca: — Chū qu! Kuhi didn, riti bidn! — Viņš norādīja uz patruļkuģi, pavēlēdams nekavējoties doties uz turieni. Aiz bailēm gandrīz prātifzaudējusi, neko nesaprazdama, Klēra iekliedzās un atrāvās no viņa, piespiezdamās ar muguru stūresmājas sienai. Abām rokām apņēmusi Keitiju, bailēs šņukstēdama, viņa šļūca uz leju, līdz atradās sēdus stāvoklī. Virsnieks, vēl arvien kliegdams, sagrāba viņu aiz rokas un mēģināja piecelt kājās.

Tajā bridi parādījās Nešs. Viņš ieraudzīja uniformu, ieraudzīja vīrieti, kas bija sagrābis Klēru aiz rokās, ieraudzīja Klēru ar Keitiju klēpī. Pārpratis policista nodomus un bēgšanas domu pārņemts, Nešs metās viņam virsū un notrieca uz klāja. Sākās cīniņš, kurā negaidīti pārsteigtajam policistam bija grūti turēties pretī daudz lielākajam, spēcīgajam Nešam. Nešs iesita viņam pa seju un pēc tam pavēderu. Bet policistam izdevās satvert savu steku. Viņš izrāvās un sāka vālēt uzbrucēju, visu laiku kliegdams pēc palīdzības.

Piķa melnajā tumsā Jans Boda savā kajītē pūlējās noteikt, cik nopietni savainota viņa kāja. Triecienā viņš bija izlidojis no kojas un kāja aizķērusies guļvietu metala karkasā. Viņš dzirdēja, kā lūst kauls — nevis kā sīks zariņš, bet kā pamatīgs, resns zars, augšstilbā. Un, noveļoties uz grīdas, varēja dzirdēt arī, kā kauls pārplēš miesu. Viņš mēģināja piecelties, bet sāpes bija pārāk stipras, un viņš ievaidēdamies sabruka. Sāpēja neciešami. Pastiepis roku, viņš aptaustīja kaula aso šķautni un sajuta siltās asinis uz savas plaukstas.

Pārāk spēcīga asiņošana. Skaidrs, ka lūzumā pārrauta artērija.

-          Jī Lina! — viņš sauca. Un pats saprata, cik vārgi skan balss. Dziļi ievilcis elpu, viņš sauca vēlreiz, nu jau skaļāk. — Jī Lina! Kas noticis? Jans Boda zināja, ka viņa šo saucienu nevar dzirdēt, jo guļ ekipāžas kajītē. Norāvis no muguras kreklu, viņš apsēja to ap kāju virs lūzuma vietas un savilka, cik stingri vien spēja. Tad pataustīja ādu ap ievainojumu. Vēl arvien bija jūtams asiņu ritmiskais pulss, kaut nedaudz lēnāks. Sāpēs vaidēdams, viņš savilka žņaugu vēl ciešāk. Tad uzmācās vēlēšanās atpūsties, aizmigt, taču viņš saprata, ka tas nozīmētu nāvi, un nepadevās.

Pa grīdu viņš aizvilkās līdz kajītes durvīm. Pār seju plūda sviedri, kaut augumu kratīja auksti drebuļi. Ar visām sāpēm viņš mēģināja aptvert, kas noticis. Jau varēja just, ka kuģis sasvēries, bez tam caur grīdu bija manāma viegla vibrācija, vibrācija, kas atbalsojās viņa dvēselē. Savu kuģi viņš pazina labi. Un zināja, ka tas mirst.

Pēkšņi viņš saprata — tas bija ūdens, kas gāzās iekšā tilpnēs, appludināja visu kuģi, lika drebēt metālam un kokam. Atskanēja apslāpēti saucieni un kliedzieni. Vai noticis sprādziens? Vai sadursme? Pastiepies līdz durvju bultai, viņš vilka. Durvis nekustējās.

Viņš vilka vēl, aiz sāpēm iekaukdamies. Kāja karājās nenormālā leņķi, pie katras kustības sagādādama necilvēcīgas ciešanas. Vēl viens rāviens, bet durvis nepadevās.

Kuģī notikušais bija tās nosprostojis.

ViņŠ atradās slazdā.

Ūdens sāka spiesties iekšā vispirms pa šķirbu starp durvīm un grīdu, bet drīz vien ari augstāk, gar durvju aplodu.

Ap lauzto kāju jau viļņojās ūdens. Jans Boda vēl arvien dauzīja durvis.

Jī Lina gulēja komandas kajītē, un miegs viņai tāpat kā daudziem citiem uz kuģa bija nemierīgs. Viņa iemiga, pamodās, tad no jauna iemiga caurā, satraucošu sapņu un pusapzinātu domu cauraustā miegā. Viņu mocīja raizes par šo bēgšanu, par to, vai viņai un tēvocim — nē, patiesību sakot, tēvocim vienam pašam — izdosies nogādāt amerikāņus drošībā. Aizvērusi acis, viņa redzēja kontrolpunktus, bloķētus ceļus, spiegus, šķēršļus tūkstošiem dažādu šķēršļu, kurus vajadzēs pārvarēt. Viņa labi saprata, ka ar raizēšanos nekas nav panākams. Nakts murgi kuģa kajītē problēmas neatrisinās, taču viņa nespēja to visu izmest no prāta.

Viņa bija piecēlusies un izgājusi ejā, kad atskanēja kliedziens. Tuvojošos motoru troksni viņa nebija dzirdējusi. Trieciens viņu atmuguriski izsvieda uz apakšējā klāja. Viņa nokrita uz muguras, sadauzot galvu. Viņai bija aizsista elpa, gaisu ievilkt nevarēja, plaušas nedarbojās. Aši piecēlusies sēdus, viņa piespieda rokas pie krūtīm pārliecībā, ka tūlīt nosmaks. Tad nāca otrs trieciens, ne tik spēcīgs kā pirmais. Viņa aizslīdēja pa klāju un atsitās pret sienu. Beidzot, elšot un klepojot, izdevās ievilkt elpu. Viņa saspringa bailēs, ka sekos vēl kāds trieciens.

Tas, ko viņa tobrīd izdzirdēja, pārbiedēja viņu vairāk par jebko, kas līdz tam bija piedzīvots.

Kuģī krākdams gāzās iekšā ūdens. Viņai bija paniskas bailes no ūdens. Viņa neprata peldēt.

Pietraususies kājās, viņa ar abām rokām ieķērās kāpņu margās un sāka kāpt augšup. Sasniegusi augšējo klāju, viņa mirkli vilcinājās, nespēdama izšķirties, kas būtu darāms vispirms. Neko nezinot par kuģiem, viņa tomēr saprata, ka visiem draud lielas briesmas. Pirmā doma bija — atrast tēvoci, kurš zinātu, kas darāms.

Bet, ieraugot to, kas līdz tam bija tikai dzirdams, — melno upes ūdeni, kas kāpa arvien augstāk, lauzdamies cauri durvīm un pildīdams ejas, viņa saprata, ka ir jau par vēlu. Tēvocis pats spēs par sevi parūpēties. Viņas pienākums bija palīdzēt lao wai. Palīdzēt bērniem.

Tajā mirkli viņa ieraudzīja liesmas, bet neaptvēra, ka deg cits kuģis; viņa vēl arvien nebija sapratusi, kas notiek. Gaisā cēlās biezi dūmu mākoņi. Ieelpojusi tos, viņa sāka klepot un rīstīties. Turpat netālu atskanēja kliedziens, kāds ķīniski sauca pēc palīdzības. Pieliekusies viņa metās uz kuģa pakaļgalu un laivu, kur nakšņoja lao ivai ar bērniem.

Kāja kaut kur aizķērās, un viņa visā garumā nogāzās uz klāja.

—       Shēn me!—viņa iesaucās. Tad piecēlās sēdus un redzēja, ka netālu spēkojas divi vīri. Tie elsa un gārdza, cenšoties gūt virsroku. Kad abi uzslējās stāvus, viņa sāka aptvert, kas notiek. Nu bija skaidri redzams, ka viens no tiem ir policijas uniformā un ka deg cits kuģis — tā virsūdens daļa bija liesmu apņemta.

Policists atsvabinājās no otra vīra, un viņa ieraudzīja, ka tas ir Nešs. Policists skrēja uz degošā kuģa pusi, saukdams pēc palīdzības. Jī Lina šausmās noskatījās, kā Nešs to panāca mirklī, kad tas jau gatavojās lēcienam. Neša sitiena spēks abus divus pārsvieda pāri reliņam, un, kopā saķērušies, tie ievēlās ūdenī. Pēc brīža abi bez vadības palikušie kuģi, upes straumju virzīti, ar vieglu būkšķi atsitās viens pret otru, nosegdami spraugu, kurā abi vīri bija pazuduši. Tad upe kuģus no jauna atkal izšķīra.

Jī Lina neticīgi purināja galvu, kā atkratīdamās no murga, kas risinājās viņas acu priekšā, taču nekas nemainījās. Viņa pieskrēja pie reliņa. Ne vēsts no vīriem, tikai melns ūdens, kura eļļainajā virsmā atblāzmoja liesmas. Viņa saprata, ka ūdens atrodas daudz tuvāk, nekā tam normāli vajadzētu būt. Kuģis grima ātrāk, nekā viņa bija domājusi.

-          Jiu Jiu! — viņa sauca. Tēvoci!

Atbildes nebija. Jī Lina pagriezās un skrēja uz pakaļgalu.

Sajūtot triecienu, Ruta un Klēra pamodās. Laivā, kas bija izklāta ar segām un karājās virvēs, tā spēks bija daudz mazāks nekā citviet.

Vēl pusmiegā būdama, viņa instinktīvi centās aizsargāt Tai un apņēma viņu ar roku. Tai sabijās un sāka raudāt. Ruta nekā no notikušā nevarēja redzēt. Viņa bija pārāk apdullusi, lai kustētos, un kliedzieni līdz ar citām draudīgām skaņām šādu vēlēšanos nepavisam neradīja. No laivas dibena bija saredzama vien stūresmājas augšējā daļa, un vienā no tās logiem sāka plaiksnīties liesmu atspulgi. Ar to pietika, lai atmostos izdzīvošanas instinkts un liktu viņai darboties. Līzdama ārā no sola apakšas, viņa ieraudzīja, ka Klēra dara tieši to pašu.

Klēras acis bija bailēs ieplestas. — Neš? — viņa ierunājās. — Kur ir Nešs? Ak, Dievs, Neš, kas noticis? — Paņēmusi klēpī Keitiju, viņa piecēlās kājās, zaudēja līdzsvaru un atkrita sēdus. — Neš! — viņa atkal iesaucās, ignorēdama Rutas roku uz sava pleca. Puslīšus, puskrišus viņa izvēlās no laivas, ar vienu roku pieķērusies pie margapmales, ar otru turēdama Keitiju. Sajuzdama zem kājām klāju, viņa nepagriezās atpakaļ, lai palīdzētu Rutai izkāpt.

-          Pagaidi, — Ruta sacīja. Iesim kopā! Bet Klēra viena pati ienira tumsā un haosā.

Cauri Tai raudām Ruta saklausīja kāda cita bērna histēriskos brēcienus. Tā noteikti bija Veņa Lī. Alison? Ruta iesaucās. — Tailer? — Tad viņa dzirdēja, ka raud arī Tailers.

Ruta ar Tai rokās neveikli izrāpās no laivas uz klāja. Nedrošām kājām viņa virzījās uz kuģa kreiso pusi, no kurienes skanēja Tailera raudas. Redeļu kastes, kās iepriekšējā vakarā tika glīti sakrautas, tagad bija pārvērtušās lūžņu kaudzē.

Alisona bija gulējusi kreisajā pusē un bērni viņai blakus. Matrača vietā tiem bija bambusa paklājs, kuru sadursmes radītais trieciens bija aizslidinājis pa klāju kā ripu pa ledu, pa priekšu stumjot daļu no redeļu kastēm. Ietriecoties reliņā, tās bija sašķīdušas, pārvēršoties skalos, taču nedaudz mazinot sparu, ar kādu Alisonas mugura atsitās pret reliņu metāla balstiem. Bērniem palaimējās, tie atdūrās pret māti. Veņai Lī patrāpījās vismīkstākā vieta — Alisonas vēders. Taileram tik labi nepaveicās viņa galva sadūrās ar Alisonas galvu. Abiem dzirksteles nošķīda gar acīm. Tailers atguvās pirmais un piecēlās sēdus. Atstūmis nost kastes, viņš berzēja galvu un raudāja;. Ш Kāpēc tu tā darīji? — viņš neizpratnē nikni jautāja, jo neaptvēra, kas noticis. Kad ieradās Ruta, Alisona, pavisam apstulbusi, bija tikko piecēlusies sēdus.

—       Tailer, piedod -^ augstā debess, vai tev viss kārtībā?

—Jā! Nē! Es sasitu galvu! — Viņš šņukstēja, berzēdams pieri, kur puns auga ar katru brīdi lielāks. Bet likās, ka raudāja viņš drīzāk aiz izbīļa, nevis aiz sāpēm. Veņa Lī brēca pilnā balsī. Alisona pacēla viņu gaisā un ar plaukstu pārbrauca pār sejiņu. — Acis! — viņa sauca.

-    Te viss pilns ar šķēpelēm! Vai nevar dabūt gaismu? Ruta, skaties tu! Vai viņa ir savainota?

Ruta atstūma sāņus dažus dēļus. — Dod bērnu man, i viņa sacīja. Alisona pastiepa mazuli viņai pretī, un Ruta, nu turot abus bērnus, uzmanīgi pakāpās atpakaļ un sameklēja veselu kasti, uz kuras atsēsties.

Alisona mēģināja piecelties kājās, bet nevarēja. Galva reiba, un viņa atkrita atpakaļ sēdus, pūloties aptvert, kas noticis. Bija tāda sajūta, it kā kakls un kājas būtu apstrādātas ar beisbola nūju, bet deniņos pulsēja sāpe. Vairs nebija tālu līdz histērijai. Viņa redzēja liesmu atblāzmu, un viņi visi juta, ka kuģis ir sasvēries.

—       Vai viņa ir savainota? — Alisona jautāja vēlreiz.

—       Izskatās, ka nav, — Ruta atbildēja. — Man te bija maza spuldzīte, ja varēšu atrast. — Turēdama abus bērnus klēpī, viņa rakņājās pa bikšu kabatu. — Rokā ir! — Nospiedusi slēdzi, viņa ļāva gaismas staram slīdēt pār Veņas Lī seju. Uz deguna bija neliela skrambiņa, un, kad gaisma iespīdēja bērnam acīs, tas sāka enerģiski locīties un kārpīties. Uz sasārtušajiem vaigiem bija labi saskatāmas asaru pēdas.

—                   Viss kārtībā, — Ruta sacīja. — Actiņas veselas. Viņa tikko pačurāja.

Beidzot Alisonai izdevās piecelties stāvus. Balstīdamās pret reliņu, viņa berzēja kaklu. — Kas notika? — viņa jautāja Rutai.

—       Nav ne jausmas. Biju aizmigusi. Tad pēkšņi pasaule uzsprāga. Tur tajā pusē kaut kas deg. Zinu tikai to, ka mums steigšus jārāpjas laivā. Sis kuģis grimst.

Alisonai pēkšņi uznāca nelabums. Aizvērusi acis, viņa centās elpot dziļi un pielika roku pie sāpošās pieres, kas dega kā ugunīs. Tad Rutas vārdi aizgāja līdz viņas apziņai. Deg. Grimstam. — Kur Klēra? Jūs'taču bijāt kopā. Un Jī Lina? Un visi pārējie?

—       Es nezinu. — Ruta piecēlās kājās, un Alisona, nedaudz atguvusies, paņēma Veņu Lī un pūlējās viņu nomierināt. Tad uzlika roku Taileram uz pleca, sagaidīdama, ka tiks atgrūsta, bet pārsteidzošā kārtā zēns apķērās viņai ap vidu un ļāvās mierinājumiem.

Tajā brīdī parādījās Jī Lina ar Klēru un Keitiju. Viņa atviegloti uzelpoja redzot, ka te visi sveiki un veseli. — Aši! — viņa sacīja. — Jākāpj mazajā laivā. Tūlīt pat!

Klēra purināja galvu. — Vēl ne! viņa sauca. — Kur Nešs? — Viņa bija apjukusi un šokā. — Tur bija kāds cilvēks, — viņa sacīja. Nešs viņam iesita. Es nokritu. Es neredzēju. Dūmi… — Viņa vērsās pie Jī Linas. — Vai jūs zināt, kur viņš ir? Vai neesat redzējusi? Es viņu nekur nevaru atrast.

Jī Lina bīdīja viņu uz laivas pusi. — Jākāpj mazajā laivā, — viņa atkārtoja, nespēdama atbildēt uz Klēras jautājumu. Viņa saprata, ka nezina atbildi. Ne par Nešu, ne Janu Bodu. Tagad viņa nedrīkstēja par to domāt, vajadzēja nogādāt drošībā tos, kuri palikuši dzīvi.

Klēra neparko negribēja kāpt laivā. Pagriezusi tai muguru, viņa ar acīm meklēja vīru. Tad norādīja uz degošo kuģi. — Vai viņš varētu būt tur? — Neviens neatbildēja.

Alisona paskatījās uz Jī Linu. Kur jūsu tēvocis? Un pārējā apkalpe?

—       Nezinu. Mēs tāpat visi vienā laivā nevaram sasēsties. Es atgriezīšos un noskaidrošu. Tagad, lūdzu, visiem jākāpj iekšā, — viņa nokomandēja.

—       Viņai taisnība, Riita sacīja. Mums jātiek prom, citādi visi noiesim dibenā un laupīsim glābšanās iespēju arī pārējiem.

Alisona ar Taileru ierāpās pirmie. Tad Klēra šņukstēdama ļāva, lai arī viņu ievelk laivā.

—       Lūdzu, Alison, paņem Tai, — Ruta sacīja, pastiepdama bērnu augšup. — Es palīdzēšu Jī Linai nolaist laivu ūdenī.

Mūsu somas! — iesaucās Alisona. Ruta aizskrēja un, atradusi lūžņā divas somas, iemeta tās laivā.

—       Vajadzētu būt vēl divām, Alisona sacīja. — Lielās te nav.

Ruta aizelsusies pamāja ar galvu. Tās būs iekritušas upē. — Tad

viņa kopā ar Jī Linu sāka vilkt sviras, kuras turēja virves. Jī Linas

puse darbojās normāli, bet Rutas pusē kaut kas aizķērās, un virves nepadevās. Laivas priekšgals slējās gaisā, kamēr pakaļgals brīvi šūpojās, gandrīz iesviezdams visus pasažierus upē.

—       Es nevaru! — Ruta elsa, visiem spēkiem cīnīdamās ar sviru. — Tā nekust no vietas!

Jī Lina piesteidzās palīgā. — Mēģināsim abas kopā — reizē! — Bet virve nekustējās.

Laika palika arvien mazāk. Pavasara puķes laivu klājs vairs bija tikai kādu pēdu virs ūdens. Nepaies ne minūte, un visi aizies dibenā. Kuģis grimdams aizraus laivu līdzi, ja neizdosies to atsvabināt. Ruta ievaidējās. — Nepadodas! Vai kādam nav nazis? Varētu virves pārgriezt!

—       Man ir! — Tailers laivā paslējās uz ceļgaliem, balansēdams, lai nepārkristu pār malu. Sataustījis kabatā nazi, viņš to atvāza un sniedza Rutai. Ruta sāka griezt virvi. Nazis bija ass un pārkoda vienu šķiedru pēc otras, bet virve bija ļoti resna. Turi ciet pakaļgalu! — viņa uzsauca Jī Linai. — Ja virve ies pušu, laiva aizpeldēs. — Ceļos nometusies, Jī Lina ar vienu roku turējās pie laivas, ar otru pie pakaļgala ķīļa. Divas reizes laiva izslīdēja no viņas tvēriena un svabadi šūpojās virs ūdens, taču atkal atgriezās, un viņa to no jauna sagrāba.

Ruta, jūtot Jandzi viļņojamies ap potītēm, izmisīgi zāģēja virvi.

—       Ātrāk! — Jī Lina elsa. — Nevaru noturēti

—       Labi, saturieties! Tūlīt…

Tajā mirklī, ūdenim šļakstot, pusskriešus tuvojās kapteiņa palīgs Šidao. Sadursmes brīdī viņš bija iesviests tilpnē, kur neilgi iestrēdzis starp kravu. Taču viņam izdevās atbrīvoties un laikus izrāpties ārā. Veltas bija pūles palīdzēt kādam citam biedram, kuru straume izrāva viņam no rokām un ieskaloja tumsā. Tad viņš uzrāpās pa kāpnītēm uz galvenā klāja, kur aši novērtēja stāvokli. Kuģi glābt nebija iespējams. Viņš arī vairs netika lejā, lai palīdzētu tiem, kas tur varētu būt iesprostoti. Atlika vien steigties uz glābšanas laivu.

—Jin lai! — viņš iebrēcās redzot, ko Ruta un Ji Lina mēģina panākt. Atgrūdis Rutu, viņš parāva sviru, kas turēja virvi. Viņa spēkam tā padevās, un laivas priekšgals nolaidās ūdenī. Pēkšņā kustība lika

Alisonai sasvērties uz priekšu, viņa iekliedzās, bet nepalaida vaļā Tai un Veņu Lī, kamēr Tailers turējās pie margapmales. Ruta neveikli ievēlās laivā, sadauzīdama ceļgalus un, laivai mežonīgi zvalstoties, nokrita uz deguna.

Šidao bija satvēris laivas priekšgalu. Brīvi peldēdama, tā atvirzījās no kuģa ar pakaļgalu pa priekšu. Viņš izliecās virs ūdens, pūlēdamies to noturēt un apgriezt, bet paslīdēja un uz mutes iekrita upē. Uz brīdi pazudis dzelmē, viņš atkal uzpeldēja un izmisīgi kūla ar rokām ūdeni.

-          Palīdziet viņam! Ruta iekliedzās. Viņš noslīks!

Jī Lina stiepa viņam pretī roku. Ā-a, — vīrs sēca, ūdeni sarij ies un bezpalīdzīgi kārpīdamies. Kā daudzi jūrnieki viņš neprata peldēt; kā daudzi slīkstošie darīja tieši to, ko nevajag darīt.

Neieslēdzot motoru, laivu nebija iespējams pievirzīt viņam tuvāk. Alisona sauca Klērai, kura sēdēja motoram vistuvāk: — Klēr, iedarbini motoru! — Bet Klēra sēdēja kā paralizēta un blenza uz grimstošo kuģi. Piespiedusi pie krūtīm Keitiju, viņa ar acīm vēl aizvien meklēja vīru.

Alisona taustījās gar segām, kas bija noklātas laivas dibenā: Vienu izvilkusi, viņa stingri satvēra tās galu un otru svieda slīcēja virzienā. Viņš jau gandrīz pie tā pieķērās, tad atkal pazaudēja. Sega nu bija samirkusi un smaga, tāpēc grūtāk vadāma. Iestenējusies viņa svieda vēlreiz, un gals iekrita ūdenī netālu no kapteiņa palīga. Šoreiz viņš to satvēra.

Jī Lina kopā ar Alisonu pievilka viņu pie laivas. Šidao pieķērās pie margapmales. Ar spēcīgu rāvienu, kas gandrīz apgāza laivu, abas sievietes ievilka viņu iekšā. Viņš nokrita laivas dibenā, klepodams un spļaudīdamies un viss notriepies ar dīzeļdegvielu, kas bija izplūdusi no 432pārsistajām tvertnēm un peldēja paviršu ūdenim. Nu ar to bija notriepušās arī Alisona un Jī Lina, un indīgie iztvaikojumi, kas pildīja gaisu, visiem kairināja rīkli un mutes gļotādu. K

Šidao nokremšļojās un nospļāvās upē. Tad samirkšķināja sūrstošās acis, lai atgūtu redzi. Aiztaustījies līdz pakaļgalam, viņš ar diviem rāvieniem atdzīvināja laivas motoru, kas sāka nelāgi dūmot. Satvēris stūri, viņš sagrieza laivu, lai vēlreiz pārliecinātos, vai kāds nav redzams ūdenī vai uz kuģa.

Laiva bija iegrimusi bīstami dziļi. Likumu metot, visi pagriezās uz kuģa pusi. Mākoņi bija izklīduši, un atkal spoži spīdēja mēness. Tā gaismā viņi redzēja to, kas vēl bija palicis pāri no 432 Pavasara puķes. Sasvērusies uz kreiso pusi, kuģa lielākā daļa jau bija zem ūdens. Galvenais klājs vairs nebija redzams, no ūdens ārā slējās vienīgi augšējais klājs un stūresmāja. Virs tās starp mastiem vieglajā vējā plivinājās Ķīnas karogs.

Viņi nevienu neredzēja, un nebija jau arī vietas, kur kāds vēl būtu varējis patverties. Otrā pusē atradās policijas patruļkuģis, kura virsbūves koka daļas bija liesmu apņemtas. Uguns kaut kā nedabiski cēlās virs ūdens, jo to baroja degviela no bojātajām tvertnēm. Visapkārt peldēja dažādi priekšmeti. Aizlīgoja bambusa atpūtas krēsls, aiz kura bija aizķērusies brezenta kurpe. Glābšanas veste droši vien nāca no policijas kuģa, jo uz 432 tādu nebija. Tad vēl papes kastes un drēbju gabali* un dažādas plastmasas un koka atlūzas. Viņi lēnām pukšķināja tam visam pa vidu, skatīdamies, vai kur neieraudzīs kādu galvu vai roku. Jebko.

Uz policijas patruļkuģa vēl rosījās divi cilvēki. Nu tie jau bija diezgan tālu, jo viņu kuģi straume nesa daudz ātrāk nekā 432. Arī tie pameta savu kuģi un skaļi saklaigājās, no labā borta laizdami ūdeni glābšanas laivu. Bez šīm balsīm laivā sēdošie dzirdēja arī citas skaņas, briesmīgas skaņas: krakšķus un tādas kā nopūtas, un paukšķus, un stiklu šķindu, un slāpētu burbuļošanu no tilpnēm un tvertnēm, kas bija palikušas zem ūdens. Un tam visam pāri vēl kaut ko neparastu, kas nāca tieši no šobrīd dzelmē grimstošā priekšgala kubrika. Tur briesmīgu troksni sacēla cāļi un pīles, kas mita būros vai bija tāpat vien striķos piesieti, un tagad gāja dibenā kopā ar kuģi. Kopējā nāves un iznīcības ainavā šī skaņa lika sirdij īpaši sažņaugties. Un tad tā noklusa, jo ceļš bija galā.

Pēc brīža ceļš bija galā arī Pavasara puķei, tā nosēdās uz akmeņiem vai smilšu sēkļa seklā kanāla dibenā. Virs ūdens vairs palika tikai daļa no stūresmājas. Viņi redzēja tās izdauzītos logus ar stikla šķēpeļu asajiem stūriem, un mēness gaismā šis skats pauda pamestības un neatgriezeniskuma noskaņu.

Pār upi nolaidās klusums, un krietnu laiku neviens neteica ne vārda. Varbūt atskanēs kāds kliedziens, kāds sauciens pēc palīdzības? Taču vienīgā skaņa bija laivas motora pukšķi.

No sadursmes brīža līdz 432 Pavasara puķes nogrimšanai bija pagājušas nepilnas piecpadsmit minūtes.

Jī Lina vēl arvien skatījās apkārt. Viņa nebija zaudējusi cerību. Visu taču viņi nevarēja redzēt — ne ūdenī peldošo lūžņu, pie kā cilvēki varētu turēties, ne tuvumā esošās salas krastu. Jans Boda bija izturīgs un atjautīgs. Iespējams, ka viņš izkļuvis no kajītes, bet nav paspējis tikt līdz laivai. Varbūt meties ūdenī no baka, kas nebija viņas redzes lokā. Pastāvēja dažādas iespējas. Viņa nedrīkstēja ļauties izmisumam. Drīz ausīs gaisma, un viņi uzzinās vairāk.

Tad viņas uzmanību piesaistīja jau patālu aizpeldējušais policijas kuģis un divi tā pasažieri, kas nu jau bija iesēdušies glābšanas laivā. — Mums ātri jātiek krastā, — viņa sacīja Šidao. — Laiva ir pilna, mēs nespētu nevienu uzņemt, pat ja kādu atrastu. Varbūt varam atgriezties un turpināt meklēšanu.

—       Hao ba. — Kapteiņa palīgs pamāja ar galvu. Nepaies necik ilgs laiks, un garām ejošie kuģi pamanīs liesmas. Lielākā daļa gan baidīsies uzsēsties sēklī un netuvosies salai, bet viņu radio šo ziņu nodos tālāk. Tas, kas darāms, jādara ātri. Viņš piedeva gāzi un virzīja laivu uz upes dienvidu krastu, atkal gatavodamies šķērsot viltīgo straumju rajonu.

432 Pavasara puķes vraks viņiem aiz muguras saruka aizvien mazāks. Jī Lina pievirzījās tuvāk Klērai, un abas skatījās atpakaļ, līdz tas izzuda skatienam.

Laivu nesa spēcīga straume, un, ejot garām saldūdens ezera Pojanhu un upes satecei, tai vajadzēja cīnīties ar stipru viļņošanos. Bīstamo vietu Sidao šķērsoja slīpā leņķī, ar acīm meklēdams, kur vislabāk piestāt krastā. Viņš redzēja lielo Akmens zvanu torni, slaveno orientieri, kas pacēlās kalna galā. Šobrīd aiz tā lēca saule, izgaismodama kalnu kā bāku, pēc kuras jāvadās. Viņi nonāks ezera austrumu krastā, lejpus Dzjudzjaņas, kuru upes dienvidu krastā varēja sasniegt tikai ar prāmi. Viņa pasažieri bija sakņupuši laivas dibenā. Klēra šņukstēja.

—       Kapteiņa palīgs dosies atpakaļ meklēt, — Jī Lina klusi sacīja, mēģinot viņu nomierināt.

—       Viņš ir miris, vai ne?

—       Varbūt vēl ūdenī, pie kaut kā turas. Tur daudz visādu koku. Varbūt aizpeldējis līdz salai. Gaismā būs redzams. Jī Lina zināja, ka gaismā te būs pilns ar varas pārstāvjiem. Ja Nešs un Jans Boda, vai kāds cits no ekipāžas būtu palicis dzīvs, viņus drīz izglābs.

—       Viņš būtu parādījies, ja vien varētu, — Klēra šņukstēja. — To es zinu. Viņš mani nepamestu. Viņš…

Tai brēca kā aizkauta. Ruta taustījās pa laivas dibenu, meklēdama pudelīti, ko bija tur atstājusi, vakarā gulēt ejot. Zem vienas no slapjajām segām tā patiešām atradās. Knupītis bija aplipis ar gružiem, bet tā nu bija mazākā nelaime. Viņa notīrīja to ar pirkstiem un noberzēja gar piedurkni. — Cerēsim, ka šie netīrumi ir bagāti ar dzelzi, — viņa mierinot dūdoja. — Dzelzs mazajam cālēnam nepieciešama… Tikai nenosūdzi mani sanitārajam dienestam, norunāts? Es tad dabūtu pamatīgi pa ādu. Šššš… — Tai sāka zīst pudeli un beidzot nomierinājās.

Veiksmīgi izvadījis laivu cauri pretviļņiem, Šidao izdarīja strauju pagriezienu krasta virzienā. Viņš bija ieraudzījis klaju, šķietami smilšainu liedagu un virzījās uz to, līdz laivas priekšgals atdūrās pret zemi. Jī Lina ielēca ūdenī, kas sniedzās viņai līdz ceļiem. Tad palīdzēja tikt ārā pārējiem, pasniegdama somas un bērnus. Ar katru brīdi kļuva gaišāks. Izbriduši malā, viņi iegrima līdz potītēm dubļos un tikai ar grūtībām varēja pacilāt kājas, līdz izdevās nokļūt uz cietāka pamata. Kapteiņa palīgs izvilka laivu augstāk krastā un tad nostājās blakus Jī Linai.

Abi pagriezās un raudzījās uz upi cerībā saskatīt Pavasara puķi. No tās vairs nebija ne vēsts, bet aptuveni kilometra attālumā lejup pa upi nāca kāds kuģis. Viņi redzēja tā mirgojošās, zilās signālugunis, un no tiltiņa spēcīgs prožektors taustīja upi Hsiņčovas virzienā. Ausmas mieru pāršķēla spalgs sirēnas kauciens, ar īsiem intervāliem tam sekoja vēl divi tādi paši.

Atpūsties nebija lemts. Jī Lina ar cerībām paraudzījās uz kapteiņa palīgu. — Mums jānogādā drošībā lao wai. Vai zini, kur atrodamies?

—       Zhi dao. — Viņš pamāja ar galvu. — Pojanhu. — Un norādīja uz dienvidaustrumiem, kur vīdēja ezers. Cauri ezera un upes satecei tieši tajā brīdī gāja pirmais prāmis, vezdams automašīnas, cilvēkus un mājlopus no Hukovas uz Dzjudzjaņas krastmalu. Jī Linai šis rajons bija nedaudz pazīstams. Viņa kādreiz bija vedusi tūristu grupas uz Lušaņu, pasakaino dārzu, kas bija iekopts mākoņos tīto kalnu ielokā ezera austrumu krastā.

Kapteiņa palīgs apsvēra iespējas. Ezeru viņš nepazina tik labi kā upi. Aiz Hukovas ir daudz zvejnieku laivu, viņš sacīja, norādot uz dienvidiem. — Ja vari, aizved lao loai līdz tai vietai un tad nogaidi. Tas nav tālu. Neviens jūs neredzēs. Es ar laivu došos atpakaļ un mēģināšu atrast Janu Bodu. Jl Lina pateicībā nolieca galvu. Tā bija viņu vienīgā iespēja.

Pagriezusies viņa paskaidroja plānu pārējiem, kuri tāpat bija redzējuši policijas patruļkuģi. Visi piekrita, tikai Klēra ne.

— Es nekur neiešu, — viņa sacīja.

—  Tikai, lai nogaidītu, netālu no Hukovas, — Jī Lina mēģināja viņu pārliecināt. — Kapteiņa palīgs paņems laivu, atradīs Nesu, atvedīs šurp.

—  Es nekur neiešu, Klēra apņēmīgi atkārtoja. — Es Nešu gaidīšu tepat.

Jī Linu pamazām pārņēma izmisums. Jau drīz vien divi izglābušies policisti paziņos pārējiem, kur devusies laiva no Pavasara puķes. Iespējams, ka viņu rīcībā bija tikai divdesmit vai trīsdesmit minūtes, iekams otrs policijas kuģis pa radio informēs Hukovas drošības dienestu, un tad tiks pārmeklētas visas malas.

Jī Lina pieņēma lēmumu. Man liekas, Klēra, ka Nešs ir miris, viņa, balsij ietrīcoties, sacīja. — Redzēju, kā viņš cīkstējās, iekrita upē. Agrāk neteicu. Vēl cerēju. Tagad gaidīt nevar. Policija drīz būs klāt.

— Vai redzējāt viņa līķi?

—  Bija pārāk tumšs. Straume aiznesa.

—Jūs melojat, Klēra dusmu uzliesmojumā iesaucās. — Pie velna, kā jūs drīkstat iznīcināt manas cerības?

Jī Lina izturēja Klēras skatienu un papurināja galvu. Nemeloju. Piedodiet.

Klēra rija asaras, taču apņēmīgi, balsij ietrīcoties, sacīja: — Man vienalga, ko jūs sakāt vai ko jūs redzējāt. Varbūt viņš vēl arvien ir kaut kur tuvumā. Un ja nu viņš ir ievainots? Un glābjas peldus? Vai arī turas pie kāda koka gabala un neviens viņu neredz? Viņš nepamestu mani, un es nepametīšu viņu.

— Jūs neko nevarēsiet darīt, pat viņu ieraugot. Tur būs policija.

—  Kā jūs to zināt? Man vienalga. Es nekur neiešu.

Arī Alisona un Ruta pūlējās viņu pierunāt, taču drīz kļuva skaidrs, ka dabūt viņu kopā ar Keitiju prom varētu tikai nesot. Un par to nevarēja būt ne runas.

— Kas ir? — Sidao jautāja, nomanīdams domstarpības. Jī Lina paskaidroja. — Tev tagad jāiet kopā ar lao wai, — viņš sacīja. — Tik agrā stundā jūs var redzēt vienīgi zvejnieki. Atrodi kādu zvejas laivu un noīrē to. Atstāj visus laivā un nāc atpakaļ. Pa to laiku es uzmanīšu šo, — viņš norādīja uz Klēru. Būsim tur augšā, no kurienes pārredzama upe. Nogāzes virsotnē atradās Akmens zvanu torņa ziemeļu puses pamati. No upes līdz pat templim slējās stāvas klintis. Tajās atradās arī alas un daudzas vietas, no kurām neuzkrītoši varēja novērot upi. Kad tu atgriezīsies, abas kopā varēsiet paslēpties, un es skatīšos, ko varu darīt ar laivu. Kapteiņa palīgs neteica, ka gadījumā, ja tuvotos policija, viņš bija apņēmies lao ivai sievieti pamest savam liktenim un pazust Hukovas ielās. Jana Bodas brāļa meitai viņš gan gribēja palīdzēt, jo Jans bija cilvēks, kuru viņš cienīja un godāja, cilvēks, kurš droši vien vairs nebija starp dzīvajiem, taču arī to nebija gatavs darīt par savas brīvības cenu. Un uz spēles bija likta ne tikai brīvība vien. Viņš zināja, kāda krava slēpās Pavasara puķes tilpnēs. Ja ieročus atrastu un viņu noķertu, tas nozīmētu lodi galvā.

Ja negribēja tūlīt padoties, citas izvēles viņiem nebija.

Jī Lina vēlreiz steigšus paskaidroja stāvokli lao ivai. Šoreiz Klērā piekrita.

DESMITĀ NODAĻA

ZEŅS KAI NOŅĒMĀS ap veco motoru. Tā dzensiksnas bija trauslas un ieplaisājušas, blīves tecēja, virzuļa gredzeni kļuvuši vaļīgi kā vecāsmātes zobi. Tomēr parasti tas, kā par brīnumu, strādāja bez aizķeršanās. Arī tāpat kā vecāmāte, viņš nodomāja. Taču šorīt to nekādi neizdevās palaist. Viņš atvienoja degvielas vadu no sūkņa un pagrieza atslēgu, lai iedarbinātu motoru. No vada izšļācās spēcīga degvielas strūkla. Pēc tam viņš pārbaudīja aizdedzes sveces. Tās bija gandrīz antīkas, mantotas no kādas aizmirstas dinastijas, porcelāna apvalki saplaisājuši, volframa uzgaļi nodiluši no biežās tīrīšanas taču par spīti visam, pieliktas pie motora bloka, tās šķīla zilas ugunis.

—       Tā mā de! — viņš sodījās, neizpratnē un niknumā kratīdams galvu. Viņš te ņēmās jau vairāk par stundu. — Gāzi! Uguni! Ciks! Viņš cirta ar dūri pa korpusu un vēlreiz nolamājās. Pametis skatienu uz ezeru, viņš redzēja, ka citas laivas jau dodas ceļā. Tās drīz vien aizņems visas labākās vietas, un viņa loms cietīs. Viņš uzblieza pa karburatoru ar koka āmuru. Viņa motoram raksturīgā, neizskaidrojamā veidā kaut kas iekšā padevās vai atbrīvojās, un, vai nu pateicoties āmura maģiskajam spēkam, vai ar augstāku garu palīdzību tas beidzot atdzīvojās. Klusībā nosmējies, viņš sev nosolījās nopirkt visvairāk nolietotās detaļas un aizvēra motora pārsegu. Tad noslaucīja pieri piedurknē un eļļainās rokas lupatā.

—       Bērnu mamma! — viņš uzsauca sievai. — Bērnu mamma, savāc tīklus! Laižam prom!

—       Labāk uznāc augšā! — viņa sieva atkliedza. — Izslēdz motoru! Mums ir ciemiņi! Lieldeguņi!

—       Izslēgt? Es tikko ar mokām to iedarbināju! — Zeņs Kai uzkāpa pa īsajām kāpnītēm un izbāza galvu pa lūku. Viņa sieva Mei Lina stāvēja pie stūres. Viņi bija pietauvojušies ar pakaļgalu pret krastu.

Mei Lina norādīja ar roku. Žeņs Kai samiedza acis austošās saules spožajā gaismā. Kaut arī tā bija žilbinoša, kļūdīties nevarēja: pa liedagu starp zaļu tīklu kaudzēm, kas tur gaidīja uz lāpīšanu, šurpu skrēja viena ķīniete, divas lieldeguņu sievietes un lieldeguņu puika. To rietumnieciskais izskats izcēlās pat pa lielu gabalu. Viņas stiepa vīstokļus, kas izskatījās pēc krūts bērniem, un somas, kas izskatījās smagas. Zeņs īstenībā nekad nebija redzējis rietumniekus, tikai filmās. Pastiepies lejup, viņš izslēdza motoru. Tad vēlreiz noslaucīja rokas un izkāpa uz klāja sagaidīt viešņas.

Alisona un Ruta stāvēja blakus, kamēr Jī Lina dzīvi sarunājās ar zvejnieku, kura sieva neslēptā ziņkārē aplūkoja Taileru. Viņas seja bija savilkta platā smaidā. Tailers sakaunējies nolaida acis. Mei Lina iesmējās. Zobi viņai tāpat kā vīram bija koši balti un nevainojami. Zeņs bija pamaza auguma pusmūža vīrs ar saules nobrūnētu seju un rokām. Jau paplānie mati mitrumā viegli cirtojās. Kopš jaunekļa gadiem audzētās ūsas joprojām bija plānas un šķipsnainas, it kā tikko sadīgušas uz pusaudža virslūpas. Acis viņam bija platas un brūnas un, izņemot brīžus, kad Zeņs nopūlējās ap motoru, dzirkstīja laipni, silti un jautri.

Jī Lina nesaprata Zeņa Kai izloksni, tāpēc abi mēģināja sarunāties Ķīnas oficiālajā mandarīnu valodā. Ne Alisona, ne Ruta pat nenojauta par šīm grūtībām; viņu ausīm vienlīdz sveši skanēja kā viena, tā otra. Jī Lina jau pašā sākumā bija parādījusi viņam savu Ķīnas Starptautiskās tūrisma aģentūras gides apliecību. Ieskatījies tajā, viņš pamāja ar galvu. Par šādu organizāciju viņš bija dzirdējis. Bet ar valdības ierēdņiem viņam iznāca sastapties reti un vienīgi ciemā, kur vajadzēja maksāt nodokļus.

—       Es gribētu, lai jūs lao wai pavizināt pa ezeru, — viņa iesāka.

Ko? — viņš nesaprata. Skaidrs, ka šis meitietis nāca no nicināmajām ziemeļu provincēm. Ķīniski tas runāja gluži vienkārši drausmīgi.

Jī Lina pūlējās vienkāršot savu valodu, runāk lēnāk un skaidrāk, lai nejēga no dienvidiem spētu uztvert teikto. Viņa lietoja īsus vārdus un negarus teikumus, kas pašas ausīs skanēja nožēlojami.

— Ezers, Pojanhu. Vest lao tuai pa ezeru.

—     Zvejot?

—     Nē. Nu, varbūt. Viņi tikai grib redzēt, — sacīja Jī Lina.

—     Ko redzēt? Te Pojanhu. Ūdens, nekas cits.

—     Skaists ezers. Viņi — tūristi. Visu apskata.

—     Zvejot nē? — viņš pārprasīja.

—             Nē. Jā. Labi. Ved tos uz zveju. Atpakaļ šeit četros pēcpusdienā.

—     Lieldeguņi nenoķert zivis.

—     Lai mēģina.

—     Viņi zvejot, es nezvejot. Nav zivis, nav nauda.

—     Mēs maksājam.

— Cik?

—             Piecdesmit dolāru. — Zeņa sejas izteiksme tikpat kā neizmainījās, bet Jī Linai bija skaidrs, ka mērķis sasniegts.

Viņš brīdi domāja. Piecdesmit dolāri — milzīga summa. Bija dzirdēts par rietumnieku trako bagātību, un te nu viņš to redzēja savām acīm. — Simtu, — viņš sacīja.

—     Septiņdesmit piecus.

—     Simt piecdesmit.

—     Tu pats teici simtu.

Viņš pasmīnēja. — Ilgi strīdamies. Runājam. Es nezvejot.

—     Lai iet, simt divdesmit pieci.

—     Hao.

Jī Lina pavēstīja par darījumu Alisonai un Rutai, kuras tūlīt izvilka prasīto summu no savām naudas jostām. Redzot to, Zeņa seja atplauka platā smaidā. Viņš varēs veselu mēnesi nezvejot un vēl saremontēt savu karburatoru.

Jī Lina aptvēra, ka noslēgusi darījumu bez skaidra plāna. Ja nu zvejnieks četros atved visus atpakaļ un viņa nevar ierasties tos sagaidīt? Ko tad? Un ja parādās policija un pārmeklē krastmalu? Par to domājot, viņai sametās nelabi. — Kur atrodas tavs ciems? viņa jautāja.

—             Dienvidu galā. Joulaņa. Tas tika teikts ar lepnumu. Visi Pojanhu zvejnieki pazina Joulaņu, viņa pasaules centru. Bet Jī Linas seja pauda neizpratni. — Pie Naņčanas pilsētas, — viņš skaidroja.

—     Vai tev ir karte? — viņa jautāja.

—       Karte? Kāpēc karte? Ceļu zinu.

Jī Lina griezās pie amerikānietēm. — Vai jums ir Ķīnas karte? — Ruta piekrītoši pamāja un izvilka no somas savu Nelies karti. Tās mērogs bija liels, un Pojanhu tajā pavisam maziņš, tomēr, paņēmusi karti, Jī Lina norādīja uz ezeru. — Kur?

Zeņs uzmanīgi pētīja papīru, mēģinādams saprast, ko tur redz. Nebija nevienas ķīniešu rakstu zīmes; visi vietvārdi bija pinyin un viņam neko neizteica. Pojanhu krasta līnija mainījās līdz ar gadalaikiem, jo plūdu iespaidā liels ezers pārvērtās par milzīgu ezeru, lai pēc laika atkal būtu tikai liels. Uz šīs kartes tas bija iezīmēts skaidrām, noteiktām līnijām, un Zeņs tikpat labi būtu varējis skatīties uz Veneras karti. Viņš pakratīja galvu. — Kur Naņčanas pilsēta?

Jī Lina to atrada ezera dienvidrietumu stūrī un parādīja.

—       Un Gaņas upe?

Atradās arī tā sīka zila svītriņa, kas ielocījās Pojanhu ezerā, ppl Hā! — Zeņs uzvaroši sacīja. — Tad mans ciems Joulaņa ir šeit.

Viņš uzspieda pirkstu uz kartes, nosegdams kādus simt kvadrātkilometrus, bet uz austrumiem no Naņčanas tas noteikti bija. Jī Lina zināja, ka spēs to atrast. Izvilkusi no somas papīru un zīmuli, viņa lūdza Zeņu uzrakstīt savu uzvārdu un mājas numuru.

—       Četros tu atgriezīsies šeit, — viņa sacīja. — Ja manis šajā vietā nebūs, viņa norādīja uz liedagu, — gaidīt nevajag. Saprati? Malā nākt nevajag. Ved lao wai uz Joulaņu. Satiksimies tur.

aЙ Joulaņā? — Zeņs samulsa. Joulaņa tālu. Divas, trīs dienas. Ja zvejo, tad vairāk.

Parasti viņš atgriezās savā ciemā tikai pēc kāda pusgada; visu noteica zveja. Šobrīd vislabākā peļņa bija rajonā, kurā viņi atradās — lielās Jandzi upes tuvumā.

—       Jā. Joulaņā.

—       Sī laiva neder cienījamiem ārzemniekiem. Maza. Netīra. Nav kur gulēt.

—       Laba diezgan. Šie lao wai nav izvēlīgi.

Zeņs par to nevarēja spriest, viņš nekad ārzemniekus vaigā nebija redzējis. Taču brūnās acis samiedzās. — Maksās vairāk. Ceļš uz turieni, ceļš atpakaļ. Žeņs pa to laiku nezvejos. Simt piecdesmit nepietiek. Viesi jābaro. Jāskatās, lai bērni neiekrīt ezerā. Zēnam daudz darba.

Jī Lina pievēra acis, cerēdama uz palīdzību no… viņa nezināja, no kurienes nāca iedvesma pēkšņiem lēmumiem. Tomēr likmes vel nekad nebija bijušas tik augstas. Viņa nožēloja, ka atstājusi Klēru pie upes. Nu rūpes vajadzēja dalīt, un viņa nevarēja gādāt par visiem vienlaikus. Protams, izvēles iespēju jau nebija, taču tas stāvokli nedarīja vieglāku. Jī Lina cerēja, ka Klēra, sapratusi, ka vīrs miris, atgriezīsies kopā ar viņu. Jī Lina nešaubījās, ka viņš gājis bojā, un cerēja, ka — Klēras pašas un viņu visu labā — kapteiņa palīgs redzēs tam kādu apstiprinājumu. Jo ilgāk viņi šajā rajonā uzkavējās, jo bīstamāks kļuva stāvoklis.

Līdz četriem vajadzētu paspēt. Ja ne, Klēra būs jāaizgādā uz Dzjudzjaņu vai kādu citu no dienvidu puses pilsētām. Ceļu viņa zināja — garām Lušaņai. Tur kādreiz bija gadījies būt. Tam vajadzētu izdoties. Varētu pat braukt ar vilcienu. Nē, ar vilcienu gan ne, tas būtu pārāk riskanti. Viņas nolīgs privātu taksometru un virzīsies pa maziem lauku ceļiem, kur diezin vai kāds to apturēs. Viņai pašai īsti nebija skaidrs, kā, taču viņa juta, ka spēs tikt līdz Naņčanai un no turienes līdz Joulaņai sagaidīt laivu.

Viņa bija spiesta uzticēties šim vienkāršajam zvejniekam, atstāt amerikānietes un bērnus tāda cilvēka gādībā, par kuru viņa itin nekā nezināja. Viņu mocīja neizpildīta pienākuma apziņa, un to viņa pārdzīvoja gandrīz tikpat smagi kā avāriju uz upes. Taču citu risinājumu viņa šobrīd neredzēja. Vismaz bija kaut kāds plāns, un plānam bija arī rezerves variants.

Viņa atkal vērsās pie Alisonas un Rutas. Piedodiet, bet jāmaksā vairāk, — viņa sacīja. Abas sievietes bija sagatavojušas iepriekš prasīto summu.

—       Cik? — Alisona jautāja, negrasīdamās kaulēties.

—       Varbūt pieci simti, varbūt vairāk. Viņš jūs aizvedīs gandrīz līdz Naņčanai. Ļoti tālu. Nav dārgi. Okei?

Ruta paskatījās uz Alisonu; citas izejas nebija. — Protams. Kā jūs teiksiet.

Jī Lina atkal vērsās pie Zeņa Kai. — Pirms vienojamies par naudu — svarīgi izvairīties no policijas.

—       Unh?— SI tūristu gide no ĶSCA viņu atkal kārtējo reizi galīgi samulsināja.

—       Policija. Nesatikties ar policiju. Nelaist klāt.

—       Kāpēc?

—       Tāpēc, ka svarīgi. Lao wai nepareizas vīzas.

—       Vizas? — So vārdu viņš dzirdēja pirmo reizi.

—       Papīri ceļošanai. Liels sods. Sagaidīšu jūs Joulaņā. Aizvedīšu viņas uz Naņčanu. Tur papīrus nokārtos. Pirms tam — nekādu policiju.

Žeņs pārdomāja dzirdēto. No policijas izvairīties nebūtu grūti, uz ezera tā parādījās reti. Un vispār neviens ķīnietis nebija īpaši jāpārliecina turēties tālāk no policijas. Bet, ja nepatikšanas draudēja lao wai, tas varēja nozīmēt nepatikšanas arī viņam. Zeņam Kai nepatikšanas, protams, asociējās ar naudu. Viņš apsvēra, cik daudz pašreizējās nepatikšanas varētu ienest. Viņš nopētīja amerikānietes un mazuļus — par viņu lomu darījumā Zeņam nebija nekāda priekšstata —, un puiku, skaisto puiku, kurš tik rātni sēdēja abām blakus. Tad paskatījās uz ķīniešu gidi Jī Linu, kura taisījās amerikāņus pamest. Viņš apsvēra, kādu patiesības daļu bija dzirdējis, un nosprieda, ka laikam gan visai mazu. Viss, kopā ņemot, neveidoja viņam saprotamu ainu, tāpēc viņš nolēma prasīt summu, kas segtu arī viņam nezināmo daļu.

—       Divtūkstoš dolāru, — viņš sacīja.

Jī Lina iekšēji sarāvās, taču ārēji neko neizrādīja. Viņa sāka kaulēties, bet drīz vien saprata, ka neko nepanāks, jo kļuva skaidra zvejnieka vēlme cenu nevis nolaist, bet gan paaugstināt. Taču uz vienu nosacījumu viņa pastāvēja. — Divus simtus tagad, pārējo, kad lao wai būs Joulaņā.

Viņš piekrita, un Jī Lina atkal vērsās pie sievietēm. Katra izvilka pa simtniekam. Gide pasniedza naudu viņam. Viņš noraidīja banknoti ar atlocītu stūrīti. Pēc tam rūpīgi ietina naudu ar zivju taukiem notraipītā avīzē un pasniedza sievai.

Vēl bridi Jī Lina kaut ko rakstīja. No papīra, kuru tēvocis viņai bija iedevis uz 432 Pavasara puķes, — kopš tā brīža šķita pagājis gads viņa norakstīja vārdus un adreses. Vispirms ķīniešu valodas angliskotajā variantā pinyin, tad ar ķīniešu rakstu zīmēm. Viņa to darīja ar smagu sirdi, domājot par likteni, kāds bija piemeklējis viņas tēvoci pēc līdzīgas zīmītes uzrakstīšanas. Tā it kā noslēdza kaut ko. It kā pareģoja. Taču viņa centās atbrīvoties no šās muļķīgās priekšnojautas; amerikāņu labā vajadzēja darīt visu iespējamo.

Uzrakstīto viņa pasniedza Alisonai. — Glabājiet to, — viņa sacīja.

—Tēvoča draugi. Izpalīdzīgi. Ja būs vajadzība, palīdzēs. — Viņa paskaidroja katru vārdu un to, ko bija uzrakstījusi. Tad pievienoja vēl kādu savu paziņu Naņčanā, kurai gan zināja tikai telefona numuru.

-          Jūs mūs pametīsiet? — Ruta nedroši vaicāja.

—       Jāsagaida Klēra, — Jī Lina atbildēja. — Zvejnieks labs cilvēks, — viņa sacīja, norādot uz Zeņu. — Es atgriezīšos pēcpusdienā. Mēs satiksimies. Ja kaut kas atgadītos, viņš jūs aizvedīs uz ciemu, un es jūs sagaidīšu tur. Redziet te esmu uzrakstījusi nosaukumus: Joulaņas ciems, Naņčanas pilsēta. Man ir zināms zvejnieka uzvārds. Jūs palieciet pie viņa. Viņš par jums parūpēsies. Es jūs tur atradīšu.

To dzirdot, Alisonai sāka dauzīties sirds. Viņa ne mirkli nebija pieļāvusi domu, ka vajadzēs šķirties no Jī Linas. Viņa līdz šīm darīja visu, kārtoja visu. Viņa rūpējās par drošību, bija viņu “dzīvības ceļš”. Pat viena diena bez viņas jau šķita briesmīga.

Jī Lina atteicās no zvejnieka piedāvātās tējas. — Jums jāsteidzas, man jāsteidzas. Četros norunāts?

Viņš pamāja, un tad Jī Lina pamanīja, ka viņam uz rokas nav pulksteņa. — Vai tev pulksteņa nav?

Zeņs tikai nicīgi nošņācās. Ziemeļnieku izšķērdība bija tikpat liela kā viņu muļķība. Ir taču saule. Kam vēl pulkstenis?

Pēc ķīniešu parašas Jī Lina neatvadījās. Viņa tikai uzmundrinoši uzsmaidīja. Tad noskūpstīja Tai un Veņu Lī, un šajā īsajā, sev atvēlētajā mirklī viņas acis nedaudz aizmiglojās. Tad viņa pagriezās un no laivas nokāpa krastā.

Zeņs devās lejā pie sava vecā motora, kurš gan iedarbojās uzreiz, taču briesmīgi grabēja. Izklausās, it kā motoram'būtu dilonis, Ruta jokodamās teica, lai kliedētu savu satraukumu. Abas ar Alisonu sēdēja kajītē un vēroja sagatavošanās darbus, bērnus apskāvušas un domās iegrimušas. Mei Lina uzsvieda uz laivas priekšgala tīklus, kas liedagā bija žāvējušies, un atsēja virvi no celma, pie kura laiva bija pietauvota. Piebridusi pie laivas, viņa uzrāpās uz klāja pa virvju un redeļu kāpnēm. Tad, vilkdama kāpnes augšā, plati uzsmaidīja Taileram. Viņš visu bija uzmanīgi vērojis un šoreiz kautrīgi atbildēja smaidam.

Mazā laiva pameta krastu Hukovas tuvumā. Alisona un Ruta ar acīm pavadīja Jī Linu, kura steidzās augšup pa nogāzi, līdz pazuda skatienam.

Otra patruļkuģa kapteinis pa radio pieprasīja steidzamu palīdzību — ātrlaivas un glābšanas laivas ar nirējiem, jo pieļāva domu, ka preču kuģa kajītēs kāds no apkalpes vēl varētu būt dzīvs. Visa patruļkuģa ekipāža stāvēja pie reliņiem un pētīja ūdeni cerībā ieraudzīt kādu izdzīvojušo. Viņu kolēģu kuģis vēl arvien dega. Bija uzņemti divi to pametušie vīri. Viens stipri apdedzis un šokā. Otrs bija aprakstījis kontrabandistu vajāšanu un tai sekojošo sadursmi. Minējis arī, ka vienai glābšanas laivai no grimstošā kuģa laikam palaimējies aizbēgt.

-          Līķis ūdenī! Desmit metrus no labā borta bimsa! — atskanēja sauciens no komandtilta.

Upē peldošo tumšo objektu pa gabalu bija grūti atšķirt no citas lūžņas. Pieejot tuvāk, kļuva redzams, ka tas ir cilvēks, kurš peld ar seju uz leju, izplestām kājām un rokām. Patruļkuģis samazināja ātrumu, un visi mēmi noraudzījās slīkonī. Policista uniforma bija skaidri saskatāma.

Pār reliņu tika pastiepts garkātains ķeksis. Vīrs, kurš to turēja, divas reizes velti nopūlējās, līdz izdevās aizķert formas tērpa apkakli. Spēcīgas rokas pievilka līķi pie kuģa borta. Lejā tika nolaisti divi vīri. Viņi aplika virves tam ap pleciem un rokām. Izceļot to virs ūdens, parādījās vēl viens līķis, tā roka bija aizķērusies aiz policista jostas. Otrs līķis peldēja ar seju uz augšu.

Visi kā valodu zaudējuši blenza tajā.

Tas bija lao ivai. Acis ieplestas, seja agonijā sašķobīta. Vaigā plata, vaļēja brūce, kurā vēl arvien atradās mirušā policista pirksts. Abi slīkoņi tika aši uzcelti uz klāja un noguldīti uz muguras blakus viens otram. Policistu Čeņu visi pazina. Viņa vēderā bija iedurts1 sarkans, Eiropā ražots kabatas nazis. Arī viņa vaibstiem nāve bija uzspiedusi savu zīmogu. Abi acīmredzot miruši lielās mokās.

Pirms kāda laika kapteinis bija saņēmis SDB kuģiem izsūtīto apkārtrakstu par lao tuai bēgļiem un tūlīt saprata sakarību. — Atrodiet viņa dokumentus, viņš pavēlēja. Mirušā kabatā tika atrasts biezs žūksnis juaņu, bet kaklā karājās neilona somiņa. Kapteinis atvilka tās rāvējslēdzi. Atlicis sāņus kabatas portfeli, viņš uzmanīgi atvēra samirkušo, zilo pasi ar zelta ērgli uz priekšējā vāka. Fotogrāfija zem lamināta vēl arvien bija līdzena un nebojāta, informācija labi salasāma: Kamerons, Nešs. Pase Nr. 07411983, Kolorādo, ASV Vienu pēc otras viņš rūpīgi atdalīja pārējās samirkušās lapas. Kādā no pēdējām bija apzīmogota Ķīnas vīza ar salasāmu numuru. Viņš aizsteidzās uz komandtiltiņu, kur salīdzināja vārdu pasē ar apkārtrakstā uzskaitītajiem. Svešo rakstu zīmju salīdzināšana neveicās tik ātri, kā gribētos. Ceturtais sarakstā minētais vārds sakrita: Kamerons, Nešs, Kolorādo, ASV, Pase 07411983, vīza 030182…

Ieslēdzis radio, viņš mikrofonā ierunāja savu ziņojumu. No Dzjudzjaņas kontrolpunkta tas tika pārraidīts uz Dzjudzjaņas SDB un no turienes uz Nankinu. Jaunākais virsnieks, kuru nosūtīja pie pulkveža Cjuaņa viņa apartamentos Dzjiņlinas viesnīcā, sastapa pulkvedi vestibilā jau piecēlušos un dzerot pēdējos rīta tējas malkus.

Cjuaņs izlasīja ziņojumu un bija apmierināts. Beidzot tīkls savilkās. Viņš pamodināja majoru Ma ar jaunu, steidzamu uzdevumu virkni. — Tev vēlreiz jārunā ar Jana Bodas tēvu, — pulkvedis sacīja.

—Viņš galu galā teicis taisnību. Noskaidro, kas vēl viņam būtu sakāms.

—       Diemžēl tas nav iespējams, — majors Ma atbildēja.

—       Kā tā?

—       Viņš vakarnakt nomira.

—       Sieva taču vēl ir dzīva, neh?

—       Protams. Es tūlīt došos pie viņas.

—       Par vīra nāvi viņai nekas nav jāzina. Es nevēlos, lai viņas atmiņu apmiglotu sēras, iekams esam to izmantojuši savā?'interesēs.

Pusstundu vēlāk Cjuaņs jau bija gaisā. Mazajai lidmašīnai, ar kuru viņš ieradās Nankinā, tika veikta kārtējā tehniskā apkope, tāpēc viņš no vietējās armijas bāzes rekvizēja franču būvēto helikopteru. 360 kilometru attālumu viņš tajā nolidos pusotrā stundā. Pilots vēl nebija pacēlis lidaparātu gaisā, kad Cjuaņs jau uzlika austiņas un pārņēma savā ziņā radio, lai nodotu virkni pavēļu Dzjudzjaņas SDB. Helikopters izlidoja virs lielās upes, šķērsoja tiltu un tad, priekšgalu noliecis, pagriezās uz dienvidiem. Saule vēl tikai nedaudz bija pacēlusies virs apvāršņa, bet jau solīja svelmainu dienu. Helikoptera ēna slīdēja pār rīsa laukiem un rūpnīcu skursteņiem, un līdztekus gar upi uzceltajai, garajai augstsprieguma elektrolīnijai.

Cjuaņs nodeva ziņojumu Pekinai.

—       Amerikānis nodūris policistu? — Viceministra balss skanēja skābi, īgni un neiecietīgi.

—Jā, viceministr, kaut līķus vēl neesmu redzējis. Saņemtā informācija ļauj secināt, ka notikusi cīņa. Amerikāņa nazis atrasts policista ķermenī.

Viceministrs nopūtās. Tava situācija nevis uzlabojas, bet pasliktinās, viņš sacīja. Vispirms bērnu nolaupīšana, tagad traģēdija uz upes. Upuri. — Viņš noklepojās, pūlēdamies attīrīt rīkli. Pat pa radio Cjuaņs sadzirdēja, kā noklikšķ platīna šķiltavas, aizdedzot kārtējo cigareti. — Amerikas vēstniecība ir vērsusies Ārlietu ministrijā, un tā tagad nāk man uz kakla, — viņš aizkaitinātā balsī sacīja.

— Žurnālisti klūp virsū kā siseņi. Viens pat uzdrošinājās piezvanīt man. Manā mājā.

—       Man žēl, ka jums radušās tādas neērtības, — Cjuaņs sacīja.

— Ceru, ka ļoti drīz viss nokārtosies.

—       Es ari tā ceru, viceministrs salti atbildēja un nolika klausuli.

Tava situācija, bija teicis viceministrs. Cjuaņam tas nepatika,

nepatika itin nemaz.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

MAN VAJADZĪGAS ŠĪS LIETAS.

Direktors Lins stāvēja ministrijas kantora telpā, kurā bija ienācis, tiklīdz tika atslēgtas durvis. Viņu šķīra lete no plašās telpas, kurā kāds ducis ierēdņu, gatavodamies uzsākt dienas darbu, no apdauzītiem termosiem lēja krūzēs tēju, apsprieda nedēļas nogales futbola mačus un pārcilāja milzīgās papīru kaudzes, pie kurām tūlīt vajadzēs ķerties.

Direktors Liņs pastūma sarakstu nepieejama izskata birokrātam. Liņs zināja, ka tieši šis cilvēks neapzinātā centībā bija novedis viņu tik tuvu katastrofai. Tieši šis cilvēks aizvietoja viņa brālēnu Vu Hunu, kurš Civillietu pārvaldē bija nostrādājis septiņpadsmit gadus, no tiem pēdējos sešus adopcijas birojā, kur caur viņa rokām bija gājušas tūkstošiem pamestu un vecākus zaudējušu bērnu lietas. So sešu gadu laikā abi teicami sadarbojās, un viss gāja bez aizķeršanās. Tad, pirms diviem mēnešiem, kamēr Liņs atradās Taizemē, Vu Huns saķēra plaušu karsoni un nomira, pamezdams svarīgas lietas līdz galam nepadarītas un pievirzīdams direktora Liņa pasauli bīstami tuvu bezdibenim.

Birokrāts pētīja vārdus. Skatiens liecināja, ka viņš tos pazinis.

— Sīs lietas nav dabūjamas, — viņš sacīja.

—       Un kāpēc ne?

—       Par tām interesējas policija. Esam saņēmuši pieprasījumu.

—       Pats par sevi saprotams, Liņs pavēlnieka balsī teica. — Tu ļoti labi zini, ka bērni nolaupīti tieši no manas patversmes. Vēlāk policija ieradīsies, lai mani intervētu. Mēs vienojāmies, Ka vispirms paņemšu no jums lietas.

—       Piedošanu. Es gan saņēmu citādus norādījumus. — Viņš pagriezās, lai dotos prom.

Lūdzu, pagaidi! — Direktors Liņs vārgi pasmaidīja un izvilka no kabatas šādai varbūtībai sagatavotu aploksni. Viņš pastūma to pār leti tā, lai naudas zīmes atvērumā būtu redzamas. — Tagad norādījumi ir mainījušies, — viņš sacīja. — Te jums sagatavota sīkāka instrukcija. Lūdzu, pārbaudiet.

Ierēdnis atvēra aploksni. Paskatījies uz biezo juaņu žūksni, viņš to pašu brīdi mainīja lēmumu. — Acumirkli, — viņš sacīja, veikli iebāzdams aploksni kabatā. — Tūlīt sameklēšu lietas. — Direktors Liņs pamāja. Ministrijā nekas nemainījās. Ierēdnis pazuda dokumentu glabātavā.

Gaidīt vajadzēja neparasti ilgi, un tad vīrs atgriezās ar mulsu neizpratni sejā. Viņš pārbaudīja kādu atvilktni kopējā telpā, tad aši pārcilāja divas kaudzes ar mapēm, kas atradās uz kāda galda. Pēc tam iztaujāja divus darbiniekus.

Beidzot ierēdnis atgriezās tukšām rokām. — Es nesaprotu, — viņš sacīja.

—       Kas noticis? — Direktors Liņs pūlējās runāt mierīgi, ļj — Lietas pazudušas.

. pļ Pazudušas? Kā tas iespējams?

—       Nezinu. Es tās nevienam neesmu devis,

—       Vai policija pie jums jau bijusi?

—       Nē. Mēs tikko sākām darbu, turklāt es par to noteikti zinātu. Viņi gribēja pēc tām ierasties vēlāk un būtu vērsušies pie manis.

—       Tad pameklē vēlreiz, muļķis tāds, Liņs nikni dvesa. Būsi tās kaut kur nobāzis.

—   Es jums saku, lietu nekur nav. Visur izmeklējos! Neviens tās nav redzējis!

Direktoram Liņam sareiba galva. Viņš atbalstījās pret leti, lai nezaudētu līdzsvaru. Lietu pazušanai varēja būt tikai viens izskaidrojums. Aizmirsis par naudu, viņš pagriezās un klupdams krizdams izsteidzās no ministrijas.

Jī Lina un Klēra sēdēja uz kādas klints radzes Akmens zvana kalna pakājē, gaidot kapteiņa palīga atgriešanos. Šis bija labs novērošanas punkts, jo no šejienes pavērās skats gan uz ezeru, gan upi ar tās salām. Kaļķakmenī bija visādas plaisas un alas. Tajās saaugušie koki un krūmi ļāva vērotājiem pašiem palikt neredzamiem.

Ja Jī Lina nezinātu, kur meklēt, viņa Klēru nekad nebūtu atradusi. Kalna galā tikko saredzama vīdēja Upes valdnieka septiņstāvu pagodas virsotne. Tā kā šis rajons regulāri applūda, ceļu te nebija, satiksme tika uzturēta vienīgi pa ūdeni.

Klēra bija tuvu sabrukumam. Jī Lina piedāvājās paauklēt Keitiju, bet Klēra nepieņēma viņas palīdzību un pati ciešāk apskāva bērnu. Viņa nepārtraukti vērās ūdenī, kas izskatījās pelēks un nomācošs. Kuģi un laivas kursēja pa kanālu, kas atradās krietnu gabalu no Hsiņčovas un otras daudz lielākas salas aiz tās. Pavasara puķes augšējās daļas apveids bija tikko saskatāms. Upē tēvoča kuģa tuvumā Jī Lina redzēja četrus policijas kuterus — divus mazus, kas patrulēja gar salām, un divus lielākus, kas bija noenkurojušies blakus 432. Ko tie tur darīja, saskatīt nebija iespējams.

Abas sievietes vēl arvien cerēja. Jī Lina ticēja, ka viņas tēvocis būs pārspējis upi viltībā un atradis veidu, kā izglābties. Tagad viņš droši vien slēpjas no policijas kādā krūmu pudurā vai ieracies kaut kur aiz kritušiem kokiem. Viņš savā mūžā bija pārdzīvojis vēl lielākas briesmas, izcietis badu un mocības laogai nometnē. Gan viņš atradīs ceļu pie viņām. Jī Lina bija par to pārliecināta.

Klēra nepieļāva domu, ka gadījumā, ja Nešs būtu palicis dzīvs un pieķēries kādam peldošam priekšmetam, viņš jau sen būtu aiznests tālu lejup pa straumi. Vai tu domā, ka mēs redzēsim, ja viņu tur atradīs? — viņa izmocīja klusu čukstu. — Baidos, ka neko nespēšu saskatīt.

—       Man ir labas acis, Jī Lina apgalvoja. — Es redzēšu. Ar vienu aci uzmanīdama upi, viņa gatavoja pudelīti Keitijai. Tur nu aizgāja pēdējais ūdens no Klēras somas. Maz ticams, ka arī Alisonai un Rutai bija kādi krājumi, un viņa saprata, ka pēc ūdens vajadzēs aizlavīties uz Hukovu.

Helikopteru viņas dzirdēja labu brīdi pirms tam, kad to ieraudzīja. Nebija iespējams noteikt, no kuras puses nāca*ritmiskais ump—ump, un tad pēkšņi tas iznira virs viņām no aizmugures un dārdēdams pārlidoja pāri Akmens zvana kalnam. Abas salēcās, kaut bija to jau gaidījušas. Novirmoja propellera sakultais gaiss, no apdullinošā trokšņa aizkrita ausis. Tas aizdrāzās pāri, propellerim saulē spīguļojot, un šķērsoja upi sadursmes vietas virzienā. Lidaparāts apmeta vairākus lokus virs salām, lai tā pasažieri varētu novērtēt kopainu, tad lēnām nolaidās uz Hsiņčovas. Atvērās durvis. Izkāpa kāds vīrs un piegāja pie krasta. Tūlīt turp steidzās viena no mazajām patruļlaivām. Vīrs tajā iekāpa, un laiva strauji uzņēma gaitu glābšanas kuģu virzienā.

Gluži instinktīvi Jī Lina helikopteru uztvēra kā sliktu zīmi. Tā parādīšanās liecināja, ka varas orgāni notiekošo neuztver tikai kā kuģu sadursmi uz upes. Vērojot rotējošo propelleri un policijas ātrlaivas, kas šaudījās visapkārt, viņa pirmo reizi apjauta, cik varens ir pretinieks, pret kuru viņi sacēlušies, un cik neierobežoti ir spēki, kas pret viņiem vērsīsies. Kaut nebija auksts, Jī Lina drebēja.

Nākamo stundu laikā, kamēr viņas gaidīja Sidao atgriešanos, policijas aktivitāte tuvākajā apkaimē dramatiski pieauga. Parādījās arvien jaunas laivas un patrulēja gar upes krastiem tās lejtecē. Ik pa brīdim Jī Lina redzēja kādu cilvēku izkāpjam no laivas, pa seklo ūdeni aizbrienam līdz krastam un pārmeklējam krūmus un vietas, kurās pēc Linas domām tēvocis būtu varējis paslēpties. Viena no laivām piestāja tieši tur, kur pirms dažām stundām kapteiņa palīgs bija viņas izsēdinājis krastā. Izkāpa divi vīri un nopētīja upmalu. Kādu brīdi atmestām galvām raudzījušies augšup uz klintīm, tie atgriezās laivā un devās tālāk.

Jī Lina sāka raizēties par kapteiņa palīgu. Maz ticams, ka šādos apstākļos viņš varētu piekļūt avārijas vietai un kaut ko uzzināt. Viņa paskatījās pulkstenī. Jau gandrīz divpadsmit. Atstājusi Klēru, viņa devās apkārt kalnam uz Hukovu, kur piestāja prāmji no Dzjudzjaņas puses. Ciemā viņa redzēja trīs policistus, bet vienai pašai sievietei tie nepievērsa nekādu uzmanību. Neviens viņu neapturēja, neviens uz viņas pusi pat nepaskatījās.

Mazā veikaliņā viņa nopirka dažas pudeles ar ūdeni, pāris sardīņu kārbu un nūdeļu koncentrātus. Kādā citā veikalā viņā Klērai atrada lētu lakatu un salmu cepuri, kādu valkā zemnieki. Pilnībā viņu pārvērst šie apģērba gabali, protams, nevarēja, taču drīz vien slēptuvi vajadzēs atstāt un pārvietoties pa klaju lauku. Rītausmā, kad Jī Lina pavadīja Alisonu un Rutu, neviens, izņemot zvejnieku Zeņu Kai un Mei Linu, viņas tuvumā nebija redzējis. Tagad viņas satiks daudz vairāk cilvēku, daži varbūt pat meklēs lao wai, tāpēc

jāizmanto katra iespēja maskēties. Ja Klēra ietu ar noliektu galvu un viņas turētos tālāk no ciema, varbūt izdotos nepievērst sev ļaužu uzmanību.

Pametusi ciemu, viņa devās atpakaļ uz slēptuvi klintīs. Par laimi kapteiņa palīgs bija atgriezies. Bet jau viņa sejas izteiksme rādīja, ka ziņas nav labas.

—       Es pazaudēju vairākas stundas, pūloties kaut ko uzzināt — braucu apkārt salai, uzrāpos uz dambja un centos kaut ko saskatīt, Sidao stāstīja. — Bet saredzēt varēja maz un dzirdēt vēl mazāk. Tāpēc kāpu atpakaļ laivā un īros tieši pie viņu kuģa. Teicu, ka no Hukovas redzēju liesmas. Jautāju, vai nevaru kā palīdzēt, oie tikai pasmējās un sūtīja mani prom, tomēr paguvu uzdot dažus jautājumus.. Amerikānis ir miris. Tie atraduši viņa līķi kopā ar kādu citu —gongan. Aizveduši uz Dzjudzjaņu. Kuteris, kurš nogremdēja Pavasara puķi, piederējis kontrabandistiem. Tam pakaļ dzinies policijas patruļkuģis.

Jī Lina ilgi nevarēja saņemties, lai pajautātu: — Un mans tēvocis?

Šidao papurināja galvu. — Ne krastā, ne upes lejtecē neviens izdzīvojušais nav atrasts. Zem ūdens kuģa vrakā gan varot redzēt dažus līķus, bet tie vēl nav izcelti. Gaidot ūdenslīdējus un aprīkojumu, lai varētu vraku sagriezt. Skatoties uz sava maizes devēja radinieci, viņa balss pieklusa. — Tur neviens nav izdzīvojis, — viņš sacīja.

—       Ko viņš saka? — Klēra jautāja.

Kādu brīdi Jī Lina nespēja uz Klēru pat paskatīties. Tikai ar grūtībām izdevās saglabāt ārēju mieru. Tam, ka Jans Boda gājis bojā, viņa vēl arvien negribēja ticēt, taču šeit ilgāk gaidīt nebija nekādas jēgas. Pat, ja viņš būtu dzīvs, Jī Linas spēkos nebija viņam palīdzēt. Viņa labprāt būtu melojusi, taču tā nebija izeja. Ja Klēra nezinās patiesību, viņa gribēs palikt uz vietas, un to viņi nedrīkstēja darīt.

—       Man ļoti žēl, — Jī Lina beidzot sacīja. — Jūsu vīrs irtiogalināts. Kapteiņa palīgs stāsta, ka esot atrasts viņa līķis. Viņi to aizveduši uz Dzjudzjaņu.

Klēra sarāvās, tad viņas skatiens aizmiglojās. Izskatījās, ka Keitiju viņa sev pieglauž vēl ciešāk. Tad ar visu bērnu viņa sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ un likās pārcēlusies kādā citā pasaulē.

Jī Lina apsēdās Kiērai blakus un uzlika roku viņai uz pleca.

-    Mums drīz jāiet, — viņa sacīja. — Te mums vairs nav ko darīt.

Klēra papurināja galvu un ar plaukstu noslaucīja vaigu. Man nav kur iet, — viņa sacīja. — Bez Neša man nav kur iet.

—       Viņš aizgāja nāvē, lai pārvestu Keitiju mājās, — Jī Lina sacīja.

—Tagad iesāktais jāpabeidz jums.

Tad Klēra sabruka un ļāva vaļu asarām.

Pulkvedis Cjuaņs stāvēja uz glābšanas kuģa klāja. Aiz borta ūdenslīdēji pārmeklēja Pavasara puķes vraku. Tālāk divi vīri no nelielas laivas ar kāšiem pārmeklēja upes dibenu. Jau veselu stundu viņi tur strādāja, mezdami ap nelaimes vietu arvien plašāku loku. Parasti uzķērās tikai zāļu kumšķi. Bet tad viņi atrada svabadi peldošu roku. Sī šaušalīgā nodarbe ilgs vēl vairākas dienas.

Viens no matrožiem Cjuaņam aiz muguras iekliedzās, un kāds cits, klupdams pār virvju rituļiem un uz klāja sakrauto inventāru, steidzās viņam palīgā. Kopīgiem spēkiem viņi izcēla no upes kasti, kuru ūdenslīdēji bija atraduši avarējušā kuģa tilpnē. Ūdenim šļācoties ārā pa kastes šķirbām, viņi to novietoja uz klāja, atsēja virvi un tad noņēma vāku.

Viens no virsniekiem izcēla no tās kaujas šauteni. Cjuaņs to pašu brīdi atpazina gāzes noplūdes cauruli virs stobra, magazīnas kārbu, saliekamo metāla laidi. Tas bija kalašņikovs AK—47, vecais izlaidums, tomēr ļoti efektīvs, spējīgs izšaut sešsimt zalves minūtē. Kā viņam agrāk nebija ienācis prātā! Jans Boda augšup pa upi veda daudz vairāk nekā tikai pāris lao tvai. Spriežot pēc tā, ko ūdenslīdēji bija stāstījuši par tilpnēs atrasto kravu, dumpiniekiem nemierīgajā musulmaņu provincē Sjiņdzjanā gar degunu aizgājis pamatīgs daudzums ieroču.

Cjuaņam drīz vien piebiedrojās kapteinis no Dzjudzjaņas SDB, kurš bija ieradies motorlaivā, lai personīgi nodotu ziņojumu pulkvedim. Viņš blenza uz ieročiem vaļēju muti. Cjuaņa klātbūtne šeit jau liecināja par neparastiem notikumiem, bet ieroči viņa acu priekšā un helikopters uz Hsiņčovas salas beidzot lika viņam līdz galam aptvert notiekošā svarīgumu. Kopā ar Gjuaņu viņš devās uz kapteiņa tiltiņu, kur atlocīja un izklāja uz galda karti.

— Esam pārmeklējuši visu šo rajonu, — kapteinis sacīja, velkot ar pirkstu no Pojanhu un upes sateces gandrīz desmit kilometrus uz leju. Ja kāds būtu turējies pie peldošām atlūzām, mēs to jau būtu atraduši. Laikā, kad notika sadursme, pasažieri droši vien gulēja. Dažu kajīšu durvis ir iestrēgušas. Kuģis nogrima ļoti strauji, pulkvedi. Man liekas, lao ivai fnēs atradīsim tur iekšā, kur tie noslīka, nepaguvuši aizbēgt.

—       Cik ilgā laikā ūdenslīdēji varēs atvērt noslēgtās kuģa daļas?

Kapteinis paskatījās pulkstenī. — Paies vismaz stunda, līdz atvedīs nepieciešamos instrumentus. Pēc tam vēl stunda. Varbūt divas. 5Mēs nezinām, kas atradās laivā, kura pametusi kuģi.

—       Nē.

—       Cik liela tā bija?

—       Vīri to skaidri nav redzējuši. Bijis vēl pavisam tumšs. Bet šādos preču kuģos labākajā gadījumā ir tikai viena neliela laivele.

—       Pieņemsim, ka tajā atradās Jans Boda, viņa radiniece un lao wai. Tātad viens vīrietis, četras sievietes, zēns un trīs zīdaiņi. Vai tie visi varētu tajā ietilpināties?

—       Jā, bet ar grūtībām. Ar tādu kravu laiva viegli varētu apgāzties. Lai šķērsotu ezeru un tiktu līdz Dzjudzjaņai, viņiem būtu nepieciešams kaut kas lielāks.

—       Vai arī vajadzētu mērot šo ceļu divreiz. — Cjuaņs pētīja karti, pamazām aptverdams, kādu grūtību priekšā atrodas. Viņš bija pārliecināts, ka Jans Boda ir izbēdzis, ka šo pašu brīdi tas kopā ar lao wai dodas uz Dzjudzjaņu vai vēl tālāk uz dienvidiem — uz Naņčanu. Kopš sadursmes bija pagājušas četras stundas, pietiekami ilgs laiks, lai bēgļi būtu paguvuši šķērsot sateku divas reizes vai noīrēt lielāku laivu, vai nozust kādā no neskaitāmajām attekām, līčiem vai purvājiem ezeram piegulošajā rajonā. Turklāt nebija nekāda pamata pieņemt, ka tie palikuši uz ūdens. Abpus ezeram bija tik daudz visādu ceļu — automaģistrāle, kas savienoja Dzjfidzjaņu ar Naņčanu; simti mazāku ceļu, kuru tīkls aptvēra visu provinci un savienoja savā starpā ciematus. Bez tam eksistēja arī neskaitāmi zemesceļi, kas plūdu laikā atradās zem ūdens un viņa kartē nebija pat iezīmēti. Uz jebkura no šiem ceļiem varēja iekāpt autobusā, noķert taksometru vai pat noīrēt privātu automašīnu. Tātad bija bezgala daudz spraugu un caurumu, pa kuriem medījums varēja izslīdēt. Bet šobrīd raizēties nebija laika. Viņš nolēma vispirms pārmeklēt tuvāko apkārtni un tad koncentrēties uz Dzjudzjaņas-Naņčanas koridoru, kur Jana Bodas sabiedroto un līdzzinātāju varētu būt visvairāk.

Viņš ar pirkstu kartē apvilka daļu upes, — Pārmeklēt katru kuģi no šejienes līdz šejienei. Katru kuģi. Un visas zvejas un kravas laivas uz ezera — viņš paskatījās pulkstenī un ātri parēķināja — trīsdesmit kilometru rādiusā.

—       Mums nav tik daudz laivu un kuteru, lai to izdarītu.

—       Es nevēlos dzirdēt, ko jūs nevarat izdarīt. Dabūjiet papildspēkus no Vusjues!

—       Pat ja atbilde būtu pozitīva, tie nepagūs ierasties laikā, pulkvedi. Ceļā no turienes paiet divas stundas.

Cjuaņs zināja, ka tā ir taisnība. Jo tālāk no Pekinas vai Šanhajas, jo trūcīgākas kļuva vietējās pašvaldības. It īpaši tādā nabadzīgā provincē kā Dzjansi, kur policistu bija bez skaita, bet to tehniskais aprīkojums nožēlojams. — Es sazināšos ar viņiem pats, Un jūs dabūsiet visu, kas no turienes dabūjams. Līdz tam laikam ar savām laivām patrulējiet gar austrumu krastu, šeit. Ja vien es nekļūdos, viņi mēģinās doties uz kādu no šiem līčiem un atrast transportu, lai nokļūtu līdz Naņčanas autoceļam. Bloķējiet ceļus — šeit un šeit. Jāpārmeklē visi transportlīdzekļi.

—       Protams. — Kapteinis piekrītoši pamāja. Organizēt operācijas uz sauszemes bija daudz vieglāk nekā uz ūdens.

—       Vai jūsu cilvēki pārbauda visus prāmjus?

M Shi, pulkvedi, tieši tā, kā norādījāt, kad sazinājāmies pa radio. Tie atrodas Dzjudzjaņas pusē un Jandzi ziemeļu krastā, ja bēgļi mēģinātu mūs apvest ap stūri. Vīri tur nonāca pavisam drīz pēc avārijas. Esam pārbaudījuši visus pasažierus. Tur viņi nevarēja tikt cauri.

—       Ja vien neapsteidza policistus.

** Satiksme šorīt nebija dzīva. Esam runājuši ar prāmju apkalpi. Lao wai nav redzēti. Bērni arī ne.

Cjuaņs pamāja, taču apmierināts nebija. — Pārliecinieties, vai visu rajonu SDB abās ezera pusēs ir brīdināti. Izklaušiniet autobusu un kravas furgonu šoferus. Informējiet policijas virsniekus visā apkārtnē. — Tas bija apjomīgs uzdevums. Cjuaņs zināja, ka visvairāk varēja cerēt nevis uz policiju, bet uz ziņojumiem, kas katrā ziņā ieplūdis no lauku rajoniem, kur lieldeguņi sev pievērsīs vietējo ļaužu uzmanību. Tiem kaut kur parādoties, komentāri neizpaliks, un šos komentārus uztvers SDB modrās ausis. Neviens ārzemnieks nevarēja ilgi slēpties ziņkārīgu ziņotāju nācijas vidū, par to viņš bija pārliecināts.

Aizsmēķējis cigareti, viņš ielēja sev tēju no nerūsoša tērauda termosa, kuru vienmēr nēsāja līdzi. Protams, svaigs uzlējums garšotu daudz labāk, taču šeit tādu iespēju nebija. Viņš stāvēja pie kuģa reliņa un skatījās, kā divi vīri ar ķeksi pārmeklē pelēko ūdeni. Divas reizes tas iznira virspusē tukšs. Trešajā reizē uz āķa karājās sega. Koši sārta ar zilām puķēm. Bērna sedziņa. Viens no vīriem to atkabināja un iesvieda laivas dibenā.

Cjuaņs raudzījās pāri upei uz tās dienvidu krastu. Diena bija dūmakaina, bet jau tagad karsta un sutīga. Augšup pa straumi aizlidoja divi balti putni, ar spārnu galiem gandrīz skarot ūdeni. Cjuaņs apbrīnoja to precīzās kustības, grāciju un izveicību, ar kādu tie saskaņoja visniecīgāko virziena maiņu, it kā pa vienu neredzamu taku tos vadītu kāds sestais prāts. Abi reizē pēkšņi pagriezās uz dienvidiem un pazuda aiz kādas iespaidīgas klints, kas, it kā sardzē stāvot, slējās pār Pojanhu un upes sateku. — Kas tā par vietu? — viņš jautāja kapteinim.

—       Akmens zvans, pulkvedi.

—       A. Slavenais kalns. — Viņš te atradās pirmo reizi, taču bija dzirdējis nostāstu par klintīm, pret kurām atsitoties viļņi rada dīvainu, zvanam līdzīgu skaņu. Pirms simt piecdesmit gadiem visasiņainākajā no visiem asiņainajiem Ķīnas nemieriem Tāipinas dumpinieks Si Dakai, uzbrūkot no Akmens zvana, bija iznīcinājis dinastijas spožāko floti.

—       Kas tur tagad atrodas? — Cjuaņs jautāja.

Kalna pakājē ir dažādas alas un klints bluķi. Nekas īpašs. Virsotnē, kā redzat, uzcelta pagoda un svētnīca. Tur var nokļūt pa taku kalna aizmugurē, no Hukovas puses.

—       Vai jūsu vīri alas ir pārmeklējuši?

—       Tikai pavirši pārbaudījuši no šejienes redzamo krasta daļu, kā arī desmit kilometru garu joslu kā augšup, tā lejup gar upi. Viņi vēl nav atgriezušies.

Cjuaņs paņēma kapteiņa binokli un pētīja klintis. Varbūt viņš bēgļus pārāk augstu vērtēja. Šī bija ļoti piemērota vieta, lai paslēptos, atpūstos un plānotu tālākās gaitas. Ideāla vieta, no kuras iznīcināt dinastijas spēkus. — Izsauciet Hukovas SDB. Lai viņi atkārtoti pārmeklē kalnu. Katru alu. Katru klinti.

—       Tūlīt, pulkvedi.

Zeņs Kai aizvadīja dienu, ar saviem pasažieriem metot lokus pa ezeru. Viņš centās darīt tā, kā ĶSCA gide bija lūgusi, bet pasažieri nebija pretimnākoši. Par zvejošanu interesi izrādīja vienīgi zēns, un, lai gan viņš trīs reizes bija pārbraucis uz citu ezera rajonu un apstājies vietās, kur, kā viņš zināja, zivis gandrīz vai pašas lec laivā, zēns neko nenoķēra. Abas sievietes sēdēja, klusi sarunādamās, auklēdamas savus bērnus un gandrīz nepievērsdamas nekādu uzmanību Mei Linai, kura centās iekārtot viņas ērtāk. Par lao wai viņš neko nezināja un viņu sejas izteiksmes neprata lasīt, taču sievietes viņam šķita nomāktas un skumjas, un apkārtnei viņas pievērsa visai maz uzmanības. Valodu barjera, protams, izslēdza jebkādu sazināšanos, bet ne jau tur bija vaina. Viņas izturējās pieklājīgi, taču viņš sajuta, ka viešņām nesama kāda smaga nasta. Mei Lina pagatavoja bagātīgu maltīti, bet ēstgriba bija vienīgi zēnam. Sievietes pabaroja bērnus, bet pašas ēdienam tikko pieskārās. Ja vajadzēs viņas vest visu ceļu līdz ciemam un noskaņojums neuzlabosies, tas būs garš un nepatīkams ceļojums. Vajadzēja tomēr prasīt lielāku samaksu.

Viņš pašķielēja uz sauli. Bija nedaudz pāri diviem, laiks doties atpakaļ, lai satiktos ar gidi. Viņš ievilka zēna makšķerauklu, puika pats noņēma ēsmu un iemeta atpakaļ ūdenī. Zeņs nokāpa lejā un parāva starteri. Motors ierūcās, bet nepielēca. Viņš mēģināja vēlreiz. Akumulators bija spēcīgs un motors iegriezās, taču atkal nekā.

Viņš nolamājās. Šīs tehniskās ķibeles atkārtojās pārāk bieži. Atvēris pārsegu, viņš noliecās pār nepaklausīgo motoru un pārbaudīja vadiņus un savienojumus. Viss it kā bija kārtībā. Jāķeras vien atkal pie āmura. Viņš pamatīgi iebelza pa karburatoru vienreiz, tad drošības labad vēl vienreiz. Un no jauna rāva starteri. Motors paklausīgi iegriezās, bet nepielēca.

Nopūties un vēl spēcīgāk nolamājies, viņš ķērās pie maisaudeklā ietītiem instrumentiem. Izlicis tos uz klāja, viņs novilka kreklu un ķērās pie darba.

Policists no gong an ju pienāca tik tuvu, ka Jī Lina varēja saskatīt viņa acis, dzimumzīmi uz vaiga un sīkos sviedru pilienus uz pieres. Viņš piesardzīgi laipoja starp akmeņiem, ik pa brīdim apstādamies, lai atvilktu elpu un paskatītos apkārt. Reiz viņš paskatījās tieši uz to vietu, kur viņa stāvēja, bet vīnstīgas un citi staipekņi tik blīvi nosedza ieplaku klintī, ka viņš bēgļus nepamanīja. Kritiskajā brīdī Jī Lina aizturēja elpu un pieskārās Klēras rokai cerībā, ka pirkstu gali noraidīs brīdinājumu ievērot pilnīgu klusumu. Visu rītu un arī dienas vidū Keitija bija nemierīga un kaprīza, bet nu tikai pirms piecpadsmit minūtēm bija iemigusi. Ērti iegrozījusies Klēras labās rokas līkumā, viņa mierīgi dusēja un uz apkārt notiekošo nereaģēja.

Kad Sidao policistu ieraudzīja, tas jau atradās pavisam tuvu, jo bija nācis no dienvidiem, no ezera puses, kamēr viņu uzmanība bija pievērsta upei. Kapteiņa palīga brīdinošais čuksts lika sievietēm steigšus ierauties iedobē, kurā visi bija pavadījuši dienas lielāko daļu.

Policists skatījās lejup uz upi. Tad izvilka no kabatas cigaretes un vienu aizkūpināja. Pussmēķētajai cigaretei karājoties pār lūpu, viņš izstaipījās un, pagriezies tieši pret viņiem, atvilka bikšu rāvējslēdzi. Pēc tam ilgi urinēja zaļajā biežņā pie viņu kājām. Kapteiņa palīga seja nepauda nekādas emocijas; viņš bija tikpat kluss un nekustīgs kā klints, pie kuras viņš stāvēja, taču gatavs lēcienam, ja tas būtu nepieciešams. Klērai šķita, ka policists noteikti var saklausīt, kā dauzās viņas sirds. Jī Lina aizvēra acis un, koncentrējot gribasspēku, raidīja viņu prom.

Policists nopūtās, noskurinājās un aizvilka rāvējslēdzi. Tad samiedzās, jo cigaretes dūmi koda acīs. Izņēmis cigareti fio mutes, viņš domīgi un pamatīgi urbināja degunu. Pēc tam pieliecās un noslaucīja pirkstus krūma lapās. Atkal pagriezies pret upi, viņš ieraudzīja vienu no saviem kolēģiem, kurš nāca no otras puses, lejup pa kalnu uz liedaga pusi. — Hei! — viņš iesaucās un māja ar roku. Tad devās tam pretī.

Klēra trīcēja pie visām miesām un sāka šņukstēt. Jī Lina paņēma no viņas Keitiju un palīdzēja apsēsties. Policisti vēl gandrīz pusstundu ložņāja pa nogāzi zem viņiem, tad pazuda aiz klintīm austrumu pusē. Jī Lina paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz pusčetri. Vajadzēja pasteigties. Viņa bija gribējusi vest tos apkārt kalnam un cauri Hukovai, bet, redzot policistus, nolēma šķērsot kalna pakāji bez ceļa, lai nevajadzētu nevienu satikt.

Sidao balstīja Klēru no vienas puses, Jī Lina no otras, un tā viņi virzījās uz priekšu pa klinšainajām nogāzēm un biezokni. Ērkšķainie krūmi saskrāpēja sejas, uzplēsa drēbes. Vēl divas reizes viņi redzēja policistus, kuri pārlūkoja krastu zem viņiem. Sagūluši krūmos, viņi nogaidīja, līdz briesmas bija garām, tad virzījās uz priekšu tik ātri, cik vien sarežģītajos apstākļos tas bija iespējams. Dienvidu virzienā viņi nogāja gandrīz divus kilometrus, līdz Hukovas doks vairs nebija saredzams.

Kad viņi nonāca zīdkoku audzē pašā nogāzes augšā, tieši virs tās vietas, kur vajadzēja tikties ar zvejnieku, pulkstenis bija četri. Krasts kā uz vienu, tā otru pusi izskatījās gandrīz tukšs. Dažas no iepriekš redzētajām zvejas laivām bija atgriezušās, un zvejnieki darbojās ap tīkliem. Žeņa laivas nekur nebija. Kādā brīdī Jī Lina redzēja, kā policijas kuteris aptur mazu zvejas laivu. Viņai sarāvās sirds. Ja viņi pārmeklē katru laivu, Žeņs vai nu tiks noķerts, vai arī izvairīsies no šā rajona. Četros trīsdesmit viņa sev iegalvoja, ka Žeņs kavējas tāpēc, ka viņam nav pulksteņa, kaut arī sirds dziļumos zināja, ka māna sevi. Pētot saulē mirgojošo ūdens klaidu, viņa piemiedza acis. Visi vēroja ezeru un gaidīja.

Jī Lina bija bezgala izsalkusi. Bez karsta ūdens nūdeļu koncentrātu nevarēja sagatavot, tāpēc viņa atvēra sardīņu kārbu. Klēra, ieraugot zivis eļļā, sarauca degunu un atteicās. Kapteiņa palīgs gan kāri ēda. Par abiem viņi iztukšoja trīs kārbas.

Lai kādus garus Žeņs lādēja, lai kādus dievus piesauca, lai kādus epitetus veltīja savam motoram, lai ko solīja un lai kā draudēja, tas nebija atdzīvināms. Trešā pēcpusdienas stunda atnāca un pagāja; klaudzēja uzgriežņu atslēgas, un sviedri lija aumaļām. Viņš sāka pārbaudīt un skalot cilindrus, lai būtu drošs, ka nekur nav aizsprostojumu. Pusčetros karburators, sastāvdaļās sadalīts, gulēja uz klāja. Gaisa vārsti, difiizori, regulējošās skrūves, pludiņi: viņš pārbaudīja katru atsevišķi, izpūta katru atveri un visas detaļas rūpīgi noslaucīja krekla stērbelē.

Viena no lao ivai sievietēm pabāza galvu pār lūkas malu, norādīja uz pulksteni un kaut ko teica. Sejai paužot atvainošanos, viņš ar žestu norādīja uz radušos problēmu. — Ma shhnghao, — viņš teica, daudzsološi smaidīdams. — Drīz tas darbosies. Vēl ir laiks. — Pacietīgi viņš visu atkal samontēja kopā, tad no korķa loksnes rūpīgi izgrieza jaunu paplāksni.

—           Esam pabeiguši vraka apskati, pulkvedi, ziņoja SDB virsnieks. — Mūsu ūdenslīdēji ir atvēruši un pārmeklējuši visus kuģa nodalījumus. Atrastas trīsdesmit astoņas kastes ar ieročiem. Vairāk nekā seši simti šaujamo.

Ieroči Cjuaņu neinteresēja. Un līķi? viņš strupi noprasīja.

—   Domājam, ka ir atrasti seši.

— Domājam?

—          Tie… Tur bija atsevišķas ķermeņu daļas. Kamēr ārsts nav devis savu slēdzienu, mēs varam izteikt tikai minējumus. Bet viens no tiem, kura ķermenis nav saplosīts, atbilst Jana Bodas aprakstam.

—   Un lao wai?'

—   Nav atrasti ne tie, ne bērni.

—   Kāda ķīniete?

—   Nē. Spriežot pēc apģērba, tie visi ir kuģinieki.

—          Jūs sakāt, ka viens varētu būt Jans Boda. Vai pie viņa atrasti kādi dokumenti?

—  Jā, pulkvedi, bet vārds nesaskan. Virsnieks nolasīja kādu vārdu; Cjuaņam tas neko neizteica. Mēs, protams, mēģināsim noskaidrot. Jau ir paņemti pirkstu nospiedumi.

—          Pārvediet viņu uz Dzjudzjaņu, Cjuaņs pavēlēja. Viņš vēlējās pats apskatīt līķi, jo bija redzējis Jana Bodas dang hn pievienoto fotogrāfiju. Un pamatīgi izpētījis viņa seju. Lai kādi būtu dokumenti, šo cilvēku viņš pazīs.

Cjuaņs apsvēra stāvokli. Tātad laivā bija aizbēguši lao wai un gide Jī Lina. Viņu līķus upes lejtecē velti meklēt. Bet, ja atrastais tiešām ir Jans Boda, tad pārējie vairs nevarēs izmantot viņa resursus un viņa kriminālo draugu atbalstu. Lai arī Cjuaņs neapšaubīja gides attapību, instinkts teica, ka bēgļi vēl arvien atrodas tepat tuvumā.

Viņš pacēla telefona klausuli un izsauca Hukovas SDB.

Piecos Jī Lina nolēma, ka Žeņs neieradīsies. Laivu uz ezera palika arvien mazāk. Visi zvejnieki bija atgriezušies savās nakšņošanas vietās. Tikai paretam kāda mazāka laiva izbrauca pa kanālu ezera sašaurinājumā. Katru pusstundu garām aizgāja prāmis, kas savienoja Hukovu ar ceļu uz Dzjudzjaņu. Aizritēja vēl pusstunda, un viņa saprata, ka jāpieņem kāds lēmums. Varbūt noīrēt vēl otru zvejas laivu un doties uz Joulaņu? Bet viņai šķita, ka iespējas būtu lielākas, ja varētu nokļūt Dzjudzjaņā. Viņa atcerējās, ka tur dzīvo viens no tēvoča draugiem, kura vārdu viņš bija uzrakstījis uz papīra lapiņas. Varbūt Jans Boda, palicis viens, mēģinās nokļūt pie viņa. Un ari viņai pašai pilsētā bija draugi, pie kuriem varētu atrast pajumti.

Viņa nožēloja, ka no rīta ar zvejnieku nebija vienojusies citādi. Plānā, kas tobrīd likās saprātīgs, tagad viņa saskatīja daudz vāju vietu. Nebija zināms, kas noticis ar abām amerikānietēm, viņas droši vien pārdzīvo lielas bailes. Jī Lina saprata, ka nav bijusi uzdevuma augstumos.

Šidao paskatījās pulkstenī. — Tavs zvejnieks nerādās, — viņš, pacietību zaudējis, teica. — Mēs nevaram ilgāk gaidīt.

Viņa negribīgi pamāja ar galvu. Kapteiņa palīgs piekrita, ka prātīgākais būtu doties uz Dzjudzjaņu. Lielā pilsētā bija vairāk anonimitātes, pūlī lielāka drošība, jo tur pat lao ivai nepievērstu sev tik daudz uzmanības. Viņi nolēma, ka visdrošāk būtu šķērsot ezeru laivā. Pa šo laiku jau visi rajona zvejnieki būs brīdināti par bēgļu varbūtējo klātbūtni, tāpēc lūgt viņu palīdzību būtu riskanti, un prāmjus noteikti uzmanīja. Tā nu Sidao devās pēc laivas, kuru bija atstājis pie Hukovas doka daudzu citu līdzīgu laivu vidū. Laivai nebija nekādu uzrakstu, kas liecinātu par piederību Pavasara puķei. Ja arī policija to meklēja — par ko varēja nešaubīties —, tur to pamanīt būtu grūti.

Tiktāl kapteiņa palīga aprēķins bija pareizs. Policija nevarēja zināt, ka šī konkrētā laiva te agrāk nav stāvējusi. Bet doka uzraugs, pļāpīgs, sirms večuks, kurš gāja saliecies un pārdeva benzīnu un dīzeļdegvielu kuteriem, un pazina katru laivu un katru zvejnieku, kurš piestāja Hukovā, gan to zināja. Tikai vietējie atstāja laivas tur, kur savējo bija piesējis Šidao. Svešinieki, kuriem gadījās iegriezties Hukovā, izmantoja citu doku, to, kas upes pusē. Uzraugs par šo laivu jau bija ieminējies četriem dažādiem cilvēkiem, kad ziņa sasniedza SDB. No turienes tika atsūtīts privātās drānās ģērbies policists, lai iztaujātu večuku, kurš pakalpīgi parādīja svešo laivu un turpināja mēļot par šim gadalaikam dienvidos neparasti spēcīgajām lietusgāzēm, kas jau tagad lika ezera līmenim celties. Policists apskatīja laivu. Viņam tā šķita nenozīmīga, tomēr par redzēto viņš ziņoja priekšniecībai. Sekoja pavēle gaidīt un novērot. Aizņēmies no uzrauga makšķeri, viņš izmēģināja laimi vietā, kuru večuks norādīja. Pēcpusdienā nāca un gāja dažādu laivu īpašnieki. Makšķernieks tos uzmanīgi vēroja, taču neviens netuvojās aizdomīgajai laivai. Taču policistu tas itin nemaz nesatrauca. Gaidīdams viņš jau bija noķēris trīs zivis.

Pulkstenis bija gandrīz seši, kad tuvojās vēl viens vīrs. Tas nesteidzīgi soļoja pa doku un pieklājīgi apjautājās, kā makšķerniekam ķeras. Policists smaidot norādīja uz ūdenī nolaisto auklu, kurā bija uzvērtas viņa trīs zivis. Šidao pasmējās un pamāja ar roku. Iekāpis laivā, viņš to atsēja, iedarbināja motoru un izbrauca ezerā. Abus Šķīra ne vairāk pa desmit metriem, kad policists, savu lomu aizmirsis, satraukts ieslēdza rāciju.

Kad sāka krēslot, Jī Lina uzlika Klērai galvā salmu cepuri un aplika ap pleciem lakatu. Viņām vajadzēja šķērsot klajo nogāzi līdz vietai liedagā, kur tikko bija piestājusi kapteiņa palīga vadītā laiva. Abas, turēdamās cieši kopā, steidzās lejup un, izgājuša® no koku aizsega, jutās kailas un neaizsargātas. Jī Lina vēroja ezeru. Tajā bija palikušas tikai nedaudzas laivas. Zvejnieki viņa nodomāja. Vai gan tie zvejo arī tumsā? Pretējā krastā iemirdzējās kāda maza ciemata ugunis. Viņa sasprindzināja redzi, lai strauji biezējošā krēslā atšķirtu apkārtnes objektus. Lai kur viņa skatījās, visur kaut kas it kā kustējās, it kā draudēja. Ar prātu viņa saprata, ka vainīgi saspringti nervi, taču vieglāk no tā nekļuva.

Pēc šķietami bezgalīgā gājiena viņas beidzot sasniedza laivu. Sidao to aši apgrieza, un viņi devās dziļāk ezerā. Visi atviegloti uzelpoja, it kā draudīgās ēnas būtu attālinājušās. Kaut ari ezers bija tikpat klajš kā krasts, te viņi jutās drošāk; laivām neviens īpašu uzmanību nepievērsa.

Kapteiņa palīgs uzņēma kursu uz dienvidiem no prāmja piestātnes ar nodomu noslēpt laivu kādā no rietumu krasta mazajiem līcīšiem. Viņš gribēja atrast vietu, kur sievietes varētu paslēpties, bet pats ar taksometru vai autobusu doties uz Dzjudzjaņu. Tur mita vairāki Jana Bodas draugi, un vienam no tiem piederēja veseli seši taksometri. Vienā no tiem viņš atgriezīsies pie ezera, savāks sievietes un bērnus, un nakti visi pārlaidīs Dzjudzjaņā. Pa to laiku viņš mēģinās sazināties ar Jana Bodas partneri Vuhanā, cilvēku, kuram pēc Jana Bodas ieceres vajadzēja sagādāt armijas kravas mašīnu un paslēpt tajā lao wai, ceļojot pa sauszemi uz dienvidiem. Ja viņam izdotos saistīties ar šo cilvēku un visu izkārtot, viņš pavadītu Jī Linu līdz pat mašīnai. Ja ne, viņiem jāšķiras. Pat Jans Boda no viņa vairāk nebūtu prasījis, un viņš zināja, ka ir neprāts pakļaut sevi vēl lielākām briesmām, nekā viņš to jau bija darījis, ceļojot ar tik acīs krītošu personu kā Klēra.

Sidao stūrēja laivu taisni uz priekšu, vērodams, kā no rietumu krasta mirgodams atiet prāmis, apmet loku un dodas šīs dienas simtajā reisā pāri ezeram. Uz priekšu sakumpis, viņš bija nervozs un sasprindzis. Vēl desmit minūtes, un viņus ietīs tumsa. Un vēl pēc desmit minūtēm viņi izkāps rietumu krastā un būs drošībā.

Ātrlaivas spēcīgo dzinēju troksni visi izdzirdēja vienlaikus, jo pat no tāluma tas bija skaļāks par viņu pašu piekaramo motoru. Laiva, kuras gaišais priekšgals tumsā jau bija redzams, strauji tuvojās no ziemeļaustrumiem. Sidao nevarēja saskatīt nekādus uzrakstus, nedz arī noteikt laivas tipu, bet ātrā gaita viesa viņā visdrūmāko paredzējumu. Viņš mēģināja izspiest no sava puszirgspēka motora visu, uz ko tas bija spējīgs, bet tās bija veltas pūles.

Ātrlaiva devās taisni šurp. Kapteiņa palīgs mainīja kursu, izdarot pagriezienu uz rietumiem, ja gadījumā otrs stūrmanis viņus gluži vienkārši nebūtu pamanījis, taču tūlīt tika mainīts arī otras laivas kurss. Izskatījās, ka tā uztrieksies viņiem virsū. Līdz krastam vēl bija vairāk par puskilometru. Izbēgt nebija nekādu izredžu.

Jī Lina jautājoši viņā paskatījās. — Varbūt tā dodas izpriecas braucienā, — viņa bez pārliecības sacīja. Jau pēc mirkļa viņus apžilbināja prožektora spožā gaisma. Tā staru kūlis tika pavērsts tieši pret viņiem. Ātrlaiva samazināja ātrumu. Skaļrunī atskanēja spiedzīga balss. — Ting xih! Tūlīt apstādiniet laivu! Uzrādiet dokumentus!

Ieroču Šidao nebija, bēgšanas iespēju arī ne, un to, kā vēl šorīt viņš bija juties ūdenī, kur gandrīz dabūja galu, aizmirst nevarēs nekad. Ja arī viņš prastu peldēt, tā nebūtu izeja, jo nebija jau kur paslēpties. Visapkārt klajš ūdens, un viņi bija notverti prožektora gaismas strēlē kā zaķi uz šosejas. Viņš izslēdza motoru. Jāgaida, kamēr ātrlaiva pienāks blakus, un tad, ja palaimēsies, varbūt varēs uzbrukt vīriem tajā. Viņam nebija ko zaudēt.

Ātrlaiva gar priekšgalu apgāja viņiem apkārt, visu laiku žilbinot spožajā gaismā. Apmetusi pilnu loku, arī tā ieslēdza motoru tukšgaitā. Klēra sakumpa uz priekšu, slēpjot seju zem salmu cepures un Keitiju zem lakata.

Jī Linai rīkli aizžņaudza bailes. Viņa saprata, ka veiksmei pienācis gals.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Laiks nezeliqi ritēja uz priekšu. Laiku pa laikam Zeņs atkal mēģināja iedarbināt motoru, taču velti. Pienāca Alisona, lai paskatītos, ko zvejnieks dara. Redzētais sadzina viņai asaras acīs. — Motors ir izjaukts, — viņa ziņoja Rutai, kura sev visai neraksturīgā veidā likās pārāk satriekta, lai atbildētu ar joku. Abas bezpalīdzīgi sēdēja, gaidīja un klausījās.

Bija gandrīz pieci, kad melns dūmu mākonis ievadīja slima motora aizsmakušo gārgšanu. Taču pēc krakšķiem, burkšķiem un tarkšķiem tas beidzot sāka darboties. Izvēmis smirdīgu dūmu mākuļus, motors uzņēma vienmērīgu ritmu un izklausījās tā, ka beidzot varētu izkustināt laivu no vietas. Alisona un Ruta bija tā satraukušās, ka klusībā lūdza Dievu, kamēr laiva pukšķināja pa ezeru uz ziemeļaustrumiem. Noliktā satikšanās bija nokavēta, taču abas cerēja, ka Jī Lina un Klēra viņas vēl tomēr gaidīs. Tam vajadzēja tā būt. Nekāds cits variants nebija iedomājams.

Kādā brīdī Zeņs ieraudzīja policijas patruļkuģi, kurš bija noenkurojies blakus citām laivām. Ar rokas mājienu likdams sievietēm pazust kajītē, viņš turpināja uzņemto kursu. Attālums bija par lielu, lai noteiktu, vai kuģī ir kāda dzīva dvēsele.

Liedags Hukovas pusē vairs nebija tālu. Zeņs meta lielu loku, bet krastā negāja. Visi pētīja nogāzi cerībā kaut kur ieraudzīt Jī Linu.

Ruta samiedza savas tuvredzīgās acis un jautāja Alisonai: Vai tu viņas redzi?

—       Nē, — Alisona atteica klusām, slēpdama bailes, kuras juta. — Tailer? Vai vari ko saskatīt?

. — Nē—e, — viņš vienaldzīgi novilka. — Vai drīkstu vēl pamakšķerēt, kamēr gaidām?

Bet Zeņs bija piesardzīgs un gaidīt negrasījās. Viņš devās uz rietumiem, tad pagriezās uz dienvidiem, līdz varēja būt drošs, ka

nevienam vērotājam no krasta laiva vairs nav redzama, tad pagriezās uz ziemeļaustrumiem un vēlreiz tuvojās norunātajai vietai. Redzamas bija tikai viņa draugiem piederošās zvejas laivas, kuru tuvumā viņš mēdza nakšņot.

Un atkal Alisonas atbilde Rutai bija tā pati. Nē, viņa sacīja, sirdij sažņaudzoties. Tur neviena nav.

Zeņs nevilcinājies sagrieza stūri, taču šoreiz vairs nemeta loku atpakaļ. Laiva aizpukšķināja tieši uz dienvidiem.

—       Lūdzu, brauciet atpakaļ, — Alisona lūdza, norādot uz Hukovu. — Pagaidīsim vēl mazliet. Tikai šo pēdējo reizi.

Zeņs papurināja galvu. Ķibele ar motoru, protams, bija nepatīkama, taču gides norādījumus viņš bija labi iegaumējis. — Joulaņa, — viņš atbildēja, rādīdams virzienu un mādams ar galvu, un uzsmaidīdams savu visgaišāko smaidu, lai kaut drusku uzjautrinātu nelaimīgos pasažierus. Tad Alisonai pievienojās arī Ruta, un abas sievietes žestikulēja un lūdzās, un vervelēja kaut ko savā svešajā mēlē. Zeņs saklausīja satraukumu viņu balsīs, taču stūri viņa rokas nepagrieza. Saule rietēja, milzīgā bumba zeltaini kvēloja, cauri dūmakai pieskardamās kalniem, kas slējās gar ezeru. Viņš priecājās par skaistumu un mēģināja par to ielīksmot ari savas viešņas. Viņas uz to pusi pat nepaskatījās.

Mei Lina viņām līdzjūtīgi uzsmaidīja. — Cha?—viņa teica. Tēju?

Alisona dziļi ievilka elpu un vairs nepūlējās valdīties. Apskāvusi Rutu, viņa notrausa no vaiga asaru.

Zeņam Kai atkal bija jāprāto, kas gan tā nomāca lao tvai. Nebija nekāda pamata aizdomām, ka gide būtu mele, taču viņš neticēja, ka vainīgi ir tikai nepareizi' papīri, kā viņa bija skaidrojusi. Cilvēki, kurus viņš pazina, papīru dēļ tā neuzvestos.

Pavisam drīz viņš gatavojās apstāties uz nakti un izmest enkuru krabju tīklu tuvumā pie rietumu krasta, kur ūdens bija sekls un parasti rāms. Tīkli piederēja kādam viņa draugam, kurš pa nakti tur nemēdza uzturēties. Zeņs zināja, ka tur neviens viņus netraucēs.

Uz ezera pavadītie gadi bija darījuši viņu tālredzīgu, tā ka avīzi vajadzēja turēt izstieptā rokā, lai salasītu pat lielo druku, bet, skatoties tālumā, viņa acis bija asas kā vanagam. Ar šīm vērīgajām acīm viņš ieraudzīja laivu ilgu laiku pirms kāds cits to spēja saskatīt un pēc tās apveida vien jau zināja, kam tā pieder.

Policija. Laiva nāca no rietumu krasta virzienā uz viņa labo bortu. Tā negāja ar pilnu gaitu, bet uzņemtais kurss rādija, ka abu laivu ceļi krustosies. Zeņam saļodzījās ceļi. Pa visiem zvejnieka gaitās aizvadītajiem gadiem viņš policiju bija redzējis pavisam reti, par aizturēšanu nemaz nerunājot. Bet nu bija skaidrs, kas drīz vien notiks.

Šoreiz viņu apturēs. Un tikpat skaidrs bija arī tas, ka par to jāpateicas lao wai. Prāts darbojās strauji. Vajadzēja izšķirties. Viņš varēja tos vai nu paslēpt, vai nodot policijai.

Zeņs Kai nebija likumpārkāpējs. Kopš tās dienas, kad ceturtajā klasē vajadzēja atbildēt par izsistu logu, no nepatikšanām viņš bija pratis izvairīties. Tomēr nekādas siltās jūtas pret varas pārstāvjiem viņš neloloja. Gide bija labi samaksājusi. Uz īsu brīdi gan pavīdēja doma, ka prātīgāk būtu bijis viņas lūgumu noraidīt, nepakļaujot riskam ne sevi, ne sievu. Bet šī atziņa nāca par vēlu. Kas darīts, darīts, un viss, ko viņš zināja par policiju, ļāva secināt, ka, lai kāda būtu taisnība, viņa likteni izlems atbildīgā policijas darbinieka garastāvoklis un ka nekas, ko viņš varētu teikt savai aizstāvībai, netiks ņemts vērā.

Tātad atlika tikai viena iespēja.

—       Mei Lina! — viņš iesaucās. — Jing cha!

Cjuaņs Jī Dzjudzjaņas viesnīcā' beidza izbaudīt nesteidzīgu maltīti, kurā bija mielojies ar zobenzivi karija mērcē. Pēcpusdienas lielākā daļa bija pagājusi, pūloties mīkstināt neglīta, dzelzceļa stacijā notikuša incidenta sekas. Trīs holandiešu pāri ar tikko adoptētiem bērniem bija vēlējušies kāpt Naņčanas ekspresī. Kāds pārcentīgs, jauns policists, redzot ārzemniekus ar ķīniešu bērniem, izrāvis automātu un draudīgi pavērsis to pret pārbiedētajiem ceļotājiem. Histēriski kliegdams un turēdams tos uz grauda, viņš pavēlējis visiem likties guļus uz stacijas grīdas. Viena no sievietēm noģībusi un ar galvu atsitusies pret solu.

Pagājusi gandrīz stunda, līdz viņai sniegta mediķu palīdzība, un pēc tam vēl pusstunda, iekams pārbiedētie holandieši atbrīvoti. Cjuaņs jau tagad varēja iedomāties, kāda vētra brāzīsies pār viņa galvu«, kad Holandes valdība būs paudusi savu pamatoto sašutumu.

Cjuaņs zināja, ka varēs uzskatīt to par lielu veiksmi, ja izdosies novērst līdzīgus iespējamus incidentus visā Austrumķīnā. Atbaidīt tūristus ar šo vajāšanas operāciju viņš vēlējās vismazāk.

Cjuaņs personiski atvainojās sasutušajiem tūristiem un parūpējās, lai pāridarījums tiktu kompensēts ar Ķīnas valdības apmaksātām istabām Naņčanas viesnīcā. Attiecīgo summu, protams, atvilks no policista algas. Jaunais cilvēks par savu kļūdu maksās astoņus mēnešus, bet cerams, ka citu reizi, kad tam būs darīšana ar aizdomās turētas personas aprakstu, viņš pievērsīs uzmanību tādiem sīkumiem kā dzimums un vecums, pirms ķersies pie ieroča.

Cjuaņs bija tikko pasūtījis tēju, kad iezvanījās telefons. Izņēmis to no ādas apvalka, viņš izstiepa antenu. — Weit

Zvanīja majors Ma no Nankinas. — Es šorīt aizsūtīju policistu uz ministriju pēc nolaupīto bērnu dokumentiem, viņš sacīja. Tie nebija atrodami.

—       Kā tā?

—       Biroja direktors mūsu cilvēkam skaidrojis, ka laikam notikusi kļūda un dokumenti aizsūtīti atpakaļ uz Tieslietu ministriju. Ar dažām adopcijas lietām tā patiešām nodarbojas, tāpēc devu pavēli tās pārbaudīt. Arī tur dokumentu nebija. Meklējot pagāja gandrīz visa diena, bet policists bija sameklējis kurjeru, kurš no rīta ar velosipēdu vedis dažādus dokumentus no vienas ministrijas uz otru. Viņa reģistrācijas žurnāls rādīja, ka meklēto lietu starp tiem nebija. Vai nu Civillietu pārvalde tās kaut kur nobāzusi, vai arī kāds tās paņēmis.

Cjuaņs pārdomāja dzirdēto. Kam gan būtu vajadzīgi šādi dokumenti? Un es nesaprotu, kāds tam varētu būt sakars ar mūsu amerikāņiem, viņš sacīja. — Te drīzāk iejauktas abas ministrijas, nevis bēgļi.

—       Piekrītu, Cjuaņ Jī, bet vispirms kāds Civillietu pārvaldes ierēdnis mums ziņo, ka atdoti nepareizi bērni, un tagad pazūd to dokumenti. Izskatās, ka tur slēpjas kas vairāk nekā tiksi nolaidība vai nejauša sakritība.

~ Iespējams, taču nav izslēgts, ka lietas vēl arvien guļ uz kāda rakstāmgalda zem futbola žurnāliem.

—       Civillietu pārvaldē mūsu cilvēka klātbūtnē visas lietas tika pārbaudītas divas reizes. Meklēto dokumentu tur nav.

Cjuaņs bridi padomāja. — Vai visi bērni nāca no vienas patversmes?

—       Jā. No trešā Bērnu labklājības institūta netālu no Sudžovas.

—       Direktoram taču droši vien ir dokumentu kopijas, neh? Viņš varētu ieviest šajā jautājumā skaidrību.

—       Acīmredzot viņš pa dienu bijis šeit, Nankinā, un uzturējies ministrijā. Esmu jau devis pavēli Sudžovas policijai viņu pēc atgriešanās nopratināt.

—       Hao. — Cjuaņs beidza sarunu. Bija atgriezies viesmīlis ar tēju un lēja to tasē, kad no jauna zvanīja telefons.

—       Pulkvedi Cjuaņ, te kapteinis Liu Hui. — Tas bija Hukovas SDB priekšnieks, un viņa balss aiz satraukuma skanēja spalgi. — Tie ir mums rokā!

Cjuaņa pirmais impulss bija bailes, ka tā varētu būt vēl viena groteska kļūda līdzīga incidentam ar holandiešiem. — Kas īsti ir jums rokā, kaptein?

—       Te man ir viņu papīri, pulkvedi. — Uz brīdi iestājās klusums, kamēr kapteinis izklāja dokumentus sev priekšā uz galda. — Piedodiet, kungs… tātad: Jī Lina, viņš teica. No Dzjansu provinces. Cjuaņs krēslā saliecās uz priekšu. Un Šidao Jins no Hubejas. Cjuaņam šis vārds bija svešs. Viņš pieņēma, ka tas varētu būt kāds no kuģa ekipāžas.

—       Vēl kāds?

—Jā, ser, — kapteinis teica, labāko kumosu pataupījis beigām. Šo vārdu viņš pats pirms zvanīšanas bija salīdzinājis ar policijas meklējamo personu sarakstā minētajiem. — Kamerona Klēra, — viņš sacīja. — No Kolorādo. Amerikas Savienotās Valstis. ASV.

—       Jūs sakāt, ka tie saņemti ciet? Vai pats esat tos redzējis? Kur?

—       Pirms pusstundas viņus pamanīja laivā uz Pojanhu. No ezera austrumu krasta viņi devās uz rietumiem. Tas vīrietis, Šidao, izrādīja pretestību. Viņš ir guvis nopietnus savainojumus un ievietots slimnīcā. Sievietes atrodas šeit, Hukovas SDB telpās. Es tikko viņas redzēju. Ak, jā, amerikāniete bija kopā ar bērnu. Tas nogādāts Hukovas Sabiedriskās labklājības institūtā.

—       Un pārējie amerikāņi?

—       To vēl nav, ser. Mēs turpinām meklēšanu. Operācijā piedalās trīsdesmit vīri, tie pārmeklē purvājus un līcīšus abās ezera pusēs.

Acīmredzot bēgļi gaidījuši tumsas iestāšanos un mēģinājuši šķērsot ezeru divās grupās.

-* Tūlīt būšu pie jums. — Cjuaņs piecēlās un, tēju aizmirsis, nosvieda uz galda juaņu žūksni. Dodamies uz durvīm, viņš īsu brīdi ļāvās panākumu eiforijai. Lai arī viceministrs pauda neapmierinātību, Cjuaņa uzsāktās medības ilga tikai nepilnas divas dienas, un jau tagad tīkls sāka pildīties. Bet, gods kam gods, lao wai izrādījās gudrāki, nekā viņš bija domājis. Sākot meklēšanu, viņš bija cerējis tos aizturēt jau dažu stundu laikā. Prasmi tik ilgi izvairīties no policijas varēja uzskatīt par ievērojamu sasniegumu.

—       Hei, zvejniek! — Mazā divvietīgā policijas laiva samazināja ātrumu, un stūrmanis to piesardzīgi vadīja arvien tuvāk, līdz tā atdūrās pret vecajām, gar Zeņa Kai laivas malām piekārtajām riepām. Motors noklusa, un priekšā sēdošais policists pasvieda Zeņam virvi, kuru tas aptina ap koka kluci priekšgalā, tā savienodams abas laivas. — Kā ķeras? — policists apjautājās. Viņš bija ģērbies haki krāsas biksēs un īspiedurkņu kreklā, ko rotāja Džjansi provinces policijas emblēma.

—       Sūdīgi, — Zeņs atbildēja, plati smaidīdams. — Par daudz zvejnieku, par maz zivju. — Mei Lina stāvēja kajītes durvīs un sveicinot māja ar roku. Policists, atņemdams sveicienu, pamāja pretī. Tad spēra soli pāri spraugai starp abām laivām. Stūrmanis palika sēžam savā vietā.

—       Laikam pārbaudāt, vai nezvejojam ar elektriskajiem tīkliem? — Zeņs ierunājās. Tieši šo tīklu meklējumos mēdza notikt pēkšņas pārbaudes uz ezera. Tos drīkstēja lietot tikai upēs, bet nekādā gadījumā ne Pojanhu ezerā. — Ar tiem mans loms būtu citāds, tad varētu arī pusdienās uzaicināt. Bet, kā redzat, esmu tukšā.

Policists papurināja galvu. — Nē. Es meklēju lao wai.

Zeņs, pašam negribot, nervozi iesmējās*—Lao wat? Valdība laikam domā, ka mēs te Pojanhu tagad ķeram lao wai?]a\i pie tiem pašiem krabjiem nav viegli tikt.

Policists nosmējās. — Tā mums pavēlēts. Jāpārbauda visas laivas. — Taču viņš negrasījās ieiet kajītē, lai to pārmeklētu. Noņēmis cepuri un pieri slaucīdams, viņš apsēdās uz margapmales.

No kajītes iznāca Mei Lina ar termosu un četrām porcelāna tasēm. Jums jāiedzer tēja ar mums kopā, — viņa pieklājīgi sacīja.

Policists pateicoties kaut ko noņurdēja. Tad uzsauca savam pāriniekam:?lf Ghd?—ЈЈas papurināja galvu. Atzvēlies savā sēdeklī, rokas aiz galvas sakrustojis, kājas pret instrumentu paneli atbalstījis, viņš izmantoja iespēju brīdi nosnausties.

Viņi dzēra tēju un tērzēja par laiku, kamēr pār ezeru pamazām nolaidās krēsla. Policists stāstīja, ka ezera dienvidu galā, Naņčanas tuvumā, esot gaidāmas spēcīgas vētras. Sajā gada laikā vētras pārvietojās ātri, paaugstinot ūdens līrheni ezera un appludinot apkārtējos laukus. Zeņam visbīstamākie bija stiprie vēji. Seklo ezera ūdeni tie spēja sakult tādos viļņos, kas zvejas laivu viegli varēja apmest uz sāniem. — Jācer, ka tik tālu uz ziemeļiem tās neatnāks, — Zeņs sacīja. — Vismaz šomēnes ne.

Policists nesteidzās. Iztukšojis tasi, viņš to pastiepa Mei Linai, kura, to pildīdama, pameta skatienu uz vīru. Viņas acis pauda lūgumu ātrāk tikt vaļā no šiem nevēlamajiem viesiem. Bet Žeņs to nevarēja izdarīt, jo baidījās radīt aizdomas. Policists skaļi strēba tēju un pļāpāja par visu un neko.

Beidzot viņš piecēlās kājās, un abi nodomāja, ka nu beidzot ciemiņš dosies prom. Zeņs piecēlās kopā ar viņu. — Gaidīsim atkal citu reizi, — zvejnieks pieklājīgi sacīja.

—       Paldies par laipnību. Un tagad es gribu redzēt jūsu reģistrācijas papīrus un zvejas atļauju.

—       Tūlīt atnesīšu, — Mei Lina pakalpīgi pagriezās, lai dotos kajītē.

—       Es iešu līdzi, policists sacīja un caur bīdāmajām durvīm sekoja viņai.

Laiva bija būvēta no koka. Tās korpusu veidoja gari priežu baļķi. Klāja centrā slējās būdai līdzīga kajīte, patvērums Žeņam un Mei Linai, kuri uz ūdens pavadīja desmit mēnešus gadā. Lāpāmie tīkli un izmazgātā veļa karājās uz bambusa kārtīm.

Kajītē tikko varēja izslieties taisni. Jumts bija velvēts un veidots no astoņās ūdeni necaurlaidīgās plāksnēs sastrādāta bambusa. Visas plāksnes bija kajītes platumā, izvietotas pamīšus un iestiprinātas sienas gropēs. Tas bija asprātīgs risinājums, jo ļāva jumtu sabīdīt, paverot zvaigžņotas debesis, vai aizvērt lietus laikā. Laivas priekšgalā

jumts veidoja nojumi, zem tās atradās sols, uz kura Žeņs sēdēja, stūrējot laivu. Tieši zem stūres rata esošais panelis nosedza ieeju motora nodalījumā. Tur tagad slēpās Tailers.

Pie kajītes sienām piestiprinātos plauktos bija izvietoti mājsaimniecības piederumi, sveces un grāmatas. Visapkārt kajītei bija iebūvēti koka soli, zem kuriem veidojās tukša telpa dažādu lietu glabāšanai. Parasti tur atradās pārtikas produkti, tvertnes saldūdens zivīm un bruņrupučiem, gultas drēbes un apģērbi, tīkli, brezenta jakas un zvejas rīki. Tagad kreisajā pusē gulēja Alisona ar Veņu Lī, bet labajā Ruta ar Tai. Uz soliem bija sakrauti koši spilveni un biezas vatētas segas. Naktī, izklātas uz izcili spodrās grīdas, tās veidoja ērtas guļvietas. Šī iemesla dēļ apavi pie kajītes durvīm vienmēr tika noauti.

—       Cik te jauki, — teica policists, ienākdams kajītē. Pamanījis, ka Mei Lina novilkusi tupeles, arī viņš noliecās un sāka atsaitēt kurpes. — Ak, nepūlieties, — Mei Lina steidzās iebilst. — Es tūlīt iedošu jums papīrus.

—       Nav jau grūti, — viņš atteica, nolikdams kurpes malā pie durvīm.

Mei Lina izņēma no atvilktnes laivas dokumentus un reģistrācijas karti. Sniedzot tos policistam, viņas rokas drebēja. Viņš gan to laikam nepamanīja. Izņēmis no kabatas pildspalvu un piezīmju grāmatu, viņš skatījās apkārt pēc vietas, kur varētu rakstīt. Mei Lina norādīja uz mazo dzegu virs stūres rata, bet viņš apsēdās uz sola tieši Alisonai virs galvas. Izklājis papīrus sev priekšā, viņš sāka pierakstīt nepieciešamo informāciju savā piezīmju grāmatā.

Alisona dzirdēja, kā viņš apsēžas, un aizturēja elpu. Veņa Lī zīda savus divus vidējos pirkstiņus, tumsā juzdamās itin omulīgi. Alisona aizvēra acis un piespieda sevi saglabāt mieru.

Tailers tupēja četrrāpus, seju piespiedis pie paneļa, ko veidoja šauri, kā žalūzijā izvietoti dēlīši. Caur vienu no spraugāfh viņš varēja saskatīt policista kājas. Viņš grozīja galvu šā un tā, gribēdams redzēt vairāk. Tas tik bija piedzīvojums! Viņš sajuta Alisonas satraukumu, kad viņa paziņoja par nepieciešamību paslēpties, taču viņam bail nebija nemaz. Slēpties no kruķiem un spiegiem viņš varēja cauru dienu.

Ieslēgta šaurajā telpā un sviedriem noplūdusi, Ruta vai prātu zaudēja. Piķa melnajā tumsā un karstumā trūka gaisa, kaut kas sāpīgi spieda muguru. Pie krūtīm pievilktās kājas sāka raut krampji. Bet viņas ciešanas vēl smagākas darīja tas, ka Tai ar savu aizlikto degunu nespēja normāli elpot, līdz ar to nespēja arī zīst no pudelītes. Pirms tam viņa jau reizes sešas bija šķaudījusi. Un vispār mazā bija acīmredzami savārgusi. Tagad, iesprostota šeit gandrīz kā zārkā, viņa pārkarsusi nelaimīgi grozījās un staipījās. Ruta paredzēja, ka kuru katru brīdi viņa sāks raudāt. Tai sev cieši piekļāvusi, Ruta to glāstīja un turēja knupīti bērnam pie mutes. Bet pudele mazo neinteresēja. Viņa gribēja tikt augšā. Viņa gribēja ārā. Viņa gribēja raudāt.

Mei Lina, baidīdamās, ka no paslēptuvēm varētu nākt kāda skaņa, nepārtraukti pļāpāja par muļķīgām, nesakarīgām tēmām — putniem un porcelānu, un salmu paklājiem. Vēlēdamies ātrāk tikt no viņas vaļā, policists pabeidza rakstīt savā grāmatā un piecēlās. Viņš pasniedza Mei Linai papīrus un jau devās uz durvīm, bet tad pēkšņi apstājās. Mei Lina viņam aiz muguras sastinga. Policists taustīja kabatu, jo bija aizmirsis pildspalvu. Viņš atgriezās, lai no sola to paņemtu, bet, vilnim laivu pēkšņi sašūpojot, tā noripoja uz grīdas. Mei Lina steigšus sniedzās, lai to paceltu, bet viņš pamanījās noliekties pirmais, un viņa galva nu atradās nepilnas sešas collas no Rutas. Beidzot pildspalva bija viņam rokā. Mei Lina smaidot norādīja uz kurpēm. Viņš iekāpa tajās un pieliecās, lai sasietu auklas, un pagāja vai vesela mūžība, kamēr viņš tika galā ar vienu mezglu, tad ar otru, bet Mei Lina visu laiku skaļi pļāpāja par zivju zupu.

Tajā brīdī Tai iepīkstējās. Rutai tas skanēja kā rēciens; viņa bija pārliecināta, ka visi to dzirdējuši. Piekļāvusi Tai sev vēl ciešāk, viņa aizklāja tās muti ar roku un mēģināja atrast veidu, kā ļaut bērnam elpot, neļaujot brēkt. Tas nebija iespējams. Jo stingrāk Ruta piespieda roku, jo enerģiskāk Tai pretojās. Ruta uz mirkli noņēma roku, lai bērns varētu ievilkt elpu. Bet nu tas jau bija tā saniknojies, ka vairs nespēja pat ieelpot. Ruta zināja — ja tas notiks, Tai brēks -tik skaļi, ka tas būs dzirdams pat Dzjudzjaņā. Izmisumā Ruta pati sāka elsot, un pār viņas lūpām izlauzās apspiests baiļu un šausmu vaids. Kā viņa drīkstēja pakļaut bērnu tādām mocībām? Rutai nebija nekā svarīgāka par Tai labklājību, un te viņa smacēja bērnu, mēģinot to aizsargāt. Viņa sajuta bērna karsto muti zem savas plaukstas, juta, kā pretojas mazais ķermenītis viņas rokās, un asaras pār viņas vaigiem plūda aumaļām. Ir jāpieceļas sēdus, pat ja tas nozīmētu notveršanu. Bet Alisona? Un Tailers, un Veņa Lī? Viņa lūdza Dievu un šņukstēja, un Tai, no stingrā tvēriena vairīdamās, izmisīgi kārpījās.

Ticis galā ar kurpju auklām, policists izslējās un izgāja uz klāja, bet Mei Lina sekoja viņam pa pēdām, vēl arvien tarkšķēdama. Pagājies līdz laivas priekšgalam, viņš apstājās un pagriezās pret Zeņu Kai. -Ja te, ezera tuvumā kaut ko dzirdi par lao ivai ar maziem bērniem…

—       Es tūlīt pat ziņošu, pats par sevi saprotams, zvejnieks pakalpīgi apliecināja. — Bet drīzāk gan te varētu satikt pūķi nekā svešzemju velnu. — Policists nosmējās un iekāpa savā laivā. Zeņs veikli atraisīja galu un pasvieda to aizbraucējiem. Stūrmanis, pēc snaudiena sarosījies, iedarbināja motoru, kurš paklausīgi ierūcās un izgrūda dūmu grīsti. Tad mājiens ar roku, un prom viņi bija.

Mei Lina iedrāzās atpakaļ kajītē. Aizvērusi durvis, viņa devās pie sola, zem kura slēpās Ruta. Viņa vēl nebija to sasniegusi, kad vāks atsprāga vaļā un Ruta ar izmisīgu kliedzienu uzšāvās sēdus. Pārbijusies un nevaldāmi elsodama, viņa izcēla no slēptuves Tai. Bērns bija ļengans. Dzirdot troksni, arī Alisona un Tailers pameta savus slēpņus.

Tai acis bija aizvērtas, āda zilgana. — Augstais Dievs, esmu viņu nogalinājusi! Ruta iebrēcās. Baiļu paralizēta, viņa neko nedarīja, lai bērnam palīdzētu. Alisona pasniedza Veņu Lī Mei Linai un izņēma Tai Rutai no rokām. — Mums viņa jāelpina! — Viņa nolika bērnu zemē un pārliecās pār to. Tajā brīdī Tai ieklepojās, tvēra gaisu, tad klepoja vēlreiz. Sejā ieplūda sārtums, viņa savilka mutīti un laida vaļā griezīgu brēcienu. Alisona paņēma bērnu rokās un klauvēja viņai pa muguru. Ruta bija tik histēriska, ka nereaģēja uz notiekošo.

—       Viņa ir sveika un vesela! — Alisona asi pavēstīja. Ruta turpināja šņukstēt, un Alisona viņu pamatīgi sapurināja aiz pleca. — Saņemies! Viss kārtībā! Izbeidz! Izbeidz! Še, ņem bērnu!

Bērna klātbūtne lika Rutas skaļajām raudām pārvērsties klusās elsās. Viņa atkrita uz klāja, pieskārās Tai vaigiem, glāstīja viņas matus un ieskatījās acīs. — Piedod man, piedod man, piedod man, — viņa čukstēja, šūpojoties uz priekšu un atpakaļ un spiežot Tai pie krūtīm. — Ak, mazo cālēn, lūdzu, piedod man!

Alisona izņēma Veņu Lī no Mei Linas rokām. Tad apsēdās blakus Rutai un aplika roku ap draudzenes pleciem.

Taileru visa šī raudāšana un ņemšanās kaitināja. Viņš devās pie Zeņa skatīties, kā tiek izmesti tīkli.

Beidzot pār mazo zvejas laivu Pojanhu ezerā nolaidās miers. Un tad to aprija tumsa.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

NOTIKUMI ĶĪNA bija visu Amerikas plašsaziņas līdzekļu uzmanības centrā, jo skāra jutīgu nacionālo nervu. Māršals kravādamies ieslēdza te vienu televīzijas kanālu, te citu, uztverdams pa kādam apgalvojumam vai raidījuma fragmentam. Vienlīdz brīvi izmantojot histēriju, pārspīlējumus un baumas, politiķi un mācīti vīri spriedelēja par cilvēktiesībām un lielākās labvēlības statusa piešķiršanu Ķīnai, kamēr ekrānā zibēja bēgļu fotogrāfijas.

Māršals saausījās, kad CBS vakara ziņu raidījumā ieraudzīja kongresmeni Fredu Polardu. — Viena bērna politika ir kārtējais patvaļīgais cilvēktiesību pārkāpums, kas novedis pie šausmīgām sekām — pamestiem bērniem, izpostītām ģimenēm, piespiedu abortiem, sieviešu sterilizācijas, — Polards drūmi sacīja. — Ķīnas valdības noliedzošajai attieksmei pret cilvēka dzīvības svētumu ir gara vēsture. Un tagad mana māsa un divas citas sievietes tikai mēģinājušas izglābt bērnus no ķīniešu moku kambariem, bet valdība viņas vajā, kā noziedznieces. — Polards skatījās tieši kamerā. — Kad Kongress nākošmēnes balsos par lielākās labvēlības statusa piešķiršanu, iznākums manuprāt jau tagad ir skaidrs. Kas mūsu nācijai ir pats svarīgākais? Vai mēs balsojam par morāli vai naudu? Dievu vai bezdievību? Bērniem vai Pekinas slakteriem?

Sekoja kadri ar protesta demonstrāciju pie Ķīnas vēstniecības Vašingtonā, kamēr vēstniecības telpās tās atašejs lasīja paziņojumu. — Ķīnas valdība, apzinoties savu atbildību, vienmēr ir rūpējusies par bērnu tiesībām un interesēm. Citu valstu iejaukšanās Tautas Republikas iekšējās lietās ir nevēlama, nelikumīga un nesaprātīga. Bēgļi tiek meklēti tikai par Ķīnas likumu pārkāpšanu, neko citu. Apgalvojumi, ka tie Ķīnā kļuvuši par represiju upuriem, ir musinoši, nekompetenti un maldinoši, tie apvaino Ķīnas tautu un tās likumdošanu.

Katru reizi, kad tika pieminēta Alisona un Tailers, Maršalu pārņēma tā pati nerealitātes sajūta, kas viņu vajāja visu dienu, taču diemžēl īstenība bija pārāk reāla. Tie vienpadsmit reportieru telefona zvani, kurus viņš saņēma iepriekšējā nakti, bija tikai sīka tērcīte pirms īsto plūdu sākuma. Telefons zvanīja nepārtraukti, līdz viņš to atvienoja. Alisona, protams, izmantos viņu privāto līniju, tāpēc nevajadzēja raizēties, ka viņš varētu palaist garām sievas zvanu. Bet tad reportieri bija uzzinājuši arī šo numuru, un sākās uzstājīgi pieprasījumi pēc intervijas. Nu viņa mājas priekšā jau bija izvietotas televīzijas kameras, un reportieri lūrēja iekšā pa logiem. Piezvanīja Ēriks Beiders un pastāstīja, ka arī pie Coulter Grogan biroja parādījušās kameras. Līdz šim viņš ne ar vienu no žurnālistiem nebija runājis. Viņš arī negrasījās to darīt, līdz nebūs noskaidrojis, vai viņa publiskie izteikumi varētu nākt Alisonai un Taileram par labu vai ļaunu.

Māršals paraudzījās pulkstenī. Līdz izlidošanai atlikušas divas stundas. Viņš piezvanīja Klarensam Koulteram, lai pateiktu, ko grasās darīt.

—       Tev vajadzētu nogaidīt, līdz jutīsies labāk, — Klarenss sacīja.

—       Es nevaru gaidīt. Nevaru te sēdēt un neko nedarīt. Dodos uz Honkongu.

Klarenss nopūtās. — Protams. Es saprotu. Cikos ir tavs reiss?

—       No Sanfrancisko lidmašīna uz Ķīnu izlido šovakar desmitos. Esmu tajā rezervējis vietu, bet lielākajā daļā Denveras Sanfrancisko reisu līdz pat astoņiem vairs nav brīvu vietu. Laika būs maz, taču es ceru, ka izdosies tur nokļūt laikā.

—       Muļķības. Ja tu katrā ziņā gribi uz turieni doties, vari izmantot mūsu džetu, — Klarenss sacīja, piedāvādams kompānijas sešvietīgo reaktīvo lidaparātu. Šādu laipnību viņš izrādīja reti — džets bija domāts tikai un vienīgi viņam. — Tad tev laika būs pietiekami. Kad nonāksi lidostā, tas jau būs sagatavots.

—       Paldies, Klarens. Un man jālūdz, lai tu atrodi kādu citu Abota un Strongfīlda prāvās. Visi materiāli ir pie manis mājās. Es tos atstāšu piena kastē, lai kāds atbrauc un paņem. Es domāju, ka Abota lietā mēs varētu dabūt pagarinājumu, bet tiesnesis Veikfīlds necietīs, ja…

—       Es par visu parūpēšos. Par to neraizējies. Piezvanīšu Viktoram Lī un pateikšu, ka esi ceļā. — Viktors Lī bija Coulter Grogan kompānijas Honkongas biroja vadītājs.

—       Paldies. Ar viņu neesmu pazīstams, bet Lamberta lietā strādāju kopā ar viņa dēlu Lī Kaņu. — Sarežģītais process, kura laikā abi satuvinājās, bija ildzis gandrīz sešus mēnešus, kamēr prāva tika iztiesāta gan Savienoto Valstu, gan Viņas Majestātes tiesās. Pa šo laiku viņi bija sadraudzējušies. Pirmo reizi tiekoties, Māršals bija jautājis, vai viņa vārds jāizrunā kā “Kans” vai “Kaņs”. Lī Kaņs bija pasmējies un teicis, lai līdz procesa beigām Māršals pats izlemjot, kā skan labāk. Tā kā abas izrunas bija pareizas, Māršals palika pie otrās, kas viņam šķita precīzāka.

—       Viņš būtu lāga zēns, ja vien Hārvardā netiktu sabojāts. Viņa senci tas darīja gluži vai traku.

—       Sad un tad no turienes izkūņojas arī kāds gluži labs eksemplārs. — Māršals smaidīja. Klarenss bija Ņuheivenas patriots līdz matu galiem. Bet, cik zinu, tad Lī Kaņs pametis profesiju. Pirms dažiem mēnešiem pa e—pastu viņš man paziņoja, ka aizejot no kompānijas. Kopš tā laika neko neesmu par viņu dzirdējis.

—       Zinu. Viņam labāk patīk spēlēt hipodromā. Viktors pat esot draudējis no viņa atteikties. Un man viņš stāstīja, ka Lī Kaņs nodarbojoties ne tikai ar zirgiem vien.

—       Labi, Klarens, man nu jātaisās ceļā. Es tevi par visu informēšu.

—       Vai negribi manu mobilo telefonu? Tas darbojas visur. Varu aizvest tev to pretī uz lidostu. — Klarenss zināja, ka Māršalam nav mobilā telefona.

—       Esmu to jau nočiepis, Māršals atzinās. — Tu biji atstājis to birojā. Pāradresēju uz to mūsu privāto līniju. Ja Alisona zvanīs, viņa mani sasniegs. Man ir arī peidžers. Sūti ziņu, ja te būs kādi jaunumi.

—       Katrā ziņā. Lai Dievs tev palīdz, Māršal. Un neaizmirsti iebāzt vati ausīs.

—       Protams, pulkvedi. Tūlīt došos uz turieni.

Majors Ma izslēdza savu mobilo telefonu un ielika atpakaļ svārku kabatā. Viņš sēdēja uz sola mazajā īslaicīgas aizturēšanas kamerā Nankinas SDB un skatījās uz grīdu, kur, kamolā savilkusies zem viņa atnestās segas, gulēja vecā sieviete, Jana Bodas māte. Nevarēja saprast, vai viņa vēl elpo, vai ne. Brīžiem likās, ka sega mazliet paceļas, tad atkal noplok. Kustība bija tikko samanāma. Bija ieradies ārsts, nikns par izsaukumu tik vēlā stundā. Aicinājumi uz šiem īslaicīgas aizturēšanas kameru labirintiem parasti pienāca tad, ka viņa palīdzība jau bija novēlota. Viņš pataustīja sievietes pulsu, apskatīja mēli un ādu. — Hipoksija, — viņš teica. Un sirds mazspēja. Viņa nomirs, ja tūlīt uz pēdām netiks hospitalizēta. — Neko vairāk nedarījis, ārsts aizgāja. Majors Ma izsauca ātro palīdzību un nu gaidīja tās ierašanos.

Ar šo sievieti viņš bija noņēmies daudzas stundas, pūloties izvilkt, kas viņai zināms par dēla atrašanās vietu. Jau no paša pratināšanas sākuma radās iespaids, ka viņa zina par vīra nāvi. Majors bija pārliecināts, ka viņa to nevar zināt, jo neviens cits, izņemot viņu pašu, ar veco sievieti nebija runājis. Un tomēr kopš aizturēšanas iepriekšējā vakarā viņas acis bija aizmiglojušās, viņa bija raudājusi un vairs nevaicāja pēc sava vīra. Kad viņa paskatījās majorā, viņš to izlasīja satumsušajās acis. Viņa zināja. Viņa neprotestēja, nelūdzās, neizrādīja dusmas, kā pat gados veci apcietinātie to bieži darīja. Bet viņas prāts šķita aptumšojies, un pavisam īsā laikā majora acu priekšā viņa sabruka. Reiz viņa pieminēja Janu Bodu, un majors Ma ieklausījās uzmanīgāk, bet tad sekoja stāsts par pīli, un majors saprata, ka viņa kavējas četrdesmit gadu vecās atmiņās par dēla bērnību. Jēgas tur bija maz, teikumi aprauti un nesakarīgi. Pacietīgi viņš mēģināja atgriezt viņu tagadnē, bet viņa jau mita citā dimensijā.

Tad viņa ļoti pieklājīgi paziņoja, ka ir pārāk nogurusi, lai vēl ilgāk runātu. Piecēlusies no koka krēsla, „viņa apgūlās kameras kaktā un saritinājās uz aukstās betona grīdas. Acis aizvērās. Viņa vairs neatbildēja. Majors viegli papurināja sievieti aiz pleca. Viņa nebija ne aizmigusi, ne mirusi, bet atradās kaut kur vidū starp abiem šiem stāvokļiem. Pēc tam viņš izsauca ārstu.

Ma Lins nebija ne cietsirdīgs, ne iejūtīgs cilvēks. Jau trīsdesmit gadu viņš bija nejūtīgs. Viņa dzīve bija sākusi irt divdesmit gadu vecumā, tieši tad, kad nākotnes izredzes šķita tik daudzsološas. Tajā laikā viņš dzīvoja respektablā Pekinas rajonā kopā ar tēvus—

atraitni, slavenu čellistu un komponistu, kurš pirms atbrīvošanās kara bija studējis mūziku Londonā. Viņu māja bija maza, plauktus pildīja partitūras, grāmatas un ilgspēlējošās skaņuplates. Pie sienām karājās mūzikas instrumenti no visas pasaules. Daļu mūziķis bija savācis pats, koncertēdams dažādās pasaules malās; citus bija atsūtījuši viņa talanta cienītāji no Keiptaunas līdz pat Maskavai. Ma atcerējās, cik uzmanīgi tēvs bija ņēmis instrumentus no plaukta, sienas vai stikla vitrīnas, ar kādu rūpību un mīlestību slaucījis no tiem putekļus un tad spēlējis, demonstrēdams izcilu prasmi uz visdažādākajiem instrumentiem no yueqin vai mēness lautas līdz sheng, mutes harmonikām, un zummara, indonēziešu dubultklarnetei. Bet to visu pārspēja viņa čello spēle, kura pulcināja klausītājus no visām Ķīnas malām.

Agrā jaunībā mūzika Ma Liņu neaizrāva, bet sešpadsmit gadu vecumā, noklausījies Rahmaņinova otro klavierkoncertu kāda tēva kolēģa izpildījumā, viņš iemīlēja klavieres. Tēvs ar prieku mazajā mājā izbrīvēja vietu klavierēm. Lins mācījās aizrautīgi un guva labus panākumus, kaut tēva spožā talanta viņam nebija.

Sī idilliskā dzīve beidzās 1966. gadā kultūras revolūcijas laikā atklājās, ka viņš nav vis mūziķis, bet gļēvulis. Nikni jauno revolucionāru pūļi bija sākuši apvērst valsts dzīvi ar kājām gaisā. Zēla denunciācijas, grāmatu dedzināšana, pašnāvības un eksekūcijas. Ar katru mēnesi stāvoklis kļuva ļaunāks — kaimiņš vērsās pret kaimiņu, skolnieks pret skolotāju. Kādu vakaru, divas dienas pēc tam, kad Ma Liņs bija redzējis, kā revolūcijas apreibināts pūlis pakar universitātes profesoru, ieradās kāds draugs, lai viņu brīdinātu. Sarkanie gvardi jau esot ceļā. Pienākusi kārta Ma Linam un viņa tēvam.

Ma Liņu pārņēma šausmas. Tēva nebija mājās. Izmisīgās bailēs, kaut tikai mūzikas dēļ viņš netiktu uzskatīts par noziedznieku, jauneklis sāka stiept ārā no mājas instrumentus — mandolīnu, vijoli, flautu, trombonu. Cik ātri vien spēdams, viņš krāva visu uz ielas kaudzē, uz kuru aizceļoja arī grāmatas no plauktiem un partitūras* no atvilktnēm. Pūļa tuvošanos viņš vispirms dzirdēja, tad krēslā ieraudzīja. Pilnīgi zaudējis galvu, viņš sāka skandēt viņu lozungus. Atradās benzīns un tad arī sērkociņi.

Tēvs, pārnācis mājās, ieraudzīja neticamu ainu — dēls dedzināja viņa visu mūžu krātos dārgumus. Nelīdzēja viņa izmisuma sauciens, Ma Liņs kaudzes galā uzsvieda viņa mīļoto čello. Ugunī strinkšķēdamas trūka stīgas. Ma Liņa acis bija kļuvušas cietas, viņa apsūdzības dedzināja tēvu sāpīgāk par uguni. — Tēvs mēģināja mani samaitāt! — viņš kliedza, uzmundrinādams pūli. Daži studenti palīdzējā viņam salauzt klavieres, un drīz vien arī tās tika iemestas sārtā. Tēvs bija nokritis ceļos, pār vaigiem ritošās asaras no karstuma pārvērtās tvaikos. Izveidojās dedzinātāju brigāde, ārprāta upe ieskaloja ugunī visas mēbeles, katru grāmatu, katru atlikušo instrumentu.

Ma Liņs pats noskuva tēvam galvu, kurā tika uzbāzta āksta cepure. Vecais vīrs ar kaklā pakārtu plakātu tika dzīts pa ielām. Laukumā viņam lika mesties ceļos un atzīties grēkos. Ārzemju grāmatas un mūzikas ieraksti viņa mājā bija pietiekams pierādījums viņa kontrrevolucionārajiem uzskatiem. Instrumenti apliecināja viņa tieksmi izrādīt pārākumu pār citiem. Viņš bija iedomīgs un zemisks cilvēks.

Niknums, ar kādu Ma Liņs uzbruka tēvam, rādīja, cik stipra ir viņa pārliecība, un tā viņš pats nekādu nosodījumu nesaņēma. Tēva pazemošanu viņš vēroja dīvainā atsvešinātībā, kas jaucās ar atvieglojuma sajūtu, ka pats no tās izbēdzis. Nepagāja ilgs laiks, līdz viņš sevi pārliecināja, ka tēva noziegumi ir īsti. Un pēc tam visas domas par notikušo apņēmīgi izmeta no galvas…

Tēvu viņš tā arī vairs neredzēja un tikai vēlāk dzirdēja, ka viņš miris cietumā.

Klavierēm viņš nekad vairs nepieskārās. Vienīgā dziesma, kuru viņš dziedāja, bija “Tver revolūcijas dzelzs slotu”, kaut neticēja nevienam tās vārdam. Viņš to dziedāja, lai varētu palikt dzīvs.

Vēlāk viņš kopā ar citiem studentiem, kas aizpildīja veselu vilciena sastāvu, tika aizsūtīts uz laukiem strādāt kopā ar zemniekiem. Četrus gadus viņš pavadīja ziemeļaustrumu provincē Heilundzjanā, pūloties audzēt sīpolus vietā, kurā par spīti partijas pavēlēm sīpoli nekādi negribēja augt. Visi dzīvoja pusbadā, un katru ziemu kāds nosala. Ma Liņs atklāja, ka, pienesot ziņas par tiem, kam bija slepeni pārtikas krājumi vai kas kritiski izteicās par revolūciju, viņš varēja labāk paēst un tikt pie siltākām drēbēm.

Viņš bija upurējis ģimeni, draugus un patiesību, bet iemācījies izdzīvot.

Pēc atgriešanās Pekinā viņš sāka strādāt gonganju, Sabiedriskās drošības birojā. Tas bija vienīgais darbs, kādu viņš varēja atrast. Viņš bija uzcītīgs darbinieks, un to ievēroja arī Cjuaņs Jī, valsts drošības aparāta uzlēcošā zvaigzne. Ma Liņa sākotnējie uzdevumi bija gan ziņu pienešana, gan musinātāju un kontrabandistu izsekošana un atklāšana. Cjuaņs drīz vien saprata, ka maigums un labsirdība, kādu ārēji pauda Ma Lins, ir tikai šķietami, un aizvien biežāk sāka viņu izmantot pratināšanā. Ma Lins nebija sajūsmā par šo darbu, taču veica to prasmīgi un lika lietā visus līdzekļus, kādus pienākums un laiks prasīja: laipnu pārliecināšanu, šaušalīgus draudus, narkozi, skalpeļus, urbjus, gumijas stekus vai elektrisko šoku. Vairumā gadījumu pietika ar pārliecināšanu vai draudiem. Cilvēki raudzījās labsirdīgajā sejā un instinktīvi uzticējās viņam. Viņa smaids bija laipns, un ar viņu bija viegli sarunāties. Kad tas bija iespējams, viņš centās pildīt aizdomās turamajiem dotos solījumus, ja tie piekrita sadarbībai. Tāpat viņš centās īstenot arī draudus. Darbodamies šajā jomā, viņš stingri ievēroja likumu — būt vienaldzīgam pret pratināmajiem, būt nejūtīgam. Darbs paliek darbs.

Viņš apprecējās, būdams jau pāri trīsdesmit. Tie bija laimīgi gadi Ma Linam un viņa sievai, kad zeme pamazām iznira no Mao ārprāta ēnas. Viņš dabūja divistabu dzīvokli un bija viens no pirmajiem savā mājā, kurš iegādājās televizoru. Viņiem ar sievu bija viens bērns, mundra meitene, kura jau kopš bērnības izcēlās ar spožu intelektu. Kamēr Cjuaņs Jī un Ma Liņs kopā virzījās augšup pa karjeras kāpnēm SDB, Ma Liņa meita guva sekmes skolā un veiksmīgi nokārtoja grūtos iestājeksāmenus Pekinas universitātē, lai studētu arhitektūru.

Tad iestājās otra krīze Ma Liņa dzīvē. Viņa meita sāka nākt mājās ar idejām, kas pauda klaji kritisku attieksmi prtt valdību. Ma viņai pavēlēja aizmirst politiku un veltīt laiku tikai studijām. Pašas kritiskās idejas viņā interesi neraisīja, jo viņam nebija nekā-« das politiskas pārliecības. Taču viņš ļoti labi zināja, ko šādas idejas varēja maksāt. Meita aizliegumus neņēma galvā. Viņš vienmēr bija apjūsmojis viņas skaistos, biezos, melnos matus. Tēvam spītējot, viņa tos nogrieza pavisam īsus un vēl izroboja. Dzīvoklī vina redzamās vietās atstāja dažādus uzsaukumus. Ma Lins juta mostamies tās pašas bailes, kuras nu jau divdesmit gadus bija izdevies aizmirst. Kādu vakaru viņš iesita meitai tik stipri, ka viņa pakrita. Pēc tam viņa mājās vairs nenāca. Viņš pētīja visus Pekinas SDB slepenos ziņojumus bailēs ka tajos varētu ieraudzīt arī meitas vārdu.

Un tad nāca Tiaņaņmeņas murgs. Ma Liņs dienām un naktīm strādāja blakus Cjuaņam, analizējot fotogrāfijas, organizējot arestus, pratinot. Valsts drošības orgāni izmisīgi pūlējās nezaudēt kontroli pār lielajā laukumā notiekošo, modri uzmanīja, lai nemieri no studentiem nepārsviestos uz strādniekiem. Tika gaidīts padomju līderis Gorbačovs, un SDB virsniekiem bija darba pilnas rokas.

Kādu dienu viņš ieskatījās vienā no fotogrāfijām, kuras laukumā bija uzņēmuši slepenie aģenti. Attēls bija neskaidrs, uzņemts caur telefoto objektīvu, taču maldīties nevarēja, un viņam asinis sastinga dzīslās. Viņa stāvēja, atspiedusies pret Amerikas brīvības statujas kopiju, seja pauda lepnu protestu. Ģērbies privātās drēbēs, Ma Liņs mēģināja iekļūt laukumā, lai runātu ar meitu un, ja vajadzēs, ar spēku viņu no turienes aizvestu. Viņš vēl nebija ticis ne tuvumā, kad ceļā stājās studentu gvardi.

Kādu nakti ieradās tanki. Galvaspilsētas ielās atbalsojās šāvienu troksnis; studenti vai nu pazuda tumsā, vai palika uz vietas, dūres nevarīgā izaicinājumā pacēluši. Šaušana bija tikko noklususi, kad Ma Liņs saņēma steidzamu izsaukumu no slimnīcas. Ar aizturētu elpu viņš virzījās uz priekšu pa garu gaiteni, kurā cementa grīda un sienu flīzes bija asinīm notrieptas. Viņš uzmanīgi apgāja ievainotos un kāpa pāri mirušajiem; viņu bija tik daudz, ka sanitāri netika galā. Tas bija visgarākais gājiens viņa mūžā. Viņš centās skatīties uz priekšu un nedomāt. Reanimācijas telpā, uz kuru viņš tika aicināts, meitas vairs nebija. Viņa jau bija pārvesta uz morgu pagrabstāvā.

Ma Liņs kaunējās par meitas rīcību, kuru nesaprata. Bērnā bija degušas kaislības, kādas tēvs nekad nebija pazinis. Un tomēr šī bija otra reize Ma mūžā, kad viņam vajadzēja nomākt sevī emocijas. Par tēvu viņš nekad asaras nebija lējis. Par meitu viņš tās izraudāja nakts melnumā.

Un galu galā viņam toreiz būtu vajadzējis zaudēt darbu. Citu disidentu ģimenes zaudēja gan mājas, gan darbu, daži pat brīvību. Bet pulkvedis Cjuaņs bija labi pazinis Ma Lina meitu, kā mazu meiteni bija ucinājis to uz ceļiem, vedis uz kino. Pēc imatrikulācijas uzdāvinājis viņai dārgu japāņu kalkulatoru, kas maksāja pusi viņa algas. Cjuaņs patiesi skuma par viņas nāvi, un, tikai pateicoties viņa klusajai aizbildniecībai, Ma saglabāja darbu. Šis laipnais žests Ma uzticību pulkvedim vēl daudzkārt pavairoja.

Ma sieva bija satriekta. Viņa pārstāja runāt ar vīru, jo par tankiem un apšaušanu vainoja viņu personiski. Viņa strauji nokritās svarā un divu gadu laikā novecoja par visiem desmit, tad nomira sarūgtināta, slima un vientuļa. Palicis bez ģimenes, Ma Liņs sevi pilnībā atdeva darbam. Viņš vēl joprojām vairījās no ideoloģijas, taču reizēm pieķēra sevi pie domas par iemesliem, kas liek pildīt to vai citu uzdevumu. Bieži vien viņš juta, un gluži pamatoti, ka ar savu darbu ir stiprinājis valsti vai arī saglabājis kāda cilvēka dzīvību vai drošību. Taču citreiz, kā, piemēram, tagad, sēžot kopā ar veco sievieti, kura nezināja nekā svarīga un bija ierāvusies kaktā nomirt, viņš jutās vecs un noguris.

Beidzot ieradās ātrā palīdzība. Vīri jokojās un ar veco sievieti apgājās nevīžīgi. Attieksme mainījās, kad SDB majors tiem uzbrēca. Tūlīt atradās skābekļa maska un sega, ar ko sievieti apsegt, un tad beidzot visi bija prom.

Majors Ma Liņs aizvēra mazās kameras durvis un steidzās prom pa gaiteni. Nesenais telefona zvans bija no pulkveža Cjuaņa, kurš viņu aicināja uz Dzjudzjaņu. Bija sagūstīta Jī Lina un viena no amerikānietēm. Cjuaņs labi runāja angliski, tāpēc amerikānieti gribēja pratināt pats, bet ar Jī Linu vajadzēšot nodarboties majoram Ma. Izmanto visus iespējamos līdzekļus, lai piespiestu viņu sadarboties, — Cjuaņs bija teicis. — Laika ir maz.

Strādājot ugunsdzēsēju mašīnu spožo prožektoru gaismā, policisti un ugunsdrošības inspektori uzmanīgi pārmeklēja vēl kū-* pošos gruvešus. Daudzdzīvokļu māja atradās vienā no bagātākajiem Sudžovas rajoniem, bet bija pavirši būvēta, tāpēc liesmas bija strauji izplatījušās. Uguns brīvi pārvietojusies pa starpstāvu sijām, starp kurām nebija nekāda izolācijas materiāla, tad augšup pa sienām ar lētu papīra siltinājumu. Jumts bija iegāzies otrā stāvā un tas savukārt pirmajā, tā ka varas pārstāvji tagad pārmeklēja telpas, kas reiz bijušas augšstāva guļamistabas. Kad nelaimi pamanīja, liesmas jau vairs nebija kontrolējamas. Pirmā ugunsdzēsēju brigāde vēl nebija ieradusies, kad divi dzīvokļi jau bija nodeguši līdz pamatiem; pirms uguni izdevās savaldīt, nodega vēl divi. Daļēji sabrukuši ari lieli ārējās ķieģeļu sienas posmi.

Meklējot upurus, vīri laipoja pa jumta kārniņiem un kāpa pāri kūpošiem baļķiem. Viens no policistiem atrada pirmo līķi. Gruzdoša pelnu un kaulu čupa gulēja uz metāla gultas atsperēm. Zobi atņirgti un nokvēpuši melni, pārējo tikai ar grūtībām varēja pazīt kā cilvēka ķermeni. Kad sāka sārtoties austrumu pamale, četrās mājās bija atrasti vēl deviņi līķi. Tos aši ietina segās un aiznesa prom.

Policisti iztaujāja kaimiņmāju iedzīvotājus, kuri, savu iedzīvi izvākuši uz šaurās ielas, stāvēja tur sarunādamies un laimīgi, ka uguns tik ātri apturēta. Vīrietis, kurš bija izsaucis ugunsdzēsējus, stāstīja policistiem, ka dzirdējis kliedzienus jau pirms dūmu un liesmu parādīšanās. Bet pateikt, no kura dzīvokļa tie nākuši, viņš nevarēja.

Rajona policists izmeklētājiem nodeva nodegušo māju iedzīvotāju sarakstu. Jau pēc dažām stundām pirmais ziņojums par notikušo atradās uz Sudžovas SDB nodaļas priekšnieka rakstāmgalda. Lasot to, viņš apstājās pie vārda, kuru labi pazina. Pēc divdesmit minūtēm viņam izdevās sazvanīt majoru Ma Linu Dzjudzjaņā.

—       Vai ir atrastas ļaunprātīgas dedzināšanas pazīmes? — majors jautāja.

—       Dedzināšanas, ser? — priekšnieks pārjautāja. Ķīnā tas bija ārkārtīgi rets noziegums. — Ziņojumā nekas tāds nav minēts. Drīzāk jādomā, ka gultā kāds smēķējis. Dzirdēti kliedzieni, bet kliedzējs varētu būt cilvēks, kuru iesprostojušas liesmas.

—       Pārbaudiet manu versiju, — majors Ma sacīja.

—       Tad vajadzēs pieaicināt kādu no Sanhajas, — priekšnieks iebilda. Seit neviens…

—       Labi, — Ma Lins piekrita. Un norobežojiet izdegušo teritoriju. Gribu, lai tā tiktu sīki pārmeklēta, jo tur varētu atrasties varbūtēji pierādījumi. Un izdariet līķu sekciju. Nepieciešama to identifikācija.

—   Tur gan nav palicis daudz, ar ko strādāt, — priekšnieks sacīja.

—Uguns bijusi karsta, un māja pilnīgi sabrukusi. Palicis gauži maz, ko secēt.

Parūpējieties, lai tas tiktu izdarīts steidzami.

Ma Liņs pa telefonu pavēstīja pulkvedim Cjuaņam jaunās ziņas.

-Man liekas, esam atraduši bāreņu patversmes direktoru, — viņš sacīja.

PEKINA, 30. MAIJS (Reuters pasaules ziņu aģentūra): Ķīnas ārlietu ministrs izplatījis paziņojumu, ka viens no amerikāņu bēgļiem, kuri tiek meklēti sakarā ar triju bērnu nolaupīšanu, zaudējis dzīvību dramatiskā kuģu sadursmē uz Jandzi upes pie Pojanhu ezera. Bez amerikāņa bojā gājuši arī vairāk nekā seši Ķīnas pilsoņi, kuru vidū ir vietējā Sabiedriskās drošības biroja darbinieki.

Sakarā ar notikušo oficiāli avoti paziņojuši, ka pārējie amerikāņu bēgļi var tikt apsūdzēti arī par līdzdalību slepkavībā, jo policisti gājuši bojā, pildot dienesta pienākumu vajājot kontrabandistus. Tāpat viņiem var izvirzīt apsūdzību par līdzdalību ieroču kontrabandā. Ķīnā šie abi ir ļoti smagi noziegumi, par kuriem var piespriest arī nāves sodu. Sadursmes iemesls un sīkāks apraksts nav publicēts. Ārzemju korespondenti notikuma vietā nav pielaisti, taču ir ieguvuši neoficiālu informāciju par glābšanas operācijām, kas katastrofas vietā turpinoties dienu un nakti.

Bojā gājušā amerikāņa vārdu varas orgāni nav paziņojuši. Savienoto Valstu sūtniecības pārstāvji Pekinā pieprasa, lai Ķīnas valdība dara zināmu tās rīcībā esošo informāciju par pārējo bēgļu atrašanās vietu un likteni. “Tā ir Ķīnas policijas iekšēja lieta,” atbildējis Ārlietu ministrijas pārstāvis. “Kamēr bēgļi nebūs arestēti, nekāda informācija netiks sniegta.”

Māršals tikai ar lielām grūtībām varēja saklausīt tekstu, kuru» Klarenss viņam pa telefonu nolasīja. Lidmašīna atradās virs Klusā okeāna, no Sanfrancisko to šķīra divu stundu lidojums. Klarensa balss te atplūda, te aizplūda. Atmosfēras traucējumi to viļņveidīgi nosedza. Maršals jau tāpat bija puskurls; viņa ausis bija nosprostojusi infekcija. Kreisā auss vispār neko nedzirdēja, tāpēc viņš spieda klausuli pie labās, juzdams sāpes pat no šī pieskāriena auss ārējai daļai.

Piedod, Klarenss sacīja, — bet man likās, tu gribēsi zināt. Kāds draugs no Denver Post mani nakts vidū izcēla no gultas. Pēc tam atsūtīja faksu uz mājām. Tiklīdz to izlasīju, zvanīju tev.

; — Pareizi darīji. Paldies.

—       Ar Alisonu un Taileru, Māršal, nekas slikts nav noticis. Nezinu kāpēc, bet esmu par to pārliecināts.

Mārsals aizvēra acis. — Jā.

—       Notikušais šeit izraisījis dzīvu rezonansi. Var teikt, ka ķinieši iztraucējuši lapseņu midzeni. Par to ziņo visi televīzijas, kanāli. Mans draugs no Denver Post stāstīja, ka New York Times pirmās lappuses augšā ievietojis triju mazuļu fotogrāfijas. Un no sava Londonas biroja dzirdēju, ka par to rakstot arī Eiropā.

—       Tas droši vien ir labi.

—       Varbūt jā, varbūt nē. Tas varētu likt ķīniešiem ietiepties. Ja kāds no ārpuses mēģina tiem kaut ko ierīvēt degunā, šie lec vai uz ecēšām. Bet parasti tēlo nepiekāpīgos, un var gadīties, ka šajā gadījumā viņi izlemj demonstrēt savu stingro politiku. Vismaz šobrīd pa oficiāliem kanāliem nav izdevies neko panākt. Bet Valsts sekretārs man solīja, ka… Kaut kas nokrakšķēja, un iestājās klusums. Māršals mēģināja dabūt jaunu savienojumu, bet dzirdami bija tikai atmosfēras trokšņi.

Saviebies viņš saguma pār mazo adokāmo galdiņu, berzēdams deniņus un pūlēdamies atvieglot neciešamās sāpes ausīs. Zāles nebija palīdzējušas. Lidojums kompānijas džetā no Denveras uz Sanfrancisko bija pagājis bez sarežģījumiem, un viņš jau domāja, ka viss būs labi. Bet tikko 747 no Sanfrancisko skrejceļa pacēlās gaisā, sākās ciešanas. Tagad, raizējoties par sievas un dēla likteni, viņš sajuta spiedienu arī krūtīs. Ausīs skanēja grūti aptverami vārdi. “Viens amerikāņu bēglis nogalināts… Slepkavība… ieroču kontrabanda… nāves sods.”

Viņi taču teiktu, ja tas būtu zēns? Vai sieviete? Viņi taču noteikti būtu to teikuši.

Viņš niknojās pats uz sevi par lēmumu lidot. Vajadzēja klausīt Klarensam. Galva plīsa vai pušu, sāpes sagādāja pat elpošana, un viņš jutās pavisam bezpalīdzīgs. Nomocīja doma, ka Alisona varbūt mēģina ar viņu sazināties tieši tagad, kad viņš atrodas gaisā. Un viņš nevarēs palīdzēt. Sasodīts, Alison, kā tu varēji tā rīkoties, kā tu varēji tā riskēt. Pirksti nepārtraukti grozīja laulības gredzenu. Viņiem bija vienādi baltzelta un zelta riņķi, Navaho meistara darinājums. Alisona tos bija izvēlējusies, kad viņi atradās Santafē. Viņš atcerējās, kā mirdzēja viņas acis, uzvelkot to viņam pirkstā. Izklaidīgi viņš berzēja iegravējumu. Dievs, lūdzu, palīdzi viņai, palīdzi manam dēlam. Es viņus tik ļoti mīlu… Viņš nekad nebija juties tik ievainojams un pazinis tik mokošas bailes. Līdz šim viņš savu dzīvi arvien bija pratis kontrolēt. Šobrīd viņš to nespēja, un bezpalīdzība nepārtraukti grauza. Viņš centās to atgaiņāt un ievirzīt domas racionālā gultnē, kā būtu darījis, aizstāvot klientu. Bet runa bija par Alisonu, viņa mīlestību. Un Taileru, viņa miesu un asinīm. “Smagi noziegumi… glābšanas operācijas turpinās dienu un nakti…”

Sāpes ausīs kļuva asākas. Viņš pasūtīja dubulto skotu viskiju un iztukšoja glāzi vienā paņēmienā. Pēc tam sekoja vēl viens.

Tā nevar būt īstenība.

Lidojot virs Aleutu salām, viņš beidzot iesnaudās. Virs Japānas kreisajā ausī pārplīsa bungādiņa.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

SAVELC NU roku dūrē, — laipna balss teica.

Jī Lina juta spirta tampona vēso pieskārienu rokai. Vēl viena injekcija? Ak, jā, lūdzu. Vēl vienu. Viņa sasprindzināja muskuli, bet nezināja, vai savilkusi pirkstus dūrē, vai ne. Atkal dzēliens, tad brīnišķa pacilātība, kas karstiem viļņiem izplūda pa visu ķermeni. Cik lieliska sajūta! Viņa aizvēra acis un ļāva prātam atpūsties. Viņa lidoja, kaut nebija lidmašīnas, kaut viņu neturēja nekas cits kā vien pašas izstieptās rokas, bet seju glāstīja svaiga vēsma, un mati plandījās vējā. Kaut kā viņa bija tikusi ārā no aukstās, mitrās telpas ar drūmajām flīžu sienām un notraipīto grīdu. Nu viņa zem sevis redzēja ūdeni, sīki vilnīši mirgoja saulē, tas bija neaprakstāms skaistums.

—   Jī Lina, vai tu zini, kas esmu?

Jā, zinu. Vai tā bija viņas pašas balss? Viņa nezināja. Tā bija samtaina, ar patīkamu tembru. Ja tiešām viņas, tajā bija patīkami klausīties.

—   Kas es esmu?

Tu esi Ma Liņs. Mans tēvs.

—   Jā, Jī Lina. Un tu atceries, ko es vēlos, vai ne?

Lai es justos labi, tēvs. Tas ir ļoti laipni no tevis.

—   Jā, tieši to es vēlos, Jī Lina. Un neko citu.

Vai varu dabūt vēl, tēvs?

—          Vēl ne, mans bērns. Pagaidām pietiks. Vēlāk, ja būsi laba un man palīdzēsi, varēsim atkārtot. Es apsolu.

Viņa juta pieskārienu krūtīm sirds apvidū. Kāds pārbaudīja viņas sirdsdarbību. Arī viņa pati tajā ieklausījās, no iekšpuses. Viņa dzirdēja savu sirdi, dzirdēja, kā asinis plūst pa dzīslām. Viņa dzirdēja pat to, kā gaiss pieskaras ādai. Agrāk ne prātā nebija nācis, ka šim pieskārienam varētu būt skaņa. Tā gan bija ļoti klusa. Vajadzēja uzmanīgi ieklausīties, lai to sadzirdētu.

—     Tagad tu man pastāstīsi par bērniem.

Bērniem?

—            Jā. Es vēlos viņiem palīdzēt. Viņi ir nomaldījušies. Palikuši vieni. Es gribu pārvest tos mājās.

Art es gribēju tiem palīdzēt.

—            Protams. Tu rīkojies pareizi. Bet nu tu vairs neesi pie viņiem. Tavā vietā stāšos es. Es tiem palīdzēšu.

Jā, tēvs. Tu esi labs.

—     Kur tu viņus atstāji? Kur jums vajadzēja satikties?

Drošā vietā.

—            Kur ir tā drošā vieta? Esmu viņus visur izmeklējies. Baidos, ka viņiem draud briesmas.

Acs kaktiņā sariesās asara. Viņa juta, ka tā aug lielāka, sadrebas un tad norit gar deniņiem matos. Viņa skaidri juta, kā tā pieskaras vienam matam, tad otram, līdz beidzot apstājas. Es centos viņiem palīdzēt. Pati savam bērniņam es nevarēju palīdzēt. Man to atņēma, tēvs. Viņi to izrāva no manis, neļaujot pat piedzimt. Es atceros. Galds bija auksts, un viņi to izrāva no manis un ielika burkā. Nu asaru jau bija vairāk, plūda vesela asaru upe, un viņa dzirdēja kādu raudam. Vai tās bija viņas raudas? Vai viņas bērna raudas? Kas to lai zina. Krūtis sāka cilāties, un viņa iešņukstējās. Gribējās noslaucīt asaras, bet rokas nekustējās. Viņa atvēra acis un samirkšķināja plakstus, bet viss šķita izplūdis. Uztvert varēja vienīgi gaismu. Viņa to redzēja kā caur mākoņiem. Vai varbūt tas bija ūdens? Acis sūrstēja, viņa tās atkal aizvēra un sajuta mīkstu roku uz savas pieres. Tā vinu nomierināja.

—             Tev nevajag par to domāt, mans bērns. Jādomā par dzīvajiem, nevis mirušajiem. Jo tikai tiem tu vari palīdzēt.

Jā, man jāmēģina. Es mēģināšu.

—    Tu atradies laivā. Kur tu biji pirms tam?

Hukovā, tēvs. Mēs slēpāmies.

— Kas slēpās?

Mēs.

—     Labi. Uz kurieni jūs devāties?

Uz Dzjudzjaņu. Mūs apturēja. Pēkšņi atdzīvojās atmiņas. Viņa juta, kā ūdens skalojas gar laivas sāniem, juta žilbinošo gaismu acīs,

dzirdēja skarbās balsīs izkliegtās pavēles no otras laivas. Un sirds atkal dauzījās tāpat kā toreiz.

Es iesviedu ūdenī savu somu, tēvs.

—       Un kāpēc tu tā darīji?

Viņa sakustējās, bet plaukstu locītavas kāds spēks turēja ciet. Atmiņas nežēlīgi atgrieza viņu pagātnē. Kapteiņa palīgs Šidao metās virsū kādam cilvēkam otrā laivā. Sitiena troksnis, kokam trāpot pa kaulu. Tāpēc, ka plūda asinis, tēvs. Tās iešļācās man sejā. Un ne tikai asinis. Kaut kādi kumšķi. Lipīgi. Somā uz papīra lapiņas bija vārdi. Viņas tēvoča draugu vārdi. Viņa noslaucīja ar plaukstu seju un ļāva somai pazust melnajā dzelmē. Viņa gribēja pastāstīt tēvam par vārdiem, patiešām gribēja, ja jau tas var palīdzēt bērniem, bet kapteiņa palīga tēls iznira atmiņā tik spilgti, ka lika aizitiirst visu citu. Viņi to sita.

Ma redzēja, ka viņa sāk elsot un smakdama krīt panikā. Upuris slīdēja ārā no viņa tvēriena. Cik grūti atrast pareizo līdzsvaru, injicējot narkotikas. Viņam būtu labāk paticis ievadīt tās intravenozi, pilienveidā, tā regulēt daudzumu bija vieglāk, nekā ievadot ar šļirci, bet šobrīd nepieciešamie instrumenti nebija pieejami, kaut viņš prata ar tiem apieties ne sliktāk par ārstu. Nekad neaizmirsdams par infekcijas briesmām, viņš atkal aši paberzēja viņas ādu ar spirtā samērcētu tamponu. Žņaugu uzlikt nebija laika, bet vēnas viņai bija labas, un viņš aši injicēja citas šļirces saturu. Tad noliecās pār viņu un runāja maigi, mierinoši. — Nedomā par asinīm, mans bērns. Domā par bērniem. Atsauc atmiņā to sejas. Ieklausies, kā viņi raud. Palīdzi tiem, Jī Lina. Palīdzi bērniem.; «-Viņš apklāja viņas plaukstu ar savējo un juta, kā pirksti sakļaujas. Viņa paspieda Ma roku. Tā bija laba zīme.

Jī Lina bija pārvarējusi bailes. Viņa nomierinājās un atkal lidinājās mākoņos, šoreiz citādos. Bija gluži patīkami, un tad sekoja pēkšņi jūtu uzplūdi. Tās nebija ne skumjas, ne bailes, ne dusmas. Gluži vienkārši pilna sirds. Viņa redzēja Tai seju. Un sāka raudāt, pati nezinot — kādēļ. Asaras plūda aumaļām.

Viņš noskatījās, kā tās plūst, un neiejaucās.

Piedodiet, es negribu ļauties vājumam. Es palīdzēšu, tēvs. Es to darīšu.

—       Protams, mans bērns.

Pa lodziņu durvīs Cjuaņs vēroja, kā majors Ma dara savu darbu. Cjuaņs cerēja, ka majora izvēle bijusi pareiza, šajā gadījumā dodot priekšroku narkotikām, nevis krasākiem līdzekļiem. Ja narkotikas nedos rezultātus, būs jāgaida ilgas stundas, pirms viņu varēs pratināt ar tradicionālākām metodēm. Kuģinieku Šidao pratināt vairs nevarēja, viņš bija nomiris no apcietināšanas brīdī gūtajiem ievainojumiem.

Pa šo laiku divi simti policistu “ķemmēja” katru ezera krasta centimetru divdesmit kilometru garumā. Tie brida pa purviem un dumbrājiem, ielīda katrā alā, pārbaudīja tukšās salmu būdas, kuras, ūdens līmenim vasarā ceļoties, vēl nebija applūdušas, visus laivu šķūņus un rīsa laukus.

Tā kā Jī Lina bija aiz restēm, bet viņas tēvocis un lielākā daļa kuģinieku gājuši bojā, Cjuaņa meklējamie tagad acīmredzot bija divas amerikānietes, zēns un divi zīdaiņi — vieni un bezpalīdzīgi, un Dienvidķīnā tikpat neiederīgi kā uz Marsa. Vieni paši tie nespēs bēguļot ilgāk par stundu. Pat ja būtu izdzīvojis un viņiem palīdzētu vēl kāds no Pavasara puķes komandas, tas būtu vienkāršs matrozis bez Jana Bodas kontaktiem un resursiem. Ilgi viņi vairs neizvilks. Nevarēja arī izslēgt varbūtību, ka viņi gājuši bojā kuģu sadursmes laikā. Viņš gan to apšaubīja, kaut dučiem laivu un vīru pārmeklēja upes dibenu.

Sagūstītā amerikāniete bija ievietota kamerā netālu no tās, kur atradās Jī Lina. Sargi ziņoja, ka viņa kopš apcietināšanas vai nu histēriski raudot, vai klusi elsojot. Pēc Cjuaņa pavēles viņai bija izraudzīta viena no visdrūmākajām kamerām Hukovas SDB. Loga tajā nebija, tikai neliela sprauga durvīs, kas veda uz gaiteni. Sienas klāja gadiem ilgi krājušos netīrumu kārta, betona grīda bija bedraina. Pie griestiem dūca un nepārtraukti raustījās bojāta dienasgaismas spuldze. Vienā kameras kaktā betonā bija atejas caurums un tam blakus ūdens krāns ar nolauztu rokturi. Briesmīgajā karstumā un bez ventilācijas smirdoņa kamerā bija neciešama.

Iegājis tajā, Cjuaņs redzēja, ka viņas seja ir bāla un iekritusi, acis aiz bēdām kļuvušas nespodras. Taču viņa sēdēja taisni, nezaudējot cieņu, un nelikās apstākļu iebiedēta. Cjuaņs apbrīnoja viņas drosmi un ķērās pie darba, lai to iedragātu.

Dzirdot viņa nevainojamo angļu valodu, sieviete acīm redzami uzelpoja. Viņa izturēšanās bija pieklājīga un korekta.

—    Ceru, ka pret jums izturējušies labi? — viņš jautāja.

—    Neviens mani nav aizticis.

—    Kā ar ēdienu? Vai esat izsalkusi?

—     Es vēlos redzēt sava vira līķi.

— Tas nav iespējams, misis Kamerona.

—    Viņi man atņēma Keitiju.

—            Meitene Sjao Bo atrodas drošībā, — viņš teica, nosaukdams bērnu patversmē dotajā vārdā.

—            Viņu sauc Keitija, un viņa jau bija drošībā pie manis. Gribu viņu redzēt.

—            Vispirms es vēlos uzzināt, uz kurieni jūs devāties. Kāds bija jūsu plāns. Kur ir pārējie?

—    Nezinu.

—     Kur jums vajadzēja satikties?

—    Nezinu. Visu kārtoja Jī Lina.

—    Ar ko?

—    Es neredzēju.

—     Uz kurieni viņa devās, lai to nokārtotu?

—    Man nepieciešams advokāts.

—    Diemžēl jūs neatrodaties Kolorādospringsā, misis Kamerona.

—           To jūs droši vien vēl atkārtosiet. Tādā gadījumā man jātiekas ar mūsu vēstniecības pārstāvi.

—            Ļaujiet paskaidrot, misis Kamerona. Jums draud nopietnas nepatikšanas. Ticiet man, Amerikas pilsonība jums te nekādi nepalīdzēs. Tās, ko jūs uzskatāt par savām likumīgām tiesībām, Ķīnā nedarbojas. Šeit jūs esat pilnīgi pakļauta mūsu likumiem, vai nu jums tas patīk, vai ne. Šajā valstī bērnu nolaupītāji saņem lodi pakausī. Spriedumi nav pārsūdzami. Tos izpilda nekavējoties. Un nepalīdzēs arī tas, ka esat sieviete.

Viņas acis meta zibeņus. Cjuaņs redzēja, ka viņa visiem spēkiem cenšas savaldīties.

—            Droši vien esat izslāpusi, — viņš laipni sacīja. Viņa pamāja. Cjuaņs deva zīmi sargam, kurš stāvēja aiz durvīm, un tas pasniedza plastmasas pudeli ar ūdeni un skārda krūzīti. Cjuaņs atskrūvēja pudeli un pielēja krūzi.

—       Jūs darītu pareizi, ja sadarbotos ar mani. Tas jūsu stāvokli atvieglotu. Jūs pārvietotu uz citām, piemērotākām telpām. Cerēt uz tiesas žēlsirdību varēsiet tikai tad, ja mēs pārējos atradīsim pēc iespējas ātrāk. Palīdziet mums to izdarīt, iekams nav cietis vēl kāds. Vai saprotat?

Viņa maziem malciņiem dzēra ūdeni un tad pamāja ar galvu. — Jā.

—       Tas ir gudri. Dodu jums vārdu, ka darīšu jūsu labā visu, kas būs manos spēkos. Un tagad izstāstiet man par savu plānu. Katru sīkumu, visu, ko varat atcerēties. Uz kurieni jūs devāties? Kāds bija maršruts? Kāds ceļa mērķis? Vai devāties uz Guandžovu — uz Kantonu?

Vēl nekad savā mūžā Klēra nebija izjutusi tādas bailes. Balss neklausīja, un vajadzēja noklepoties, pirms viņa spēja kaut ko bilst.

-    Lūdzu, vai jūs nepateiktu, kā jūs sauc?

—       Protams. Piedodiet, ka biju nepieklājīgs. Esmu Cjuaņs Jī.

—       Redziet, mister Cjuaņ Jī, arī jums kaut kas jāsaprot. Mans vīrs ir miris, mans bērniņš atņemts. Es zinu, ka nekad to vairs neredzēšu, lai ko jūs teiktu. Tāpēc man īstenībā ir vienalga, ko jūs ar mani darāt. Es ienīstu jūsu zemi un negrasos jums palīdzēt atrast pārējos. Ejiet ellē, mister Cjuaņ Jī!

* * *

—       CNN saņemta informācija, ka viens no pieciem amerikāņiem, kurus meklē Ķīnas varas iestādes, pēc tam, kad tie pazuda no Sudžovas viesnīcas ar trim maziem bērniem, ir nogalināts, bet vienu apcietinājusi policija Dzjudzjaņā, savulaik pazīstamā tējas eksportostā pie Jandzi upes. Nogalinātais amerikānis identificēts kā doktors Nešs Kamerons, ķirurgs no Kolorādo. Spriežot pēc ziņojumiem, Kamerons nogalināts sadursmē ar policiju. Viņa sieva Klēra arestēta. Viņas pašreizējā atrašanās vieta nav zināfna. Varas iestādes šobrīd mēģina izcelt no upes kuģi, uz kura amerikāņi bijuši pasažieri. — Televīzijas ekrānā Kolina Čāndlera vietā tagad bija redzams telefoto kadrs ar upi un tālumā vīdošo glābējkuģi blakus pusnogrimušās 432 Pavasara puķes korpusam. — Attēlā redzamais kuģis, domājams, sadūries ar policijas patruļkuģi, kas tam tumsā sekojis. Šajā avārijā, kas ir nakti notikušas dramatiskas pakaļdzīšanās un ugunsgrēku izraisošas sadursmes sekas, dzīvību zaudējuši arī vairāki citi cilvēki. Ķīnas varas iestādes atsakās komentēt notikušo, un žurnālisti netiek pielaisti notikuma vietai.

Ekrānā atkal parādījās Čāndlera sejas tuvplāns. — Tas nozīmē, ka divas sievietes — Ruta Polarda, kongresmeņa Freda Polarda māsa, un Alisona Tērka, kuras vīrs ir ievērojamās Denveras juristu kompānijas Coulter Grogan partneris, vēl arvien bēguļo kopā ar diviem mazuļiem un Tērka dēlu Taileru. — Čāndlers ieturēja pauzi, izgaršodams dramatisko momentu. Par savu informāciju viņš bija samaksājis gandrīz 500 dolāru. Cāndlera matus plivināja vējš. Operators no augstā krasta fdmēja upes panorāmu, iekļaudams arī Pojanhu un dūmakā tītos kalnus aiz tā.

' — Divas sievietes, zēns un divi mazuļi. Izmisumā nonākuši bēgļi Dienvidķīnā, kuru vajāšanā šobrīd piedalās milzīgi policijas un armijas spēki.

No Dzjudzjaņas Ķīnā ziņo Kolins Čāndlers, CNN.

Kolina Čāndlera istabu Naņhu viesnīcā policisti atslēdza ar atslēgu, kuru bija iedevis pārvaldnieks, kas pats tagad sarāvies slēpās gaitenī tiem aiz muguras. Cieši aizmigušais Čāndlers tika pamodināts bez ceremonijām.

—       Kas, pie velna… — viņš iesāka. — Ko tas nozīmē? Kas jūs esat? — Atbildes nebija. Viens no ienācējiem sāka raut vaļā atvilktnes, mest uz grīdas viņa drēbes. Cits stāvēja pie rakstāmgalda, rakņājās Čāndlera papīros un šķirstīja piezīmju grāmatiņu. — Neaiztieciet! Čāndlers nošņācās, pielēcis no gultas un steigā vilkdams kājās bikses. Policists nereaģēja. Bikses vēl neaizpogājis, Čāndlers metās pāri istabai, bet viņam ceļā nostājās cits policists. Čāndlers apstājās, acīm niknumā zvērojot. Drīz visas atvilktnes bija atrautas vaļā. Skūšanās piederumi izmētāti uz vannas istabas grīdas. Magnetofons atvērts, kasete izņemta.

—       Kas jūs esat? — viņš vēlreiz jautāja, labi zinādams atbildi. — Kā drīkstat tā ielauzties manā istabā! — Gaiteņa otrā galā atskanēja operatora saniknotā balss, arī viņš bija pamodināts un izlikts no istabas. Satraukts viņš parādījās Čāndlera istabas durvīs triju policistu pavadībā, no kuriem viens nesa somas ar viņa kameru un pārējo aparatūru. — Uzmanīgi! Jūs to sabojāsiet! Dabūsiet maksāt, goda vārds!

—       Esmu reportieris! — Cāndlers sacīja. — Jūs nevarat…

—       Es labi zinu, kas jūs esat, — teica vadošais policists. — Esmu saņēmis ziņojumu, ka jūsu Ārlietu ministrijas izdotie akreditācijas dokumenti nav kārtībā. Jūs šeit atrodaties nelegāli.

—       Kas par blēņām! — Cāndlers izvilka dokumentus no jostai piestiprinātas somiņas un pagrūda policistam zem deguna. — Lūk — akreditācijas raksts, pase, viss pārējais. Termiņš nevienam dokumentam nav notecējis.

Policists vienaldzīgi pētīja papīrus. — Tie izskatās viltoti, — viņš sacīja. — Kur ir atļauja strādāt ārpus šanhajas?

—       Smieklīgs jautājums! Jūs labi zināt, ka reportieri visu laiku strādā ārpus mītnes pilsētas bez īpašām atļaujām! Jūsu rīcība ir patvaļīga un vardarbīga! Jums nav tiesību tā izturēties!

—       Jūsu atrašanās Dzjudzjaņā ir pretrunā ar Ķīnas likumiem. Jūs un jūsu operatoru nogādās Šanhajā konvoja pavadībā. Tur ar jums nodarbosies attiecīgas amatpersonas.

Skaļi protestējošo Cāndleru un viņa operatoru steigšus aizveda prom pa gaiteni.

Sudžovā bija nakts vidus, kad medicīnas eksperts pabeidza pēdējo autopsiju. Pildot dotos norādījumus, viņš par rezultātiem ziņoja tieši Cjuaņam Jī* — Trīs no direktora Liņa mājā atrastajiem līķiem bija tādā stāvoklī; ka noteikt konkrētu nāves cēloni nav iespējams, pulkvedi. Ceturtais visdrīzāk ir pieaudzis vīrietis. Tam tika konstatēts otrā kakla skriemeļa priekšējās daļas bojājums.

—       Un ko tas nozīmē?

—       Viņu nav nogalinājušas liesmas, pulkvedi. Viņam pārgriezta rīkle, gandrīz nošķeļot galvu. Nāve iestājusies pirms ugunsgrēka sākšanās.

—       Vai izdevās identificēt pārējos?

—       Vēl ne. Mēs meklējam informāciju no dentistiem, bet var paiet dienas, līdz to saņemsim, ja tāda vispār eksistē. Varu pateikt tikai to, ka viens ir pieaugušas sievietes līķis, bet divi ir bērnu.

Cjuaņs apmulsis nolika klausuli. Vīrietis, bez šaubām, bija direktors Liņs, sieviete viņa sieva. Gan jau ari viņai bijusi pārgriezta rīkle. Slepkavības laupīšanas nolūkā maz ticamas. Vai tām bija kāds sakars ar lietu, kuru vadīja viņš, ar bērnu dokumentu pazušanu no ministrijas? Viņš tādu nespēja saskatīt, taču nebija arī cilvēks, kurš tic sakritībām. Pārāk daudz neparastu aspektu, un nu to kļuvis vēl vairāk. No ugunsdzēsējiem ziņojums vēl nebija saņemts, bet viņš nešaubījās par tā saturu — tie būs atraduši pierādījumus ļaunprātīgai dedzināšanai, kuras mērķis bijis slēpt slepkavību pēdās.

Lai kādi notikumi risinājušies patversmē, Cjuaņs tos šobrīd uzskatīja par sekundāriem un ar lao wai vajāšanu nesaistītiem. Tomēr katram gadījumam viņš norīkoja uz Sudžovu majoru Ma.

PIECPADSMITA nodaļa

XlNQ XINQ, lao wai! Zdo fan!

Alisona atvēra acis un pāris sprīžu attālumā ieraudzīja Mei Linas smaidošo seju. Pa kajītes logu iekšā plūda saules gaisma. Pats pirmais rīta iespaids Mei Linas smaids — bija lipīgs. Arī Alisona atbildēja ar smaidu. Viņa bija pārsteigta, ieraugot Veņu Lī Mei Linas rokās. Veņa Lī sūkāja pirkstus, spēcīgi siekalodamās, un acīmredzami bija ar pasauli apmierināta.

—       Ko? — Alisona jautāja. — Nesaprotu.

—       Zao fan! — Ar brīvo roku Mei Lina izdarīja kustību, pieliekot to pie mutes un tad paberzējot vēderu.— Chī ba!

—       Ā, brokastis. — Alisona piecēlās sēdus biezo segu klājienā. — Kur Tailers? Un Ruta?

Mei Lina pameta ar roku uz laivas aizmuguri. — Welt mihn. — Smiedamās viņa norādīja uz Alisonu. — № qi wdn let— Noliekusi galvu uz sāniem, atbalstījusi to uz brīvās plaukstas un aizvērusi acis, viņa attēloja gulošo Alisonu. Tad norādīja uz sauli, liekot saprast, ka ir jau vēls. Alisona paskatījās pulkstenī. Tikai nedaudz pāri sešiem. Viņa iedomājās par MārŠalu un pasmaidīja — zvejnieki ceļas agri.

Piecēlusies kājās, Alisona sakārtoja drēbes. Tad paņēma Veņu Lī un devās pie pārējiem, bet Mei Lina sāka gatavot brokastis. Ruta ar Tai sēdēja uz apgāzta spaiņa un skatījās, kā Zeņs un Tailers zvejo.

Bija skaists rīts. Gaisā vēl juta vēsumu. Zemi pakalni ieskāva abus ezera krastus, kas bija biezu mežu apauguši un šķietami neskarti. Par cilvēka darbību liecināja vienīgi elektrības augstsprieguma pārvadi, kurus balstīja lieli tērauda torņi. Laiva vēl aizvien bija noenkurot^, austeru murdu tuvumā, kur viņi iepriekšējā vakarā bija apstājušies. Auklas, kurās bija iekārti murdi, aizstiepās tālu ezerā, veidojot graciozas arkas, zem kurām vizēja viegla vēja saviļņotais ūdens.

Tailers un Zeņs ievilka tiklu. Līdz jostas vietai kails, uzlocītām biksēm, zvejnieks jau bija paguvis ielīst ūdenī, lai atbrīvotu aiz murda aizķērušos tīklu. Viņš skatījās, kā Tailers pūlas, tad uzsauca:

—Shouyd shou, xihng zhč yang! —, parādīdams, kā tas jādara. Tailers mainīja tvērienu, un nu tīkls padevās daudz vieglāk. Drīz vien tā lielākā daļa jau gulēja uz klāja un ņudzēja no zivīm. Zeņs.tās citu pēc citas atbrīvoja, dažas iemezdams atpakaļ ezerā, citas ūdens spainī uz klāja. Pāri tīklam aizrāpoja divi krabji un ielēca atpakaļ ūdenī. Tailers tīklā kaut ko ieraudzīja un sajūsmā iegavilējās. Aptinis savu tīkla galu ap mietu, viņš steidzās to sagūstīt un, gaisā pacēlis, ieraudzīja Alisonu. — Skaties! — viņš sauca. — Bruņrupucis!

Tam bija brūni plankumainas bruņas un spilgta pavēdere. Zeņs atzinīgi smaidīja, dzīvnieku pacilādams. Tas svēra gandrīz divus kilogramus. — Zhti gk hao, — viņš teica un, paglaudījis vēderu, pār plecu uzsauca: — Mei Lina! — Viņa iznāca no kajītes, un Zeņs pasniedza rāpuli. — Gči kb rin daydj\!

—       Oho, — Alisona sacīja. — Man liekas, viņš to aicina brokastīs.

Tailera sejā pavīdēja raizes. — Jūs taču to netaisāties vārīt? — viņš

jautāja Zeņam, ar roku atdarinādams ēšanas kustību. — Nē! Lūdzu!

Zeņs kā šaubīdamies paskatījās uz zēnu, tad kaut ko teica Mei Linai, kura jautājoši pacēla bruņrupuci gaisā. So? — Jā. — Tailers smaidīdams māja ar galvu. Paņēmis rāpuli, viņš nolika to uz klāja. Tad pastūma, mudinādams iet. Bruņrupucis nebija noskaņots paklausīt un turēja galvu un kājas cieši ievilktas. Tailers glāstīja bruņas un klusi ar to sarunājās.

Zeņs smējās. — Dīvaini putni šie lao ivai, — viņš sacīja Mei Linai. — Ar to, ko vajadzētu ēst, šie tikai spēlējas.

Zeņs nolika vietā tīklus un tad pievērsās Taileram, savam jaunajam māceklim. — Youlan, — viņš teica, norādīdams uz dienvidiem.

—          men xihn zai yho zdu la. — Tad pameta ar roku uz virvi, kas pāri laivas malai pazuda ūdenī, un izlikās velkam to iekšā. — Q mdo!

—       Ā, enkurs, — Tailers teica un sāka vilkt virvi, kamēr Zeņs pazuda kajītē. Šoreiz motors paklausīja bez ierunām.

Kad laiva jau sāka uzņemt gaitu, kaut kas uz ezera piesaistīja Alisonas uzmanību. — Skatieties! — Tur peldēja reti skaista, klasiska

džonka, pirmā, kuru viņiem gadījās redzēt. Trīs baltās buras uz zilo debesu fona bija vējā piepūtušās. Mirdzošajā ūdenī tā izskatījās majestātiska, senatnīga un daudz pieredzējusi, tīkkoka klāji bija tik grezni, ka būtu varējuši kalpot pat imperatoram. Stūrmanis sēdēja pakaļgalā uz augstās pūpes pie liela stūres rata. Buras bija gatavotas no daudz pieredzējuša audekla, kuru līdzenu noturēja bambusa kārtis. Klāju visapkārt norobežoja koka reliņi. Uz laivas malas, kājām karājoties virs ūdens, sēdēja vairāki vīri. Priekšgals bija stipri izvirzīts un beidzās ar kokā grebtu pūķa galvu. Zem tās priekšvadnis skaisti šķēla ūdeni, džonkai burājot uz ziemeļiem.

Ieraudzījusi džonku, Mei Lina izsteidzās no kajītes ar pītu cepuri Alisonai un lakatu Rutai. Viņa norādīja uz džonku, uz savām acīm un tad pakratīja ar pirkstu: Nē. Viss bija skaidrs. Lai gan viņi atradās krietni tālu no tās, Ķīnā lao wai varēja saskatīt tikpat labi kā bāku. Pa gabalu galvassegas varētu maldināt. Alisona pamāja uz Tailera pusi. — Kā ar viņu? Mei Lina bridi padomāja, tad vēlreiz pazuda kajītē un atgriezās ar Mao laika cepuri, kas bija piederējusi Zeņa vectēvam. Tā bija veca, neglīta un appelējusi.

Tailers to uzlūkoja ar neslēptu nicinājumu. — Tu gribi, lai es to lieku galvot Tā izskatās muļķīgi un nelabi ož. Pajautā, varbūt viņiem ir kāda beisbola cepure?

—       Liec galvā, Alisona pavēlēja.

Tailers nopūtās. Cepure bija tik liela, ka atdūrās viņam uz ausīm un gandrīz aizsedza acis. Nu tu pati mani vairs nepazīsi!

—       Tu izskaties ļoti noslēpumains, — Alisona sacīja. — Un ļoti ķīnisks.

—       Kad paaugsies, tā būs tieši laikā, — Ruta apgalvoja.

Viņi pukšķināja uz dienvidiem, motoram vēl arvien darbojoties bez īstas pārliecības. Zeņs turējās tuvāk ezera austrumu krastam, izvairoties no dzīvākajiem satiksmes ceļiem un zvejas vietāffi, kur strādāja viņa draugi. Ap dienas vidu viņš redzēja vēl vienu policijas laivu. Ātrumu nesamazinājusi, tā pagāja viņiem garām kādu trīssimt metru* atstatumā no kreisā borta. Ne Alisona, ne Ruta to nepamanīja.

Ezers kļuva aizvien platāks, līdz rietumu krasts vairs nebija saredzams. Austrumu krastā lēzeno kalnu ieplakās pletās kokvilnas un

risa lauki, kā ari jūdzēm gari purvāji un pļavas. Uz kādas salas pacēlās vientuļa pagoda. Zeņs sāka dzīvi žestikulēt, norādot uz debesīm, attēlojot zvaigznes iekrišanu ezerā un tad liekot saprast, ka pagoda nes laimi. Vismaz tā Alisona un Ruta izprata viņa pantomīmu.

Kā Zeņs, tā Mei Lina visu laiku bija labā noskaņojumā, un ik pa brīdim skanēja smiekli. Pēc pirmās dienas nedrošības un spriedzes visi lieliski sapratās. Ruta izvilka savu angļu—ķīniešu vārdnīcu un izmēģināja dažus vārdus. Norādot uz ezeru, viņa sacīja: Cheng chudn, — un viņš papurināja galvu, nosmējās un izrunāja kaut ko pavisam citādi tik ātri, ka viņa nespēja noteikt, vai tas ir tas pats vārds, vai nav. Mana izruna laikam buksē, — viņa sacīja, pasniegdama grāmatiņu Alisonai. Še, mēģini tu.

Alisona sameklēja vārdu “laiva”. —Xido chudn, — viņa sparīgi sacīja, un Zeņs smējās kā par labāko joku, taču nelikās noprotam, ka tam varētu būt kāds sakars ar laivu.

—       Acīmredzot viņš nesaprata, — Alisona teica, šķirstīdama grāmatiņu un meklēdama vēl kādu vārdu, ko izmēģināt.

—       Tu droši vien pateici kaut ko par viņa apakšveļu, — Ruta nosmējās.

—       Vai arī par savējo.

Viņiem tomēr izdevās iemācīties citam cita vārdus, un, kad viena no viņām jautājoši paskatījās uz kādu putnu, vietu vai kalnu, Zeņs pamāja un pateica kaut ko nesaprotamu, ko viņas atkārtoja drausmīgā izrunā, liekot viņam locīties smieklos, taču vārds turpat uz vietas tika arī aizmirsts. Valodas jomā nedaudz panākumu bija vienīgi Taileram. Viņš kautrējās vārdus atkārtot, taču, Zeņam sakot priekšā, kaut kas arī izdevās. Tailers zvejnieku dievināja un sekoja viņam pa pēdām kā kucēns, vērodams, atdarinādams un, kur iespējams, palīdzēdams. Zeņs iemācīja viņam sasiet sarežģītu mezglu, kas zēnu sajūsmināja. Viņš varēja aptīt virvi ap stabu, cieši to nosiet un tad ar vienu pirksta kustību atraisīt. Tailers mēģināja četras reizes, līdz apguva šo mākslu, un tad priekiem nebija gala — tas jau nebija mezgls, bet īsts burvju triks. Kamēr Alisona šo nodarbi nepārtrauca, viņš vingrinājās, vaļīgi sasienot kopā Veņas Lī kājas un tad tās atbrīvojot, kad mazā sāka par daudz spirināties.

Ezers bija rāms, un tajā pēcpusdienā viņu mazo pasauli neviens netraucēja. Pojanhu bija lielākais saldūdens ezers Ķīnā ar garu un izrobotu krasta līniju. Vasarās tas ļoti bieži pārplūda, kļūdams divdesmit reižu lielāks nekā ziemā. Ezeram bija neskaitāmi līči, un tajā ietecēja milzum daudz visādu upīšu un strautu. Viņi redzēja gulbi un divus baltos gārņus, un daudz citu putnu, kurus neprata nosaukt vārdos. Dzidrajā ūdenī varēja skaidri saredzēt bruņrupučus un zivis. Garajā zālē iebridis, stāvēja bifelis un sekoja viņiem ar acīm. Tālumā gan uz vienu, gan otru pusi slīdēja zvejas laivas. Seklumā tās tika bīdītas uz priekšu ar garām kārtīm, citām bija piekaramie motori, laivu iemītniekus no karstās saules pasargāja izliektie bambusa jumti. Abos ezera krastos pacēlās bieziem mežiem noauguši kalni, un to nogāzēs tikai retumis pavīdēja kāds ciemats. Te nebija ne vēsts no pārapdzīvotības vai piesārņojuma, kas nomāca Jandzi lejteci; šī bija pirmatnēja vide bez dūmeņiem, rūpnīcām un ļaužu pūļiem. Alisona un Ruta veldzējās rāmā ezera mierā.

Alisona un Veņa Lī aizvadīja pēcpusdienu, vēl tuvāk iepazīdamas viena otru un apkārtējo pasauli. Viņas skaitīja mākoņus un sacerēja muļķīgus pantiņus. No rietumiem nakdams, laivas ceļu šķērsoja zosu bars, saviļņojot gaisu ar spēcīgo spārnu vēdām. Alisona nespēja noteikt, vai Veņa Lī tās redzējusi vai ne. Reizēm viņas skatiens klīda tukšumā, bet reizēm ļoti koncentrēti pievērsās Alisonas acīm, it kā spētu redzēt, kas notiek Alisonas galvā. Reizēm tas šķita ļoti gudrs Alisona to dēvēja par viņas Konfūcija skatienu — un dziļš, un ķīnisks; tādos brīžos viņa Alisonas pamācībās noklausījās, mādama ar galvu, it kā visas atbildes jau sen būtu zināmas un primitīvās gudrības viņu garlaikotu. Viņas skaitīja pirkstus un saberzēja degunus, un sauca vārdā acis un ausis. No Denveras Alisona bija atvedusi līdzi mazu rotaļlietu — vējdzirnavas ar mazām pīlītēm un smaidošu sievietes figūru, kas griezās riņķī un mainīja krāsu no koši dzeltenas līdz sarkanai un zaļai, iekšā sabērtajām krellītēm jauki grabot. Veņa Lī varēja skatīties tajā stundām, aizrautīgi, gandrīz ar cerībām, it kā tūlīt kaut kas varētu atgadīties.

Alisona nolika Veņu Lī uz kajītē izklātas vatētas segas un ļāva viņai izkustēties. Tik ilgi bērns bija turēts rokās kopš kura brīža? Jāpadomā. Kopš Sudžovas. Šķita, ka pagājis jau gads. Alisona nojauta, ka patversmē Veņas L,ī kājas bijušas cieši notītas, jo tās tikai tagad sāka atdzīvoties. To kustības bija neveiklas un krampjainas. Viņai patika sasliet tās gaisā gluži neiedomājamā leņķī, satvert ar rociņām pēdas un zīst tikko atklātos īkšķus. Un tad viņa apvēlās uz vēdera un līda uz priekšu kā tārpiņš. Ļoti apmierināta ar sevi, viņa palaida skaļu purkšķi. Tas īpaši patika Taileram; pret mazu meitēnu, kas to prata darīt, viņam nebija nekādu iebildumu.

Vēlā pēcpusdienā Zeņs Kai iebrauca mazā līcīti, kuru no trim pusēm apņēma lēzeni kalni un kurš arī no ezera nebija pārskatāms. Kopā ar Taileru viņi izmeta enkuru un izlika uz nakti tīklus. Dūmakā tītā saule, laižoties zemāk, iekrāsojās koši oranža un šķita kļūstam arvien lielāka. Vējš bija pierimis, ūdens pārvērties tumšā spogulī. Seklumā uz vienas kājas stāvēja stārķis, slēpdamies koku ēnās, kas stiepās arvien garākas. Tas stāvēja tik mierīgi, ka bija gandrīz nepamanāms.

Spītējot vēlajai stundai, karstums nemitējās. Tai no karstuma bija iekaisusi āda, un Rutai radās ideja. — Laiks vakara peldei, — viņa svinīgi paziņoja. — Nomazgāsim šos mazos rakarus!

Mei Lina saprata viņu zīmju valodu. Viņa atstiepa lielu ķīniešu virtuves katlu ar ieapaļu dibenu un alumīnija kastroli, pēc tam piepildīja tos ar siltu ūdeni no plīts. Viņas izģērba bērnus un ielika ūdenī, Veņu Lī kastrolī un Tai katlā. Veņai Lī pleci un galva slējās pāri kastroļa malām, Tai zvilnēja katlā, kaklu pret tā malu atbalstījusi, un skatījās gaisā, pētīdama mākoņus. — Viņa izskatās kā lauku kluba matrona, Ruta sprieda. Dzimusi dīkai dzīvei. Kad manikīre savu būs padarījusi, varēs iet ārā padzenāt bumbiņu.

Šampūnam putojot, mātes mazgāja mazuļus. Veņa Lī šļakstinājās un spiedza, un svaidīja rotaļlietas, kuras Tailers tūlīt atkal atnesa atpakaļ. Alisona vēroja abus kopā un jutās pārsteigta, cik strauji Tailers spēja mainīties. Reizēm viņš no sirds priecājās par mazo, spēlējās ar to un ķircinājās, bet jau pēc brīža varēja būt sarūgtināts, nelaipns un pat ļauns. — Viss kārtībā, — Ruta sacīja, kad Alisona viņai par to ieminējās. — Viņš izturas kā īsts vecākais brālis. Kad es nebiju daudz vecāka par Veņu Lī, mans brālis mēdza šaut uz mani ar savu rotaļu automātu. Teica, ka es varot bēgt, kamēr viņš skaitīšot līdz desmit, bet vienmēr krāpās un neaizskaitīja tālāk par

pieci. Vēlāk viņš skaidroja, ka tā esot tikai metode, kā iemācīt mani ātrāk skriet. — Tai laimīgi iesmējās, it kā būtu sapratusi stāstīto. Pelde iekaisušajai ādai nāca par labu. Ruta noskatījās uz katliem. — Izskatās kā pusdienas kanibāliem, — viņa sacīja. — Jāpiemet tikai kāds sīpols un burkāns, jāpakur apakšā uguns, un būs sīko zupa.

Tailers atplauka. — Vai lai atnesu sērkociņus?

—       Jā, bet tad arī tev jālec iekšā, — Ruta sacīja, viegli ievilkdama puikam pa dibenu.

—       Kā tu nonāci līdz lēmumam adoptēt Tai? — Alisona jautāja.

—       Vienmēr esmu gribējusi bērnu, bet kaut kā nekad nesanāca. Biju precējusies divas reizes, abas neveiksmīgi. Mans pirmais vīrs izlēma, ka pudele viņam tuvāka par mani; un, protams, nekāds normāls tēvs no viņa nebūtu iznācis. Otrs bija visbrīnišķīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu satikusi. Tā arī neesmu sapratusi, ko viņš manī atrada, kāpēc apprecēja un kāpēc palika pie manis, bet tas laiks, kuru pavadījām kopā, bija debešķīgs. Biju neprātīgi iemīlējusies. Būtu varējusi pat dzīvību par viņu atdot. Un tad, tieši četrus gadus pēc apprecēšanās viņš aizbēga kopā ar citu sievieti. Un paņēma līdzi visu, kas mums bija. Visus iekrājumus no bankas. Mašīnu tāpat, bet tā jau arī bija uz viņa vārda. Biju spiesta izvākties no mājas, jo viņš to bija ieķīlājis par summu, kas lielāka par tās vērtību, un nebija kārtojis regulāros maksājumus. Bet es to nepārdzīvoju. Ar māju saistījās pārāk daudz atmiņu. Griezies uz kuru pusi gribi, asaras bira kā pupas.

Droši vien labi, ka mums nebija bērnu. Pēc viņa aiziešanas es nebūtu spējusi uzturēt viņus un pati savu īdošo personu. Ilgu laiku cietu no smagas depresijas. Ēdu bez sāta, līdz svēru divsimt mārciņu. Daudz netrūka, ka būtu nonākusi trako namā, bet beigās sapurinājos un saņēmos. Atvēru senlietu veikalu un atkal nostājos uz kājām. Gāja gadi. Un tad izlēmu, ka vēlos bērnu. Sāku meklēt piemērotu vīrieti, bet, jo cītīgāk meklēju, jo nederīgāki tietnan šķita. Ar dažiem pa reizei kaut kur aizgāju, bet vai nu tie nepatika man, vai arī es nepatiku tiem. Jutu, ka manas olnīcas sāk pagurt tāpat kā es pati un ka laika palicis maz.

Tad kādu dienu nācu pie slēdziena, ka jautājumu esmu sākusi risināt no nepareizā gala, stulbi iedomādamās, ka vispirms jāatrod vīrietis. Kaut kur izlasīju, ka tādas sievietes kā es var adoptēt bērnu Ķīnā. Nekur citur pasaulē tas nebija tik viegli izdarāms. Izklausījās nevainojami. Tad nu savācu visu to papīru blāķi un pārlēcu visām barjerām, bet aizķēros aiz pēdējās — man nepietika naudas. Un tajā brīdī pieļāvu kļūdu, griezdamās ar lūgumu pēc aizdevuma pie sava brāļa.

—       Pie kongresmeņa? Tā paša, kurš šāva uz tevi ar rotaļu automātu?

—       Pie tā paša draņķa. Viņš apgalvoja, ka es esot traka. Ka visi ķīniešu bērni esot vai nu invalīdi, vai deģenerāti. Man šķiet, viņš baidījās no komunistu gēniem un no tā, ka ķīnieši varētu iesūtīt Amerikā Mao klonus, kuri pieauguši spētu atbīdīt no varas tādus kā viņš. Starp citu, kad Tai guļ, es domās pūlos viņas zemapziņā iepotēt tieši šo domu. Tā nu viņš visiem spēkiem centās pierādīt, ka es pieļauju šausmīgu kļūdu. Un darīja to tik aizrautīgi, ka gandrīz iedragāja manu apņemšanos. Viņš teica, ka vislielākā labvēlība no viņa puses būšot atteikšanās jebkādi palīdzēt. Un tajā brīdī es sapratu, ka man taisnība. Kopš tā laika neesam runājuši.

Mēģināju dabūt aizdevumu bankā, bet arī tur man neko nedeva. Gandrīz atmetu visam ar roku. Bet problēmu atrisināja krustmātes Sallijas rotaslietas. Es Salliju nekad neesmu redzējusi. Viņa nomira, kad biju vēl maza meitene, paslīdēja kaut kur uz trepēm un lauza sprandu. Man ir fotogrāfijas, kur viņa redzama kažokos un uzkrītoši greznās cepurēs. Uz sejas pamatīga grima kārta un pirkstos cigarete sudraba iemutī. Skatoties šajās bildēs, redzami ģimenes spēcīgie gēni — esmu gandrīz tikpat žilbinoša kā viņa, — Ruta ironizēja, braucīdama savus spurainos matus. Kad tante nomira, tēvs viņas rotas atdeva man. Tās bija visneglītākās dārglietas, kādas esmu redzējusi, visas kā viena, no briljantiem līdz kalnu kristāliem, iestrādātas bezgaumīgos ietvaros. Es tādas nevalkātu pat masku ballē. Noliku tās tālāk no acīm un aizmirsu. Un tad, kad mans finansiālais stāvoklis bija viskritiskākais — adopcijas iesniegumā pārstāju melot par saviem ienākumiem — nejauši uzdūros seifa atslēgai un atcerējos dārglietas. Aiznesu tās uz vienu no lielajiem centra veikaliem. Baidījos, ka juvelieris varbūt izsauks kruķus un teiks, ka gribu viņam iesmērēt stikliņus, bet viņš man samaksāja gandrīz piecpadsmit tūkstošus dolāru. Izrādās, ka krustmātes Sallijas gaumi nebiju pareizi novērtējusi. Tīrais brīnums! Pēkšņi man bija pietiekami daudz naudas.

Un tas arī viss. Pie bērna tiku, rakstīdama papīrus, nevis dzimumsakaru ceļā. Iespējams, ka drātēšanās būtu bijusi patīkamāka, bet tad tas vīrišķis man vēlāk varētu palikt uz kakla.

Alisona smējās. — Un papīri no rīta vismaz nemelos par savām jūtām pret tevi.

—       Mēs ar Tai esam par to daudz runājušas, — Ruta sacīja. — Kad atgriezīsimies mājās un būsim iedzīvojušās, varbūt paskatīsimies apkārt pēc kāda piemērota objekta, bet varbūt ari ne. Ja atrastos kāds, kurš nedzer, neaizraujas ar azartspēlēm, neskrien pakaļ katriem brunčiem un pārāk slikti neož, mēs ar mazo cālēnu varētu viņu pieņemt audzināšanā. — Pacēlusi Tai augstu sev virs galvas, viņa paklakšķināja mēli. Mazais cālēns plati pasmaidīja un guldzināja, tad sāka aizvilkdamies klepot. Ruta noslaucīja bērnam mutīti.

—       Tas, kurš jūs abas dabūs, būs laimīgs cilvēks, — Alisona sacīja.

—       Droši vien kāds neveiksmīgs dārglietu zaglis, — Ruta iespurcās.

Pēc pusdienām izklausījās, ka Tai elpo ar grūtībām un ir nelaimīga. — Kas viņai kaiš? — Alisona jautāja.

—       Paaugstinājusies temperatūra, — Ruta sacīja.

—       Vai gribi kādas zāles?

—       Es jau iedevu, bet neizskatās, ka tās būtu līdzējušas. Slikti, ka nav termometra. Savējo pazaudēju avārijā.

—       Manējais saplīsa, — Alisona sacīja. Viņa pataustīja bērna pierīti. Tā bija karsta, āda sasārtusi. Arī Mei Lina pielika roku Tai un līdzjūtīgi nodūdoja. Tad kajītē sameklēja tējas lapām līdzīgus sažāvētus augus. Viņa tos novārīja, piebēra klāt kaut kādu baltu pulveri un visu sajauca ar piena maisījumu. Tai norija vidhu malku un atgrūda pudeli. Raudot viņa puņķojās un sāka klepot. Ruta atvēsināja karsto pieri ar mitru drānu.

Alisona redzēja, ka Ruta raizējas. — Gan būs labi, — viņa sacīja.

—       Tirgū pie manis pienāca kāda sieviete ak Dievs, tas bija tikai pirms četrām dienām! — Ruta iesaucās. — Viņa nopētīja Tai, it kā tā būtu gaļas gabals. Pabakstīja ar pirkstu, ieskatījās acis. Tad teica, ka bērnu vajagot siltāk saģērbt.

Alisona smaidīja. Zinu. Pat simt grādu karstumā viņas grib bērnus satuntulēt. Es par Veņu Ll esmu dzirdējusi tādus pašus aizrādījumus.

-          Bet tad viņa teica, ka Tai neesot veselīgs bērns. Izskatoties vārgulīga. Ka man esot vajadzējis izvēlēties labāku bērnu. — Viņa pacēla acis, un Alisona redzēja, ka tajās mirdz asaras.

-          Izmet to no galvas. Ļaudis pļāpā visādas muļķības.

Ruta nosusināja acis un izmocīja smaidu. — Zinu. Tai dzīvos un izaugs par tādu pašu sīkstu meitieti kā es. Man tikai jādabū viņa uz mājām.

Viņas skatījās, kā pār ezera spoguli ceļas mēness. — Kaut mēs vienmēr varētu te palikt, Ruta teica klusiņām, ļaudamās mirkļa burvībai. Tai viņas klēpī bija aizmigusi pēc tam, kad izdevās viņai iemānīt daļu Mei Linas brūvējuma. Tas bija palīdzējis, taču elpa pa nosprostotajiem kanāliem vēl arvien lauzās ar grūtībām.

Alisona viegliņām ucināja Veņu Lī uz viena ceļa. Veņa Lī mēģināja nograuzt viņai no pirksta laulības gredzenu. Spožais metāls šķita ļoti pievilcīgs. Alisona vēroja viņu un ilgojās pēc Māršala. Viņa zināja, cik ļoti viņš raizējas. Kur gan viņš tagad bija, ko darīja? Vai domāja par viņu? Nu, protams, ka domāja. Gara acīm viņa redzēja vīru dzīvojamā istabā, kuru bija tik viegli atdzīvināt atmiņā. Iztēlē tā bija vēsa un ziemīga, un spirdzinoša salīdzinājumā ar Ķīnas nomācošo karstumu un mitro gaisu. Aiz terases durvīm, kas veda uz dārzu, klusi lidinājās sniega pārslas. Viņi sēdēja pie kamīna, kurā sprakšķēdamas dega malkas pagales, sarunājās un dzēra kafiju, un kopā smējās par ziņām vai savu darbu, vai tāpat vien. Tas viss tagad likās tik tāls, tas bija cits laiks vienkāršākā pasaulē. Vai gan dzīve kādreiz vēl ieies normālās sliedēs?

Kādu putru gan mēs esam ievārījušas, Alisona domīgi teica.

—Kā viss sarežģījies! — Jau kuro reizi viņas raizējās par Klēru un domāja par Nešu. Lai kādus variantus pieļautu, neviens viņam nesolīja nekā laba.

-          Ko mēs darīsim, ja Jī Lina Joulaņā mūs nesagaidīs? Alisona savas bažas izteica skaļi.

—       Es cenšos par to nedomāt.

—       Cik naudas tev vēl palicis?

—       Es nezinu, cik atliks pēc norēķināšanās ar Zeņu. Man liekas, daži simti skaidrā naudā. Un vēl daži čekos.

—       Man ir aptuveni tikpat daudz. Ar to noteikti nepietiks, ja par palīdzību vajadzēs maksāt kādam citam.

—       Un nav zināms, kur mēs tādu palīgu atradīsim.

Pārgurušais majors Ma Lins berzēja acis. Tikko bija atausis otrdienas rīts. Viņš nebija gulējis trīsdesmit stundu. Pēc pulkveža Cjuaņa pavēles viņš no Dzjudzjaņas bija atlidojis uz Sudžovu, lai pārbaudītu dokumentus trešajā Bērnu labklājības institūtā jeb patversmē, kuru līdz savai nāvei bija vadījis direktors Liņs. Es to uzdotu Sudžovas SDB darbiniekiem, — Cjuaņs sacīja, — ja skaidri zinātu, ko mēs meklējam. Bet viņi apmierināsies ar acīm redzamo un secinājumus izdarīt nespēs.

Ma konstatēja, ka uzdevums ir daudz grūtāks, nekā viņš bija domājis. Lietas un dokumenti mētājās kastēs, skapjos un atvilktnēs. Pa daudziem gadiem to bija sakrājies tūkstošiem. Viņš nebija gaidījis, ka to būs tik daudz. Daļa liecināja par patversmes pašreizējiem iemītniekiem, kamēr citi, kas atradās turpat blakus, par bērniem, kuri jau sen šeit nedzīvoja. Kartotēkās bija tukšas vietas, it kā dokumenti no turienes būtu izņemti, bet nevarēja zināt, vai tas nozīmēja, ka lietas pazudušas, vai tikai liecināja par vispārējo haosu. Neviens no patversmes darbiniekiem neko paskaidrot nevarēja. Ja arī eksistēja kaut kādi saraksti vai pārskati, tie nebija atrodami. Visa dokumentācija esot atradusies direktora Liņa rokās, un nevienu no darbiniekiem viņš palīgos neesot aicinājis. Vai nu šī nekārtība bija radīta apzināti, vai arī viņš viens pats ar darbu nebija spējis tikt galā.

Majors no Sudžovas SDB tūlīt izsauca četrus darbiniekus, kas palīdzētu sakārtot un sistematizēt dokumentus. Gaidīdams to ierašanos, viņš aši izstaigāja patversmi, kas izskatījās trūcīga, bet labi organizēta. Grīdas bija no betona, bet tīras. Rotaļlietas un nedaudzās grāmatas no ilgas lietošanas nodilušas. Arī drēbes un gultas veļa bija tīra, bet izdilusi. Ārā uz balkona margām žāvējās tikko izmazgāta veļa. Logi atradās augstu sienās un deva maz gaismas. Telpas apgaismoja kailas, pie griestiem piekārtas elektriskās spuldzes.

Ma Linu pavadīja viena no vecākajām auklēm, sieviete, kurai jau bija pāri sešdesmit un kura patversmē nostrādājusi divpadsmit gadus. Viņa bija atbildīga par zīdaiņu nodaļu un parādīja viņam to guļamistabu. Vienā gultiņā gulēja divi vai trīs bērni, gultas stāvēja ciešās rindās, pa sešām katrā, ar celiņu pa vidu. Kaut arī diena bija svelmaina, zīdaiņi bija cieši satīti segās, lai naktī nesaltu. Tie gulēja uz muguras kā kokoni, gaidīdami īso brīdi, kad pie tiem pienāks kopēja. Tie, kuriem izsalkums vairs neļāva gulēt, jau bija sākuši brēkt. Taču lielākā daļa gulēja mierīgi. Daži viņam uzsmaidīja. Citi izskatījās garlaikoti vai apātiski un viņam nepievērsa nekādu uzmanību. Daži spēlējās ar grabuļiem vai rotaļu zvēriņiem. Citi turēja rokas pie sejas, grozīja plaukstas šā un tā, skatīdamies uz saviem pirkstiem un spēlēdami kādu klusu, tikai sev vien saprotamu spēli. Bija dzirdama klepošana, iebrēkšanās un citi bērnu radīti trokšņi.

Divas auklītes apkopa bērnus, kā strādādamas pie slīdošās lentes. Viņas virzījās uz priekšu gar gultu rindām, mainīdamas autiņus, slaucīdamas degunus, mīlīgi runādamas, barodamas un pēc tam turēdamas pa zīdainim pie katra pleca, kamēr tie atraugājās. Dažiem tika pilinātas acīs zāles, citiem tās pievienotas pudeles saturam. Auklītes atradās nepārtrauktā kustībā, darbs bija labi organizēts, bet divām vien tā šeit noteikti bija par daudz. Savus aprūpējamos viņas kopa ar lielu sirsnību, bet, ja to ir tik daudz, arī sirsnības krājumi var izsīkt.

Ma Liņs saskaitīja sešdesmit gultas. — šodien mums šajā telpā ir simt piecdesmit pieci mazuļi, — auklīte sacīja. — Simt četrdesmit astoņas meitenes. Visi jaunāki par gadu. Mēdz būt arī vairāk.,— Viņa paskaidroja, ka esot atsevišķas telpas tiem, kas sāk iet kājām, bērniem līdz sešu gadu vecumam un bērniem no septiņiem līdz sešpadsmit gadiem.

—       Vai vecāku par sešpadsmit gadiem šeit nav? — viņš jautāja.

—       Šajā patversmē nav, — auklīte atbildēja. — Tos, kuri nav adoptēti, šūta prom.

—       Uz kurieni?

—       Ielās.

—       Cik daudzus adoptē?

—       Pārlieku maz. Varbūt desmito daļu. Gandrīz nevienu, kurš vecāks par četriem gadiem.

Viņš runāja ar auklēm dažādās telpās, uzdeva jautājumus, pierakstīja atbildes. Viņš redzēja kaktos samestas rotaļlietas, kādu salauztu divriteni, un tikai vienā istabā karājās pie griestiem piestiprinātas, koši nokrāsotas šūpoles, pie kurām rotaļājās vairākas meitenes. Kad viņš gāja garām, visas pacēla acis, dažas ar cerībām, citas bailīgi, vēl citas vienaldzīgi. Jo vecākas bija meitenes, jo klusākas un vairāk nomāktas tās šķita. Tām trūka bērnišķības. Viņš juta, ka nespēj skatīties tām acīs. Mazuļi viņā bija raisījuši smaidu. Skatoties uz vecākajiem bērniem, it īpaši uz tiem, kas tika turēti atsevišķi, — ar zaķa lūpu vai kropliem locekļiem, vai idiota klīstošo skatienu —, viņam gribējās ātrāk steigties prom. Viņš paskatījās uz viņiem caur durvīm, bet nespēja saņemties un ieiet iekšā. Tuvojoties apgaitas beigām, viņš kļuva ar katru brīdi steidzīgāks, jo katra nākamā istaba uzdzina arvien spēcīgāku neērtības sajūtu.

Beidzot pagalmā ienāca četri policisti, kurus viņš bija izsaucis. Viņš tūlīt lika tos pie dokumentu šķirošanas un kārtošanas. Lietas tika izņemtas no skapjiem un saliktas uz gariem galdiem. Katrā lietā bija dokumenti, kas atspoguļoja visu šeit nokļuvuša bērna dzīvi. Tie bija bāreņi vai pamesti bērni, kas nodoti patversmes aprūpē. Ma Lins šķirstīja lietas, kurās, atkarībā no katra bērna biogrāfijas, varēja būt trīs vai vesels simts lappušu. Lielākā daļa bija traģiski īsas: Vecāki: nezināmi. Dzīvesvieta: nezināma. Vecums: aptuveni 7—8 mēnesi. Slimības vēsture: nezināma. īpašas pazīmes: nav. Reti kuram bija fotogrāfija, lielākajai daļai tādas nebija.

Dažām lietām bija pievienotas policijas izziņas, kurās aprakstīti amatpersonu mēģinājumi atrast bērna bioloģiskos vecākus. Dažās bija mediķu slēdzieni, priekšraksti un ārstu piezīmes. Daudzās bija arī vecāku piesprausta anonīma zīmīte ar pamestā bērnžFdzimšanas datumu un stundu, lai varbūtējiem adoptētājiem būtu precīza informācija.

Dzimšanas apliecības izdeva province, vecumu nosakot aptuveni, ja konkrētu datu nebija. Citi papīri oficiāli apstiprināja, ka bērns pamests, lai varētu viņu piedāvāt adopcijai. Ļoti nedaudzām

lietām bija pievienotas adopcijas dokumentu kopijas, kā ari audžuvecāku fotogrāfijas un ziņas pār tiem, bet uz vāka uzspiests zīmogs “Adoptēts” ar datumu. Dažus no šiem vārdiem Ma pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā.

Dokumenti atradās gan direktora Lina kabinetā, gan blakustelpā, gan vēl vairāk pagrabā: nezināmi, nenoskaidroti, nevienam nevajadzīgi bērni, galvenokārt meitenes. Neskaitāmas lietas ar visai līdzīgu saturu:

Subjekts atrasts uz Siņhua Tautas slimnīcas kāpnēm 3. maijā pulksten 5.10 no rīta…

Subjekts, aptuveni divarpus gadus vecs, atrasts klaiņojam Dzjasjinas tirgū…

Subjektam diagnosticēta spina bifida… smadzeņu paralīze… iedzimta smadzeņu mazspēja…

Viņš paskatījās uz vāka iekšpusē sniegto informāciju ar apzīmējumu “Izvietojums”.

Subjekts pārsūtīts uz Sanhajas Bērnu labklājības institūtu…

Subjekts pārsūtīts uz Sjaosaņu…

Subjekts pārvietots uz LD…

Subjekts atbrīvots 14gadu vecumā…

Subjekts adoptēts…

Subjekts pārvietots uz LD…

Ienāca vecākā aukle, nesdama viņam termosu ar svaigu tēju. Viņš pateicās un norādīja uz ierakstu. Kas ir LD?

—    Es nezinu, — viņa atbildēja. — Varbūt kāda cita patversme.

—           Un šajās lietās nav neviena nāves gadījuma, — viņš sacīja. — Nevar taču būt…

—           Tās ir lejā. — Viņa noveda Ma stāvu zemāk un norādīja uz vēl vienu skapju rindu. — Šeit.

Te bija daudz lietu, daudz vairāk lietu, skapis aiz skapja. — Cik daudz to ir? — viņš jautāja.

—           Es nezinu, — aukle atbildēja. Varbūt direktoram kaut kur ir reģistrēts kopskaits.

—    Kas notiek, kad bērns nomirst?

—            Dažreiz atnāk ārsts, dažreiz ne. Tad atbrauc furgons no Civillietu pārvaldes. Aizved prom. Reizēm uz slimnīcu, bet parasti, man šķiet, uz krematoriju.

-          Vienmēr viens un tas pats ārsts?

—       Reizēm. Ne vienmēr. Jautājumi aukli acīmredzami mulsināja, un, aizbildinājusies, ka jābaro bērni, viņa aizsteidzās.

Ma Liņs sāka pētīt mirušo bērnu lietas un konstatēja, ka tās sastādītas tikpat pavirši kā dzīvo, augšstāvā mītošo bērnu dokumenti. Dažās bija uzrādīts nāves cēlonis, citās ne. Pneimonija… meningīts… nepietiekams uzturs… dehidratācija… nāves cēlonis nezināms… leikēmija… smadzeņu trieka… hipotermija.

Lietas bija sakārtotas hronoloģiski, nāves gada un datuma secībā. Viņš devās pie pēdējā skapja. Šķirstot jaunākos dokumentus, viņš pieķēra sevi pie domas, ka pats nezina, ko meklē. Nāves gadījumu skaits dažādās vecuma grupās bija aptuveni vienāds. Viņam tas šķita nedaudz dīvaini; varētu taču sagaidīt, ka visbiežāk mirst paši jaunākie, vismazāk aizsargātie. Viņš saskaitīja lietas pēdējā atvilktnē. Septiņdesmit astoņas. Tad pārskatīja iepriekšējo atvilktni, līdz atrada sešus mēnešus vecu lietu, tad skaitīja uz priekšu. Divi simti trīsdesmit septiņi nāves gadījumi pusgadā. Viņš pierakstīja skaitļus. Bet vai šeit bija visas lietas? Bez kopēja pārskata to noteikt nebija iespējams, un šādu pārskatu direktora Liņa papīros nebija. Ierēdņiem Civillietu pārvaldē gan vajadzētu zināt, viņš nodomāja. Tieši Civillietu pārvalde nogādāja patversmē lielāko daļu dzīvo bērnu un aizveda prom mirušos.

Pusstundu darbojies, Ma Liņs nopūtās. Aina, ko pavēra šie^apīri, bija nomācoša, bet ko gan tā deva viņa izmeklēšanai? Kāds tai sakars ar to, cik bērnu miruši un kā?

Tie ir nepareizie bērni, ej ierēdnis Civillietu pārvaldē bija teicis.

Kā tie varēja būt nepareizi? Kāpēc gan kāds būtu tos samainījis, un kā tas kļuvis zināms? Patversmē bērniem bieži tika doti vienādi vārdi; augšstāvā viņš bija uzdūries septiņām Dzjanām Jui — “Skaistajām no Dzjansu”. Dzjansu bija provinces nosaukums. Veselas piecpadsmit saucās Mei Mina — “Bez vārda”. Bērnus varēja atšķirt tikai pēc datiem — dzimšanas datuma, ja tāds bija, datuma, kad bērns uzņemts patversmē, nāves datuma.

Un kāds tam visam sakars ar amerikāņu bēgļiem?

Nebija iespējams uztvert faktu jēgu. Viņš bija sācis izmeklēšanu ar domu, ka direktors Liņs varbūt pārdevis bērnus ģimenēm, kuras izmisīgi pēc bērna ilgojušās, bet kurām pēc likuma nebija adopcijas tiesību. Bet vai gan viņš tādēļ būtu jānogalina? Ja nebūtu aizdomīgos apstākļos bojā gājušā direktora, viņš būtu pieņēmis, ka ierēdnis kļūdījies un lietas gluži vienkārši pazaudētas.

Viņš pāršķirstīja neskaitāmos miršanas apliecinājumus, no krematorijas saņemtie bija uz sārta papīra, ārsta rakstītie — uz balta. Nepietiekams uzturs… encefalīts… nepietiekams uzturs… iedzimta smadzeņu mazspēja… vēzis… elpošanas ceļu nosprostojums… spilgti izteikts barības trūkums… Ma Liņs jutās pārsteigts, ka tik daudzos gadījumos nāves cēlonis bijis nepietiekams uzturs. Apskatot augšstāvā mītošos bērnus, viņš neko tamlīdzīgu nebija manījis. Viņš pierakstīja divu ārstu vārdus, kurus atrada jaunākajās lietās, un nolēma viņus iztaujāt.

Patversmē viņš pavadīja vēl dažas stundas, rakstot piezīmes un uzdodot jautājumus. Vēl otru reizi viņš izskatīja visus papīrus direktora Liņa kabinetā. Un no jauna atvēra virsgrāmatu, kuru jau no rīta bija pētījis. Tajā bija iegrāmatotas kārtējās summas, kuras valdība piešķīra patversmes uzturēšanai, kā arī summas, kas samaksātas par pārtikas piegādi, zālēm un drēbēm. Bija minētas ari rotaļlietas, izkrāsojamās grāmatas, kā arī daudz citu sīkumu par niecīgām summām. It kā nebija nekā neparasta. Vienam no policistiem viņš lika virsgrāmatu nokopēt. Viņš pasūtīja arī bankas pārskata un direktora ziņojumu kopijas līdz ar informāciju no Pekinas par direktora ārzemju ceļojumiem.

Viņš atstāja savus vīrus pie apjomīgā darba — lietu kataloģizācijas, veidojot sarakstus par bērnu izvietojumu ar datumiem, kad tie ieradušies patversmē un kad to pametuši. Vienu no saviem darbiniekiem viņš nosūtīja uz Iekšlietu ministriju un vietējiem policijas iecirkņiem ar uzdevumu sastādīt līdzīgus sarakstus no viņu materiāliem, lai, salīdzinot rezultātus, pārliecinātos par to pareizību. Iespējams, ka tās bija veltīgas pūles, jo viņš zināja, ka bērni dažkārt nāca arī no citiem avotiem un ne vienmēr tika reģistrēti parastā veidā.

Pārāk daudz bērnu.

Ma Liņs izbrauca cauri visai Sudžovai līdz direktora mājas drupām. Apkārt stāvēja policisti uniformās un atgaiņāja ziņkārīgos.

Krāsmatas viņam atgādināja fotogrāfijas, kurās redzama Nankina pēc kara. Kādi divdesmit vīri strādāja drupās, no kurām vēl arvien lēni cēlās dūmu strūklas, meklējot varbūtējus pierādījumus un novācot gruvešus. Pat tik daudziem strādniekiem tur darba pietiks vēl vairākām dienām.

Pie Ma Lina ieradās galvenais ugunsdzēsēju inspektors un sniedza ziņojumu par konstatēto. Tas īpašu pārsteigumu nesagādāja.

-    Noteikti dedzināšana, viņš teica, — un ļoti profesionāla. Viņš norādīja uz gludi nogriezto, nomelnējušo kabeļa galu. Elektrības padeve dzīvoklim bijusi pārtraukta jau pirms aizdedzināšanas.

Ma Liņs piezvanīja pulkvedim Cjuaņam Dzjudzjaņā, lai ziņotu par izdaritolHr Te kaut kas noteikti nav kārtībā, Cjuaņ Jī, — viņš sacīja. Acīmredzot direktoru nogalinājuši profesionāļi, bet, vai tam ir kāds sakars ar viņa darbu patversmē, man vēl nav izdevies noskaidrot. Iespējams, ka pie šāda rezultāta novedis kaut kas cits viņa dzīvē. Varbūt azartspēles. Ja vēlaties, es palikšu šeit un darbu turpināšu.

—       Nē, — pulkvedis sacīja. — Kamēr nav nekā taustāma, patversmei jāpaliek otrā plānā. Viceministrs prasa rezultātus lao wai lietā. Lai jūsu vīri strādā ar dokumentiem, bet jums jāpabeidz iesāktais darbs ar gidi Jī Linu.

Pēc pusstundas Ma Liņs noguris atlaidās mazā džeta ērtajā sēdeklī, lai lidotu atpakaļ uz Dzjudzjaņu, bet miegs, pēc kura viņš tik ļoti ilgojās, nenāca. Aizvēris acis, viņš redzēja mazuļus gultiņās, rindu aiz rindas, istabu aiz istabas, un visam pāri gūlās bezgala skumja papīru kalna ēna.'

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

ROUPERS QROQANS un Klarenss Koulters vienmēr bija veidojuši teicamu komandu. Ja Klarenss bija rosīgs darītājs, līdzekļu organizētājs, firmas smaidošā izkārtne, kas parādījās blakus prezidentiem, tad Roupers bija kompānijas neredzamais dzinējspēks, gudrā galva, vēsais prāts. Neviens no partneriem ar jurisprudenci tikpat kā nenodarbojās. Klarenss pārzināja sabiedrisko attiecību jomu, uzturot kompānijas sakarus. Roupers attiecīgajā brīdī “piegrieza skrūves”, tā nodrošinot kompānijai peļņu.

Tagad Roupers sēdēja savā trīsdesmit astotā stāva birojā un skatījās uz Klinšu kalnu sniegotajām virsotnēm. Skaidrā laikā viņš redzēja no Paika smailes līdz pat Longa virsotnei un vēl tālāk. Ne no vienas citas vietas Denverā nepavērās tik lielisks skats. Runādams pa telefonu un ieklausīdamies atbildēs, viņš vēroja, kā virs Indiāņu smailēm sāk biezēt nikni mākoņi. No Klinšu kalniem šurpu virzījās vētra, kas šķita tīrais sīkums, salīdzinot ar vētru telefonā.

Ītans Malorijs, Terabyte korporācijas priekšsēdis, vienā no vadošajām datorfirmām valstī, jau divdesmit minūtes lēja viņam ausīs niknas tirādes. Malorijs nebija ne taktisks, ne delikāts. Viņš vienmēr bija impulsīvs un tagad piedevām vēl nikns.

—       Vai tu zini, cik cietos diskus es pagājušajā gadā pārdevu Ķīnā? — Malorijs viņam jautāja.

—       Nē, ītan. Cik tad?

—       Trīssimt trīsdesmit tūkstošus. Vai zini, cik varēšu pārdot nākamgad, ja tiks palaista Sanhajas rūpnīca? Es tev pateikšu, — viņš sacīja, negaidīdams atbildi. — Pāri par vienpadsmit miljoniem. Tas ir vairāk nekā trīstūkstoš divsimt procentu pieaugums, ja rēķina pašreizējās cenās. Jau tagad esmu tajā rūpnīcā ieguldījis simt sešpadsmit miljonus. Vai zini, cik disku šī rūpnīca saražos nākamgad, ja Ķīnai netiks piešķirts lielākās labvēlības statuss?

—       Es… — Roupers iesāka.

—       Nevienu pašu sūda disku. Tieši tā. — Malorijs ar katru brīdi iekaisa aizvien vairāk. Roupers nebija dzirdējis, ka viņš par kaut ko būtu tā saniknojies, par paša juristu kompāniju jau nu noteikti ne.

—       Un tas vēl nav viss. Vai tu nedēļas nogalē skatījies tās salkanās pārraides par nabaga bērneļiem? Vai juti, kā tās izpluina lielākās labvēlības statusu? Es to sajutu ar katru nervu. Žēlīgā debess, viņi taču nevarēja vien beigt! CNN, NBC, CBS, visi, kam tikai nav slinkums. Un ne jau es viens skatījos. To redzēja arī mani investori. Vai zini, kādu postu tās šorīt nodarīja Volstrītā? Mēs uzsākām dienu ar deviņdesmit deviņiem un piecām astotdaļām, Rouper. Deviņdesmit deviņi un piecas astotdaļas! Kaut piektdienu noslēdzām ar simt astoņiem un pusi. Vai tu zini, ko man nozīmē astoņi un septiņas astotdaļas punkta? Nedaudz vairāk par trīssimt miljoniem dolāru, un viss kaut kādu sūda bērneļu dēļ.

—       Nomierinies, Itan! Lielākās labvēlības statuss tiek apšaubīts jau ilgāku laiku. Notikums ar bērniem tikai…

—       Cik tu pagājušajā gadā no mums noplēsi, Rouper?

Grogans aizvēra acis. Tādus gājienus no klientiem viņš necieta.

—    Skaidri neatceros. Laikam kādus divpadsmit miljonus. — Protams, ka viņš zināja precīzo skaitli, bet nosauktais tam bija pietiekami tuvs.

—       Drīzāk gan četrpadsmit un divsimt tūkstošus, ja runa ir tikai par Terabyte, — Malorijs sacīja. Bet es runāju par visu kopumā — filiālēm, kopuzņēmumiem, ārzemju nodaļām. Visu. Cik tas kopā iztaisīja?

—       Ap trīsdesmit.

—       Trīsdesmit vienu un četrsimt tūkstošus, noapaļojot uz leju, — Malorijs sacīja. — Es tev nemaksāju tādu naudu, lai tu man radītu problēmas. Es maksāju, lai tu tās atrisinātu. Un šārīta ziņu pārraidē es uzzinu, ka manis paša juristi ir visā tajā jezgā iekšā.

—       Paklausies, Itan, kompānija…

—       Tev viņš jāiegrožo, Rouper. Uz līdzenas vietas.

—       Māršals Tērks taču nemaz nav uz turieni devies, — Grogans sacīja. Ķīnā ir viņa sieva. Mēs pat skaidri nezinām, kas tur noticis.

-          Augstā debess, vai man vajadzēs to paskaidrot tev? Tas taču dzirdams katrā pārraidē. Man ir pie vienas vietas, vai viņš tur atrodas vai ne. Tērks, Tērka sieva — man tas nozīmē tikai Koulteru un Groganu. Tavs nolāpītais lobists no Senāta man šorīt zvanīja un pavēstīja, ka Dženkinss un Beikers sakarā ar šiem notikumiem sākuši šaubīties, vai atbalstīt likumprojektu vai ne. Balards bija par mums, bet tagad viņš ir spiests mest kažoku uz otru pusi un apsūdzēt Ķīnu, lai pielabinātu sava apgabala cilvēktiesību histēriķus. Es pamatīgi izlamāju tavu lobistu un tikai tad aptvēru, ka šis nabaga zellis pat nezina, ka visu dēlī salaidusi viņa paša firma! Tev jāpieliek tam punkts. Ne rīt un ne nākamnedēļ. Uz līdzenas vietas! Mani neinteresē, kā tu to darīsi. Bet rīkojies nekavējoties. Lai es varu uzelpot. Lai šis stāsts pazūd no ekrāniem.

Vēl veselas piecas minūtes Roupers Grogans bija spiests noklausīties šajos pērkona grāvienos, nomierināt savu klientu viņam neizdevās. Diemžēl šis bija jau trešais telefona zvans, kuru viņš saņēma, un visi par vienu un to pašu. Dari kaut ko, lai šis murgs beigtos, tie sacīja un nebija ne pusi tik pieklājīgi kā Malorijs. Roupers Grogans, tāpat kā viņi visi, zināja, ka vainot firmu bija netaisni. Pilnīgi nepamatoti. Bet to neviens neņēma vērā. Uz izkārtnes bija viņa vārds. Klienti maksāja, lai viņš aizstāvētu to biznesa intereses. Tagad šis bizness bija apdraudēts.

Kad Malorija runas plūdi beidzot izsīka un viņš nometa klausuli, Roupers Grogans nospieda iekšējā telefona taustiņu. Sameklējiet man kongresmeni Polardu. Un pēc tam Viktoru Lī Honkongā, — viņš sacīja.

Cathay Pacific 747—400 pieripoja pie lidostas ēkas un apstājās. Iekšpusē, gaidot uz durvju atvēršanos, stāvēja bariņš amatpersonu. Lidmašīnas ekipāža jau savlaicīgi bija sūtījusi ziņu, pieprasot medicīnisku palīdzību vienam no pasažieriem. Netālu gaidīja muitas ierēdņi, kas pārraudzīja izkāpšanu. Uz gudronētās šosejas pie centrālās uzgaidāmās telpas stāvēja privāta ātrās medicīniskās palīdzības automašīna, lai aizvestu slimnieku uz labāko privāto klīniku kolonijā.

Pēc bungādiņas plīsuma Māršalam strauji cēlās temperatūra. Salonā valdīja puskrēsla, jo vairums pasažieru garā pārlidojuma laikā gulēja, tāpēc tikai tad, kad jau bija šķērsota Japānas jūra, viena no stjuartēm pamanīja, cik slims ir viens no pirmās klases pasažieriem. Lidmašīnā bija medmāsa, kura viņu apskatīja un izmērīja temperatūru. Tā bija pietiekami augsta, lai stjuarte informētu pilotu. Apspriedies ar medmāsu, pilots izlēma nelūgt citu nosēšanās vietu, bet turpināt ceļu uz Honkongu. Māršals no tā visa neko nedzirdēja. Kreisā auss viņam bija pilnīgi kurla, bet labajā dzirdēja tikai pastāvīgu zvanīšanu. Augumu kratīja nevaldāmi drebuļi. Seju klāja sviedri, un viņš bija sācis klepot; tas bija sauss, mokošs klepus, kas izraisīja asas sāpes krūtīs. Viņu satina segās un lika norīt aspirīnu, lai kristos temperatūra. Medmāsa iedeva viņam siltu termoforu, kuru vajadzēja turēt pie auss, bet sāpes bija tik neciešamas, ka viņš ļāva tam noslīdēt. Pagāja vairākas stundas, aspirīns temperatūru nepazemināja, bet arī augstāk tā necēlās.

Izkāpšanas kņada Māršalam slīdēja garām kā pa miglu. Viņš drīzāk nojauta, nevis redzēja notiekošo. Ratiņkrēsls. Kantonas dialektā čivinošas ķīniešu balsis, lidmašīnas motora rēkoņa, kas bija skaļāka pat par zvanīšanu ausī. Dienasgaismas spuldzes. Policijas uniformās tērpti ierēdņi, ķīniešu sejas. Ķīnieši. Alisona. Tailers. Atkal atgriezās briesmīgā vīzija — nakts, kuģis. Lejup pa sraumi peld līķis ar seju uz leju, tā ka nav iespējams noteikt, kas tas ir. Tumsā nevar pat izšķirt, vai tas ir vīrietis, vai sieviete, liels vai mazs. Bet līķis. Viņš sniedzās lejup, lai to satvertu, lai apgrieztu un redzētu, kas tas ir… tad sajuta, ka spēcīgas rokas satver viņu aiz padusēm un ieceļ atpakaļ ratiņkrēslā. Uz pieres sāka augt puns. Kāds viņu piesprādzēja, lai neļautu vēlreiz izkrist. Ātrās medicīniskās palīdzības automašīna. Baltas durvis un medikamentu smarža. Sirēna, spalga un dīvaina, pavisam citāda'nekā sirēnas Savienotajās Valstīs. Sausa mute, deniņos pulsējoša sāpe. Gaismas plankumi, krāsu uzmirdzējums. Ķieģeļu ēka, pārsegs virs galvas. Gaitenis, jaunas balsis, dūriens rokā. Kaut kas vēss, brīnišķi vēss.

Un tad tumsa un miegs.

Viņš pamodās, kad ķīniešu ārsts baltā uzsvārcī un ar tauriņa kaklasaiti izklausīja viņam sirdi. Ā, mister Tērk, ārsts smaidīdams teica. — Esat atgriezies. Balss neskanēja tik skaidri, kā balsis parasti mēdza skanēt, bet Māršals uzreiz spēja noteikt, ka ārsts angliski runā labāk nekā viņš pats. Tā bija britu angļu valoda. Aprautām galotnēm, precīza. Maršals samirkšķināja acis un mēģināja piecelties sēdus. Sajūta bija briesmīga. Sāpēja visas malas. — Kas ar mani noticis? — viņš jautāja.

—       Bakteriāla infekcija, mister Tērk. Akūts otīts. Lidojuma laikā jums plīsusi bungādiņa. Pats par sevi tas nav pārāk bīstami, bet acīmredzot medikamenti, kurus jūs lietojāt, bijuši par vājiem konkrētajai slodzei. Vai arī neesat lietojis tos regulāri. Rezultātā infekcija skārusi mastoida procesu.

Māršals neizpratnē skatījās uz viņu. — Ko?

—       Te, tieši aiz auss. Ārsts pielika pirkstu viņa galvai, norādot vietu. — Mazs kauliņš. To skārusi infekcija. Tā kopā ar augšējo elpošanas ceļu iekaisumu novedusi jūs visai smagā stāvoklī. Injicējām jums IV mefoksinu pret infekciju un arī kaut ko, lai pazeminātu temperatūru, kas bija sakāpusi līdz 39,5° pēc Celsija. Pēc Fārenheita tas laikam ir gandrīz simt trīs. Jūsu ķermenim bija pārāk augsts dehidrācijas līmenis, tāpēc mēs ievadām jums fizioloģisko šķīdumu. Ak, jā, un vēl jūs esat saņēmis dekongestantu, kas palīdzēs attīrīt Eistāhija kanālus. Katrs farmaceits par jums būtu sajūsmā. Un organisma atbildes reakcija ir iepriecinoša, mister Tērk. Kreisajai ausij nevajadzētu neatgriezeniski zaudēt dzirdi, bet, lai varētu dot galīgo atbildi, dažas dienas vēl jānogaida.

—       Es īsti labi nedzirdu arī ar labo ausi. Redzu, ka jūsu lūpas kustas, bet balss skan tā, it kā jūs atrastos zem ūdens.

—       Infekcija skārusi arī labo, — ārsts sacīja. — Bet tai drīz vajadzētu būt kārtībā. Iedevu jums arī demerolu. Sāpēs jūs darīja ļoti nemierīgu. Vienubrīd kļuvāt pat nekontrolējams. Kādu laiku vēl jutīsieties nedrošs uz kājām, bet briesmas ir novērstas. Atveseļošanās procesam vajadzētu būt ļoti straujam. Ja vien nesadomāsiet nodemonstrēt kādu jaunu simptomu par ko es gan šaubos -, varēsiet mūs atstāt jau rīt. Nu, vēlākais parīt.

Māršals aizvēra acis. Demerols. Tad, lūk, kāpēc galva bija kā ar vati piebāzta. Viņš ar mokām centās sakopot domas. — Kāda šodien diena?

—       Otrdiena.

Māršala smadzenēs ieskanējās trauksmes zvans. — Mana sieva… vai viņa zvanīja? Vai man pienākuši kādi telefona zvani?

—       Diemžēl to es nezinu. Un tagad lūdzu mani atvainot, mani gaida citi pacienti, kuri ir patiešām slimi. Iegriezīšos pie jums vēlāk. Visu labu, mister Tērk! — Ārsts pārbaudīja sistēmu, pie kuras Maršals bija pieslēgts, steigšus kaut ko ierakstīja pacienta kartē un izgāja no palātas.

Pēc neilga brīža pēkšņi iebrāzās Lī Kaņs, Viktora Lī dēls. Kaņs kā vienmēr bija nevainojami ģērbies un tikpat apaļīgs, kā Māršals viņu atcerējās — apaļa seja, apaļas acis, apaļas brilles. Tagad apaļš sāka kļūt arī vēders. Viņš vienmēr bija skaļš, familiārs un nu piedevām vēl arī resns. Dzīvi viņš baudīja ar pilnu krūti.

—       Sveiks, Tērk! — viņš sacīja. Manis dēļ tev augšā nav jāceļas.

Māršals atvēra acis. — Lai notiek.

—       Dzirdēju par tavām ķibelēm. Gribēju tikai pateikt, ka esmu gatavs tev palīdzēt, ja tas būtu vajadzīgs. Es neuzkavēšos. Dakteris teica, ka tev esot nepieciešams miers. Ienāca prātā, ka bez miera tev varētu būt nepieciešams arī vēl kas cits.

—       Nezinu. Ļoti iespējams, bet manas smadzenes šobrīd īsti nestrādā.

—       Cik atceros, tāpat bija arī agrāk, — Lī Kaņs sacīja. Bet tas nu tā. Biju ceļā uz Sha Tin un iegriezos tikai uz mirkli, lai pārliecinātos, vai esi pienācīgi sadurstīts un sabarots ar jaka ģenitāliju pulveri, un vai varu mierīgu prātu doties uz hipodromu, lai spēlētu uz zirdziņiem. — Viņš kādu brīdi vēl pļāpāja, bet Māršals, kuram galva gāja riņķī, tikpat kā neatbildēja. Par Lī Kaņa teikto viņš pāris reižtf pasmaidīja, bet tā saturs līdz viņa apziņai nenonāca.

—       Es tev atstāju sava peidžera un mobilā telefona numurus. Piezvani, kad būsi kaut cik atjēdzies. Vai vismaz tad, kad gribēsies zālītē dalīties ar vecu draugu. — Lī Kaņs paspieda Maršala plecu un prom bija.

Pēc tam daudzas stundas Māršals peldēja kā pa mākoņiem, te ienirdams, te iznirdams no tiem, un tikai miglaini uztverdams dažādo māsiņu un sanitāru parādīšanos, kā arī tai sekojošās injekcijas. Pie pilnas apziņas viņu atsauca vienīgi telefona zvans, kaut ari ne tas, kuru viņš gaidīja.

—       Māršal? Te Roupers Grogans.

—       Sveiks, Rouper. Lūdzu, runā skaļāk! Es slikti dzirdu. Manas ausis…

—           Zinu. Man jau stāstīja. Es tevi ilgi nemocīšu. Gribēju tikai pateikt, ka, par spīti smagajam lidojumam, priecājos, ka esi Honkongā. Domāju, ka tas bija pareizs solis.

—    Klarenss uzskata, ka esmu traks.

—            Viņš neskatās uz notiekošo no tava viedokļa. Tu droši vien šausmīgi raizējies. Bet es zvanu, lai pavēstītu tev labas ziņas.

—    Man tādas šobrīd ļoti noderētu.

—           Ķīnieši paziņojuši, ka uz upes bojā gājušais amerikānis ir Kamerons. Tas nozīmē, ka tava sieva un dēls ir sveiki un veseli… vai vismaz, ka tie nebija viņi.

Pirmajā brīdī Maršals nespēja izrunāt ne vārda. Vai nu augstā temperatūra, vai zāles bija padarījušas viņu neparasti jūtelīgu, un tagad pārdzīvojumi vēlās pāri kā vareni viļņi. Viņš nekad nebūtu domājis, ka cita cilvēka nāve spēs sagādāt viņam atvieglojumu, bet tā nu tas bija. Tur nekā nevarēja līdzēt. Un velti viņš pūlējās nomākt asaras.

—    Vai tu mani dzirdi?

Māršals centās saņemties. Balss aizlūza. — Jā, jā. Es dzirdu, tikai…

—    Saprotu. Vai esi no Alisonas saņēmis kādu ziņu?

—           Nē. Savu mājas telefonu esmu pāradresējis uz šejieni. Ceru, ka signāls mani sasniegs.

-rTā vajadzētu būt. Esmu ceļojis ar savu satelīttelefonu, un tas darbojās lieliski. Vai aparāts ir pie tevis?

Māršals aplaida acis apkārt. Viņš redzēja Klarensa telefonu un dažas citas savas lietas plastikāta maisiņā uz palodzes blakus gultai.

—    Jā, tas ir šeit.

—           Tad gaidi. Es tūlīt mēģināšu pa to piezvanīt.feKlausulē iestājās klusums. Māršals ar grūtībām nolika to uz aparāta, kas atradās uz galdiņa pie gultas. Un atslīga spilvenos, apreibis no atvieglojuma un demerola. Pēc brīža iezvanījās mobilais telefons.

—    Rouper?

Izklausās, it kā tu atrastos tepat pilsētā. Pārsteidzoši, vai ne? Nerunāšu gari, jo zinu, ka tu jūties slikti, un esmu pārliecināts, ka viņa piezvanīs. Un, kad tas notiks, ko tu viņai teiksi?

—           Protams, lai tūlīt pat piesakās. Bet esmu to jau darījis, un viņa atteicās. Varbūt pēc notikumiem uz upes viņa sapratīs, cik tas svarīgi.

—       Manuprāt, tev jādara vēl vairāk.

—       Kā to saprast?

—       Runāšu bez aplinkiem. Tici man, es apbrīnoju Alisonu un viņas drosmi. Varu tikai iztēloties, cik grūta ir šī bēguļošana un slapstīšanās. Bet tur ir arī Tailers, Māršal. Labākais veids, kā viņam, kā viņiem abiem palīdzēt, ir gādāt, lai viņi tiktu notverti, pirms nav notikusi vēl kāda nelaime. Viens nāves gadījums jau ir. Dievs zina, ka negribam, lai būtu vēl kāds. Ja varas iestādes zinās, kur un pie kā viņa atrodas, operācija var tikt attiecīgi organizēta. Lai viņu neapdraudētu. Bet Dievs vien zina, kas var notikt, ja viņa turpinās bēguļot. Vēl kāds nelaimes gadījums. Kāda nejaušība.

—       Augstā debess, Rouper, tu iesaki, lai es viņu nododu?

—       Es iesaku, lai tu rīkojies viņas interesēs. Viņa nedomā ar skaidru galvu, Māršal. Viņa bēg. Tev šobrīd jādomā viņas vietā. Tā ir vislabākā izeja. Tā ir vienīgā izeja.

Māršals berzēja acis, vēl arvien ļaudamies atvieglojumam, kurš neļāva domāt par kaut ko citu. Domāšana vispār bija apgrūtināta. Roupera argumenti viņa smadzenēs peldēja medikamentu izraisītā dūmakā. — Es nezinu, vai to varēšu.

—       Saprotu, cik tas ir grūti. Bet tev jāsaprot, ka šī bēguļošana ne pie kā laba nevar novest. Tā tikai palielina kādas liktenīgas nejaušības iespēju. Izbēgt viņai nav ne mazāko cerību. Itin nekādu. Viņu notvers. Tas var notikt ātrāk ar labvēlīgākiem nosacījumiem vai vēlāk ar nosacījumiem, kurus ietekmēt tu nevarēsi. Tu taču saproti, kurš variants ir labāks.

—       Vai būtu iespējama kāda vienošanās?

—       Nezinu, Roupers meloja. Ja tu esi ar mieru, lūgšu, lai Viktors Lī painteresējas.

—       Man tas jāapsver.

—       Dari to, bet daudz laika tev nav. Tagad atpūties. Vēlāk piezvanīšu vēlreiz. Viktors apgalvo, ka par tevi rūpējoties Āzijas labākie mediķi. Un par visu citu, kas tev varētu būt vajadzīgs, parūpēsies viņš. Tāpat kā mēs visi. Labu veiksmi, Māršal!

* * *

Maršalam Roupers Grogans nepateica vienīgi to, ka viņa sarunai ar Viktoru Lī bija tikai viens mērķis un ka viņi kopīgi izšķīrušies par rīcību, kas izšķirtu bēgļu likteni — ar vai bez Maršala palīdzības.

Viktors Lī, dzimis Kantonā, kura tagad pārdēvēta par Guandžovu, Honkongā dzīvoja jau kopš 50. gadiem, kad viņa ģimene uz turieni bija aizbēgusi no Mao pārvaldītās teritorijas. Studiju laikā Jeilas universitātē Viktors ar Rouperu Groganu dzīvoja vienā istabā. Neviens rietumnieks nespēja saprast ķīniešu domu gājienu tik labi, kā to saprata Viktors, un tagad viņš vadīja Coulter Grogan biroju Honkongā.

—       Ir iespējami trīs dažādi risinājumi, mans draugs, — Viktors bija teicis Rouperam. — Pirmais un vislabākais — un, manuprāt, gandrīz neiespējamais — būtu, ja Māršala sievai un viņas draugiem kaut kā izdotos nokļūt Kantonā. Un tas jāizdara, rēķinoties ar aktīvām cilvēkmedībām valstī, kurā viņi nevar paslēpties pūlī vai palikt nepamanīti. Esmu dzirdējis par cilvēku, kurš šīs medības organizē. Tas ir Cjuaņs Jī no Pekinas. Viņš tiek raksturots kā ļoti spējīgs un izcili nežēlīgs. Viņš tos noķers, pirms tie tiks līdz Kantonai, ja vien nav noķēris jau tagad.

—       Tādā gadījumā mēs noteikti būtu par to dzirdējuši.

—       To nebūt nevar tik droši apgalvot, mans draugs. Bet pieņemsim, ka viņš tos nenotver ārpus Kantonas. Nokļūt pilsētā vēl nenozīmē nokļūt konsulātā, kas atrodas uz šauras, viegli pārraugāmas pussalas. Jau tagad katrs konsulāta apmeklētājs noteikti tiek uzmanīts, fotografēts un pētīts. Loģiski domājošam cilvēkam ir skaidrs, ka tas gluži vienkārši nav iespējams.

—       Bet jau tagad viņi bēguļo ilgāk, nekā visi uzskatīja par iespējamu.

—       Taisnība, — Viktors piekrita, un cerēsim, ka viņiem paveiksies. Taču pat ja tā notiktu, tas vēl nenozīmētu, ka viņi ir brīvi un var doties mājās. Amerikas konsulāts paziņojis, ka pakļausies Ķīnas likumiem. Praktiski tas nozīmē, ka viņiem vajadzētu izdot bēgļus policijai. Protams, tā ir tikai viņu publiskā nostāja. Savienoto Valstu Valsts departaments un Ķīnas Ārlietu ministrija kopīgi mēģinātu rast kādu kompromisu. Šis ceļš būtu diezgan ērkšķains, bet tad lieta vairs nebūtu policijas, bet gan diplomātu rokās. Varētu cerēt uz kādu vienošanos, kas nav iespējama, kamēr bēgļi vēl ir uz brīvām kājām. Domāju, ka galu galā Pekina palaistu viņus vaļā. Ar vai bez jauniegūtajiem bērniem — sievietes būs kļuvušas par varonēm. Notikums drīz vien tiks aizmirsts, un pasaule atkal pievērsīsies biznesam. Bet tas nenotiks. Tātad atliek divas citas alternatīvas, ja vien negadīsies kāda nelaime.

Pirmā: sievietes nolemj padoties un piesakās policijā. Pasaules simpātijas pret viņām un bērniem, kas jau tagad ir lielas, pieaugs vēl vairāk. Ķīnieši, kuri viņas vajājuši, bet nav spējuši noķert, izskatīsies kā bezsirdīgi, tā nekompetenti. Ļaunākais ir tas, ka pasaules acīs tie būs sevi apkaunojuši. Man jāuzsver, Rouper, ka konflikta iznākumam nekas nav tik bīstams kā šāds apkaunojums. Tas laupīs ķīniešiem manevrēšanas spējas un padarīs tos nelokāmus. Tiem neatliks nekas cits, kā vērsties pret bēgļiem ar visu likumu bardzību. Ļoti reāla ir iespēja, ka sievietēm piespriedīs cietumsodu, bet zēnu deportēs. Pat ja beigās valdība kļūtu pieļāvīgāka un atļautos kādu humānu žestu, vispirms tomēr būtu tiesa un publiska sava spēka demonstrācija, lai liktu pasaulei saprast, ka nav iespējama nekāda iejaukšanās Ķīnas iekšējās lietās. Lai gan tiesas procesi Ķīnā ir zibenīgi, vismazākā aizkavēšanās būs liktenīga Kongresa balsojumam par lielākās labvēlības statusu, un cietīs mūsu klientu intereses«» kuras nebūsim spējuši aizstāvēt.

Paliek pēdējā iespēja. Ja varas iestādes saviem spēkiem notvers bēgļus, tās savu godu būs glābušas un — demonstrējot attiecīgu sašutuma un žēlsirdības devu — varēs izbeigt neglītu skandālu cienījamā veidā ar augstsirdīgu žestu. Nedomāju, ka Pekinā kāds gribētu vilkt šo lietu garumā. Viņiem tā nozīmē fiasko sabiedrisko attiecību jomā, turklāt visnepiemērotākajā brīdī. Es nekādā gadījumā nevēlētos būt tā ierēdņa vietā, kurš pieprasīja bērntf apmainīšanu. Viņš droši vien jau tagad atrodas labošanas darbu nometnē. Bet grozies, kā gribi, kas izdarīts, izdarīts. Tāpēc ķīniešiem šis skandāls jānoved līdz galam ar godu. Sagūstīšana šādu iespēju dotu. Viņi varētu atbrīvot sievietes un zēnu ar vai bez bērniem. Gods būtu glābts, likumi ievēroti, kārtība atjaunota, visi atbrīvoti.

Pasaules sabiedriskā doma nevarētu iebilst pret tādu risinājumu. Un pats labākais — ātri visam tiktu pielikts punkts. Draudi lielākās labvēlības statusam mazinātos.

Viktors Lī mirkli klusēja. Tāpēc, mans draugs, dodu tev padomu gan mūsu klientu, gan pašu sieviešu interesēs palīdzēt ķīniešiem viņas notvert. — Tā teikdams, Viktors bija negodīgs pret savu bijušo istabas biedru. Viens no viņa visvērtīgākajiem klientiem, vīrs ar lielu varu un ietekmi Pekinā, vīrs, par kura nelegālajiem darījumiem viņš nojauta, bet nekad nejautāja, un kura likumīgā darbošanās deva kompānijai ievērojamus honorārus, vēl tajā pašā rītā bija nolasījis Viktoram Lī lekciju, kas daudz neatšķīrās no tās, kuru Roupers Grogans bija saņēmis no ītena Malorija. Atšķirība vienīgi tā, ka Malorijs vēlējās, lai skandāls beigtos pēc iespējas ātrāk, bet Viktora klients bija īpaši uzsvēris, kādā veidā tas izbeidzams.

—       Es vēlos, lai viņi tiktu noķerti, — klients bija teicis. — Bērnus nedrīkst izvest no valsts. — Klausoties norādījumos, Viktors Lī domās redzēja runātāju, sajuta, cik cieši viņā urbjas tā vienīgā acs. Otru šis vīrs bija zaudējis kādā nelaimes gadījumā vai cīniņā, Viktors nebija jautājis — kā tieši. Viņš nekad neaizklāja tukšo acs dobumu, nekad nebija pūlējies ar kosmētiskās ķirurģijas palīdzību briesmīgās rētas darīt mazāk pamanāmas. Viņa izskats atstāja uz apkārtējiem un arī uz Viktoru biedējošu iespaidu, un Viktors zināja, ka tieši tāds bija viņa klienta mērķis.

Viktors Lī uzskatīja, ka nav pamata šajā informācijā dalīties ar partneri, jo tā neko nemainīja problēmas risinājumā, kuru arī viņš pats atzina kā izdevīgāko visām ieinteresētajām pusēm.

-          Es saprotu, — Roupers sacīja. Un esmu ar tevi vienisprātis. Bet kā mēs varam palīdzēt?

—       Domāju, ka viena no sievietēm mēģinās zvanīt radiem, lai lūgtu palīdzību. Ja nu tas ir kongresmenis Polards?

-          Es ar viņu tikko runāju. Tur nekāda labuma nebūs. Viņš apgalvo, ka māsa esot ķerta. Protams, publiski viņš tā neizsakās. Viņa esot aizbraukusi uz Ķīnu, ignorējot viņa uzskatus uņ padomu. Viņš ir pārliecināts, ka māsa viņam nelūgs palīdzību, bet, pat ja tas notiktu, viņš negrasās to sniegt. Lai kas notiktu, viņš teica, ka sūdi jāizstrebjot viņai pašai un tas būšot sods par brāļa neklausīšanu. Viņš savukārt darīšot visu, ko vien varēšot, lai izjauktu lielākās labvēlības statusa piešķiršanu Ķīnai, bet to viņš darītu arī neatkarīgi no šiem notikumiem. Viņa māsas atrašanās tur tikai pielejot ugunij vairāk eļļas. Man šķiet, viņš par to ir sajūsmā.

—           Jauks tipiņš.

—       Pat ļoti. Tātad atliek cerēt vienīgi uz Alisonu Tērku. Viņa Māršalam vienreiz jau zvanījusi. Un domāju, ka zvanīs vēl.

—          Tad es rīkošos. Viktors Lī paskaidroja savu plānu.

—  Labi. Starp citu vai pastāv iespēja kaut kādā veidā ar viņiem vienoties?

—       Ne mazākā. Ķinieši uz to nekādā ziņā neielaidīsies. Lai neizskatītos vāji paši savās mājās.

Roupers jau tā bija domājis un skaidri zināja, ka Māršalam to neteiks.

Jau pusstundu pēc abu partneru sarunas, kamēr Roupers Grogans pa telefonu runāja ar Māršalu, Coulter Grogan uzdevumā kāds privātdetektīvs sēdēja automašīnā pie slimnīcas ar uzdevumu ierakstīt visas telefonsarunas no Māršala istabas vai uz to.

Roupers Grogans nejutās īpaši laimīgs par šo nepieciešamību apiet savu partneri. Viņš no sirds cerēja, ka Maršals pats piekritīs ziņot par sievas atrašanās vietu. Bet, ja ne, Roupers bija gatavs rir koties uz savu roku. Bizness paliek bizness.

Ja Alisona Tērka zvanīs vīram un stāstīs kaut ko par saviem nodomiem un atrašanās vietu, Ķīnas policija to uzzinās gandrīz vienlaikus ar Māršalu un plānos sagaidīšanu.

Vienādi vai otrādi, Māršals to nekad neuzzinās.

Jau krēsloja, kad viņi tuvojās zvejnieku ciematam Joulaņai. Zeņs izvadīja laivu pa šķietami nebeidzamu, savstarpēji savienotu līču labirintu, ūdensceļu, kas gāja krustu-šķērsu paf purvājiem Naņčanas pilsētas austrumu pievārtē. Sajā labirintā nebija nekādu ceļa zīmju, nekādu norāžu. Laiva virzījās uz priekšu pa kanāliem, par kuru eksistenci zināja tikai šajā pusē jau ilgi dzīvojuši ļaudis. Un pa ceļam viņu acīm pavērās Ķīnas zemnieku dzīves panorāma. Ainavā iekļāvās mazi ezeriņi, zivju dīķi un ziedoši rīsa lauki, kurus nodalīja dambji. Pa dambjiem stiepās nebruģēti ceļi, kas bija tik šauri, ka motorizēts transports pa tiem nevarēja izbraukt. Zemnieki pārvietojās ar divriteņiem vai stūma ar salmiem piekrautus rokas ratiņus, vai, darbarīkus pār plecu pārlikuši, gāja kājām, lai līdz tumsai nonāktu mājās. Ēkas bija celtas no sarkaniem ķieģeļiem un apjumtas ar sarkanbrūniem dakstiņiem. No skursteņiem slinki stīdzēja dūmi. Gandrīz pie visām mājām bija cūkkūtis un ķieģeļu nojumes vēršiem. Bērni, kas darbam vēl bija par maziem, spēlējās dubļos. Pa pagalmiem skraidīja vistas, kuras reizēm izdzenāja suņi.

Daži zvejnieki jau uzsāka nakts darbu, izstumdami laivas izraudzītā vietā, un šur tur virs ūdens iemirgojās viņu lukturi. Uz satumstošā fona vīdēja blāvi silueti, tie izmeta tīklus, kas nolaidās ūdenī un klusi nogrima, gandrīz nesaviļņojuši gludo virsmu.

Ūdensceļiem sašaurinoties un krastam no abām pusēm pienākot arvien tuvāk, Zeņs Kai deva lao wai mājienu palikt kajītē, lai kāds viņas nepamanītu. Tailers, Mao cepuri dziļi pār acīm uzvilcis, stāvēja blakus zvejniekam pie stūres un raudzījās ārā pa logu.

Tuvojoties ciemam, Alisona un Ruta sēdēja klusēdamas, jo saspīlējums ar katru mirkli pieauga. Viņas baidījās no brīža, kad zudīs drošības sajūta un miers, kuru sniedza laiva un idilliskais ezers. Uz neilgu laiku tas bija viņas paglābis no naidīgās pasaules. Tagad abas raizējās par Tai. Ieilgušais klepus bija kļuvis mokošs un ass. Bērna vaidziņi bija sasārtuši, raudas gaužas un sirdi plosošas. Ruta darīja, ko spēja, bet palīdzēt varēja maz. Viņa bija cītīgi devusi Tai Sudžovas patversmes ārsta parakstītās antibiotikas, rūpīgi iejaukdama pilienus piena maisījumā. Taču ar katru bridi kļuva skaidrāks, ka tā nebija vienkārša saaukstēšanās. Tajos retajos brīžos, kad Tai jutās labi, viņa bija enerģiska, labprāt spēlējās un dzīvi atsaucās uz viņai izrādīto uzmanību. Bet acis pirmo reizi bija zaudējušas mirdzumu, un brīžiem viņa kļuva apātiska par to Ruta raizējās visvairāk.

Beidzot Zeņs izslēdza motoru un uzmanīgi piestūrēja laivu pie ļodzīga, no koka taisīta muliņa, kas no krasta iestiepās ezerā. Mei Lina izlēca ārā un pietauvoja laivu pie koka pāļa.

—          Joulaņa, — sacīja zvejnieks, norādīdams ar roku. Pats ciems atradās nedaudz tālāk aiz līča, kurā noenkurotas stāvēja kādas sešas zvejas laivas. Uz vietu, kur Žeņs Kai bija novietojis savējo, veda šaura pussala. Tās galā bija tikai divas mājas, kuras no pārējā ciema atdalīja šaura rīsa lauku josla. Viņš norādīja uz vienu no ēkām un tad uz sevi. Mājas.

Žeņs pamāja Alisonai un Rutai, liekot viņām palikt kajītē. Smidzināja sīks lietus, un vienīgie cilvēki, kurus viņi redzēja, pārvietojās pa takām ciemata tuvumā. Tā kā Zeņa māja atradās atstatu, pašā pussalas galā, un arī tāpēc, ka lija lietus, bija maz ticams, ka uz šejieni kāds varētu nākt, taču viņš nevēlējās riskēt. Abi ar sievu viņi aizsteidzās pa taku uz savu māju. Kādā logā atspīdēja gaisma un atkal nodzisa. Tad viņi devās uz otru māju. Arī tās logā atspīdēja un nodzisa gaisma. Acīmredzot arī tajā neviena nebija. Tad Žeņs Kai naskā solī aizsoļoja pa šauro taku uz ciemu, bet Mei Lina atgriezās laivā.

Vēlāk, ar kaimiņiem papļāpājis un padzēris tēju, atgriezās arī Žeņs Kai. Atnestā ziņa nebija nekāda labā. — Yi Ling bii zai zhe, — viņš teica, galvu purinādams. Gide Jī Lina pēc viņa nebija taujājusi.

Alisona un Ruta izmisušas saskatījās. Tieši no tā viņas bija baidījušās, bet īstenība bija skarbāka par bailēm, un tā klājās pār viņām kā ledaina sega. Pat ar Jī Linas palīdzību nākotne neko labu nesolīja. Bez viņas zuda pēdējās cerības.

—       Tā… — Ruta nopūtās, pūlēdamās izlikties moža. — Ko nu?'

Alisonai gribējās pārvilkt segu pār galvu un paslēpties no visas

pasaules. Tomēr viņa piespieda sevi izteikt ierosinājumu, kuru pildīt pašai nepavisam negribējās. — Jī Lina man iedeva kādu telefona numuru Naņčanā, — viņa sacīja. — Es varētu doties uz pilsētu un piezvanīt. Varbūt šis cilvēks piekristu ar mani satikties. Es varētu lūgt palīdzību.

—       Vai to nevarētu izdarīt Žeņs viens pats?

—       Droši vien, bet man arī vajadzētu mēģināt dabūt mazliet naudas. Varbūt tur ir kāda viesnīca, kur es varētu izmantot savu kredītkarti. Jāzvana arī Māršalam. Es domāju, ka uz pilsētu jādodas man pašai.

Ruta brīdi domāja. — Tev laikam taisnība. Bet Taileru un Veņu Lī labāk atstāj šeit. Alisonu tas biedēja, taču vajadzēja vien piekrist.

Ar bērniem pārvietoties butu grūtāk, un trijata viņi sev pievērstu arī daudz vairāk uzmanības.

Rutas tūristu ceļvedī viņas atrada kādu viesnīcu, un Alisona lika Zeņam saprast, ka vēlas tur nokļūt. Ieraudzījis viesnīcas nosaukumu ķīniešu rakstībā, viņš apstiprinot māja ar galvu. To vietu viņš zināja.

Bet bija nokārtojams vēl viens darījums. — Man vajadzīgi deviņi simti, — Alisona sacīja. — Mums jāsamaksā Zeņam summa, kuru Jī Lina viņam apsolīja.

Mei Lina un Zeņs sarunājās, kamēr Alisona skaitīja naudu.

— Nez vai tev vajadzētu darīt to, ko viņa prasa, — Mei Lina klusi sacīja. Mēs zinām, ka viņām viss nav tā, kā vajag. Mūs var arestēt par palīdzēšanu. Policija var atņemt mums laivu, apcietināt mūsu dēlu. Tu zini, kā tas ir. Esam atveduši lao wai uz šejieni, kā solījām. Varbūt tagad palūgsim, lai iet prom?

—       Un uz kurieni tad viņas varētu iet? — Zeņs rāmi jautāja. — Viņām taču nav, pie kā vērsties. Ja jau kopā esam veikuši tik garu ceļu, tad nebūs liela nelaime, ja vēl drusku piepalīdzēsim. Šo sieviešu nodarījums nevar būt tik liels, lai mēs tām uzgrieztu muguru. Uz Naņčanu es šo varu aizvest bez grūtībām, un varbūt tad arī tiksim no visiem vaļā. Un neaizmirsti par mazo Tai. Kas viņai palīdzētu? — Abi paskatījās uz mazulīti Rutas klēpī. — Ja šonakt kļūs vēl sliktāk, tev viņa jāaiznes pie Dzjiņas Šaņas. — Dzjiņa Šaņa bija ārste, kura dzīvoja kalnā, līča pretējā pusē.

Zeņs zināja, ka, lai ko sieva teiktu, būtībā viņu domas sakrita. Viņai dīvainie ārzemnieki patika tikpat labi kā Zeņam. Viņa bija sajūsmā par zēnu un kusa vai ārā aiz mīlestības pret mazuļiem. Par spīti briesmām, viņa piekrita. — Labi, — viņa sacīja. — Tomēr man ir bail.

Kad Alisona bija noskaitījusi naudu, Žeņs redzēja, cik maz viņai palicis. Viņš paņēma pasniegto banknošu žūksni, zinot, ka paprasījis simtreiz vairāk, nekā brauciens bija vērts. Viņš jautājoši paskatījās sievā un atbildi nolasīja viņai no acīm. Noskaitījis pusi, viņš pārējo naudu atdeva Alisonai atpakaļ. Apjukusi viņa raudzījās zvejniekā. Viņš apmierināti papleta rokas. — Gbu le, — viņš sacīja.

Zeņs vēlreiz devās uz ciemu, lai aizņemtos braucamo. Tad kopā ar Alisonu, kura turēja virs galvas Mei Linas doto, koši sārto

lietussargu, izgāja lietainajā naktī. Alisonai galvā bija salmu cepure, mugurā Mei Linas kokvilnas jaciņa, kura gan bija viņai par mazu, taču ar savu puķaino rakstu izskatījās daudz ķīniskāka par viņas pašas apģērbu. Apzinādamās, ka viņas slaikais augums nepavisam nav ķīnisks, Alisona ejot sakumpa, cik zemu vien varēdama. Nebija viegli tikt līdzi zvejniekam, kurš, par spīti tumsai, soļoja ļoti ātri. Lai apietu ciemu, viņš veda Alisonu pa taku starp rīsa laukiem, kas bija tik šaura, ka iet varēja tikai pa vienam, un arī tad ar grūtībām. Viņa brīnījās, kā Zeņs tumsā spēja atrast ceļu. Taka bija lietū izmirkusi un slidena, tā ka drīz vien viņa paslīdēja un nokrita uz dibena, kamēr kurpes grāvī piesmēlās ar ūdeni. Pēc tam, šķērsojot kādu kanālu, kurā čaloja straume, Zeņs paņēma viņu aiz rokas. No ciemata atplūda flautas skaņas un smiekli, un viņa saoda dažādas smakas — gan neattīrītu notekūdeņu, gan dūmu smārdu, gan, šķiet, vārītu kāpostu dvaku. Beidzot viņi uzrāpās pa uzbērumu un atradās uz lauku ceļa. Garām aizsteidzās kāds zemnieks, galvu ar avīzi apsedzis. Alisona noliecās vēl zemāk, slēpdama seju zem cepures malas, bet vīrs uz viņiem pat nepaskatījās. Galvu nepacēlis, viņš par atbildi Zeņa sveicienam tikai kaut ko nomurmināja.

Soļodami uz ciema pusi, viņi nonāca ceļa paplašinājumā, kurā bija novietoti dažādi braucamie. Zeņs pieveda Alisonu pie motorizētiem ratiņiem. To priekšpuse izskatījās kā motociklam, aizmugurē bija neliela kulba, ko sedza lokveidīgiem metāla stieņiem pāfc vilkts brezents. Zeņs palīdzēja viņai tajā ierāpties. Brezents bija caurumains un no lietus pasargāja maz, taču paslēpa viņu no svešām acīm. Zeņs iedarbināja motoru, un viņi devās ceļā. Tūlīt arī atklājās, ka gaidāms gauži nepatīkams ceļojums. Trokšņa slāpētāja vai nu vispār nebija, vai arī tas nedarbojās, tāpēc troksnis bija apdullinošs. Nebija arī amortizatoru, tāpēc pa slikto ceļu viņu kratīja tā, ka sēžamvieta drīz vien sāpēja. Viņa mēģināja nostāties četrrāpus, bet tad tika mētāta apkārt kā bumba. VajadzējcFvien atkal apsēsties. Lai mazinātu triecienu spēku, viņa mēģināja pieķerties pie metāla stieņiem, taču rokas ātri vien nogura. Visnepatīkamākās bija izplūdes gāzes, kas nezin kāpēc koncentrējās tieši kravas telpā. Viņa pieplaka ar muti pie cauruma brezentā, pūlēdamās elpot svaigu gaisu.

Žeņu pret lietu nekas neaizsargāja. Viņa drēbes bija izmirkušas, seja slapja. Ik pa brīdim viņš pagriezās atpakaļ un uzsauca viņai vienīgo angļu vārdu, kuru uz ezera bija iemācījies. — Okei? — Balss skanēja gandrīz priecīgi.

—       Okei! — viņa atsaucās.

Beidzot viņi nokļuva uz asfaltēta ceļa. Nu vairs tā nekratīja, un arī gāzes bija mazāk jūtamas. Kustība te bija daudz dzīvāka — gan tādi paši braucamie kā viņējais, gan kravas automašīnas, kas tuvojās baismīgā ātrumā un tikai brīnumainā kārtā pašāvās garām, viņus neaizķerdamas. Kad viņi tuvojās pilsētai, lietus pārstāja līt. Kā pēc pavēles parādījās kājāmgājēji, kas soļoja tumsā, nebaidīdamies no garām braucošajām mašīnām. Daži stūma ratiņus, citi veda aitas.

Viņi brauca gar neskaitāmiem veikaliem un darbnīcām, kuras no ielas nebija norobežotas un pazibēja gar acīm kā fdmas kadri — metinātāja darbnīca, šuvēja, salīkusi pār kājminamo šujmašīnu, iesmu pārdevējs, galdnieks, konservu tirgotājs. Tad viņi nokļuva uz estakādes, un Alisona ieraudzīja pirmās neona reklāmas — Kodak, Ford un Sony. Aiz dzīvokļu logiem zibsnīja televizoru ekrāni. Studenti kailu spuldžu gaismā sēdēja, nolīkuši pār mācību grāmatām. Ielas čumēja un mudžēja no velorikšām un ratiņstūmējiem, kuru vāģi bija tā piekrauti, ka likās — tūlīt salūzīs zem lielā svara. Bārddziņi strādāja uz ietves, klientu zodi bija pastiepti pret debesīm, spuldžu gaismā zibēja bārdas naži. Mehāniķi rībināja pa niķīgiem motoriem, un iespaids bija tāds, it kā visas mašīnas taurētu. Vīri klepoja un spļāva, un spēlēja kārtis vai biljardu. Citi smēķēja un dzēra tēju vai lasīja avīzes un pļāpāja. Pēc miera, kas valdīja uz Pojanhu, šī bija īsta skaņu un ainu kakofonija, viss ņudzēja un virmoja. Gaisā bija jūtama apņēmības un mērķtiecības pilna steiga.

Kādā īpaši dzīvā ielā Zeņs atrada brīvu vietu, piebrauca malā un izslēdza motoru. Tad rādīja ar roku lejup pa ielu un kaut ko teica. Alisona skatījās un ieraudzīja uzrakstu angļu valodā: Jianpci Hotel. Tas pats, kuru viņa bija tam rādījusi ceļvedī. Zeņs palīdzēja Alisonai izkāpt no kulbas. Viņa izstaipīja stīvās kājas un jutās laimīga, ka var atkal stāvēt uz zemes. Pirmajā brīdī viņa nespēja pārvarēt bailes, šķita, ka visur rēgojas policisti, kas meklē tieši viņu.

Bet tad ielas otrā pusē viņa ieraudzīja divas dažādas ārzemnieku grupas. Tur bija gan vieninieki, gan pāri un pat daži bērni — visi acīmredzami no rietumiem; tie blenza veikalu skatlogos un pētīja tūristu ceļvežus. Sī rosīgā pilsēta dos viņai anonimitāti, kas uz-laukiem nebija iespējama.

Zeņs atspiedās pret kulbu un ar rokas mājienu vedināja viņu iet. Es gaidīšu — vēstīja viņa poza. Alisona pateicīgi uzsmaidīja un sāka šķērsot ielu. Gandrīz to pašu brīdi atskanēja spalga taurēšana, un viņa atlēca atpakaļ. Garām aizšāvās taksometrs, un šoferis nikni pablenza uz stulbo lao wai, kas tīšā prātā lien zem riteņiem.

Nu jau uzmanīgāk šķērsojusi ielu, viņa ienira gājēju straumē. Viņa bija cerējusi saplūst ar to, taču pamanīja daudzus sev pievērstus skatienus. Tikai ieraudzījusi savu atspulgu veikala skatlogā, viņa saprata — kāpēc. Izskats bija briesmīgs. Jau dienām ilgi viņa nebija varējusi kārtīgi nomazgāties. Lielākā daļa viņas drēbju gulēja Jandzi dibenā. Viņai bija tikai tas, kas mugurā, un tas pats netīrs. Par kritienu dubļos liecināja sakaltušas māla lēkšķes pie džinsiem. Viņa pūlējās tās ar roku nobraucīt, taču tas maz līdzēja. Tad viņa izvilka ķemmi un ātri sasukājās, bet salmu cepuri bikli turēja rokā un nolēma galvā vairs nelikt. Laukos tā deva drošības sajūtu, pilsētā darīja viņu vēl neiederīgāku, nekā viņa jutās. Saņēmusi drosmi, viņa devās augšup pa viesnīcas pakāpieniem.

Jiangxi bija moderna viesnīca, kas apkalpoja ārzemniekus uiļ bagātus ķīniešu tūristus. Vestibils bija apaļš un veidots gandrīz tikai no marmora — sienas, grīdas, pat liftu durvis mirdzēja un laistījās, un atstaroja pie griestiem izvietoto mazo lustru gaismu. Visi uzraksti bija angļu un ķīniešu valodās, un, tos lasot, viņa izjuta atvieglojumu: tur bija kāds pusducis restorānu un bāru, boulinga zāle, sporta zāle, kosmētikas salons, biznesa centrs, peldbaseins, tirdzniecības pasāža ar apģērbu, pārtikas, dažādu sīkumu un dāvanu veikaliņiem.Tā stāvot un blenžot, viņa,drīzāk sajuta nekā redzēja portjē pārsteigto skatienu. Iztaisnojusi plecus, viņa devās cauri vestibilam, pūlēdamās izskatīties tā, it kā šeit piederētos. Aizmugures durvju tuvumā atradās dzeramā ūdens strūklaciņas un taksofoni. Viņa steidzās uz turieni, bet izrādījās, ka sarunas no tiem apmaksājamas vienīgi ar IC kartēm. Viņai nebija ne jausmas, kas tās tādas. Pārliecināta, ka portjē vēl arvien skatās, viņa bezrūpīgā solī devās uz pasāžas pusi. Tad ieraudzīja norādi uz tualetēm. Tās lepojās ar marmora izlietnēm un mirdzošiem tualetes podiem. Nomazgājusi seju un rokas, viņa ar papīra dvieļiem pūlējās notīrīt dubļus no drēbēm. Skatoties labā spogulī, arī matus izdevās savest puslīdz kārtībā. Par spīti nemieram, viņa sāka justies daudz labāk.

Cik ļoti gribējās noīrēt istabu ar dušu un telefonu, bet viņa neuzdrošinājās izmantot šim nolūkam kredītkarti, baidīdamās, ka tādā veidā viņu varētu atpazīt. Vai arī naudas izņemšana varētu būt saistīta ar līdzīgu risku? Vajadzēja mēģināt. Vestibilā viņa dziļi ievilka elpu, saņēma drosmi un piegāja pie letes, kur jauna darbiniece apsveica viņu ar žilbinošu smaidu.

—       Sveicināti, vai varu jums palīdzēt? — meitene jautāja.

—       Jā, lūdzu. Vai es varu saņemt naudu, izmantojot kredītkarti? — Alisona jautāja.

—       Samainīt naudu? Jā, protams. Kāds, lūdzu, ir jūsu istabas numurs? — Viņa jau pievērsās datoram, gatava ievadīt tajā informāciju. Blakus datoram, vietā, kura Alisonai aiz letes nebija redzama, bija piestiprināta lapiņa no gong an ju, Sabiedriskās drošības biroja. Tāds pats saraksts karājās pie katra reģistrācijas galda katrā Dienvidķīnas viesnīcā no Dzjansi līdz Huņaņai, no Fudzjaņas līdz Guandunai. Sarakstā bija pieci vārdi. To starpā arī Alisona Tērka.

—       Nē, ne samainīt naudu, — Alisona smaidīdama skaidroja. — Es vēlos saņemt naudu. Vēlos izmantot savu kredītkarti, lai saņemtu skaidru naudu. Saprotiet, pieprasīt naudu. — Viņa pabungoja ar pirkstiem pa karti, kas gulēja uz letes.

Meitene paņēma kredītkarti un sāka pētīt. Ā, saprotu. Pieprasīt naudu. — Viņa izskatījās sadrūmusi. Jo īstenībā neko nesaprata. Viņa nezināja, kā šajā gadījumā rīkoties, un baidījās būt nepieklājīga. Tad pēkšņi atplauka. — Es pajautāšu nakts maiņas menedžerim. Turēdama karti pirkstos, viņa aizsteidzās, pirms Alisona paguva viņu aizkavēt. Alisona izbijās — viņa nebija pārliecināta, vai vēlas runāt ar menedžeri. Viņa nevēlējās pievērst sev uzmanību, nevēlējās kaut kā izcelties. Viņa jutās kā noziedzniece, kuras vainu neona reklāmas pauž visai plašajai pasaulei, kaut arī vismaz šajā viesnīcā viņa neko nebija noziegusies. Tomēr plaukstas bailēs bija nosvīdušas. Dieva dēļ, beidz baiļoties, viņa sev teica. Tu taču nedari neko citu, kā vien mēģini dabūt naudu.

Tajā brīdī parādījās nakts maiņas menedžeris, mazs, bikls vīrelis ar biezām brillēm, slikti pieguļošā uzvalkā un ar neiztrūkstošo smaidu uz lūpām. Sajā viesnīcā smaidīja itin visi. — Esmu gatavs jums palīdzēt, kundze,,—viņš teica, skatīdamies uz kredītkarti. — Jūs vēlaties saņemt naudu? — Alisona skaidroja vēlreiz, un menedžeris kratīja galvu. — Iespējams, ka to varēs izdarīt rīt bankā. Kāds ir jūsu istabas numurs, lūdzu? Es noskaidrošu un tad jums piezvanīšu… f Ak, nē, nē, paldies, tas nebūs vajadzīgs. Un kā ar čeku? Vai varu saņemt naudu pret čeku?

—       Ceļojuma čeku? Protams. — Viņš māja ar galvu, un meitene jau sniedzās pēc reģistrācijas žurnāla.

—       Nē, es domāju personiski izrakstītu čeku.

To dzirdot, menedžeris mulsi pasmaidīja. Nē, tas diemžēl nebūs iespējams. Bet es ar lielāko prieku painteresēšos arī par to. — Pildspalva sastinga gaisā. — Jūsu istabas numuru, lūdzu? — viņš atkārtoja. Skatīdamies kredītkartē, viņš sāka norakstīt no tās viņas vārdu.

Alisona pastiepa roku un izrāva karti viņam no pirkstiem. — Paldies, nepūlieties! Patiešām. Iespējams, ka mans vīrs jau būs dabūjis naudu. Esmu gandrīz pārliecināta, ka tā ir. — Sasārtušiem vaigiem viņa atkāpās no letes, vēlreiz pateikdamās. Tad pagriezās un, lai gan ceļi ļodzījās, devās pāri vestibilam tik pašapzinīgi, cik vieiļ, spēja, līdz atradās liftā, kura durvis bija atvērušās tieši īstajā brīdī. Tas ir neprāts, viņa nodomāja, durvīm aizveroties. Ko es daru? Tiklīdz lifts apstājās, viņa-izkāpa ārā un atradās vēl vienā vestibilā. To pašu brīdi viņa saoda kārdinošas smaržas. Uzraksts vēstīja, ka te atrodas bufete, un viņa pēkšņi aptvēra, cik ļoti gribas ēst. Viņa atvēra durvis un iegāja restorānā. Galds telpas centrā bija nokrauts ar dažādiem gaļas un sakņu ēdieniem, augļiem, salātiem un kūpošiem zupas katliem. Ēdēju telpā nebija daudz, visi tikai ķīnieši, bet ēdamā tik daudz, ka varētu pabarot veselu armiju. Apkalpotāja viņu sveicināja un ierādīja galdiņu. Alisona tūlīt devās pie bufetes galda pēc augļiem, salātiem un zupas, bet no karafes, uz kuras bija uzraksts “Orunj”, ielēja sev divas glāzes apelsīnu sulas. Kamēr viņa ēda, ienāca kāds pāris un apsēdās pie blakus galdiņa. Vīrietis bija liela auguma, drukns, ar pliku pakausi, un viņa skaļie smiekli piepildīja visu telpu. Cik vīrs bija kupls un skaļš, tik sieva kalsna un atturīga. No abu sarunas Alisona noprata, ka vīrs tirgojas ar darbgaldiem un ir ieradies Naņčanā, lai noslēgtu vienošanos ar vienu no lidmašīnu būves rūpnīcām. Pēc izrunas viņa mēģināja noteikt, no kurienes viņi ir, un nolēma, ka no Teksasas. Viņš runāja bez pārtraukuma, bet sieva neko neatbildēja. Ik pa brīdim viņš pameta acis uz Alisonu un, notvēris viņas skatienu, pamāja ar roku.

—          Sveik' cienītā, — viņš sacīja. — Cer' ka jums nav iebildumu pret mūsu sabiedrību.

Sabiedrība šajā brīdī bija pēdējais, ko Alisona būtu vēlējusies.

— Nepavisam, viņa atbildēja.

— Mani sauc Pērviss, — viņš sacīja. — Orvils Pērviss. Un šī ir mana sieva Gledisa. Esam no Ņorleans.

—          Kā, lūdzu?

—         Ņūorleana, Luizianā. Varbūt zināt — purvu zeme. Esam īsti iedzimtie.

—         Ak tā, protams.

—         Es jau domāju, ka esat amerikāniete. Izskats liecina. Kalifornija?

—          Kolorādo.

—         Es tur reiz slēpoju. Kolosāli! Pārlauzu kāju kā sērkociņu. To vietu laikam sauca China Bowl. Jauka sa-kri—tība, vai ne? Ķīnas bļoda! — Viņa smiekli nodimdēja pa visu restorānu. Ķīnieši bija pārāk pieklājīgi, lai pievērstu tam uzmanību. — Tagad gan tikai sniega kamanās uzbraucu līdz restūzim kalna galā. Vienīgais satiksmes līdzeklis, kas ir gana liels un gana drošs manai resnajai pakaļai. — Pērviss pasniedzās pēc olu ruletes, pamērcēja to ugunīgā sinepju mērcē un nesagriezis iestūma mutē.

Kādu brīdi viņš vēl pļāpāja, gan uzturēdams vienpusēju sarunu, gan pagūdams pamatīgi ieturēties. Jūs šite kā tūriste? — viņš jautāja starp kumosiem. — Ja cilvēks nebūvē lidmašīnas un neinteresējas par revolūcijas pieminekļiem, tad Naņčanā nav daudz ko redzēt. Vai varbūt esat atbraukusi pēc bērna? Te, viesnīcā ir daudz ģimeņu, kas tieši tāpēc ieradušās.

Alisona nolika dakšiņu. Viņa juta, ka pret pašas gribu acī sanesusies asara, un aiztrausa to ar plaukstu. Viņa nepacēla skatienu no

salātiem un nezināja, ko atbildēt. Varēja tikai apskaust Pērvisu brīvību, viņu normālo dzīvi, to, ka raizēties viņiem vajadzēja tikai par laiku un olu ruleti, un darbgaldiem. Normāli cilvēki ar normālu dzīvi.

—          Orvil, tā nav mūsu darīšana, — teica Gledisa, savilkusi seju sāpīgā grimasē.

—          Dārgā, es tikai apjautājos, Orvils aizvainots sacīja. Lai pieklājīgi uzturētu sarunu. Bez kāda ļauna nodoma.

Esmu pārliecināta, ka Alisona nevēlas, lai kāds bāztu degunu viņas dzīvē. Un mums nu ir laiks iet, Orvil, — Gledisa sacīja, rakņādamās savā somā. — Ak vai, esmu aizmirsusi savu sarunu vārdnīcu! — viņa iesaucās.

—          Labāk aizej atpakaļ un paņem. Bez tās nekāda lāga iepirkšanās nesanāks.

-Atkal neatceros mūsu istabas numuru. Tam vajadzētu būt uzdrukātam uz šīs kartes.

—            Septiņi vienpadsmit, dārgā. Kā veikals — no septiņiem līdz vienpadsmitiem, atceries?

—   Tūlīt būšu atpakaļ.

^ Mēs ejam iepirkties, — Orvils paskaidroja, kad sieva bija aizgājusi.^ Dažādus krikumus radiem. Lai viss būtu īsts — Made in China. Domāju gan, ka Ņorleanā izvēle būtu lielāka. Bet lietas vērtība laikam ceļas, ja tā manā bagāžā noceļos visu to gaisa gabalu.’ Bez tam Gledisa vingrinās valodā. Neviens tā neprot kaulēties…

Alisona saņēma drosmiif^ Mister Pērvis…

—   Orvils.

Labi, Orvil, nezinu, vai drīkstu jums kaut ko lūgt.

—   Jā? — Viņa dakšiņa sastinga gaisā.

—            Man… man nepieciešama nauda, mister Orvil. Skaidra nauda. Man ienāca prātā, kā jums varbūt ir klāt kāda summa, kas šobrīd nav nepieciešama, tas ir — par kuru es varētu izrakstīt čeku. — Tas skanēja neveikli, un viņa jutās kā pēdējā muļķe.

—          Sirsniņ, to var nokārtot tepat lejā, — viņš teica, noraidoši pavicinādams dakšiņu. — Es to daru visu laiku.

—   Viņi ņem tikai ceļojuma čekus.

^š-ijūs gribat teikt, ka izrakstīsiet personisku čeku? — Orvils Pērviss pūlējās to sagremot kopā ar atlikušo šķīvja saturu. — Ar to viņi gan laikam šeit nenodarbojas.

—     Nekā cita man nav.

Orvils pamāja ar galvu, bet neko neteica.

—    Tas ir droši, Orvil. Varat man ticēt.

Viņš pasmaidīja. — Jūs, cienītā, neizskatāties pēc tādas, kas ceļotu apkārt puspasaulei, lai Ķīnā kādam iesmērētu falšus papīrus.

—    Viņš pētīja Alisonas seju. — Jūs… hm… jums sanākušas kaut kādas ziepes?

—            Nē. Taisnību sakot, jā, nelielas. Tas ir garš stāsts. Man gluži vienkārši nepieciešama skaidra nauda.

—     Par kādu summu ir runa?

—     Cik jums būtu iespējams. Pieci simti, tūkstotis vienalga.

Orvils iesmējās. — Skaidrā man nebūs vairāk par kādiem piecdesmit zaļajiem, labākajā gadījumā simts. Bet varat tos dabūt, ja ar to būs līdzēts. — Viņš izvilka no kabatas portfeļa banknošu žūksni un skaitīdams atvainojās: — Piedošanu, bet lielākā daļa te ir vieninieki un piecnieki, domāti dzeramnaudām. Tā. Deviņdesmit astoņi. Žēl, bet tas ir viss. Varbūt gribat arī ķīniešu naudu? Tās man ir vairāk.

—    Jūs esat lielisks.

Viņš noskaitīja kaudzi ar simtjuaņu banknotēm. — Trīsdesmit divas. Tas būs apmēram četri simti, drusku uz vienu vai otru pusi.

Alisona izrakstīja viņam čeku par piecsimt dolāriem. Nespēju izteikt, cik pateicīga jums esmu, — viņa sacīja.

Viņš atmeta ar roku, salocīja čeku un, tajā pat nepaskatījies, ielika kabatas portfelī. Te mana vizītkarte, — viņš sacīja. — Ja būsiet Ņūorleanā, pieskrieniet, labi?

—            Noteikti. Apsolu. — Caur galvu izskrēja doma, vai neuzticēt viņam vairāk. Izmisīgi gribējās to darīt, lūgt palīdzību, vismaz izstāstīt, lai kāds zina, kas notiek. Uz viņa pleca vismaz varētu paraudāt, ja ne vairāk. Bet tas nebūtu prāta darbs. Ko gan viņa varēja Orvilam lūgt — paslēpt viņu un bērnus savā bagāžā? Viņš jau tā bija izrādījis ārkārtīgu laipnību, uzticējis naudu svešiniecei. Neatradīsies daudz cilvēku, kas tā darītu.

Atgriezās Gledisa ar savu sarunu vārdnīcu, līdz ar to izšķirdama jautājumu. Orvils uzsvieda uz galda atlikušās juaņas, norēķinoties par tēriņu.

—   Bija prieks iepazīties, Alison. Jākratās prom, kamēr veikali vaļā.

—       Man tāpat. Vēlreiz liels paldies.

—       Nav par ko, — viņš atteica, un prom viņi bija.

Alisona apsvēra, ko darīt tālāk. Par naudu viņa varētu nopirkt telefona karti — IC droši vien nozīmēja International call> starptautiskie telefonsakari — un no vestibila piezvanīt MārŠalam. Viņa jau grasījās celties, tad galvā iešāvās doma. Pie bufetes galda viņa piekrāva pilnu šķīvi ar maizītēm, cepumiem un āboliem. Redzot viesmīles skatienu, viņa juta, ka sejā atkal iesitas nodevīgs sārtums. Tā tas notika arvien un bija viens no iemesliem, kāpēc viņa vienmēr izturējās tik godīgi — izlikties viņa neprata. Saņēmusies viņa pasmaidīja un devās atpakaļ pie galdiņa. Palēnām malkodama tēju, viņa izmantoja brīžus, kad viesmīle neskatījās, un bāza ēdamo somā, kas atradās uz grīdas viņai pie kājām. Katru reizi noliecoties, ierunājās protesta balss. Tagad zogu arī ēdienu.

Alisona piecēlās, lai dotos prom, kad skatiens apstājās pie Pērvisu galdiņa. Gledisa uz tā bija atstājusi savu viesnīcas pasi. Tie bija tumšsarkani kabatas formāta vāciņi, uz kuriem angļu un ķīniešu valodā bija uzdrukāts viesnīcas nosaukums. Tieši tādi «paši, kādi Alisonai bija Sudžovā. Alisona atvēra vāciņus. Tajos atradās plastikāta karte, kas kalpoja par istabas atslēgu.

Tajā brīdī tuvojās viesmīle ar rēķinu. — Jūsu istabas numurs, lūdzu? — Alisona jau bāza roku kabatā, bet tad prātā ienāca traka doma. Naudu vajadzēja taupīt.

Kā veikals, no septiņiem līdz vienpadsmitiem, Orvils bija teicis.

—       Septiņi vienpadsmit. — Viesmīle pierakstīja. Alisona zem rēķina pavilka nesalasāmus ķeburus.

Neļaudamās pārdomām par to, ko dara, viņa devās lejā uz vienu no veikaliem un nopirka autiņbiksītes, sauso piena maisījumu un dažādas zāles aspirīnu, antibiotisku ziedi, kā arī marles saites un vēl šo to. Citā veikaliņā viņa iegādājās jaunu drēbju kārtu sev un Rutai, drēbes, kādās staigāja ķīnietes. Atrada arī jaunu T-kreklu Taileram un baterijas viņa video spēlei.

Pirkumi krājās, bet norēķināšanās nemainījās. — Septiņi vienpadsmit, — viņa sacīja.

Pēc neilga laika lifta durvis atvērās, un viņa izkāpa septītajā stāvā. Vadīdamās pēc redzamā vietā izliktas norādes, viņa pagāja garām stāva dežurantes galdam, pie kura tobrīd neviena nebija, un atrada 711. istabu. Sirdij skaļi dauzoties, viņa viegli pieklauvēja. Klusums. Tad iebāza karti slēdzenē. Mazajā actiņā iemirgojās sarkana gaisma. Vēl viens mēģinājums. Atkal sarkans zibsnis. Aiz uzbudinājuma drebot, viņa mirkli vilcinājās, jo baidījās, ka trešā neveiksme varētu iedarbināt kādu trauksmes signālu vai slēdzeni sabojāt. Paskatījusies apkārt, lai pārliecinātos, vai neviena tuvumā nav, viņa vēlreiz pārbaudīja istabas numuru. Tad, pakāpusies atpakaļ tieši zem blāvās griestu spuldzes, rūpīgāk apskatīja atslēgas kartes otru pusi. Tur bija neliela diagramma ar bultiņām. Viņa bija bāzusi slēdzenē nepareizo pusi. Inženiere, ko neteiksi, viņa nodomāja un mēģināja vēlreiz. Nomirgoja zaļa uguntiņa, un atskanēja klikšķis. Viņa iegāja iekšā un aizvēra aiz sevis durvis. Redzot ceļasomas un drēbes, un saiņus, vainas sajūta auga augumā. Orvils viņai bija uzticējies, un viņa tagad ielauzās Šā cilvēka privātajā dzīvē.

Apsēdusies uz vienas no gultām, viņa skatījās uz telefonu. Par laimi, virs tā atradās instrukcija, kā rīkoties, izsaucot vietējos abonentus, un kā — zvanot uz ārzemēm. Viesnīcas operatoru izmantot nevajadzēs. Viņa sāka ar starptautisko kodu. Aiz uztraukuma drebēdama, viņa divreiz kļūdījās un bija spiesta sākt visu no gala. Troksnis gaitenī lika sirdij pamirt. Viņa nolika klausuli un bija gatava bēgt, ja durvis atvērtos. Kaut kur noklikšķēja atslēga, iestājās klusums. Viņa aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Tad no jauna sāka spiest taustiņus. Dzirdot gaidīto signālu, viņa saprata, ka nav izdomājusi, ko teikt, kad — ja — Māršals atbildēs.

Zvans vispirms atskanēja viņu mājā Kolorādo. Komunikācijas tehnoloģiju radītais brīnums to novirzīja pa mikroviļņiem uz satelītu un tad apkārt puspasaulei atpakaļ uz zemi, kur tas iezvanījās slimnīcas istabā nepilnas piecsimt jūdzes no vietas, kur atradās viņa. Auto stāvvietā pie slimnīcas ieslēdzās magnetofons.

Māršala balss pildīja viņu ar milzīgu atvieglojumu. — Mans Dievs, esmu tik laimīgs, tevi dzirdot. Vai viss kārtībā? Kas ar Taileru?

—       Sveiks un vesels. Tāpat kā mēs visi. Atstāju viņu kopā ar Veņu Lī un Rutu.

—   Atstāji? Kur tu atrodies?

Viesnīcas istabā.

—        Kur?

—    Naņčanā. Tas ir pie…

—     Es nedzirdu. Manas ausis…

—           Naņčanā, viņa atkārtoja skaļāk. Kā tev klājas? Izklausās, it kā tu būtu slims. Savārdzis.

—           Viss kārtībā. Tas tikai aiz prieka, dzirdot tavu balsi. Kuģis par to ziņoja visās malās.

—     Mums izdevās izglābties.

—     Nešs Kamerons esot gājis bojā.

Alisonas pirksti ciešāk sakļāvās ap klausuli. — Mēs nezinājām. Tikām izšķirti. Bija tumsa. Neredzējām, kas notika.

—   Cilvēki gāja bojā, lūk, kas notika. Tevis dēļ raizēdamies, esmu vai prātu zaudējis.

Viņa saklausīja dusmas vīra balsī. Es zinu. Piedod. Zvanu, tiklīdz radās iespēja.

—     Ziņoja, ka jūs esot bijuši saistīti ar ieroču kontrabandu.

—     Smieklīgi.

—            Es to zinu, bet viņi ne — vai vismaz nevēlas zitfāt. Jūsu meklēšanā ir iesaistīti milzīgi spēki — bērnu nolaupīšana, slepkavība…

—    Slepkavība?

Līdzvainība slepkavībā. Kuģu sadursmē gājuši bojā vairāki policisti. Viņi dzinās jums pakaļ, kad notika avārija. Un likuma priekšā arī jūs esat atbildīgi. Bedre, kuru tu sev roc, kļūst ar katru brīdi dziļāka.

—           Ak, Dievs, — viņa nopūtās. Māršal, mums ar to nebija nekāda sakara. Viņa aizvēra acis. — Es zinu, ka ir slikti. Es nezin ko dotu, lai tā nebūtu. Bet notikušo nav iespējams padarīt par nebijušu.

—    Uz kurieni jūs dodaties?

—     Laikam uz Guandžovu.

—  Kā?

—           Skaidri nezinu. Cilvēki mums palīdz. Kāds zvejnieks, kurš te tuvumā dzīvo. Un mūsu gide man iedeva kāda cilvēka telefonu te, Naņčanā. Ja nokļūsim līdz Guāndžovai, mums būs?*' vajadzīga konsulāta palīdzība. Vai tu kaut ko vari darīt? Vai varbūt Klarenss?

—           Alison, pie joda, tas ir jāizbeidz! Tev jāpiesakās, pirms nav noticis kas ļaunāks. Tev nav tiesību pakļaut tādām briesmām Taileru…

—            Es mēģināju nosūtīt viņu uz Sanhaju, — Ališona sāka skaidrot,

—     bet…

—       Kāda tam nozīme! Augstā debess, tev nav tiesību pakļaut tādām briesmām sevi un mani arī! Es nomiršu, ja ar tevi notiks kas slikts. Un vēstniecība jau ir paziņojusi, ka tā ievēros likumu — Ķīnas likumu. Tas nozīmē, ka, pat ja jums izdotos tur nokļūt, viņi jūs tā vai tā izdos. Jūs riskējat ar dzīvībām pilnīgi veltīgi — jums nav ne mazāko cerību.

Alisona jau bija tuvu asarām, balss aizlūza. — Es cerēju, ka tu teiksi mēs, Māršal. Vai kaut ko par mūsu cerībām.

Māršala balsī ieskanējās rūgtums. — Kaut es būtu tur bijis. Kaut tu būtu man pajautājusi. Kaut tu būtu padomājusi par sekām, iekams bēgi prom. Bet manis tur nebija, un tu to nedarīji, tāpēc notiekošajā mēs neesam kopā, Alison. Tu pati pieņem lēmumus, un, manuprāt, ne tādus, kā vajadzētu. Es uzskatu, ka tava rīcība ir bīstama un nepareiza, un es mīlu tevi, bet esmu tik dusmīgs, ka…

—       Kā tu nesaproti! Man nav izvēles! — izmisumā viņa gandrīz kliedza. — Vai tu domā, ka man ir viegli? Es nebūt nevēlos tā rīkoties. Es nekādā gadījumā nevēlos darīt to viena pati. Bet esmu izlēmusi. Bez cīņas es Veņu Lī neatdošu. Es tikšu līdz Guandžovai, Māršal. Vēl nezinu, kā, bet es to izdarīšu. Ja tās būs beigas, ja tiks pieņemts lēmums mani izdot, viņiem vispirms vajadzēs paskatīties man acīs. Vismaz to es panākšu, pirms kapitulēšu. — Viņa atkal drebēja. — Paklausies, tev nav man jāskaidro, cik ļoti stāvoklis sarežģījies. Es tikai gribu zināt, vai tu man palīdzēsi.

Iestājās ilgs klusums. Protams, ka palīdzēšu, — viņš beidzot sacīja. — Es mīlu tevi, Alison.

Alisona spieda klausuli pie vaiga, lai būtu viņam tuvāk. — Es zinu, ka tu dusmojies uz mani, viņa klusi sacīja. — Kaut es spētu panākt, lai tu mani saprastu.

—       Ko? Es nedzirdu.

—   Arī es mīlu tevi, — Alisona teica jau skaļāk. Tad iekoda lūpā.

— Nu man jāiet. Gan vēl piezvanīšu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

VIŅAI PALĪDZ kāds zvejnieks, kurš dzīvo Naņčanas tuvumā, — Maršals sacīja. — Viņa pašreiz atrodas vienā no pilsētas viesnīcām. Gatavojas doties uz Guandžovu. Tas ir viss, ko varēju uzzināt.

—    Es saprotu, cik tev grūti to darīt, Māršal, — Viktors sacīja. — Bet tas ir vienīgais pareizais ceļš. Vēlāk piezvanīšu vēlreiz. — Viņš nolika klausuli.

Maršalam viss sagriezās acu priekšā. Nē, Viktor, viņš nodomāja. Tev nav ne jausmas, cik grūti tas ir.

Viktors Lī piezvanīja savam privātdetektīvam un lika atskaņot Maršala un Alisonas sarunas ierakstu, lai salīdzinātu to ar Māršala teikto. Tad zvanīja savam klientam Lielajā Ķīnā. Vēl daži telefona zvani, un informācija jau bija pulkveža Cjuaņa rīcībā.

Cjuaņs nodeva pavēli Naņčanas SDB izsūtīt savus cilvēkus uz visām pilsētas viesnīcām. Pirmām kārtām uz tām sešām, kurās apmetās ārzemnieki, pēc tam, ja būs vajadzīgs, arī uz pārējām. Jānovēro katrs vestibils, katram viesnīcas darbiniekam un veikala pārdevējam jāparāda sievietes fotogrāfija. Pavēles vēl nebija nodotas, kad kopētājs centrālajā policijas iecirknī jau sāka ražot desmitiem lapu ar fotogrāfiju, kas bija ņemta no Alisonas vīzas. Policisti, paķēruši pa eksemplāram, izklīda pa Naņčanas viesnīcām.

Cjuaņs nolika klausuli un iegrima pārdomās. Mazcerīgas medības bija pārvērtušās par cerīgām medībām, tādām, kuras iespējams prognozēt. Kāds zvejnieks, kurš te tuvumā dzīvo, Tērka bija teikusi. Un mūsu gide iedeva kāda cilvēka telefonu te, Naņcanā. Daudz tas nebija, bet kaut kas tomēr. Iespējams, ka Jī Lina Hukovas tuvumā uzsēdinājusi amerikāņus uz kādas zvejas laivas. Viņa noteikti būs nosaukusi arī zvejnieka vārdu.

Situācijas atslēga atradās pie Jī Linas.

Viņš piezvanīja majoram Ma un nodeva informāciju: — Nekādām finesēm vairs nav laika. Man vienalga, kādas metodes tu lieto, bet atbildes man vajadzīgas tūlīt, vecais draugs. Neliec man vilties.

Nolicis klausuli, Cjuaņs sāka pētīt Pojanhu karti. Nezinot vārdu, atrast tajā kādu zvejnieku nebija nekādu cerību. Naņčanas tuvumā atradās simtiem ciematu, kas bija izvietoti plašā kanālu, upju, atteku un līču cauraustā teritorijā. Tā kā vasarā ūdens līmenis dažkārt strauji cēlās, daudzi ciemi pa zemesceļu vispār nebija sasniedzami. Ja vēl pieķer klāt Gaņas un Fu upes — kuģojamus ūdensceļus ar milzīgu mazo zvejas laivu floti — to skaits dramatiski pieauga. Tomēr Cjuaņu tas neatbaidīja. Viņa rīcībā bija iespaidīgi cilvēku resursi.

Nu, kad pārmeklējamā teritorija bija sašaurinājusies līdz vienam provinces stūrim, tika aktivizēti visi policijas spēki. Viņš izsauca Hukovas SDB ezera ziemeļu galā, kur amerikāņi bija pazuduši. Viņš pavēlēja izcelt no gultas zvejas ostas priekšnieku un nogādāt viņu darbavietā, lai pēc sarakstiem konstatētu, kuri zvejnieki vasarā izmantoja ostu, bet ziemā dzīvoja kaut kur ezera dienvidu galā.

Policistiem tika dota pavēle pārmeklēt visas zvejas laivas desmit kilometru attālumā no Hukovas, kas tur noenkurojušās pa nakti. To īpašnieki jāiztaujā par viņiem pazīstamiem zvejniekiem, kuri dzīvo dienvidos un pēdējo divu dienu laikā nav atgriezušies savās parastajās zvejas vietās. SDB nodaļas Pojanhu dienvidu galā saņēma rīkojumu izsūtīt cilvēkus uz vietējām ostām un iztaujāt turieniešus par lao ivai. Cjuaņs bija pārliecināts — kāds tos noteikti bija redzējis.

Divdesmit sešas minūtes pēc Māršala un Alisonas sarunas beigām Cjuaņs jau atkal bija gaisā, lai būtu klāt medību noslēgumā.

Vienpadsmitos Ruta saprata, ka pienācis laiks kaut ko darīt. Viņa nezināja, kas tas ir, tikai juta, ka ilgāk gaidīt nevar. Tai dega kā ugunī, kvēloja viss ķermenītis — no ausīm līdz kāju pirkstiem. Nelīdzēja ne temperatūru pazeminošie pilieni, ne mitrā drāna, ar kuru Ruta viņu berzēja. Bērns vairs nedzēra, tikai aizsmacis raudāja, un klepus pieņēmās spēkā. Ruta vairs nespēja palīdzēt. Viņa maigi atglauda tumšās, mitrās matu cirtas. Mazais cālēns bija ļoti slims.

Ruta aizrāpoja pie Mei Linas un viegli papurināja aiz pleca. Mei Lina uzrāvās sēdus. — Lūdzu, — Ruta sacīja. — Tai kļuvis sliktāk.

Mei Linai miegs bija kā ar roku atņemts. Paskatījusies uz bērnu, viņa tūlīt pieņēma lēmumu. — Jin Shan dai fu, — viņa sacīja, rādot ar roku kaut kur prom no laivas. — min zdu.

Ruta ietina Tai plānā vasaras sedziņā. Bērnus vajadzēs ņemt līdzi, — viņa sacīja, norādot uz Taileru un Veņu Lī.

Mei Lina papurināja galvu. Tad pieveda Rutu pie kajītes loga. Līča gals bija stipri šaurs. Viņa norādīja uz māju nelielā pakalnā tā otrā krastā. — Jin Shan, — viņa teica, rādot uz Tai un tad uz māju. Tur meklējama palīdzība. Atbīdījusi kajītes durvis, viņa lika saprast, ka laiviņa, kas tur atradās, ir par mazu viņiem visiem. Ar žestiem Mei Lina skaidroja viņa aizvedīs Rutu un Tai pie Dzjiņas Šaņas, tad atgriezīsies un paliks pie bērniem. — Hai zi men zhi zbr hen an qudn. Wd men cdng nhr ning khn jihn ta min.

Ruta bija pārāk satraukta, lai iebilstu. Viņa zināja, ka drīz vajadzētu atgriezties arī Alisonai un Žeņam. Nometusies ceļos pie Tailera, viņa čukstēja: — Tailer! Tailer! Mosties! — Tad sapurināja viņu, un zēns, acis berzēdams, piecēlās sēdus. — Kas ir?

—    Tai ir ļoti slima, Tailer. Mēs dodamies meklēt palīdzību. Būsim tur pāri. — viņa norādīja uz māju. — Tava mamma vēl nav atgriezusies, bet drīz viņai vajadzētu būt. Izstāsti, kur esam. Tev jāpaliek šeit ar Veņu Lī. Viņa pa nakti nemodīsies, bet tev māsa jāuzmana, Tailer. Vai varēsi to izdarīt?

Tailers vēl arvien nebija īsti pamodies. Jā. Laikam.

Mei Lina nolaida mazo laivu ūdenī un palīdzēja Rutai iekāpt. Aizīrusies pāri šaurajai ūdens strēlei, Mei Lina izsēdināja Rutu krastā, pati stāvēdama līdz gurniem ūdenī. Tad abas steidzās augšup pa piekalni.

Dzjiņas Sanas māju kopā ar vēl citām trim apjoza zems ķieģeļu mūris. Viņas pārkāpa pāri salūzušiem koka vārtiem un iegāja pielijušā pagalmā. No zemas, ar salmu jumtu klātas saimniecības ēkas atskanēja neskaidri, dzīvnieku radīti trokšņi. Mei Linas kabatas spuldzes gaismā viņa redzēja pūkainus, baltus cāļus, kas bija satupuši uz sliekšņa.

Mei Lina pieklauvēja un klusi kaut ko uzsauca. Saucienu vajadzēja atkārtot vairākas reizes, līdz atsaucās vecs vīrs. Pavēris durvis šķirbā, viņš paraudzījās ārā.

—    Veco Dzjiņ, te Mei Lina. Lūdzu, pasauc savu sievu. Mums ir slims bērniņš. — Kad večuks ieraudzīja atnācējas un mazuli Rutas rokās, viņš tūlīt aicināja nākt iekšā, ieveda viņas mazā istabiņā un lūdza uzgaidīt, bet pats pazuda. Istaba bija maza pieņemamā telpa, piebāzta līdz griestiem. Gar sienām bija izvietoti koka plaukti. Uz galda kaudzēs sakrautas gulēja mapes, žurnāli un biezas grāmatas ar ielocītām lapām. Dažādi papīri aizņēma katru brīvo spraugu, bet arī uz grīdas vēl rēgojās vairāki strēķi. Uz rakstāmgalda atradās mazs manekens, kurā bija atzīmēti vairāki simti adatu terapijā izmantojamu punktu. Plakātos virs galda bija attēlota cilvēka auss dažādos griezumos, un arī tajā iezīmēti neskaitāmi punkti, bet to nozīme skaidrota īsās piezīmēs uz plakāta malām.

No telpas ar aizkariem bija atdalītas divas mazas izmeklēšanas kabīnes, kurās atradās pa lāviņai. Gar kabīņu sienām slējās metāla plaukti ar dažādām plastmasas kārbām. Uzraksti liecināja, ka tajās atrodas ziedi, augi vai kukaiņi. Citos plauktos rindojās pudeles un zāļu kārbiņas. Bija arī podi ar puķēm un sīpolaugiem. No griestiem nokarājās pušķos sasieti un žāvēšanai izlikti ārstniecības augi. Dažādo smaržu sajaukums piešķīra telpai nenosakāmu, taču patīkamu aromātu.

Aiz sienas atskanēja balsis, un drīz vien, strauji bērdama vārdus, parādījās sieviete. Viņa bija pavisam sīciņa, baltiem, zem lakatiņa paslēptiem matiem. Par spīti cienījamam vecumam, viņa bija enerģijas pārpilna un sveica Mei Linu ar platu smaidu. No krunkainās sejas Rutai pretī strāvoja silta sirsnība, humora izjūta un saprāts. Ieraugot Tai, viņas acis atmaiga līdzjūtībā. Viņa ziņkārīgi pavērās Rutā. — Angliete?

Sarāvusies, izdzirdot šo vārdu, Ruta pamāja. — Jā… tas ir, amerikāniete.

-Apsēdieties, Dzjiņa Saņa sacīja, norādot uz vienu no lažām. Ieslēgusi gaismu, viņa pievilka tai blakus krēslu. Maigi un nesteidzīgi viņa sāka izmeklēt Tai, vērdamās bērnā caur ieplīsušiem briļļu stikliem. Viņa izmērīja temperatūru, izklausīja sirdi un plaušas ar stetoskopu, pa laikam uzdodama Rutai jautājumus par slimības gaitu nedrošā, bet skaidrā angļu valodā. Tad apskatīja zāles, kuras Ruta bērnam bija devusi. Tai nikni pretojās, kad Dzjiņa Šaņa apskatīja viņas mēli un ielūkojās rīklē. Ruta mēģināja bērnu nomierināt un juta ārkārtīgu atvieglojumu, redzot blakus sievieti, no kuras staroja pašpaļāvība un pieredze. Instinktīvi viņa sajuta, ka Tai nonākusi labās rokās.

—    Bērns ir vārgs, — Dzjiņa Šaņa sacīja. Viņa pieskārās avotiņam galvā un konstatēja, ka tas ir nedaudz iegrimis. — Ļoti… es nezinu pareizo vārdu… trūkst šķidruma. Ja nevarēsim piedabūt viņu dzert, būs jādzirda caur adatām vēnās. — Viņa piegāja pie mazas gāzes plītiņas un uzlika karsēties ūdeni, tad pagatavoja mikstūru no dažādām zālītēm. Kamēr tā ievilkās, viņa pārcilāja vairākas kārbas, līdz atrada, ko vēlējās. Sagrūdusi miezerī dažas tabletes, viņa sabēra pulveri mazā krūzītē ar ūdeni un pievienoja nedaudz medus. — Yin qiao, — viņa sacīja. — Zāles ļoti rūgtas. — Pat medus nelīdzēja, un Tai nikni atgrūda krūzīti. — Redz! — Dzjiņa Šaņa nosmējās. — Lai gan vārga, tomēr ugunīga! Laba zīme. — Ar veiklu kustību viņa aizspieda Tai degunu, liekot atvērt muti. Un brēcienu starplaikos ielēja tajā mikstūru. Tai spļaudījās un klepoja, un acis viņai asaroja.

Tad Dzjiņa Šaņa sagatavoja šļirci un ievilka tajā kādu pienam līdzīgu šķidrumu no pudelītes, kas glabājās mazā ledusskapī. Pagriezusi Tai uz sāniem, viņa iedūra adatu sārtajā dibentiņā. Nu Tai brēca kā aizkauta, un Ruta raudāja līdz ar viņu, birdinot asaras uz bērna karstās ādas. Beigās Dzjiņa Šaņa piepildīja plastmasas maisiņu ar ledus kubiņiem un parādīja Rutai, kā bērnu ar to norīvēt. Kad Ruta sāka darboties, Dzjiņa Šaņa no jauna apsēdās un saņēma plaukstās Tai mazo rociņu. Viņa uzmanīgi to pētīja, grozīdama uz vienu un otru pusi, tad to pašu atkārtoja ar otru roku.

—    Ko jūs tur gribat ieraudzīt? — Ruta jautāja.

Dzjiņa Šaņa norādīja uz tikko samanāmu līniju uz bērna rādītāja pirksta. Rutai vajadzēja uzlikt savas lasāmās brilles, lai to saskatītu, un arī tad viņa nebija droša, vai skatās īstajā vietā. — Bērna pirksta līnija, — ārste sacīja. — Ļoti svarīga. Šonakt vērosim. Tagad tā ir iesarkana, bet īsa. Izbeidzas starp pirmo un otro pirksta locītavu tur, vai redzat? — Ruta neredzēja. — Mums uzmanīgi jāseko, — Dzjiņa Šaņa sacīja. — Jau tagad ir slikti, bet, ja tā kļūs tumšāka un stiepsies garumā, tas nozīmēs briesmas.

—    Baidos, ka neko neredzu, — Ruta sacīja, baiļodamās kaut ko palaist garām.

-          Neraizējieties es to uzmanīšu, — Dzjiņa Šaņa sacīja un piecēlās. Tai saņēmusi pietiekami daudz zāļu. Tagad jūsu kārta — vai varu piedāvāt tēju?

—    Jau tā esmu jūs apgrūtinājusi, Ruta sacīja, bet Dzjiņa Šaņa tikai atmeta ar roku, un drīz vien visas trīs sievietes sēdēja, malkodamas tēju un sarunādamās pa pusei angliski, pa pusei ķīniski, kamēr Tai iekrita nemierīgā miegā.

Dzjiņai šaņai bija daudz jautājumu — par Rutu, viņas māju un ģimeni, par to, kā viņa ar slimu bērnu nakts vidū nonākusi pie viņas durvīm. Ruta tikai īsu mirkli šaubījās, vai stāstīt visu patiesību, jo saprata, ka pat Mei Lina un viņas vīrs Zeņs Kai nezināja stāvokļa īsto nopietnību. Ruta viņai visu izstāstīja. Dzjiņa Šaņa klausījās, acis iepletusi, un pa vidu dzirdēto tulkoja Mei Linai, kuras acis tāpat kļuva ar katru brīdi platākas. Tā viņas nosēdēja kopā līdz vēlai nakts stundai. Mei Lina vairākas reizes devās atpakaļ uz laivu, lai paraudzītos, vai bērni guļ. Tie nebija pat pakustējušies.

Ruta uzzināja, ka Dzjiņa Šaņa apkalpo gandrīz četrsimt ģimeņu ciemā un tā apkārtnē, ārstējot gan ar rietumu, gan tradicionālās ķīniešu medicīnas metodēm. Viņa bija mācījusies medicīnas skolā Taivanā un specializējusies adatu terapijā, masāžā un homeopātijā. Viņa aizšuva brūces un pieņēma jaundzimušos. Pirms septiņiem gadiem, viņas septiņdesmitajā dzimšanas dienā, vīrs esot uzstājis, ka laiks doties atpūtā. Bet neesot atradies neviens cits, kurš gribētu nākt te strādāt, un tas nozīmētu, ka ciema iedzīvotāji būtu spiesti braukt uz Naņčanu, lai tiktu pie ārsta. Darbs uzturot viņu jaunu, Dzjiņa Šaņa sacīja piebilzdama, ka darbs viņai laikam gan darot lielāku labumu nekā ciema ļaudīm. — Drīz tomēr būs jāmet miers. Acis vairs labi nerāda. Rokas kļūst nedrošas. Reizēm adatas netrāpa īstajā vietā. — Acis viņai nerātni iemirdzējās, un Ruta smējās. Viņa bija vērojusi katru Dzjirias Šaņas kustību, un tajās nebija ne vēsts no nedrošības.

Jau bija ļoti vēls, kad Dzjiņa Šaņa beidzot iesnaudās. Ruta bija pamanījusi, ka ārstei plaksti kļūst smagi, taču viņa atteicās iet gulēt, lai varētu uzraudzīt bērnu. Un tad viņa aizmiga turpat krēslā burtiski teikuma vidū. Ruta ar Mei Linu iekārtoja viņu, cik labi varpdamas, un pabāza zem galvas spilvenu.

Pēc brīža Mei Lina piecēlās, lai atkal dotos apraudzīt laivā palikušos bērnus. Ruta viņai uzsmaidīja, juzdamās neizsakāmi pateicīga par palīdzību un dziļi vainīga par briesmām, kuras Linai ar vīru nu draudēja. To visu pauda Rutas acis un rokas spiediens, kad viņa saņēma jaunākās sievietes plaukstu savējās. Mei Lina to lieliski saprata. Arī viņa atbildēja ar rokas spiedienu un smaidu.

Ruta pētīja mazulītes pirkstiņu, meklēdama zīmīgo līniju. Gaisma bija blāva, un viņa nebija droša, vai atradusi īsto. Izskatījās, it kā tur būtu vairākas. Bet viena šķita sarkanīga, un Rutai sirds bailēs sarāvās. Bet Tai gulēja, un arī Dzjiņu Šaņu negribējās modināt. Ruta apskauda šīs sievietes izturību. Kaut viņai pašai būtu vismaz puse no tās! Nodzēsusi gaismu, viņa sēdēja tumsā un klausījās Dzjiņas Šaņas klusajā šņākuļošanā un Tai gārdzošajā elpā. Tad atglauda matus no bērna pieres, kas vairs nebija tik karsta, bet vēl arvien pietvīkusi. Arī Rutai bija nepieciešams miegs, bet viņa neuzdrošinājās tam ļauties.

Alisona Orvila istabā nolika klausuli. Jī Linas dotais telefona numurs Naņčanā vēl arvien neatbildēja. Viņa paskatījās pulkstenī. Jau vēls, un laiks doties prom. Viņa staigāja šurpu turpu pa istabu, lai pēc brīža zvanītu vēlreiz, un ieraudzīja savu atspulgu spogulī. Izskats vēl arvien bija nožēlojams; viņa izmisīgi ilgojās pēc dušas. Izlēmusi zvanu atkārtot pēc piecām minūtēm, viņa saprata, ka šajā laikā paspēs nomazgāties.

Atgriezusi krānus, viņa aši noģērbās un nolika drēbes uz tualetes galdiņa. Tad iekāpa flīzēm klātajā dušas kabīnē un ļāva ūdenim plūst pār augumu un aizskalot daudzas dienas krājušos netīrumus. Nežēlodama šampūnu, viņa sparīgi berzās ar vīšķi. Siltais tvaiks mazināja spriedzi, ūdens bija pasakains. Viņa aizmirsās tā glāstošajās skavās.

Pirmā stāva vestibilā šveicars atvēra smagās stikla ārdurvis. No nāciena aizelsies, Orvils Pērviss ar galvas mājienu pateicās un pakāpās sāņus, lai palaistu garām sievu. Gledisa devās uz liftu pusi.

—                Pagaidi mirklīti, dārgā, — Orvils sacīja. — Man jāsamaina nauda.

—    Man sāp kājas, — Gledisa atteica. Vai nevari to izdarīt no rīta?

—    Man jau agri sarunāta tikšanās, un kabatas tukšas. Nevaru pat avīzi nopirkt.

—    Šejienes avīzes tu tāpat nevari izlasīt, — Gledisa tiepās, tomēr sekoja viņam pie letes un nolika somas uz grīdas.

Paskaidrojis meitenei, ko vēlas, Orvils izvilka no kabatas portfeļa sešus ceļojuma čekus. Kamēr viņš tos apstiprināja ar parakstu, meitene aprēķināja summu. Viņa jau skaitīja naudu, kad vēlreiz atvērās ārdurvis un ienāca trīs uniformās tērpti policisti. Arī vini devās pie letes, bet Orvils tiem nekādu uzmanību nepievērsa. Viens rupji pārtrauca meiteni darbā. Izvilcis no mapes kādu papīru, viņš pastūma to pāri marmora letei. Orvils tajā brīdī liecās, lai paceltu no grīdas sievas iepirkumus, un paguva ieskatīties melnbaltajā fotogrāfijā. Kaut arī tā bija graudaina, seja viņu pārsteidza. Paskat, viņš klusi teica Gledisai. Tā ir tā sieviete, kuru satikām restorānā. Gledisas acis iepletās, bet viņa neko neteica.

Kamēr meitene pētīja fotogrāfiju, viens no policistiem noskatījās pakaļ aizejošajam pārim. Kaut arī visas rietumnieku sejas viņam šķita vienādas, bija skaidrs, ka sieviete vestibilā nebija fotogrāfijā redzamā. Viņš no jauna pievērsās reģistratorei. Viņa uzsita ar plaukstu pa leti, liekot saprast, ka nezina. — Dut bu gļļ — viņa sacīja.

—                Es tikko sāku maiņu. Šo sievieti neesmu redzējusi.

—    Kur menedžeris?

—    Laikam augšā, bufetē. Es pasaukšu.

—    Tikai ātri.

Dārgais mister Pērvis un misis Pērvisa!

Man jālūdz jūsu piedošana. Esmu ļaunprātīgi izmantojusi jūsu laipnību. Jūs pēc pusdienām aizmirsāt uzgaida savas istabas karti, un es to aizņēmos. Atsaucoties uz to, izdarīju dažus pirkumus viesnīcas veikalos. Izmantoju arī jūsu telefonu. Atstāju jums vēl vienu čeku par izdevumiem un nedaudz art par sagādātajām neērtībām.

Lūdzu,, ticiet, ka es nekad nebūtu tā rīkojusies, ja nepieciešamība mani nespiestu. Kaut es varētu visu paskaidroti Varbūt kādu dienu man būs iespēja to izdarīt.

Alisona Tērka

P. S. Es izmantoju arī jūsu dušu.

Viņa rakstīja zīmīti, telefona klausuli ausij ar plecu piespiedusi un atbildi vada otrā galā gaidīdama. Aprēķinājusi aptuveno summu un pievienojusi simt dolāru pa virsu, viņa uzšņāpa arī čeku. Uzlikusi čeku uz zīmītes, viņa negribīgi nolika klausuli. Varbūt Jī Lina bija uzdevusi kļūdainu numuru. Bez adreses vairāk nekas nebija darāms. Viņa piecēlās un savāca savas lietas. Tad pēdējo reizi paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, vai nekas nav aizmirsies.

Viņa izdzēsa gaismu, atvēra durvis un atradās aci pret aci ar pārsteigtu un niknu Orvilu Pērvisu.

-          Sasodīts, ko jūs darāt manā istabā? — viņš nodārdināja.

Alisona stomījās un stostījās, un sarka. — Es… es… atstāju zīmīti, -

viņa teica, it kā tas kaut ko izskaidrotu.

-          Cik jauki! Zaglis, kurš atstāj zīmītes, — Gledisa iesaucās. — Orvil, es domāju, ka jāsauc policija. Viņa bijusi mūsu istabā!

-          To es redzu, dārgā, — Orvils sacīja.

-          Es neesmu neko paņēmusi.

-          Tad ko jūs tur darījāt?

-          Lūdzu… man jāiet. — Alisona sāka kāpties atpakaļ pa gaiteni, gatava mesties skriešus. — Lūdzu, nesauciet nevienu. Izlasiet manu zīmīti. Es jums piezvanīšu, kad atgriezīšos Savienotajās Valstīs. Es apsolu.

-          Viņa ir bijusi iekšā, Orvil! — Gledisa atkārtoja, bailīgi skatīdamās apkārt, it kā gaidot, vai no kāda skapja neizlēks nozieguma līdzdalībnieki ar stroķiem un nažiem. — Vai tu tā arī stāvēsi un nekā nedarīsi?

Orvils nenolaida acu no Alisonas. Viņš sevi uzskatīja par labu cilvēku pazinēju. Restorānā viņa tam instinktīvi bija iepatikusies, bet viņš nebija cilvēks, kurš ļautu sevi izmantot — un izskatījās, ka tieši to šī sieviete dara. Vai jūs kaut ko paņēmāt? — viņš stingri noprasīja.

-          Nav svarīgi — paņēma vai ne, — Gledisa nošņācās. * Viņa bija mūsu istabā! Nav brīnums, ka viņu meklē! Es pati zvanīšu menedžerim!

Ko? — Alisona paskatījās pār plecu uz lifta pusi. Kas mani meklē?

Orvils stāvēja, nespēdams izšķirties, ko darīt. No istabas atskanēja Gledisas histēriskā balss. — Es gribu runāt ar menedžeri! — viņa uzstājīgi pieprasīja. — Te augšā ir zaglis! Nē, pie joda, es teicu — zaglis! Z—a—g—1—i—s! Vai jūs nesaprotat skaidru angļu valodu?

Alisona lūdzoši skatījās uz dūšīgo vīru. — Ticiet man! Es…

Orvils bija izšķīries. — Labāk laidieties prom, — viņš sacīja. — Bet nebrauciet ar liftu. Vestibilā gaida kruķi. Tiem ir jūsu fotogrāfija.

—    Dievs jums to neaizmirsīs, Orvil, — Alisona sacīja. Pagriezusies viņa metās uz kāpņu pusi. Visus septiņus stāvus viņa lidot nolidoja. Pirmajā stāvā bija metāla durvis ar stikla logu, pa kuru varēja pārskatīt vestibilu. Pie reģistratores letes grozījās policisti. Viņu vidū stāvēja nakts maiņas menedžeris un dedzīgi kaut ko stāstīja.

Alisona uzskrēja atpakaļ pa kāpnēm līdz otrajam līmenim. Atrāvusi kādas durvis, viņa metās skriet pa gaiteni, kas gāja gar virtuvi. Tālāk citas kāpnes veda lejup uz viesnīcas pagalmu. Lēkdama pa diviem pakāpieniem reizē, viņa aizdrāzās garām kādam pavāram. Tas, mēms aiz pārsteiguma, te ieraugot hoteļa viesi, pakāpās sānis. Kāpņu apakšā uzraksts ar koši sarkaniem burtiem ķīniešu un angļu valodās vēstīja, ka, atverot metāla durvis, ieslēgsies trauksmes signāls. Ne mirkli nevilcinājusies, viņa nospieda misiņa rokturi un bija ārā. Durvīm aiz viņas aizkrītot, atskanēja spalgas zvana skaņas.

Viens no policistiem vestibilā, tās dzirdot, saausījās un jautājoši paskatījās uz nakts maiņas menedžeri. — Sētas durvju signāls, — tas teica. — Diezgan bieži gadās…

—    Ātri! — policists iesaucās un nosūtīja vienu no saviem vīriem trauksmes zvana virzienā. Tas vēl nebija tālu ticis, kad pirmais policists pa telefonu jau nodeva ziņojumu. — Nakts maiņas menedžeris viņu pazina, — viņš satraukts teica. — Viņā te bijusi, mēģinājusi mainīt naudu. Man vajadzīgi papildspēki!

Dzirdot trauksmes signālu, Alisona sāka skriet un centās turēties ēnā. Pagriezusies ap stūri, viņa atkal atradās dzīvajā, labi apgaismotajā ielā. Skrējienu nomainījusi ar nasku soli, viņa paskatījās pār plecu atpakaļ. Ļaudis plūda gan vienā, gan otrā virzienā. No viesnīcas piebraucamā ceļa aiz viņas neviens nebija parādījies. Viņa soļoja prom, garām kvartālam, aiz kura bija atstājusi Zeņu Kai. Par laimi viņš vēl bija turpat un sava braucamā kulbā saldi gulēja. Viņa ielēca iekšā, un Zeņu pamodināja.

Kad viņš iedarbināja motoru un izbrauca uz ielas, garām aizdrāzās policijas mašīna, sirēnai gaudojot, ugunīm mirgojot. Tā strauji apstājās pie viesnīcas ieejas.

Ma Lins bija novērtējis viņu par zemu.

Pirmkārt, narkotikas savu mērķi nesasniedza. Viņa stundām ilgi atradās to reibumā, nonākdama ļoti tuvu tam stāvoklim, kādā Ma Lins gribēja viņu novest, taču pilnībā to nesasniegdama. Baidīdamies tālāk iet, viņš mainīja metodes, jo vēl lielāks ķimikāliju daudzums varētu viņu vai nu nogalināt, vai radīt neatgriezenisku' psihozi.

Tāpēc vēlu tās dienas naktī, kad viņa tika sagūstīta, majors Ma, dodamies uz Sudžovu pārraudzīt darbu ar dokumentiem, deva pavēli uzstādīt pie viņas kameras durvīm trokšņa ģeneratoru. Kopā ar aizliegumu gulēt tas iedarbojās ļoti efektīvi. Miega bads pats par sevi izraisīja īslaicīgas halucinācijas, kuru pamatā bija LSD grupas ķīmisko elementu nokļūšana smadzenēs. Pacienti kļuva paranoiski, iedomājās, ka tos aprij žurkas vai arī tiem aizdegušās drēbes. Vienlaikus prāta spējas mazinājās, un tos bija vieglāk pakļaut manipulācijām, taču reizēm parādījās pretējs efekts — tika izdzēstas tieši tās atmiņas, kuras vajadzēja celt gaismā.

Bet ģenerators, kas bija izgudrots Izraēlā palestīniešu problēmu risināšanai un tālāk pilnveidots Valsts Drošības ministrijā, kopā ar miega badu deva pozitīvus rezultātus. Tas radīja skaņas, kas atradās tieši uz robežas ar tām, ko spēj uztvert cilvēka auss, un bija ārkārtīgi nepatīkamas, jo ietekmēja psihi.

Lai Jī Lina neaizmigtu, viņai lika stāvēt, līdz acis pašas krita ciet un muskuļi nekontrolējami raustījās. Paaugstinājās asinsspiediens, paātrinājās sirdsdarbība un elpošana. Kā ķermenis, tā prāts bija uz sabrukuma robežas. Kad pēc četrdesmit astoņām stundām Ma Lins mainīja ģeneratora frekvences, efekts bija acīm redzami: viņa sastinga vai sāka raudāt, vai trīcēja pie visām miesām, vai nespēja saturēt urīnu. Visā šajā procesā viņš atradās blakus mierinādams, uzmundrinādams, solīdams atvieglojumu, ja vien viņa paklausīs. Viņš jutās patiesi apbēdināts, kad parādījās urīna nesaturēšana. Viņš pasniedza viņai dvieli, ar ko apslaucīties, bet viņa nespēja to noturēt, un tas iekrita peļķē. Viņa dziļi pārkoda sev lūpu, un viņš pats noslaucīja asinis.

Ma Lins prasmīgi savija draudus ar atlīdzības solījumiem un apgalvoja, ka tikai viņš spēj glābt no nepatikšanām viņas vectēvu Janu un vecomāti. Viņš stāstīja, ka viņa varēšot apmeklēt Janu Bodu, kurš ārstējoties slimnīcā. — Viņš taujā pēc tevis, — Ma Liņs teica.

—                Tu esi viņam vajadzīga. Pastāsti man to, ko vēlos zināt, un tu varēsi viņam piezvanīt. Un pēc tam, mans bērns, tu varēsi gulēt.

Bet ar visu to viņš no Jī Linas uzzināja tikai divas lietas.

Viņš nebija viņu kā pienākas novērtējis un baidījās no viņas.

Viņa bija neparasti stipra. Dažbrīd viņa nereaģēja, citreiz pļāpāja muļķības, un tikai retumis pavīdēja arī pa kādam apskaidrības brīdim. Un tieši tad Ma Liņam uzmācās atmiņas par mirušo meitu. Abām bija zināma līdzība un arī vecums gandrīz tāds pats, tāpēc viņš pret Jī Linu izjuta nepārvaramu maigumu.

Bet tas nebija galvenais. Abām kopīgs bija izaicinājums, ko tās pauda pārspēka priekšā. Kaut arī Jī Linai nedraudēja nāve, vismaz no viņa ne, palīdzība, kuru viņš tai piedāvāja, noteikti izraisīja ciešanas. Tomēr viņa rada sevī spēku pretoties. Apskaidrības brīžos pirmais jautājums vienmēr bija par ģimeni vai par patversmes bērniem.

Viņa taču pat nepazīst šos bērnus.

Viņas drosme lika Ma Liņam justies neomulīgi. Viņu, tāpat kā paša meitu, vadīja kāds neredzams spēks, kādu viņš nekad nebija izjutis un nekad nesapratīs. Viņš berzēja acis, prātodams, vai tikai nav pārpūlējies. Arī viņam drebēja rokas un pakrūtē spieda, jo kuņģī bija par daudz skābes. Viņš bija gatavs padoties.

Un tad telefonā atskanēja Cjuaņa skarbā balss. Intonācija skaidri liecināja, ka Ma Liņs pievīlis viņa cerības. Cjuaņs pieprasīja vārdus: zvejnieku un paziņu Naņčanā. Tos vajadzēja iegūt par katru cenu.

Ma Liņs saprata pavēles, bet nespēja tās pildīt. Viņš bija profesionālis, nevis asinskārs inkvizitors. Protams, atrast risinājumu nebija grūti — izlīdzēs leitnants no Dzjudzjaņas, kurš attiecībā uz stingrākām metodēm nepazina nekādus aizspriedumus. Tādi cilvēki vienmēr bija pa rokai. Negribīgi Ma Liņs viņu pieaicināja. Viņi .pagāja viens otram garām gaitenī. Leitnants stūma ratiņus ar zondēm un smagām baterijām. No ratiņiem nokarājās vadi, kas vilkās nopakaļ pa grīdu. Majors Ma novērsās un pakāpās sāņus, lai palaistu viņu garām.

Gaiteņa galā viņš apsēdās krēslā un pētīja plaisas sienas apmetumā, aizdomādamies par citām lietām. Viņas kliedzieni atgrieza majoru īstenībā, un viņš metās skriet. Kad viņš iebrāzās kamerā, leitnants pakāpās sāņus ar apmierinātu smaidu lepnajā, jaunajā sejā.

-          Esmu šeit, mans bērns, Ma Liņs dūdoja, noņemdams elektriskos vadus un apsegdams viņas auguma kailo lejasdaļu. Viņš noņēma siksnas, ar kurām bija piesprādzētas viņas potītes un plaukstu locītavas, un palīdzēja viņai piecelties sēdus. Viņa nevaldāmi elsoja. Tad saliecās uz priekšu, krampju sarauta. Un izspļāva asinis. Pasniedzis ūdeni, Ma pūlējās viņu nomierināt. — Nu, nu, viņš teica.

—      Tūlīt būs labi.

-Es gribu… izstāstīt, tēvs, viņa teica, raudādama un klepodama. Es gribu jums palīdzēt. Lūdzu, neļaujiet viņam mani vairāk mocīt.

-Kamēr es esmu šeit, viņš tevi neaiztiks. — Ar rokas mājienu viņš lika leitnantam atstāt kameru. Redzi nu. Viņš ir prom.

Viņa aizvilkusies klepoja, gandrīz nosmakdama. Es gribu palīdzēt, bet… nevaru atcerēties, ko jūs vēlējāties zināt. Viņa šņukstēja. Ma viņu mierināja, čukstēdams un glāstīdams viņas matus. Tad Jī Lina izstāstīja viņam visu, ko varēja atcerēties, vārdus un vietas, un visu pārējo. Viņa pat atcerējās savu bērnības draugu vārdus un sāka tos uzskaitīt.

Turot viņu apskautu, Ma Lina asaras bija īstas. Viņš ienīda sevi šā nožēlojamā darba dēļ.

Tie taču nav pat viņas pašas bērni.

Jau dažas sekundes pēc tam, kad pienāca ziņojums no viesnīcas, kur Alisona bija redzēta, Cjuaņs ciešāk savilka tīklu ap pilsētu, pavēlēdams bloķēt pat otrās šķiras ceļus un pārbaudīt katru satiksmes līdzekli. Kāds pavārs ziņoja, ka redzējis sievieti aizbēgam no viesnīcas. Vesela policistu armija “ķemmēja” apkārtni, kamēr citi pārmeklēja katru istabu, gaiteni un sienas skapi. Cjuaņs pats nopratināja darbiniekus, daudzus tāpēc īpaši izsauca no mājām.

Cjuaņs grasījās doties augšā, lai aprunātos ar amerikāņiem. Mistera Pērvisa sieva bija ziņojusi par zādzību tieši tajā pašā laikā, kad misis Tērka tika redzēta viesnīcā. Cjuaņs jau kāpa liftā, kad iezvanījās viņa telefons.

Tas bija Ma Lins no Dzjudzjaņas. Cjuaņs saklausīja nogurumu majora balsī.

—    Zvejnieku sauc Zeņs Kai, — majors sacīja. — Viņš dzīvo Joulaņā.

Mei Lina stāvēja ārpusē pie Dzjiņas Šaņas mājas un uzmanīja savu laivu. Viņa bija nemierīga un zināja, ka gulēt šajā naktī nedabūs. Kad Dzjiņa Šaņa bija paskaidrojusi par lao wai un kāpēc viņi bēg no policijas, Mei Lina beidzot pilnībā saprata briesmas, kādas viņiem visiem draudēja. Kādā brīdī viņu bija pārņēmušas patiesas dusmas uz lao wai, bet tās pārgāja, kad viņa sev pajautāja, ko pati būtu darījusi, ja vajadzētu glābt savu vienīgo bērnu, dēlu, kurš jau laimīgi bija izaudzis un strādāja kādā rūpnīcā Šanhajā, jo Pojanhu vairs nebija tik daudz zivju, lai viņam būtu vērts sekot tēva pēdās. Viņu dzīve bija vienkārša un parasta. Viņi zvejoja un maksāja nodokļus, Jaunajā gadā apciemoja radiniekus un atļāvās izdot simt juaņas par uguņošanu. Viņa nekad nebija darījusi neko tādu, ko pat tikai aptuveni varētu saukt par pretlikumīgu. Viņas dzīvei risks bija svešs. Nekad agrāk viņa par to nebija arī domājusi. Gluži vienkārši tāda bija dzīve. Un tad, pirms divām dienām, pirmo reizi mūžā un tobrīd pat vēl neizprastu iemeslu vadīta, viņa bija melojusi policistiem un paslēpusi no tiem svešiniekus. Vai viņa darītu to atkārtoti, ja vajadzība spiestu? Atbilde bija skaidra — jā.

Tagad, saprotot stāvokli, viņa juta bailes, ka noticis kaut kas ļauns. Drīz būs rīts. Viņas vīram ar Alisonu jau sen vajadzēja būt atpakaļ. Viņa skatījās uz ceļu aiz ciemata, cerēdama kuru katru brīdi tur ieraudzīt vai sadzirdēt motoratus, kurus viņš bija aizņēmies no kāda drauga, bet nakts bija klusa. Mājas iekšienē viņa neko nevarēja darīt, tāpēc vēroja laivu un ceļu un gaidīja.

Troksnis viņu sasniedza ātrāk par tā izraisītāju, bet viņa zināja, ka tas nav Žeņs Kai. Varēja atšķirt divu motoru troksni — automašīnu un motociklu. Skatoties uz to pusi, viņa vispirms ieraudzīja prožektoru pgunis un tikai tad pašus spēkratus. Sirds pēkšņās bailēs sarāvās.

Policija.

Vēl palika cerība, ka tā pabrauks ciemam garām, taču instinktīvi viņa nojauta, kāpēc tā ieradusies un kas notiks tālāk. Viņai izrādījās taisnība. Gaismas nodzisa vienīgajā vietā uz ceļa, kur tas bija pietiekami plats, lai novietotu mašīnu, nenosprostojot satiksmi. Ar troksni aizcirtās durvis, atskanēja neskaidras balsis.

—    Dzjiņa Šaņa! — viņa sauca, ielūkodamās mājā. — Ieradušies gong anju! Eju pēc bērniem! — Nenogaidījusi atbildi un bez kāda skaidra plāna, Mei Lina pārlēca pār salūzušajiem vārtiem un skrēja lejup pa nogāzi uz līci. Viņa redzēja, ka ciema otrā malā kabatas spuldžu staru kūļi izgaismo šaurās takas starp mājām. Viņa zināja, ka drīz tie nāks šurp, bet vispirms tiem vajadzēja sameklēt un uzmodināt ciema vecāko, lai noskaidrotu ceļu. Viņa ielēca mazajā laiviņā un trakā steigā īrās pāri līcītim. Airi slīdēja ārā no sasvīdušajām rokām, un sirds neprātīgi dauzījās. Tikko sasniegusi steķus, viņa jau rausās augšā un gandrīz paslīdēja, taču noturējās. Pa dēļiem klātajiem steķiem viņa skrēja uz laivu. — Tailer! Mei Lina izdvesa, piegrūzdama zēnam ar kāju spēcīgāk, nekā bija gribējusi. Atrāvusi vaļā kādu mantu glabātavu, viņa paķēra dažas lietas un sasvieda tās vienā no bērnu somām. Tad pacēla Veņu Lī un segas. — Tailer!

Viņš piecēlās sēdus samiegojies un apmulsis. Kas ir? Man nāk miegs. Ļauj man… — Viņš jau atkal gribēja laisties slīpi.

Mei Lina viņu sapurināja, šoreiz jau daudz spēcīgāk, un satraukti čukstēja: — flng cha! Wo min b\ xu ma shang zou!

Tailers dzirdēja trauksmi viņas balsī un atkal piecēlās sēdus. Ko?

—flng chd! — Mei Lina atkārtoja.

Tailers nesaprata teikto, bet juta, ka viņa nejoko. Viņš piecēlās un paskatījās ārā pa logu. Ciema tuvumā kāds spīdināja kabatas spuldzes. — Kas tur notiek?

Mei Lina neatbildēja. Ar brīvo roku viņa pasniedza zēnam vienu, tad otru somu. Nopratis, ka būs kaut kur jāiet, viņš nu jau bija pilnīgi pamodies. Veņa Lī iečinkstējās, bet nepamodās.

—    Kur pārējie? viņš jautāja, jo neatcerējās Rutas aiziešanu.

—    Lai! — Mei Lina izvilka viņu no kajītes uz steķiem.

Skatoties uz gaismām, viņa izmisīgi gudroja, ko iesākt. Zemes

strēle, uz kuras atradās viņu māja, bija strupceļš. No šejienes nebija, kur bēgt, varēja tikai ieskriet tieši policistiem rokās. Turpat blakus atradās arī viņas māsas māja, bet, kā viņi iepriekšējā vakarā uzzināja, tā ar visu ģimeni bija devusies apciemot slimo vīratēvu Dzjindedžeņā. Mei Lina saprata, ka nevar paslēpt bērnus ne tur, ne savā mājā, un nevar atstāt tos arī laivā. Visas šīs vietas policisti pārmeklēs. Tāpat nebija iespējams aizbēgt ar laivu. Pirms viņai izdotos iedarbināt veco, sagrabējušo motoru, tie jau būtu klāt. Nebija pat laika aizbraukt mazajā laiviņā atpakaļ uz Dzjiņas Šaņas māju. Izdarīt to nepamanītiem vairs nebija iespējams.

Viņi atradās slazdā.

Balsis kļuva skaļākas, un kā karsts vilnis viņu pāršalca bailes. Ar Veņu Lī klēpī viņa steidzās prom pa steķiem. Tailers, stiepdams somas, viņai sekoja. Bez kāda skaidra plāna viņa virzījās tālāk no policijas, iedama pa vienu no zemajiem dambjiem, kas apjoza rīsa laukus. Sasnieguši zemes strēles galu, viņi pa abu māju aizmuguri meta līkumu atpakaļ. No šīs vietas klajums līdz pat ciematam bija skaidri pārredzams.

Nebija, kur patverties, un peldēt viņi nevarēja. Mei Lina pagriezās un skatījās atpakaļ uz to pusi, no kuras viņi nāca.

Viņai bija radusies ideja.

—    Lai īdi! Kuai dian, — viņa nobēra un stūma Taileru uz māsas mājas pusi. Tur starp dzīvojamo ēku un līci atradās nomaļus stāvošs, no dēļiem veidots nožogojums. Tā iekšpusē bija zema, ar niedrēm apjumta kleķa būda ar dažiem aizgaldiem. Steidzoties uz turieni, Taileram aizķērās kāja, viņš pakrita un sāpēs iebrēcās.

—    Velns parāvis! — viņš klusi nolamājās.

Mei Lina panāca atpakaļ pa slideno dambi, noliecās, lai palīdzētu viņam piecelties, un noklakšķināja mēli. —Xiaoxin, bUshudi dao. — Tailers pieslējās kājās un uzvilka augšā rīsa laukā iekritušo somu. Tā bija cauri slapja.

Viņi pieveica pēdējos metrus līdz iežogojumam, Mei Lina atvēra ar virvi aizsietos vārtus, un abi iegāja iekšā. Atskanēja tādi kā rukšķieni. Tailers piesardzīgi sekoja Mei Linai, pūlēdamies aptvert, kur atrodas. Smaka bija neciešama. Mei Lina pieliecās un pazuda zemajā būdā. Tailers gandrīz uzgrūdās vienam no iežogojuma iemītniekiem un bailēs iespiedzās. Viņi atradās cūku aplokā. Nekad agrāk Tailers cūkai nebija pieskāries.

Domām joņojot caur galvu, Mei Lina aptvēra, ka jārīkojas zibenīgi. Ja Zeņs jau bija notverts, viņa neko vairs nespēja līdzēt. Bet, ja ne, kaut kā jātiek atpakaļ uz ceļa, lai viņu brīdinātu un neļautu ieskriet slazdā. Un novirzītu abus ar Alisonu uz Dzjiņas Šaņas māju.

Tas nozīmēja, ka bērni jāatstāj vieni, vismaz uz laiku. Citas iespējas nebija.

Aizgalda dibenā viņa izklāja no laivas līdzpaņemtu segu un aizdzina vienu no tur gulošajiem, rukšķošajiem iemītniekiem uz otru aizgaldu. Nolikusi zemē Tailera somas, viņa saņēma zēnu aiz pleciem un nospieda sēdus. Tad pasniedza viņam Veņu Lī. Sāka aust gaisma. Tailers redzēja bailes viņas sejā un sajuta tās katrā viņas kustībā.

—    Nt bixū dāi zdi zher. — Ar steidzīgiem žestiem viņa lika zēnam saprast, ka jāpaliek šeit un nedrīkst nekur iet. Un parādīja trīs plastmasas pudeles ar ūdeni vienā no somām, Veņas Lī piena maisījumu un citus krājumus. Nakts notikumu apstulbināts un ari pats pamatīgi nobijies, Tailers centās saprast norādījumus. Arī to, ka viņa dosies prom un atgriezīsies vēlāk. Viņa parādīja arī policistus, kuri devās uz laivu. Piespiedusi plaukstu mutei, viņa sakņupa pavisam maziņa. Tas nozīmēja — esi kluss, tev jāslēpjas.

Tailers saprata. — Shl, — viņš sacīja.

Mei Linai gribējās vēl uzkavēties, bet laiks negaidīja. — Yi htir jihn, — viņa čukstēja, paspiezdama zēna plecu, un pameta slēptuvi. Izslīdējusi pa vārtiem, viņa tos atkal nosēja ar virvi. Puslīšus, pusrāpus viņa sasniedza ūdeni un jau nākamajā brīdī klusi peldēja prom no krasta, galvai tikai mazliet izceļoties virs ūdens. Laivā skanēja balsis, bet neviens nekliedza. Neviens viņu neredzēja. Viņa bija laba peldētāja un bez grūtībām nopeldēja puskilometru, līdz uzdrošinājās atgriezties krastā kāda lauka malā Joulaņas pretējā pusē. Smagi elpodama un ūdenim pilot no drānām, Mei Lina sāka skriet, jo atpūsties nebija laika. Viņa lēca pāri dambjiem un pārvietojās pa velosipēdu takām, pēdām bez trokšņa minot mitro zemi. Kad lēca saule, viņa sasniedza ceļu, kas veda atpakaļ uz ciemu. Daži zemnieki jau devās darbā uz saviem laukiem. Viņa paslēpās lielā drenāžas caurulē un sāka gaidīt vīru.

ASTONPADSMITA NODAĻA

IZVAIRĪDAMIES NO galvenajām satiksmes artērijām, Žeņs Kai pa sānielām steidzās uz austrumiem. Kratīšanos pa nelīdzeno bruģi Alisona tikpat kā nejuta. Viņa sēdēja, acis aizvērusi, jo vakara notikumi bija izsūkuši visus viņas fiziskos un garīgos spēkus. Pēkšņi Zeņs Kai strauji nobremzēja. Alisona kulbā sasvērās uz priekšu. Izdzirdusi viņa satrauktos čukstus, viņa paraudzījās ārā.

Viņi atradās šaurā ieliņā, kas izgāja uz dzīvu krustojumu. Krustojuma vidū stāvēja policijas mašīna, bloķējot satiksmi. Cik tālu uz centra pusi varēja redzēt, visi satiksmes līdzekļi stāvēja. Viņa gandrīz nenoticēja pirmajai domai, kas iešāvās galvā, proti, ka tas viss viņas dēļ: Bet prāts zināja, ka tā ir.

Zeņs Kai aši apgrieza braucamo un devās atpakaļ, lai atrastu ceļu apkārt nosprostojumam. Divas reizes viņš apmaldījās un reizes sešas taujāja garāmgājējiem ceļu mazo ieliņu un stigu labirintā. Pagāja gandrīz stunda, līdz viņi atkal tika uz galvenā ceļa. Policiju nekur nemanīja.

Vairs nebija tālu līdz rītam, kad viņi beidzot tuvojās Joulaņai. Pārguruma notrulināta, viņa skatījās, kā pie apvāršņa parādās pirmie saules stari. Tā kārojās izstiepties mīkstā gultā, bet priecēja gaidāmā tikšanās ar bērniem.

Tajā brīdī Zeņs Kai noelsās un nobremzēja. Viņam blakus ierāpās Mei Lina slapjās drānās, kas lipa viņai pie auguma. Viņa satraukti kaut ko stāstīja, žestikulējot un rādot ciema virzienā.

“f n S c h& le! Tā men zai chudn shhng! Zai mfo menjiāl . _0ļZčn me htu zhei yang?

Alisona izbijās. Viņa nesaprata visu, taču vārdi jing chd šķita pazīstami. Policija. — Kas ir ? — viņa jautāja, paliekusies uz priekšu un aizskardama Mei Linas plecu. Vai bērni okei? Tailers? Veņa Lī?

—    Okei, — Mei Lina teica, bet aši nobērto turpinājumu Alisona nesaprata.

Žeņs Kai ātri apgrieza braucamo, devās atpakaļ līdz krustojumam un tur nogriezās pa celiņu, kas bija vēl šaurāks par to, kas veda uz ciemu. Tā drīzāk bija taka, nevis ceļš, un starp risa laukiem virzījās uz ezera pusi. Viņi kratījās un slīdēja, līdz nonāca pie pussagruvušas ķieģeļu ēkas, kurā zemnieki glabāja darbarīkus un ratus. Skārda jumts bija rūsas saēsts. Netālu stāvēja vientuļš vērsis, kaut ko gremodams un viņiem nepievērsdams nekādu uzmanību. Zeņs atstāja savu braucamo starp augstu siena gubu un ēku, kur tas no ceļa nebija pamanāms. Visi trīs pa dambjiem steidzās uz ezeru un tad gar krastu tālāk uz Dzjiņas Šaņas māju.

Neziņa Alisonu dzina izmisumā. Viņa atviegloti uzelpoja, ieraugot Rutu, bet tūlīt pat sarāvās, redzot viņas sadrūmušo seju. Alisona sāka taujāt pēc Tailera un Veņas Lī, bet tad pamanīja uz galda gulošo Tai un Dzjiņu Šaņu, kura bērnu aprūpēja, un neviļus aprāvās. Kas…

—    Viņai draud pneimonija, — Ruta sacīja. — Stāvoklis ir bēdīgs, bet viņa atrodas labās rokās. — Ruta pastāstīja Alisonai par ārsti, kura bija izmēģinājusi gan ārstniecības augu terapiju, gan antibiotikas.

—    Man bezgala žēl, Alisona čukstēja, aplikdama roku Rutai ap pleciem.

Mei Lina pastāstīja Dzjiņai Saņai, kur viņa atstājusi bērnus. Paredzēdama Alisonas izbīli, Dzjiņa Saņa pieveda viņu pie loga un parādīja aploku, paskaidrodama, kas noticis.

—    Tikai viņi abif Vieni pasi?-Alisona juta, ka viņu pārņem šausmas.Viņa redzēja trīs policistus, kas grozījās laivas tuvumā; vienam no tiem bija rācija. Vēl viens tieši tobrīd iznāca no Mei Linas māsas mājas. Viņš kaut ko teica tam ar rāciju un tad aizsteidzās pa taku uz ciema pusi. Aiz viņa un mājas vīdēja cūkaploka stūrim Bērni atradās tik tuvu, taču viņa nespēja tos sasniegt, nespēja palīdzēt. Tikpat labi viņi varētu būt uz mēness. Bija grūti pat iedomāties, ko viņi pārdzīvo, cik pārbijies droši vien ir Tailers. Viņa raizējās, vai tikai cūkas bērnus neapdraud, vai aizgalds nav slapjš un vai viņiem pietiek ūdens un pārtikas. Tajā brīdī daudz netrūka, ka viņa būtu padevusies, skrējusi lejā pa nogāzi, peldējusi pāri līcītim pie viņiem un pielikusi punktu šim briesmīgajam pārbaudījumam.

Viņa piespieda pieri pie loga rūts. — Esmu rīkojusies ļoti muļķīgi, pamezdama viņus. Ak, Dievs, par ko gan es domāju! Tik vien, kā dabūju mazliet naudas, bet neatradu pat Jī Linas paziņu, kas varētu mums palīdzēt. Māršals izturējās cūcīgi. Brauciens nekā nedeva, un es pati gandrīz iekritu, tāpēc ka sagribēju nodušoties. Kā gan es tā varēju!

Ruta aplika roku Alisonai ap vidu un piespieda sev klāt. — Nerunā muļķības, — viņa sacīja. — Ja tu būtu bijusi šeit, ja mēs visi laivā gulētu, tad jau tagad būtu notverti. Bērniem nekas nenotiks. Viņiem tikai jāiztur šī diena. Tailers to varēs. Viņš ir brašs zēns. Vakarā, kad satumsīs, Žeņs Kai aizbrauks viņiem pakaļ.

Alisona nespēja novaldīties. — Mēs ejam postā, — viņa elsoja. — Tai ir slima, un manējie tur vieni paši. Jī Lina pazudusi, un mums nav nekāda plāna, un ko mēs galu galā iesāksim?

Majoram Ma Linam pienāca divi gari faksi no Sudžovas SDB. Viņš tos saņēma tūlīt pēc Jī Linas ietekmēšanas, kas bija laupījusi viņam ne vien spēku, bet arī miegu. Viņš ielēja sev krūzi tējas un apsēdās pie rakstāmgalda Dzjudzjaņas SDB. Pirmais fakss bija no policistiem, kurus viņš bija atstājis strādājam bāreņu patversmē, un sastāvēja no trīsdesmit astoņām lapām. Rokrakstā sastādītajā sarakstā bija uzrādīti bērnu vārdi, dzimšanas dati, datumi, kad bērns ieskaitīts patversmē un izrakstīts no tās, kā arī vieta, uz kurieni tas nosūtīts. Otrs fakss bija līdzīga satura dokuments no policista, kuru viņš bija nosūtījis uz Civillietu pārvaldi Nankinā, un ietvēra to bērnu sarakstu, kurus ministrija bija nosūtījusi uz patversmi, vai arī no turienes, kur pārvietojusi.

Viņš sāka ar sarakstu no patversmes un atzīmēja tajā to bērnu vārdus, kuriem nebija atzīmes par izrakstīšanu un pārvietošanu, tātad varēja pieņemt, la tie vēl arvien atrodas patversmē. Labajā pusē viņš atzīmēja bērna aptuveno vecumu gados. Policista rokraksts bija neskaidrs un vietām nevīžīgs. Pagāja vairākas stundas, līdz viņš tika līdz saraksta beigām. Tad summēja rezultātus. Pavisam bija 617 lietas: 175 zīdaiņi, 168 bērni, kas jau iet kājām, un 274 vecumā no sešiem līdz sešpadsmit gadiem. Viņš sameklēja savas patversmē izdarītās piezīmes un vecākās aukles dotos datus. Viņa bija teikusi, ka tur atrodas 155 zīdaiņi, tātad par 20 mazāk, nekā vajadzēja būt pēc dokumentiem. Viņš saprata, ka iespējamas novirzes attiecībā uz vecumu — bērni, kurus viņš bija ieskaitījis zīdaiņos, varbūt atradās citā telpā. Viņš saskaitīja kopā bērnus visās telpās. Viņa apciemojuma laikā tur bija 561. Viņš pats tos nebija skaitījis, bet jutās drošs, ka aukles savu aprūpējamo skaitu zināja. Drīzāk jādomā, ka nebija sakārtoti jau citur pārsūtīto bērnu dokumenti, jo ar to nodarbojās tikai direktors pats. Vienīgais veids, kā iegūt skaidrību, bija salīdzināt katru bērnu ar tā papīriem. Un arī tad, ņemot vērā lietvedības stāvokli, varēja droši apgalvot, ka atradīsies bērni bez papīriem un papīri bez attiecīgajiem bērniem.

Tad viņš ķērās pie Civillietu pārvaldes saraksta. Pēdējo divpadsmit mēnešu laikā uz bāreņu patversmi bija nosūtīti 1255 bērni, no tiem 871 adoptēts, miris, palaists ielās, nodots aizgādnībā vai pārsūtīts uz citu patversmi. Sos skaitļus nebija iespējams salīdzināt ar patversmes datiem, kuros neparādījās fakts, kas bērnu pie viņiem nosūtījis ministrija, policija vai slimnīca.

Ma Liņs nopūtās. Pat ja tur bija visi papīri, darbs ar tiem bija tik slikti organizēts, ka nedeva iespēju noteikt, vai uzskaitīti visi bērni. Nelīdzēja pat vārdi, jo Civillietu pārvaldē reģistrētie ne vienmēr bija tādi paši, kādus lietoja patversmē. Dažiem vārdu bija devusi īstā māte, piesprauzdama zīmīti pie bērna drēbītēm. Citiem to patvaļīgi piešķīra Civillietu pārvaldē vai patversmē. Viņš atrada dažus, kuru vienīgais vārds bija Mei Ming un skaitlis: Bez Vārda 6; Bez Vārda 14.

Viņš ielēja sev vēl vienu krūzi tējas un, domās nogrimis, izbrauca pirkstus caur matiem. Tad sāka atzīmēt to bērnu vārdus, kuri, pēc ministrijas datiem, šobrīd atradās patversmē, un beigās tos saskaitīja. 722 pāri par simtu vairāk nekā patversmes papīros. Viņš saprata, ka faktiski šī neatbilstība droši vien bija vēl lielāka, jo patversmē nonāca bērni arī no citiem avotiem. Izmantodams dažādas krāsas pildspalvas, viņš atzīmēja adoptētos, mirušos, aizbildnībā atdotos un citur pārsūtītos. Katrā no šīm grupām, salīdzinot ministrijas un patversmes datus, bija atšķirības, kuru noskaidrošanai būtu nepieciešami nedēļām vai pat mēnešiem ilgi pētījumi. Tam nebija laika.

Acis arvien no jauna atgriezās pie zaļajiem ķeksīšiem, krāsas, ar kuru viņš atzīmēja mirušos. Viņu satrieca zaļās krāsas pārpilnība — pār papīriem, kas gulēja izklāti uz viņa galda, vilnīja zaļa nāves jūra. Viņš paklaudzināja ar pildspalvu pa kaudzi. Prātā bija iešāvusies doma, ka Civillietu pārvalde ātri vien varētu atsūtīt viņam vēl vienu sarakstu, kas palīdzētu ieviest skaidrību šajā juceklī, jo tā pārzināja ne vien patversmes, bet arī krematorijas. Pietika ar dažiem telefona zvaniem, lai izceltu no gultām birokrātus, un jau pēc divām stundām viņš varēja pierakstīt atbildes uz saviem jautājumiem.

Viņš pētīja jauno informāciju un pāršķirstīja savas piezīmes. Līdz ar apjausmu, ka beidzot viņš uzdevis īstos jautājumus, caur kauliem izskrēja saltas trīsas.

Seši simti deviņi, vēstīja krematorijas atskaite.

Astoņi simti trīsdesmit divi, liecināja patversmes papīri.

Pieci simti divdesmit septiņi, iznāca pēc Civillietu pārvaldes datiem.

Sā vai tā, saulei lēcot pār Dzjudzjaņu, viena lieta majoram Ma Linam bija skaidra. Aiz haosa dokumentācijā slēpās kas vairāk.

Ar bērniem 3. Bērnu labklājības institūtā Sudžovā kaut kas notika. Tas skāra simtus.

Un viņš nespēja izskaidrot, kas tas bija un kāpēc tā notika.

—    Zvejnieks Zeņs Kai savā mājā nav atrodams, pulkvedi Cjuaņ, — policists ziņoja pa rāciju. Viņa laiva vakar vakarā piestājusi krastā, un viņš pats redzēts ciemā. Rajona pilnvarotais apgalvo, ka lao ivai kopā ar viņu nav redzēti. Viņš aizņēmies motoratus un vēl nav atgriezies.

—    Vai kāds redzējis viņu aizbraucam?

—    Nē, pulkvedi. Tad jau bija tumšs un lija lietus.

Cjuaņs domās sodījās par garām palaisto izdevību. Trūka tik maz, un tomēr atkal par vēlu. Šobrīd tie droši vien drāžas dienvidu virzienā uz Guandžovu. No Naņčanas turp veda taisns ceļš — pāri Dunnaņas Cjulinas kalniem. Taču nedrīkstēja ignorēt arī varbūtību, ka tie vēl arvien slēpjas turpat viņam degungalā, kā veselu

dienu bija darījuši pēc 432 Pavasara puķes nogrimšanas. — Lai jūsu vīri tur vēl uzkavējas, viņš teica. — Zeņs Kai var atgriezties.

Cjuaņs pārskatīja posteņu izvietojumu uz ceļiem, kuru bija noteicis iepriekšējā vakarā. Visi ceļi uz dienvidiem un dienvidrietumiem caur Liņčuaņu, Gaņdžovu un Ceņdžovu tika bloķēti piecās dažādās vietās. Drošs paliek drošs, viņš bija iekļāvis sarakstā arī ceļu uz rietumiem, uz Canšā, gadījumā, ja viņi vispirms mēģinātu doties uz to pusi. Dzelzceļa stacijas, lidostas un autoostas bija pilnībā pārbaudītas, fotogrāfijas izdalītas, pasažieri iztaujāti. Kā parasti, rezultātu nekādu. Viņš pavēlēja palielināt posteņu skaitu uz dienvidu virziena ceļiem, aptverot arī mazos sānceļus, līdz SDB nodaļas attiecīgajos rajonos sāka protestēt, ka nepietiekot cilvēku citiem uzdevumiem. Cjuaņs manipulēja ar provinces drošības spēkiem kā šaha spēlmanis ar figūrām.

Sekretārs ziņoja, ka viņam zvana viceministrs. Visos ministrijā nostrādātajos gados Cjuaņu nekad nebija baidījis priekšniecības zvans. Bet zvans šādā stundā noteikti nebūs draudzīgs. Viņš pacēla klausuli, kurā atskanēja viņa vecā mentora saltā, skarbā balss. Tieši tādā pašā balsī arī Cjuaņs runāja ar saviem padotajiem, kad pacietība bija izsīkusi.

—    Tu liec man izskatīties kā pēdējam muļķim, vecais draugs Cjuaņ, — viceministrs teica. — Ko lai saku ministram? Viņš šorīt vēlas ar mani runāt, un es neesmu tam gatavs. Ko teikt? Ka Tautas Republikas drošības spēki nav spējīgi tikt galā ar Šo uzdevumu? Ka mēs nevaram iedzīt šos svešzemju trušus šīs sievietes — sprostā?

Dzirdot šādus pārmetumus, Cjuaņa pazemojums bija tik liels, ka viņš uz brīdi zaudēja valodu. Viņa karjeras garajā ceļā līdz šim rindojās tikai panākumi. Neviens to nezināja labāk par viceministru. Taču Cjuaņs negrasījās aizbildināties. — Mūsu spēki, viceministra kungs, ir spējīgi tikt galā ar uzdevumu, — viņš sacīja.

—    Tad varbūt nozīmēt tev kādu palīgu? Varbūt esi ptrmocījies?

—    Palīgi nav nepieciešami. Nelaime tikai tā, ka bēgļiem nav trūcis ne veiksmes, ne izdomas. Bet tūlīt pat ar veiksmi būs cauri.

—    Redz kā, — viceministrs ironizēja. — Tu laikam nezini, ka pats premjers nonāca neērtā situācijā, uzstājoties preses konferencē kopā ar Austrālijas premjeru. Viņi ziņoja par svarīgu tirdzniecības līgumu noslēgšanu, bet žurnālisti uzdeva jautājumus tikai par… zīdaiņiem. Varbūt tu man iesaki skaidrot viņam šādas nekaunības cēloņus ar lao tuai veiksmi?

—    Protams, ne, viceministra kungs. Es iesaku…

—    Man nav vajadzīgi ieteikumi, Cjuaņ Jī, viceministrs viņu salti pārtrauca. — Man vajadzīgi tikai aresti.

—    Es saprotu, un jums tie būs. — Lai kā viņam gribējās sarunu beigt, vajadzēja tomēr informēt šefu par citiem atklājumiem šajā lietā. Viņš īsi pārstāstīja par Civillietu pārvaldes ierēdni, kurš bija konstatējis bērnu sajaukšanas faktu, par trūkstošajiem dokumentiem un direktora Liņa slepkavību. Viņš nepaguva pabeigt teikumu, kad viceministrs viņu vēlreiz pārtrauca.

. — Tu tikai velti šķied cilvēku laiku un enerģiju, liekot tiem urķēties papīros, — viņš noskaldīja. — Tavs uzdevums ir noķert bēgļus!

—    No šīs operācijas es neesmu atrāvis ne personālo sastāvu, ne aprīkojumu, viceministra kungs, viss tiek virzīts vienam mērķim. Bet ir fakti, kas liek domāt…

—    Mani tas neinteresē! Man ir vienaldzīga kā patversme, tā pazudušas lietas. Ar to var nodarboties citi. Es pats nozīmēšu cilvēkus šim darbam! Tev tas nekavējoties jāpārtrauc! — Viceministra balss skanēja kā čūskas šņāciens. Viņa asums un naidīgums pārsteidza Cjuaņu, kura pamatīgumu darbā viceministrs labi pazina. Ne viens vien noziegums tika atklāts saistībā ar kādu citu. Viņš nedarīja ne vairāk, ne mazāk kā parasti šādos gadījumos. Taču Cjuaņs saprata, ka viena atšķirība ir. Viceministram bija taisnība — bēgļiem jau sen vajadzēja būt saķertiem. Un tāpēc Cjuaņs nepūlējās aizstāvēt savu viedokli.

r» Labi, — viņš sacīja, kaut pārmetumi vēl arvien smeldza.

Tikko viņš bija nolicis klausuli, atskanēja jauns zvans, šoreiz no majora Ma Liņa. Majors pastāstīja, ko atklājis, salīdzinot patversmes, ministrijas un krematorijas dokumentus. Cjuaņs nevilcinoties izlēma ignorēt viceministra instrukcijas.

Tev jāatgriežas Sudžovā, — viņš sacīja.

Taileram bija grūti noteikt, kas viņam nepatika vairāk — mitināties kopā ar cūkām, vai mitināties tur kopā ar Veņu Lī. Kā viens, tā otrs variants bija neierasts, nepatīkams un nedaudz biedējošs. Un abi saistījās ar sliktu smaku un cūcību un bija kaitinoši. Kopā ņemot, ar cūkām tomēr bija vieglāk tikt galā.

Pirmajā brīdī pēc Mei Linas aiziešanas viņu bija pārņēmušas bailes. Bet, kad saule kāpa augstāk un jau varēja novērtēt stāvokli, pašsajūta uzlabojās. Viņa taču bija solījusi atgriezties. Viņam tikai vajadzēja gaidīt, izturēties klusi un slēpties. Policisti grozījās ap māju un laivu. Viņš saklausīja to balsis un radio krakšķus, bet līdz šim nožogojuma tuvumā neviens nebija rādījies. Maskēšanās nolūkā viņš savu Mao cepuri bija apvārtījis dubļos, lai tā kļūtu tumšāka. Cerams, ka Žeņs Kai neņems ļaunā. Uzlicis to galvā, viņš lūrēja pār zemo ķieģeļu mūri. Skaidrs, ka ar policistiem nebija nekādi joki, un, katru reizi tos ieraugot, viņš iekšēji sarāvās, taču pa gabalu tie nemaz tik briesmīgi neizskatījās. Katrā ziņā ne tik bīstami kā vecais misters Makdonalds, kurš ķerstīja viņu un Viļu zemeņu laukā aiz savas mājas Fērfaksa ielā. Misteram Makdonaldam bija bise. Tailers caur logu to bija redzējis, stikla vitrīnā pie virtuves sienas. Tailers uzskatīja, ka vecais vīrs ir pietiekami ērmots, lai savu reizi liktu to arī lietā. Ne sievas, ne bērnu viņam nebija. Tailers pieņēma, ka viņš tos droši vien nošāvis un apracis pagalmā aiz mājas, un ka tāpēc nevēlējās, lai apkārtnes puikas tur slaistītos gar zemeņu dobēm. Tieši aiz šīs mājas Tailers bija pilnveidojis savas leģendārās slēpšanās spējas. Savā ziņā tas bija kā izaicinājums. Jo vairāk vecis niknojās, jo vairāk puikām patika to darīt, un neviens labāk par Taileru neprata viņu satracināt un tad pazust krūmos.

Ķīniešu policistiem nebija ieroču, kurus viņš varētu saredzēt, un tie arī tā necentās izošņāt visas malas. Pa lielākajai daļai tie sēdēja un smēķēja. Vecais Makdonalds pa šo laiku noteikti jau būtu izložņājis arī aploku un drošības dēļ bliezis pa to ar kādu skrošu lādiņu.

Lielākas raizes sagādāja Veņa Lī. Tailers bija cerējis, ka viņa kā citām reizēm visu laiku gulēs, bet šī pamodās līdz ar saufF un kopš tā brīža ne mirkli neuzvedās rāmi. Viņai nepatika Tailera klēpī. Viņa staipījās un locījās kā tārps. Jo stingrāk viņš mazo turēja, jo niknāk viņa šļaucījās. Viņš izvilka no somas pudeli un iejauca tajā sauso rīsa maisījumu, kā bija redzējis Alisonu to darām, un, kad izdevās dabūt viņai mutē knupi, uz kādu laiku bija miers. Bet tad viss sākās no gala. Viņš ucināja un klusināja viņu kā prazdams, jo baidījās, ka kruķi brēkšanu varētu izdzirdēt, bet par laimi cūkas kvieca skaļāk, un viņš ar zināmu apmierinājumu nolēma, ka diez vai šie spēs atšķirt Veņu Lī no cūkas. Galu galā viņš atklāja, kur tas suns aprakts — knupī bija iestrēgusi kāda rīsa drumsla. Ar mazo pirkstiņu izķeksējis to ārā, viņš vēl iepūta knupī, un tad jau ēšana veicās labāk. Vismaz viņa bija kļuvusi daudz mierīgāka. Sēdēdams ar muguru pret aizgalda iekšējo sienu un pats brokastu tiesai gremodams siera krekerus, viņš turēja klēpī Veņu Lī ar visu pudeli.

Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad viņa atkal sāka stabulēt. Diemžēl šoreiz viņš zināja, kur tā vaina. Kādu laiku pēc ierašanās šajā vietā smaka bija šķitusi nepanesama. Bet pamazām viņš pie tās nedaudz pierada. Tā vēl arvien bija spēcīga, taču ne tik briesmīga. Bet nu tai pievienojās jau cita, un par tās izcelsmi varēja nešaubīties. Veņai Lī mugurā bija rāpulītis. Viņš atvilka rāvējslēdzi, lai varētu izvilkt ārā vienu kāju. Varēja sajust, ka autiņbiksītes piesūkušās ar urīnu un priekšpusē uzblīdušas. Draņķīgi. Bet, kad viņš pacēla uz augšu kājiņu, lai atvilktu autiņu no ādas un paraudzītos zem tā, atklājās drūma aina.

Tas bija silts un šķidrs, un atradās visur.

—    Šausmas! — viņš riebumā iesaucās. Man no tevis nāk vēmiens. Kas par stulbu bērnu! — Bet tad viņš aptvēra, ka ir šeit vecākais un par visu atbildīgs. Tas deva viņam īpašas, jaunas tiesības.

—                Tu esi stulbs, sūdains brēkulis, — viņš sacīja, izgaršodams šā vārda skaņu. — Sūdi. Sūdi! Sū—ū-di!

Veņa Lī viņu vēroja un plati smaidīja. Viņas roka izdarīja strauju vēzienu un trāpīja Taileram tieši pa degunu. Tailers saviebās. — Vai tas ir viss, ko tu proti — cauru dienu kakāt un tad gaidīt, lai kāds cits to cūcību savāc? Nu, neesmu jau no muļķu mājām. Pati saķēpājies, pati tiec galā. — Viņš iebāza kājeli atpakaļ bikšu starā un aizvilka rāvējslēdzi. Tad nolika Veņu uz vēdera, un viņa šļūca pa segu uz priekšu dubļu virzienā. Tailers noķēra viņu aiz kājas un atvilka atpakaļ. Viņa irgojās un šļūca atkal. Viņš noķēra vēlreiz, un tā abi spēlējās krietnu brīdi. Galu galā ar pārģērbšanu varēja arī pagaidīt.

Pēc kāda laika no otra aizgalda pie viņiem ieklīda cūka, lai paskatītos, kas te viņas valstībā iemitinājies. Tā bija sārta un saraina, ar dubļos novārtītiem sāniem, un Taileru līdz nāvei pārbiedēja. Sagrābis Veņu Lī, viņš to ievilka klēpī un mēģināja dzīvnieku aizbaidīt, kā bija redzējis Mei Linu to darām. Par cūkām viņš itin neko nezināja un nejutās drošs, vai izsalkusi cūka nemēģinās viņu apēst, vai vismaz iekost, ja pēkšņi sagribēs. Ārā no šejienes! viņš šņāca.

—                Prom, ellē ratā! — Lamājoties viņš jutās stiprāks, bet cūka nelikās traucēties. Tā nāca arvien tuvāk, ar snuķi bakstīdama segas malas. Kad tā uzkāpa uz segas un sāka izrādīt interesi par somu, Tailers atvēzējās ar kurpi. Viņa nodoms nebija sist, taču tiešais trāpījums lika cūkai iekviekties, un no šīs skaņas Taileram sirds sakāpa kaklā. Viņš satvēra Veņu Lī vēl ciešāk, bet spēriens radīja vēlamo rezultātu. Iebrucēja atgriezās pie savējiem otrā aizgaldā, kuru atdalīja kleķa siena.

Pārliecinājies, ka cūka atpakaļ nākt negrasās, viņš atkal nolika Veņu Lī uz segas. Viņa aizrāpoja līdz sienai un, viņam par lielu pārsteigumu, sāka slieties kājās un mēģināja stāvēt. — Malacis! — viņš teica, klusā balsī viņu uzmundrinādams. — Tu to vari! Tā, pareizi! — Viņa gandrīz jau izslējās, bet tad kājeles saļima un viņa smagi nokrita, atsizdamās ar galvu pret sienu. Atskanēja brēciens. Sabijies, ka troksnis varētu būt par skaļu, Tailers metās viņu nomierināt. — Kuš, kuš, viņš čukstēja, mēģinādams aizsegt bērnu ar savu augumu. Viņa kādu laiku raudāja, asarām plūstot pār vaigiem. Viņš tās aizslaucīja ar piedurkni. Tad viņai sāka tecēt deguns.

—                Šausmas, ir nu gan bērni šmulīgi! — viņš saviebies murmināja. Tad noslaucīja puņķus ar segas stūri, iztriepdams tos viņai pār visu vaigu.

Kamēr viņš tā darbojās, Veņa Lī nomierinājās un drīz vien atkal izskatījās priecīga. Turot viņu klēpī, Tailers par spīti pretīgumam sāka just vainas apziņu. Viņam riebās pat domāt par bērna pārģērbšanu, neko citu tik riebīgii savā mūžā viņš nevarēja atcerēties. Un tas viņu saniknoja. Alisonai viņš bija teicis simtiem reižu, ka autiņiem viņš neliks pirkstu klāt, un viņa bija smējusies un sacījusi:

—                Protams, ka ne. — Un te nu viņš sēdēja ar šo sūdaino bērnu, un nebija neviena cita, kas to varētu darīt. Tailers būtu atstājis viņu tādu pašu visu dienu, bet, kad mazā kādā brīdī ieritinājās zēnam klēpī un pirmo reizi, kopš abi satikās šķita priecīga par viņa sabiedrību, viņu sāka grauzt šī dīvainā sajūta. Pietaisījusi bikses un, protams, pati vainīga, bet tikt galā saviem spēkiem nespēja. Viņai bija nepieciešama palīdzība.

Bija nepieciešams viņš.

Ar bailēm domādams par priekšā stāvošo procedūru, Tailers izņēma no somas nepieciešamās lietas plastmasas kārbu ar mitrajām salvetēm, jaunas autiņbiksītes un plastikāta gabalu, uz kura Alisona mazo parasti pārtina. Nākamās piecas minūtes bija pašas nepatīkamākās visā viņa līdzšinējā mūžā. Četras reizes viņš tikko noturējās, nelaidis pār lūpu, un reiz viņam pat likās, ka strādājot sajūt mutē šķērmu garšu. Taisni brīnums, cik lielu cūcību tāds mazs cilvēciņš spēja sastrādāt. No sākuma viņš slaucīja viegli, baidīdamies nosmērēties, tad jau enerģiskāk, saprotot, cik apjomīgs bija šis darbiņš. Nejauši noziedis roku, viņš nedomādams noslaucīja to gar džinsiem. Tad, aptvēris, ka tas nav pats pareizākais gājiens, pagrāba tīru salveti, lai glābtu džinsus. Kad lielums bija paveikts, kaktā gulēja piecpadsmit salvetes un kaudzes pašā virsū netīrās autiņbikses. Vēl dažas salvetes aizgāja, lai notīrītu plastikātu, un tad jau drīz Veņa Lī tika pie jaunām bikšelēm. Viņa vēroja Taileru, zīzdama divus pirkstus, un šķita apmierināta ar viņa pūliņiem.

Pabeidzis darbu, viņš noskatījās uz izlietoto salvešu kaudzi. Ar tām, kas vēl bija palikušas kārbā, pēc viņa aprēķiniem pietiks vienai, labākajā gadījumā divām reizēm. Ko iesākt pēc tam, viņš nezināja.

—                Bet tas nenozīmē, ka es to vēl kādreiz darīšu, — viņš brīdināja Veņu Lī. — Kakā vien, bet tad tiec galā, kā zini. Šoreiz es runāju nopietni. — Veņa Lī smaidīja. Viņai patika klausīties, kā viņš lādas, un ap dienas vidu, kad pilnām biksēm un slapjām cūkām vēl pievienojās tveice un mitrais gaiss, pildot aizgaldu ar tik spēcīgu un nomācošu smirdoņu, ka tajā varētu cirvi pakārt, viņa smaidīja bieži, jo Tailers lamājās kā jūrnieks.

* * *

Esmu nodevis savu sievu un dēlu.

Maršals pamodās Honkongas slimnīcā ar smagu paģiru sajūtu, ko bija cadījušas zāles, bailes un sāpes. Ar aizvērtām acīm viņš redzēja spožas gaismas uzzibsnījumus, kas atkārtojās mokošā, nemainīgā ritmā. Ausis sāpēja, un mutē bija jūtama pretīga garša. Sāpēja pat galvaskauss; pirmo reizi mūžā viņš juta kaula sāpes, kas izstaroja no aizauss. Viņš mēģināja piecelties, bet tad sāpes kļuva neciešamas. Noreibis, vārgs un nelabuma mocīts, viņš atslīga atpakaļ spilvenos un masēja sev deniņus, cenzdamies rast kaut kādu atvieglojumu.

Pat zāles nebija spējušas aizdzīt murgus, murgus par bēgšanu, gūstīšanu un nāvi. Un viņš zināja, ka šos murgus baro viņa vainas apziņa. Viņš pats tos vairoja, viņš pats bija tas monstrs, no kura vajadzēja baidīties.

Dievs, palīdzi man, es neesmu labāks par Jūdasu.

Viņš bija novērsies no Alisonas un Tailera, iestāstot sev, ka dara to viņu labā un — kad viņš būs tam gatavs — Veņas Lī labā. Viņš iestāstīja sev, ka nevadās ne no kādiem savtīgiem nolūkiem. Taču tagad, no rīta, kad migla galvā bija nedaudz izklīdusi, kad viņš uzdrošinājās skatīties patiesībai acīs, kļuva skaidrs, cik neglīti viņš bija rīkojies. Un darījis to pats sava mīļā miera, savas kārtības mīlestības, savas paštaisnības labad. Jau no paša sākuma viņš bija ignorējis Alisonas domas. Viņa bija gudra un nosvērta, un viņš savu sievu bezgalīgi mīlēja. Un tagad, patiesības saltajā gaismā, viņš šausmās sarāvās, aptverot, ko izdarījis. Tam nebija cita vārda kā vien neģēlība.

Viņa man uzticas un lūdz palīdzību, bet es esmu viņu pametis.

Jā, tas viss bija neglīti, jau sākot no pirmā brīža. Pret Veņu Lī viņam nekādu siltu jūtu nebija. Šobrīd jau nu nepavisam, un iespējams, ka nekad arī nebūs. Viņš to drīzāk ienīda kā visas šīs nelaimes vaininieci. Ja viņam būtu iespēja upurēt bērnu, lai atgūtu sievu un dēlu, viņš to darītu, ne mirkli nevilcinājies. Bet reālajā dzīvē tādas iespējas nebija. Upurēdams Veņu Lī, viņš upurēja arī Alisonu un Taileru.

Ko gan viņš bija domājis? Pakļaudamies kaut kādai perversai loģikai, viņš bija ļāvis sevi pārliecināt, ka no trim vienlīdz bīstamiem ceļiem jāizvēlas tas, kurš prasa nodot sievu un uzticēties Tautas Republikas valdībai.

Ja slimības radītajā prāta aptumsumā tas šķita pareizi, tad šobrīd tā vairs nebija. Pat ja briesmīgi bija visi ceļi, izvēlēties vajadzēja citu.

Kaut kā viņš bija ļāvies domai, ka ir jāizvēlas starp Alisonu un likumu. Likums bija viņa dzīve. Viņš bija paļāvies uz likumu, kad vajadzēja glābt mazo Mēriju. Un zaudējis. Viņu nekad nepametīs sajūta, ka tika pieviltas Alisonas cerības. Taču tas notika Savienotajās Valstīs, kur likums stāvēja pāri cilvēkam, kur tiesas nebija politizētas un untumainas. Tagad ar šo bērnu viņš Alisonu atkal bija pievīlis pat bez jebkādas cīņas. Viņa vienīgais padoms bija pieteikties, atdot bērnu. Un, tā darot, viņš pakļāva Alisonu Ķīnas likumdošanai, zinot, ka Ķīnā ne likumam, ne cilvēkam nav lielas vērtības. Principi, pēc kādiem viņš veidoja savu dzīvi, vairs nešķita tik skaidri.

Bet, ja likums bija viņa dzīve, Alisona bija viņa mīlestība, un šā bērna dēļ viņa riskēja ar visu. Lai kā viņš tādēļ dusmotos, bija skaidrs, ka viņai tas nenācās viegli. Viņas ciešanas varēja tikai iedomāties. Taču viņa vienīgā reakcija bija — pamest, nodot. Ja tas bija labākais, ko viņš spēja darīt — laupīt Alisonai viņas sapni un ticību viņam kā gan viņš spēs skatīties sievai acīs? Ko viņš teiks, kad nāks gaismā patiesība un viņa uzzinās, kas bijis nodevējs?

Es viņu mīlu pārāk dziļi, lai vēlreiz pieviltu.

Viņš jau grasījās zvanīt Viktoram Lī, bet tad pārdomāja. Tas nebūs īstais ceļš, vairs ne. Parakņājies papīros uz galdiņa pie gultas, viņš atrada telefona numuru, kuru bija atstājis Viktora dēls Kaņs. Jau pēc pusstundas viņš iebrāzās pa palātas durvīm.

-          Tev jau sāk atgriezties sārtums vaigos, kaut esi lieldegunis, — Kaņs sacīja. — Vai jūties labāk?

-          Vēl arvien sūdīgi.

Kaņs palīdzēja viņam uzslieties sēdus, un abi kādu brīdi runāja par dzīvi. — Mans tēvs ir nikns uz mani par to, ka pametu firmu, — Kaņs sacīja.

—    Un tu tagad tiešām spēlē hipodromā? Tās nav baumas?

—    Baumas? Kur nu! Pirms diviem mēnešiem mans zirgs ieguva Karalienes Kausu. Vienās sacīkstēs es nopelnīju vairāk nekā mans tēvs veselā gadā. Bet viņš ar mani negrib pat runāt. Es esot izniekojis savu izglītību un apkaunojis ģimenes vārdu. Iespējams, ka viņam taisnība. Vismaz viņš ir pārliecināts, ka biedrojos ar pašu velnu.

tVai tā ir?

—        Tikai mazliet. — Kaņs smaidīja. — Un varu tev teikt ar velnu ir interesantāk nekā ar likumiem. Honkongas atdošana Ķīnai rada iespējas, par kādām agrāk varēja tikai sapņot. Nekustamie īpašumi, akciju sabiedrības — tas viss prasa sakarus, kontaktus, kas jānodibina. Man tādas lietas padodas, bet virknē darījumu vēl ir diezgan daudz miglainības.

— Miglainības? Vai tā Kantonas dialektā sauc nelikumības?

—        Tas ir tikai sinonīms izdevībai, vairāk nekas. Bet tuvu robežai, kas liek saprast, ka nebūs pareizi ar to nodarboties, paliekot firmā. Tāpēc pacēlu cepuri. Un priecājos, ka tā izdarīju. Dzīve kļuvusi daudz interesantāka.

—        Man vajadzīga tava palīdzība, Kaņ. Un arī tai varētu būt sakars ar miglainību.

— Es jau gaidīju, ka tu pie manis griezīsies.

—        Man jāpalīdz Alisonai — jādabū viņa līdz Kantonai vai vispār ārā no valsts.

Lī Kaņs nesmējās, kā Māršals bija baidījies. Viņš kļuva domīgs un staigāja šurpu turpu pa palātu. — Vai tu zini, kur viņa atrodas?

— Kaut kur Naņčanas tuvumā.

— Vai vari ar viņu sazināties?

—        Tikai tad, ja viņa piezvana. Es nezinu, kad būs nākamā reize. — Māršals pastāstīja viņam, ko bija teicis Viktoram Lī, Kaņa tēvam. Viņš to nebūtu gribējis stāstīt nevienam, taču saprata, ka šī informācija Kaņam varēja būt svarīga.

Lī Kaņs pārsteigts apstājās. — Kur tev bija prāts! Es par tām narkotikām tikai pazirgojos, bet viņi tevi tiešām būs sabarojuši ar kādu halucinogēnu. Ar valdību nekāda vienošanās nav iespējama, jo tai nevar uzticēties. Tā rīkosies no spēka pozīcijām un vienošanos ievēros tikai tik ilgi, kamēr tas liksies izdevīgi.

— Lekcija man nav vajadzīga, Kaņ. Gribu tikai dabūt viņus ārā.

—        Cilvēki visu laiku nelegāli atstāj valsti, bet tie, protams, ir ķīnieši. Esmu par to dzirdējis — un tikai.

— Es klausos.

— Vai esi dzirdējis par operāciju "Dzeltenais putns”?

-Nē.

—        īpaši daudz par to nezinu arī pats, vienīgi leģendas, kas par to tiek stāstītas. “Dzeltenais putns” radies pēc Tiaņaņmeņas notikumiem. Tā bijusi ar dzelzceļu saistīta pagrīdes organizācija, kas nodarbojusies ar disidentu izvešanu no valsts. Par to klīda visādas runas. Daži teica, ka to atbalstot CIP* un ka triādēm vecajai ķīniešu mafijai tajā esot noteicoša loma. Iespējams, ka daļēji tā arī bija, bet manuprāt galveno darbu veica cilvēki, kuri, uzņemdamies milzīgu risku, gribēja palīdzēt studentiem. Lai nu kā tas bija, bet daži populārākie cilvēki tādā veidā tika prom — Liu Kaņs, Vuers Kaisji. Žokeju klubā ir kāds cilvēks, kuram savulaik izpalīdzēju. Ja kāds zina, vai “Dzeltenais putns” nav tikai leģenda un vai šī organizācija vēl aktīvi darbojas, tad tas ir viņš. — Žokeju klubs bija visvecākais un visangliskākais Honkongas iestādījums. Mēdza teikt, un ne bez pamata, ka koloniju pārvalda Žokeju klubs, Honkongas banka un gubernators tieši šādā secībā.

—    Tas dārgi maksās, Māršāl, pat vārdu uzzināšana. Un nekādas garantijas nebūs.

-          Naudai nav nozīmes. Man ir jāmēģina.

-          Labi, Lī Kaņs sacīja. Labāk ņem šo. Viņš iedeva Māršalam savu mobilo telefonu. Tam ir skaņas pārveidotājs. Citiem vārdiem sakot, miglains telefons. Man ir vēl viens tāds pats. Savu veco vairs nelieto. Es nevēlos, lai kāds noklausās mūsu sarunas.

—    Manējam vajadzētu būt bez vainas. Tas ir no Amerikas. To man iedeva Klarenss.

—    Ha, firmai es neuzticos vairāk kā Mao rēgam. Ja Klarenss tev to iedeva, tad tajā droši vien ir noklausīšanās ierīce.

-          Blēņas. Tam es neticu.

-          Varbūt tas nav Klarensa pirksts, bet savu tēvu es pazīstu labāk nekā tu. Gluži vienkārši — nevajag riskēt. Vai tu vari pāradresēt savu numuru uz šo aparātu?

-Jā.

—    Tad dari to. Un gādā naudu.

Pēc divdesmit minūtēm Lī Kaņs runāja pa telefonu ar Liu Veiganu, savu draugu no Žokeju kluba. Liu bija brunču mednieks, spēlmanis un veikls dokumentu viltotājs, kura sakari ar triādēm

* ČIP Centrālā izlūkošanas pārvalde (ASV). Tulk.

bija labi zināmi. Viņš bija uz brīvām kājām, tikai pateicoties Ll Kaņa veiksmīgajai aizstāvībai tiesā. Tagad viņš noklausījas Lī Kaņa stāstu par Māršala vajadzību.

—    Protams, ka tas ir iespējams, — Liu Veigans sacīja. — Es pats ievadīšu sarunas. Un stundas laikā tev atzvanīšu.

Klausīdamies šo sarunu, Lī Kaņa tēvs Viktors smaidīja. Savu dēlu viņš labi pazina un jau sen bija parūpējies, lai viņa telefona sarunas būtu dzirdamas arī tēvam. Viktors Lī zvanīja uz Pekinu. Jau pēc neilga brīža iezvanījās arī Liu Veigana telefons, un balss, kura atskanēja klausulē, lika viņa asinīm sastingt dzīslās. So cilvēku Liu nekad nebija saticis, bet labi zināja, kas viņš ir. Kaut arī Lī Kaņam viņš bija mūžīgs parādnieks, bet šim cilvēkam neko nebija parādā, nevarēja būt divu domu par to, kura interesēs viņš darbosies.

—    Kad zvanīsi Lī Kaņam, — vienacis sacīja, — tu viņam teiksi, ka vienīgais cilvēks, kam var uzticēties un kurš var nogādāt misis Tērku drošībā, ir Tuns Gandzi.

Tai kaila gulēja uz lažiņas, līdz pusei apsegta ar plānu kokvilnas paladziņu. Ruta sēdēja krēslā viņai blakus, skatījās sīkajā sejiņā un palaikam atvēsināja mazo, kalsno augumiņu, kas, slimības un drudža izmocīts, dega kā ugunī. Alisona stāvēja priekštelpā pie vienīgā loga, no kura bija pārredzams līcis. Kad nāca pacienti, kas notika bieži, Dzjiņas Sanas vīrs raidīja viņu pie Rutas, kur abas sievietes klusi sēdēja pie Tai. No ārstes un slimniekiem viņas atdalīja tikai pie griestiem piestiprināts aizkars, un skaidri bija dzirdams, kā vecā lauku ārste izmeklē dažādu slimību mocītos pacientus, izsniedz zāles un uzliek adatas. Un kad durvis aiz pacienta aizvērās, Alisona steidzās atpakaļ pie loga un bezpalīdzīgi raudzījās uz zemo kleķa nožogojumu, kas nedeva nekādu ziņu par notikumiem aizgaldā. Viņa pat nejutās pārliecināta, vai bērni vēl arvien tur atrodas. Atlika vien ticēt, ka tā ir. Lai kā viņa centās neļauties drūmiem paredzējumiem, tie neatvairāmi mācās virsū: Tailers mēģinājis izbēgt, bērni ir ievainoti, tiem nav ko ēst, tos apdraud cūkas, tie jau ir sagūstīti, tikai neviens nav to redzējis, tie ir vieni paši policijā, un viņa to pat nezina. Ak, Dievs, viņa nespēja atkauties no šim domām, nespēja palīdzēt bērniem, nespēja dot viņiem ziņu, ka atrodas tepat tuvumā un vēro. Viņa mocījās vainas apziņā un zināja, ka Tailers noteikti jūtas pamests. Viņa nezināja, ko iesākt. Katru reizi, kad ieradās kāds pacients un vajadzēja paslēpties, Ruta, par spīti pati savai nelaimei, centās viņu mierināt. Alisona brīnījās par viņas apbrīnojamo gara spēku.

Ap dienas vidu Dzjiņa Saņa pamanīja, ka līnija uz bērna pirksta pastiepusies garāka. No kāda skapja viņa izņēma skābekļa spilvenu, piestiprināja gumijas caurulīti Tai vaigam tā, lai tās gals atrastos tieši pie deguna, un ierādīja Rutai, kā sūknēt. — Tā viņai būs vieglāk elpot, Dzjiņa Saņa sacīja, un pēc tam mazajā telpā vairs nebija dzirdams nekas cits kā vien ritmiskie ū-uš un uiff. Ruta to darīja nenogurusi stundām ilgi un noraidīja Alisonas piedāvājumus palīdzēt. Kad vien to varēja darīt, Ruta klusi dziedāja, viegli pieskardamās Tai vaigam vai glāstīdama viņas matus. Tai ik pēc brīža mazliet iedzēra šķidrumu no pudeles, kurā Dzjiņa Saņa bija iepildījusi saldenu šķīdumu, bet nekādu citu uzlabošanās pazīmju nebija. Pa lielākajai daļai viņa gulēja, taču ļoti nemierīgi, un raudot balss bija aizsmakusi, reizēm sēca kā bojātas plēšas. Ruta atkal un atkal pētīja pirkstiņu, pūlēdamās tajā kaut ko izlasīt. Dzjiņa Saņa viņu mierināja un pauda cerību, ka drīz vajadzētu just antibiotiku iedarbību.

Kamēr pēcpusdienas saule pārvērta māju par īstu cepli, Dzjiņa Šana nenogurusi strādāja, apkopdama brūces, ieģipsēdama lauztu roku, palīdzēdama alerģijas mocītiem pacientiem un grūtniecei, kura jau veselu nedēļu bija pārstaigājusi savu laiku. Viņas solis bija raits, enerģija neizsīkstoša.

Ārstes vīrs atnesa viņām augļus un vārītas olas, bet ēst nevienai negribējās. Viņas malkoja aukstu tēju, gaidīja un raizējās. Mei Linai un Žeņam Kai procedūru istabā vietas nebija, viņi gaidīja virtuvē, slēpdamies tāpat kā Alisona un Ruta, kad mājā ienāca kāds pacients.

Darba starplaikos Dzjiņa Saņa apsvēra turpmākās rīcības plānu. PēĢ tumsas iestāšanās, varbūt arī ātrāk, ja policisti aizvāksies, Zeņs

Kai aizlavīsies pāri līcim pēc Tailera un Veņas LI. Ja Tai stāvoklis uzlabosies, viņa noorganizēs visiem braucienu uz dienvidiem, uz Guandžovu. Viņa jau iepriekš zināja, kas varētu — kas uzņemtos — aizvest. Pirms diviem gadiem pie viņas bija ieradusies vietējā dzimstības kontroles inspektore ar sievieti, kura, pēc viņas domām, bija stāvoklī. Viņa pieprasīja, lai Dzjiņa Saņa izmeklē sievieti un izdara abortu, ja viņas aizdomas apstiprinātos. Dzjiņa Saņa ne tikai pazina Šo sievieti, viņa pati pirms divdesmit četriem gadiem, kad Mao pieprasīja dzimstības pieaugumu, bija palīdzējusi tai nākt pasaulē.

Sī nebija pirmā reize, kad par līdzīgas izmeklēšanas rezultātiem Dzjiņa Saņa meloja. Tā bija viņas darba visnepatīkamākā daļa, taču atteikties viņai nebija iespēju. Pretējā gadījumā viņa zaudētu tiesības praktizēt. Tā nu viņa veica apskati un paziņoja diagnozi: menstruāciju beigšanos izraisījis audzējs. No sākuma dzimstības kontroles inspektore nenoticēja, taču negribēja uzstāties pret Dzjiņu Sanu, kura gadiem ilgi bija ārstējusi ari viņas bērnus. Dzjiņa Saņa uzturēja spēkā šo šarādi septiņus mēnešus un tad palīdzēja sievietei atbrīvoties no “audzēja”, kas izrādījās veselīgs, trīs kilogramus smags puika. Bet tas vēl nebija Dzjiņas Saņas vienīgais noziegums. Pēc dzemdībām viņa viltoja dokumentus, izmantodama kādai mirušai pacientei izdotu dzemdēšanas atļauju. Pēc tam viņa palīdzēja vecākiem iekārtoties pilsētā, kur tie būtu prom no dzimstības kontroles inspektores redzesloka, kurai būtībā arī bija vienalga, ja vien noteiktās normas netika pārsniegtas. Sievietes vīram Minam Dzjicjuaņam viņa palīdzēja atrast šofera vietu kādā keramikas izstrādājumu fabrikā Naņčanā. Un viņa'zināja, ka pēdējā laikā šoferis Mins dodas regulāros reisos uz Guandžovu.

Dzjiņa Saņa aizsūtīja uz pilsētu vīru, lai visu sarunātu. Viņš atgriezās agrā pēcpusdienā. Šoferis Mins bijis briesmīgi nikns un negribējis piekrist, jo baidoties, ka tā varētu apdraudēt ģimenes labklājību. Kas par to, ka darbu viņam sameklējusi Dzjiņa SaņŽf, ja tagad, izpalīdzot viņai, viņš varētu ne vien zaudēt šo darbu, bet vēl nonākt cietumā. Taču Mina sieva bijusi nepiekāpīga: Dzjiņa Saņa glābusi dzīvību viņu ilgotajam dēlam un darījusi to, bīstami riskējot.

Galu galā šoferis Mins padevies. Viņš solījies ierasties pēc tumsas iestāšanās un aizvest bēgļus uz Guandžovu.

Ma Liņs nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka dzenas pakaļ rēgiem.

Pēc atgriešanās Sudžovā viņš bija vēlreiz izklaušinājis 3. Bērnu labklājības institūta auklītes, mēģinādams noteikt, kādā veidā bērni varējuši pazust. Sievietes bija gatavas palīdzēt, taču nevarēja pastāstīt neko vairāk, kā vien par savu aprūpējamo dienišķajām vajadzībām.

Viņš sāka ar bērniem, kuri visus šos notikumus bija izraisījuši. Viņu lietas, protams, bija pazudušas. No amerikāņiem sākotnēji izsniegtajiem sešiem bērniem sestdienas rītā trīs tika nolaupīti. Pārējos trīs tajā pašā rītā atveda atpakaļ uz patversmi, bet auklītes stāstīja, ka drīz pēc tam tie atkal aizvesti prom ar citu automašīnu. Viņas tur nesaskatīja nekā neparasta. Bērnus tā pārvadājot bieži, reizēm veselu pusduci uzreiz. Uz kurieni — viņas nezināja. Tā nebija viņu darīšana, tāpat kā neviens nejautāja, no kurienes tie nāca, kad tika atvesti — arī mikroautobusos un reizēm pat pa pusducim uzreiz. Šī taču ir patversme, aukles viņam atgādināja. Te ieradās bērni, kuriem nepieciešama aprūpe. Daļa te palika, daļa tika pārvietota, un daļa nomira.

Viņš atrada šoferi, kurš kopā ar direktoru bija vedis bērnus uz dzelzceļa staciju, kur tos sagaidījis kāds vīrietis un sieviete. Šoferis tos neesot pazinis. Pēc tam viņš aizvedis direktoru atpakaļ uz patversmi. Neviens no stacijas darbiniekiem neatcerējās bērnus redzējis. Tie bija pazuduši.

Ma Liņs izprašņāja arī citus šoferus, lai gūtu priekšstatu par viņu ikdienas darbu. Tie stāstīja, ka pārvadājot bērnus gan uz, gan no slimnīcām, lidostām, dzelzceļa stacijām, viesnīcām un policijas iecirkņiem. Nekāda braucienu reģistrācija netika veikta. Nevienam nelikās, ka patversmē notiktu kaut kas neparasts.

Ierēdnis Civillietu pārvaldē bija stāstījis, ka pirms dažām nedēļām sešus bērnus adoptējušas ģimenes no Kanādas. Pirmo reizi ierodoties patversmē, Ma Liņs bija vērsies pie Kanādas vēstniecības Pekinā un lūdzis atsūtīt kopijas no fotogrāfijām uz vīzu pieprasījumiem. Tāpat viņš bija vērsies, arī Ārlietu ministrijā un pieprasījis dažus mēnešus agrāk uzņemtās fotogrāfijas no šo bērnu pasu dokumentācijas. Viņš gribēja salīdzināt šos divus komplektus, lai noteiktu, vai tie ir vieni un tie paši bērni. Viņš pats nezināja, ko būtu ieguvis, ja izrādītos, ka tā nav.

Kurjers nodeva viņam sūtījumu no Kanādas vēstniecības, bet Ārlietu ministrija klusēja. Viņš vēlreiz zvanīja uz Pekinu, kur atdūrās pret birokrātijas un neizdarības sienu, taču beidzot izspieda solījumu, ka drīzumā fotogrāfijas tiks izsūtītas. Viņš jau grasījās nolikt Kanādas komplektu sānis, kad pēkšņi aptvēra, ka viens no trim bērniem, kurš saucās Sjao Bo un kuru bija adoptējuši Klēra un Nešs Kameroni, atrodas Hukovas patversmē, kur nogādāts pēc Klēras Kameronas sagūstīšanas. Ma Lins pa faksu nosūtīja viņiem fotogrāfiju un lūdza paziņot, vai viņu gādībā nodotais bērns ir tas pats, kurš redzams fotogrāfijā.

Tad viņš pievērsās direktoram Linam. Auklītes par viņu zināja visai maz, esot bijis atturīgs un ar viņām reti sarunājies. Viņas pārzināja bērnus, viņš papīrus. Vienīgais temats, par kuru iznācis pārmīt kādu vārdu, bijis pārtikas krājumi un to sagāde. Par bērniem viņš interesējies maz un bērnistabās iegriezies reti.

Direktora Lina dhng hn, viņa oficiālais dosjē, bija pabiezs, bet maz līdzēja. Nebija ne sodāmības, ne pretvalstisku kontaktu. Ma Lins uzdeva policistiem aprunāties ar viņa radiniekiem, kas dzīvoja dažādās provinces malās. Viņš iepazinās arī ar direktora ceļojumu atļauju kopijām, kas liecināja par biežiem braucieniem uz Bangkoķu un Makao. Biznesmeņi palaikam mēdza apmeklēt Taizemes prostitūtas un Makao spēļu klubus. Spriežot pēc ģimenes un draugu liecībām, direktoram Liņam neviens no šiem grēkiem nepiemita.

Pārbaudīt direktora braucienus uz Guandunu bija maz iespēju. Iekšzemes ceļojumu ierobežojumi Ķīnas pilsoņiem bija atcelti, tā ievērojami apgrūtinot policijas darbu. Un, kā vairumam Ķīnas pilsoņu, direktoram nebija kredītkartes. Viņš par visu maksāja skaidrā naudā, neatstājot aiz sevis nekādas pēdas.

Nekādus pārsteigumus nesagādāja arī viņa bankas konti. Pat moderno un izglītoto ķīniešu vidū maz bija tādu, kls uzticējās bankām, tāpēc naudu glabāja gultas maisos un cepumu kārbās. Direktora nelikumīgi iegūtā nauda droši vien bija sadegusi kopā ar viņu pašu. Viņa vērtīgākais īpašums bija automašīna, jauns, Ķīnā ražots audi, kas, ņemot vērā direktora algu, tiešām bija luksuss. Tā atrašanās vieta nebija zināma.

Par spīti meklējumu pamatīgumam Ma Liņu nepameta sajūta, ka viņš tvarsta maldugunis. Viņa neskaidro aizdomu pamatā bija tikai neprecīzi dati par mūžam mainīgu iedzīvotāju kopumu. Vēl arvien trūka drošu pierādījumu tam, ka bērni izmantoti kādā noziedzīgā darījumā. Taču viņš bija pieredzējis izmeklētājs. Jo mazāk viņam izdevās atrast, jo stiprāka kļuva pārliecība, ka tur tomēr kaut kas slēpjas.

Acis jau sāka sūrstēt aiz noguruma, kad dokumentos kaut kas piesaistīja viņa uzmanību. Viņš vēlreiz pārskatīja pa faksu saņemtos sarakstus, pāršķirstīdams arī dažas no attiecīgajām dokumentu mapēm, kas bija glīti sakārtotas uz galdiem izrakstīšanas datumu secībā. Viņš pamanīja, ka visās tajās lietās, kur parādījās drūmā, uz sārta papīra rakstītā krematorijas izziņa, figurēja arī viens un tas pats ārsta paraksts.

Dr. Cai Tans.

Viņš pārcilāja vienu dokumentu kaudzi pēc otras, aiziedams gandrīz divus gadus tālā pagātnē. Visur tā pati aina. Domādams, ka tas varbūt izskaidrojams ar patversmes izmantoto ārstu nelielo skaitu, viņš ielūkojās arī tajos gadījumos, kad ārsts izsaukts pie slimiem bērniem. Te parādījās daudzu dažādu ārstu vārdi. Viņš sarakstā pievilka ķeksīti katram bērnam, kura dokumentos viņš bija atradis šā ārsta vārdu, un drīz vien konstatēja, ka tie visi bija ar zaļo krāsu atzīmētie, tātad mirušie bērni. Tas šķita dīvaini, taču pats par sevi vēl neko nenozīmēja. Varbūt dr. Cai bija vienīgais ārsts, kurš neatteica palīdzību pašos smagākajos gadījumos. Viņš zināja, ka daudzi mediķi nevēlējās noņemties ar bezcerīgi slimajiem.

Velti izmeklējies ārsta telefona numuru un adresi, viņš atkal griezās pie vecākās aukles, kura teicās ārstu pazīstam pēc izskata un vārda, taču par viņa darbavietu neko nezināja. Ma Liņs ķērās pie telefona. Pagāja gandrīz stunda, līdz viņš saņēma prasīto informāciju. Vienīgais dr. Cai Tans dzīvoja Šanhajā. Tas šķita pavisam dīvaini. Kurš ārsts gan ceļos gaisa gabalu no Šanhajas līdz Sudžovai, lai parakstītu kāda patversmes bāreņa miršanas apliecību? Un kāpēc?

. Viņš zvanīja ārstam uz mājām. Atbildes nebija. Ārsta darbavieta viņam nebija zināma; tā varēja būt jebkura slimnīca vai klīnika Šanhajā, vai tikpat labi ari kādā citā vietā. Tad majors vērsās pie vietējā SDB un pieprasīja ārsta dhng hn. Galvā pavīdēja doma, ka dr. Cai, tāpat kā direktors Lins, varbūt savā dzīvoklī ir noslepkavots. Viņš aizsūtīja policistus uz iegūto adresi pārliecināties. Pēc stundas viens no policistiem piezvanīja.

—    Tā ir ļoti grezna ēka, major. Šveicars teica, ka doktors jau kopš pirmdienas neesot bijis mājās un tas liekoties visai neparasti. Viņš vienmēr atstājot ziņu, ja aizbraucot uz ilgāku laiku.

Ma Liņs zināja, ka tā nav sakritība. Nu vairs ne.

Viens cilvēks miris, otrs pazudis.

Un tas viss saistībā ar bērniem.

Beidzot Tai stāvoklis mainījās — ļoti strauji un ļoti dramatiski. Bija vēla pēcpusdiena, un Alisona, stāvēdama savā postenī pie loga, dzirdēja viņu iegārdzamies. Iesteigusies iekšā, viņa ieraudzīja, ka Dzjiņa Šana noliekusies pār bērnu ar stetoskopu, bet Ruta savā vietā sagumusi uz priekšu un vēl arvien sūknē skābekļa spilvenu. Tai bija kļuvusi bāla un elpojot pa laikam iegārdzās. Dzjiņa Šaņa redzēja, ka āda pie bērna rīkles ar katru elpas vilcienu ieraujas uz iekšu, tāpat arī āda virs ribām un zem krūškaula. Viņa elpoja ar lielu piepūli.

—    Jāved uz slimnīcu, — Dzjiņa Šaņa sacīja. — Antibiotikas neiedarbojas.

—    Jā, — Ruta čukstēja, jo saprata, ka stāvoklis kļuvis kritisks.

—    Dēls mūs aizvedīs. Vīrs viņu tūlīt pasauks. — Paskaidrojusi vīram stāvokli, viņa sameklēja cepuri Rutai.

—    Jums nav jābrauc līdzi, jūs tikai sagādāsiet sev nepatikšanas, — Ruta protestēja.

—    Kas gan var notikt vecai sievai? Dzjiņa Šaņa tikai pasmējās par varbūtējām briesmām. Jūs lūdzāt palīdzību. Es palīdzēju. Kāds tur noziegums? Bet nu jādodas ceļā, bez kavēšanās. Jāiet pa nomaļiem laukiem, līdz tiksim uz ceļa. Jūs neviens nedrīkst fedzēt. Tad Dzjiņa Šaņa vērsās pie Alisonas. — Mans vīrs paliks te kopā ar jums. Ja nāks policija, viņš zina, kur jūs paslēpt.

Alisona paskatījās uz Rutu. Abas sāka aptvert notikumu attīstības dramatismu. — Kaut es varētu braukt tev līdzi, — Alisona sacīja.

—                Tu zini, ka es to darītu, ja…

—    Nerunā muļķības, — Ruta atteica. — Protams, ka tev jāpaliek šeit.

—    Es jūs gaidīšu.

Ruta sēdēja, vēl arvien darbodamās ar skābekļa spilvenu. Abas ilgi skatījās viena otrai acīs, un Ruta tikai ar pūlēm valdīja asaras. Viņa papurināja galvu. — To tu nedrīksti darīt. Mans ceļš ir galā, un mēs abas to zinām. Es neatkāpšos no Tai, un slimnīcā nebūs iespējams dabūt palīdzību neatklājot, kas mēs esam. Tev jādodas tālāk. Kad satumsīs, jādabū šurp Tailers un Veņa Lī un jāpazūd no šejienes. Es iegūšu jums laiku. — Viņas acīs mirdzēja asaras. — Tev un taviem bērniem, Alison, jātiek mājās. Es ar savējo palikšu šeit. Bez cīņas es viņu neatdošu. Mēs viņiem būsim ciets rieksts. Varbūt tu no Guandžovas varēsi mums palīdzēt.

Doma, ka ceļš jāturpina bez Rutas, lika Alisonas sirdij sāpēs sarauties, bet, ja lomas būtu mainītas, arī viņa paliktu ar Veņu Lī. Apskāvušās abas raudāja. Ieradās Dzjiņas Sanas dēls.

—    Steidzies, — Alisona čukstēja. — Lai tev veicas! Paldies par visu, par to, ka neļāvi man zaudēt cerību. Nezaudē to arī pati.

—    Nemūžam. Tiksimies Kolorādo.

Tailers bija iesnaudies, kad to izdzirdēja vai varbūt redzēja, vai nosapņoja — viņš pats nebūtu varējis skaidri pateikt, bet viņa acis atvērās, un tur tā bija: žurka, milzīgs, riebīgs radījums kaķa lielumā. Tā atradās tieši aiz vietas, kur gulēja Veņa Lī, un glūnēja pār sagumzītās segas malu. Acis tai bija melnas un šauras un skatījās tieši uz viņu, tas bija salts, ļauns un draudīgs skatiens. Arī viņš blenza uz trīcošajām ūsām un garajiem, asajiem zobiem un, beidzot aptvēris, ko redz, bailēs iespiedzās, pietrūkās sēdus un spēra tai ar kurpi. Žurkai, kura atradās starp viņu un aizgalda sienu, nebija kur sprukt. Tā mirkli vilcinājās un tad pārskrēja viņam pār kājām. Dzīvnieks bija smagāks, nekā varētu domāt, viņš sajuta tā nagus cauri džinsu biksēm, bet to pašu brīdi tas pazuda aiz ķieģeļu sienas, kas atdalīja viņus no cūkām.

Kādu bridi Tailers klusi sēdēja un drebēja. Un tad aptvēra, ka ir sācis Čurāt biksēs. Tajās parādījās tumšs plankums, karsts, slapjš traips, kas izpletās pa sakaltušajiem dubļiem un cūku mēsliem, ar kuriem bikses jau bija aplipušas. Viņš gan savaldījās, taču notikušais vairs nebija labojams. Vietās, kur viņu bija skāruši žurkas nagi, parādījās sīki asins pilieniņi. No krūtīm izlauzās šņuksti, un tas viņu pašu pārsteidza gandrīz tikpat ļoti kā žurka. Es nebaidos no kaut kādas stulbas žurkas, viņš sev sacīja, tomēr asaras tecēja, lai kā viņš centās neraudāt.

Viņš nikni notrausa tās no vaigiem, metās pie Veņas Lī, kura tobrīd gulēja, un, bailēs, ka žurka varētu būt to sakodusi, pacēla vieglo pārklāju. Neko ļaunu nemanīja, bet, kad viņš meiteni paņēma klēpī, tā pamodās, un nu raudāja abi. Jo enerģiskāk viņš pūlējās brēkuli nomierināt, jo skaļāk tā taurēja. Nelīdzēja arī pudele, kuru viņa grūda prom. Kā pēdējo glābiņu Tailers izmēģināja Pūku, bet arī tas šoreiz neglāba.

-          Kussss, viņš klusināja bērnu, rakņādamies somā. Beidzot atradās mazā bilžu grāmata ar bērnu dziesmiņām, kuras ieskanējās, kad nospieda podziņu lapas malā. Klausoties mūziku, viņai patika sūkāt biezās kartona lapas. Grāmata viņu uz brīdi nomierināja, bet tad Tailers nejauši nospieda podziņu, un sāka skanēt mūzika.

Viens no policistiem, kuri nīka Zeņa Kai laivā, pagrieza galvu un ieklausījās. Arī viņš bija snauduļojis; līcī valdīja miers, un policisti garlaikojās. Snaud un gaidi, gaidi un snaud. Taču viņš bija kaut ko sadzirdējis. Tā kā bērna raudāšanu. Kas tas? — viņš jautāja biedram.

Tas ieklausījās un papurināja galvu. — Nekas.

Pirmais policists piecēlās kājās un paskatījās ārā pa kajītes logu. Uz pussalas neredzēja neviena cilvēka. Un tad viņš dzirdēja to vēlreiz. Tādu kā zvārguļa šķindu, kā brēcienu? Viņš pameta laivu un soļoja pa steķiem uz krastu, vispirms saraustīdams bikses, tad iztaisnodams cepuri. Viņš pagriezās pa labi un gāja pa taku, kas veda garām abām mājām uz lopu aploku aiz tām. Ūdens malā viņš apstājās un ieklausīdamies gaidīja. Kādus simt metrus no krasta garām aizpukšķināja zvejas laiva. Virs galvas riņķodamas, kliedza kaijas. Viņš dzirdēja sienāžu sisināšanu un tālu pērkona^dunu pamalē. Mākoņi bija tumši un draudīgi. Skaidrs, ka savilksies negaiss, jau piektais šajā nedēļā. Tuvojās musonu lietus sezona, kuru viņš ienīda. Policists soļoja tālāk pa taku.

No sava novērošanas posteņa aiz kleķa sienas Tailers redzēja viņu tuvojamies. Viņš pagāja pāris soļu, tad, apstājās un gaidīja, un atkal pagājās uz priekšu. Neizskatījās, ka viņš dotos uz kādu noteiktu mērķi, taču atstatums starp viņiem kļuva arvien mazāks. Reiz viņš apstājās pačurāt un, aplokam muguru uzgriezis, skatījās pāri ezeram. Tailers nometās zemē pie Veņas Lī, kura zīda segas malu. Viņš pārliecās viņai pāri, piebāza seju pavisam klāt un sāka skaitīt pantiņus, daļēji sacerēdams tos pats, jo juta, ka mazajai patīk klausīties viņa balsī.

-          Čuru putra garda, — viņš čukstēja, čuru putra salda. Piejauc klāt vēl puņķus, liec uz sava galda. — Viņš dzirdēja policista soļus un juta, ka mati pakausī sāk slieties stāvus un pakrūtē kaut kas sagriežas. Ja Veņa Lī tik vien kā iepīkstēsies, viņus noķers. Tailers pielika muti viņai pie pašas auss. — Lejā pie stacijas rīta agrumā čukčuk bānīt’s noelšas, aizpukšķ tālumā…

Līča pretējā pusē no sava loga Dzjiņas Saņas mājā Alisona redzēja, kā policists tuvojas cūkkūtij. Viņa koda pirkstos, līdz tie sāka asiņot, un bezpalīdzīgi noskatījās, gatava kuru katru brīdi mesties ārā, kliegt un novērst policista uzmanību.

Viņš atradās trīs soļus no aploka, kad pēkšņa kustība un troksnis lika viņam salēkties. Cūkas kvieca, un tieši viņam virsū drāzās žurka. Pārsteigta bija kā žurka, tā policists, kurš pacēla no zemes akmeni un svieda grauzējam. Tas metās sāņus un aizjoņoja pāri rīsa laukiem uz ciema pusi. Laivā skaļi smējās otrs policists, kurš notiekošo bija vērojis.

Nosmīkņāja arī pirmais un devās atpakaļ uz laivu.

Ceļojumu uz Naņčanu Ruta vēlāk atcerējās vien kā pa miglu, jo redzēja tikai Mazo cālēnu savās rokās. Dzjiņa Šaņa ar dēlu veda viņu kaut kur pa laukiem. Tad sekoja īss brauciens siena vezumā. Tai šķaudīja, siena putekļus ieelpojusi. Un tad, līdz ar lietusgāzes sākumu, viņas iespiedās šaurajā automašīnas aizmugures sēdekli. Dzjiņas Sanas dēls pa grambaino ceļu brauca kā apsēsts, apdzīdams daudzos ratus un velosipēdus, un kravas auto, un lopu barus, lādēdamies un dūri vicinādams, un nepārtraukti signalizēdams, bet, lai cik ātri viņš brauktu, Rutas dzīvē tas bija pats garākais ceļojums.

Ar Dzjiņas Saņas palīdzību Ruta vēl arvien sūknēja bērnam skābekli un pūlējās dziedāt dziesmiņu, kuru dzirdot Tai acis vienmēr bija iemirdzējušās.

Ziri, ziri zirneklītis smalku tīklu vija,

Gāza lietus aumaļām, tīklu sapostīja.

Bet kad mīļā saule atkal zemi glauda,

Ziri, ziri zirneklītis tīklu tālāk auda.

Dziedot balss aizlūza, un asaras ritēja pār Tai kailo augumiņu, iesūkdamās apakšā paklātajā sedziņā. Vēl nekad mūžā viņa nebija jutusies tik bezpalīdzīga un izmisusi kā tagad, skatoties uz klēpī guļošo, vārgo bērnu, kurš cīnījās pēc elpas.

Ruta nebija reliģioza, bet brauciena laikā viņa kaulējās ar Dievu un draudēja velnam. Viņa vērsās ar lūgšanām pie Būdas un Jēzus, un Muhameda. Aizvērtām acīm viņa darbojās ar spilvenu un vēlreiz domās uzbūra abu dzīvi nākotnē, dzīvi, kuru viņa bija iztēlojusies neskaitāmas reizes un kura kļuva ar katru reizi bagātāka un garāka. Tai iemācīsies staigāt, viņa jau valkās kleitu un reizēm noziedīs visu sejiņu ar lūpu krāsu un rūžu, viņa spēlēs vijoli vai klavieres, — jā, labāk klavieres — , skolā viņa saņems stipendiju, un tad nāks pirmie randiņi, visi piņņainie puišeļi satraukti grozīsies priekšnamā, gaidot Rutas piekrišanu, kuru viņa vienmēr labi apdomās. Mazais cālēns izmēģinās roku kulinārijā un pirmo cepumu pannu piededzinās, mācīsies jāt un izvēlēsies mīļāko krāsu, izlems, vai rakstīt ar labo vai kreiso roku. Viņa ies uz koncertu un futbola maču, ēdīs picu un laidīs pasaulē bērnus, un tas viss notiks vēl Rutas dzīves laikā, tā ka viņa pagūs izbaudīt vecmāmiņas un varbūt pat vecvecmāmiņas priekus. Nē, tas nu bija par daudz. Ar vecmāmiņu pietiks; tik veca sieviete kā viņa neko vairāk nevarēja vēlēties.

Ruta bija pārliecināta, ka tieši tā visam jānotiek. Tā tas bija katrā sapnī, katrā domā, katrā dvēseles novadā, kuras tumšos, aizmirstos nostūrus šis bērns ar savu eksistenci vien bija darījis gaišus. Šīs bija vien Ķīnas ceļojuma beigas, viņu abu īstais ceļojums vēl tikai sāksies.

Ruta turēja roku tā, lai pasargātu Tai seju no vēja, kas pūta iekšā pa vaļējo logu. Viņa atbīdīja bērnam no pieres mitrās matu šķipsnas un ar visu savu gribasspēku un enerģiju centās iedvest viņam veselību, uzrunādama mazās plaušas un sirdi, vēlēdama tām strādāt un darboties.

Bet tās nedarbojās. Ruta sajuta, ka bērna stāvoklis kļūst ar katru brīdi smagāks. Visu dienu nomoda laikā Tai ik pa brīdim bija atvērusi acis un paskatījusies uz Rutu, bet nu viņa vairs nedarīja arī to. Viņa nereaģēja ne uz sapurināšanu, ne čukstiem, ne dziesmu. Acis bija ciet, un viņa tās vairs nevēra vaļā, un katrs elpas vilciens tika izcīnīts. Kādā brīdī viņa sāka viscaur trīcēt kā lapa, Ruta bailēs iekliedzās un, sāļām asarām ritot mutē, murmināja lūgšanu. — Būs labi, mazo cālēn, māmiņa ir šeit, māmiņa ir pie tevis, māmiņa tevi mīl, gan būs labi.

Brauciens šķita garš kā mūžība, un tā laikā Ruta neredzēja ne laukus un kokus aiz mašīnas loga, ne cilvēku drūzmu uz ietvēm un ielās. Viņa redzēja tikai Tai. — Cik ilgi vēl? — viņa jautāja jau simto reizi.

5& Desmit minūtes, divdesmit, — Dzjiņa Šaņa atbildēja. Sirmā ārste paņēma bērna roku savējā. Līnija bija ugunīgi sarkana un stiepās jau pāri pirksta trešajai locītavai. Plauksta bija auksta, un Dzjiņa Saņa to lēni nolika atpakaļ. Rutai viņa neko neteica. Viņa skatījās ārā pa logu, gar kuru skalojās lietus šaltis, un domāja par nāvi, ar kuru piecdesmit darba gados tik bieži bija sastapusies. Vienmēr visgrūtāk bija samierināties ar bērna nāvi. Izklaidīgi viņa noskatījās uz policijas mašīnu mirgojošajām ugunīm, bet dēls neapstājās un gaitu nepalēnināja. Tur kontrolēja vienīgi mašīnas, kas devās pretējā virzienā, ārā no Naņčanas.

Beidzot viņi tuvojās slimnīcai, bet iekļuva sastrēgumā, kuru bija radījušas spēcīgās lietusgāzes. Dzjiņa Saņa pamāja ar roku.

—                Tur, — viņa sacīja, norādīdama uz apkvēpušu ēku ar dakstiņu jumtu. — Slimnīca. — Šoferi nepacietīgi taurēja. Ruta taustījās pēc durvju roktura. Redzēdama, ka Ruta grasās kāpt ārā, Dzjiņa Šaņa atvēra durvis arī savā pusē.

Ruta dega nepacietībā skriet uz slimnīcu, taču satvēra Dzjiņu Šaņu aiz rokas. — Tālāk es iešu viena pati, — viņa sacīja. — Jūs jau esat diezgan darījusi, un gan viņi tur iekšā zinās, kas nepieciešams. Jūs tikai sagādāsiet sev nepatikšanas un pievērsīsiet policijas uzmanību savai mājai.

—   Nē. Man jāiet jums līdzi.

— Un jāatstāj visi savi pacienti bez ārsta? Ja kādu cilvēku var nosaukt; par Dieva dāvanu, tad jūs tā esat, Dzjiņa Šaņa. Brauciet prom.

Paldies par visu. — Ruta izkāpa lietū un aizcirta durtiņas. Laipodama pa peļķēm un apiedama stāvošos spēkratus, Ruta tika līdz ietvei. Uz priekšu saliekusies, viņa centās pasargāt Tai no lietus. Pustumsā bērna seja viņai izskatījās pelēka. Tā bija briesmīga krāsa, un Ruta metās skriet, vienreiz paklupdama, tomēr noturēdamās kājās.

Viņa šķērsoja pagalmu un pa galvenajām durvīm iegāja slimnīcā. Reģistrācijas galda ar dežurantu nebija, gaiteņos valdīja tumsa. Viņa pieskrēja pie pirmā cilvēka, kuru ieraudzīja, kārnas zemnieku sievas ar kūju un baltu pārsēju pār vienu aci. — Lūdzu, — viņa sauca, — man vajadzīga palīdzība! — Pārsteigtā sieviete ar veselo aci blenza uz svešinieci un bērnu, bet tad apņēmīgi izkliboja ārā pa durvīm, lietū. Ruta izmisīgi skatījās apkārt pēc kāda cita cilvēka. Uzraksti bija, bet viņa tos neprata izlasīt. Tad viņa devās uz priekšu pa gaiteni, skaļi saukdama: — Palīdziet man! Lūdzu, palīdziet! — Sur tur pavērās durvis, parādījās vairākas ziņkārīgas sejas, un pēc brīža kāda medmāsa ieveda viņas abas procedūru kabinetā, bet pati, tikai uzmetusi acis bērnam, atkal pazuda gaitenī. Kabineta flīzēm klātās sienas bija netīras, no griestiem lobījās krāsa. Pie vienas sienas atradās metāla platforma uz riteņiem slimnieku izmeklēšanai. Tai blakus bija novietots statīvs ar atvilktnēm priekšpusē un dažādām pudelēm un medikamentu kārbām augšā.

Drīz atgriezās māsa kopā ar ārstu, jaunu, inteliģenta izskata cilvēku, kuram no baltā uzsvārča kabatas rēgojās ārā fonendoskops. Viņš pirmais ļāva Rutai noticēt, ka viņas tiešām atrodas slimnīcā. Viņš kaut ko sacīja ķīniski, bet viņa varēja vien purināt galvu. Tad viņš uzmanīgi paņēma Tai no viņas rokām un nolika uz metāla galda. Ruta raizējās, ka galds varētu būt auksts, bet Tai nereaģēja. Ārsts izklausīja bērna sirdi, pulss bija ātrs un sekls. Izklausīt plaušas nebija vajadzības, to, kā mazā elpo, varēja dzirdēt jau no gaiteņa. Ārsts rīkojās strauji, un Ruta piespiedās pie sienas,^lai nebūtu viņam pa kājām. Tālākais sekoja kā paātrinātā filmā — baltos uzsvārčos tērpti cilvēki, ratiņi ar medikamentiem, adatas, skābeklis, uzsaucieni ķīniešu valodā. Ruta naski sūknēja skābekļa spilvenu vēl pēc tam, kad caurulīte no Tai vaiga jau bija noņemta un aizvietota ar masku. Notiekošo Ruta vēroja caur baiļu un neticības miglu, tad, redzēdama, kas notiek, sāka aizvilkdamās elsot. Tai vairs nekustējās. Augumiņš bija kļuvis ļengans, un telpas spožajā gaismā Ruta redzēja, ka pelēks tas neizskatās tikai puskrēslā vien. Ruta bērnu uzrunāja, bet, ja arī Tai dzirdēja, viņa nekādi to neizrādīja. Krūtis strauji pacēlās vienreiz, tad otrreiz, ribām izspiežoties zem ādas. Kādu brīdi viņa gulēja mierīgi, tad vēlreiz gārdzoši ievilka elpu un nopūtās.

Ruta šņukstēja un noskatījās, kā dzīvība pamet mazo ķermenīti uz galda.

Ārsta pleci saguma. Viņš aizgriezās, un Ruta saprata, ka viss beidzies.

Tai, mazais cālēns, bija mirusi.

DEVIŅPADSMITĀ nodaļa

Atskanēja zvans, un Alisona salēcās. Viņa nebija zinājusi, ka mājā ir telefons. Viņa stāvēja pie loga un jau kopš brīža, kad policists bija tur piegājis tik tuvu, nespēja atraut acis no aploka. Stipri lija, un pamazām sāka krēslot. Pēc kādas stundas Žeņs Kai dosies pēc bērniem. Alisona nezināja, kā šo stundu izturēs. Bailes uz viņu iedarbojās arī fiziski, un mutē varēja just žults garšu. Vai gan tur ir iespējams paglābties no šāda gāziena?

Dzjiņas Šaņas vīrs piegāja pie telefona, kas bija pa pusei aprakts grāmatās uz ārstes galda. Alisona pagriezās un noskatījās, kā viņš pārmij dažus teikumus un noliek klausuli. — Lūdzu, — viņa sacīja, norādot uz telefonu. Savienotās Valstis? Viņš uzsita ar plaukstu pa gurnu; teikto viņš nesaprata. — Vai drīkstu piezvanīt? — viņa jautāja, vēlreiz rādot uz telefonu un turot pie auss iedomātu klausuli.

—    Aha. — Viņš pamāja ar galvu. — Sh\.

Viņai nebija ne jausmas, vai būs iespējams dabūt tālsarunu. Tas bija vecs aparāts ar ciparu disku. Viņa grieza numurus ar nedrošiem pirkstiem cerībā, ka nav nepieciešams kāds īpašs kods, ka no šā aparāta atšķirībā no dažiem citiem, kurus viņa bija izmēģinājusi, var zvanīt uz ārzemēm. Viņai par pārsteigumu visi signāli šķita pareizi.

Un tad — viņš atbildēja.

—    Alison? — Dzirdot vīra balsi, viņa sāka raudāt, un pagāja brīdis* iekams viņa spēja parunāt.

—    Māršal, — viņa čukstēja.

—    Tu raudi? Kas noticis?

—    Nekas… nekas, viss kārtībā. Tas tikai no atvieglojuma, dzirdot tavu balsi.

Viņš brīdi klusēja, arī pats dziļi saviļņots. — Es mīlu tevi, Alison, — viņš sacīja. Paldies Dievam, ka piezvanīji. Nezināju, vai tev tas izdosies. Kur tu atrodies?

—  Vēl arvien Naņčanas tuvumā.

—         Vai Taileram nekas nekait? Un Veņai Lī? — To pašu mirkli viņš nožēloja veidu, kādā to bija jautājis. Izklausījās, it kā Veņa Lī viņam tikai vēlāk būtu ienākusi prātā.

Bet Alisona to laikam nepamanīja. — Ar viņiem viss kārtībā.

—  Vai varu parunāt ar Taileru?

—  Nē… viņa pašreiz te nav. Viņš ir kopā ar Veņu Lī.

—  Un tu neesi kopā ar viņiem?

—         Šobrīd nevaru paskaidrot. Mēs visi slēpjamies. Viņi policija mūs gandrīz noķēra, MārŠal. Daudz netrūka.

šie vārdi trāpīja viņu kā sitiens. Cik daudz gan tur bija viņa vainas? — Bet jums nekas nekait? — viņš atkārtoja.

—  Nē.

—         Klausies, Alison. Esmu Honkongā. Man palīdz Lī Kaņs. Viņš bija mans…

— Atceros. Bet es taču zvanīju uz mājām, — viņa apmulsusi sacīja.

—         Zinu. Tas ir tehnoloģijas brīnums. Tagad, lūdzu, pieraksti. Vai tev ir papīrs?

Alisona taustījās pa kabatām. — Nē, acumirkli. — Viņa atrada papīru un pildspalvu uz Dzjiņas Šaņas rakstāmgalda. — Okei.

—         Mums palīdzēs cilvēks, kuru sauc Tuns Gandzi, bet viņš varēs iesaistīties tikai pēc piecām dienām. Vai tu vari tikt uz dienvidiem?

—  Jā. Patiesību sakot, mēs laikam dosimies ceļā jau šonakt.

—        Tas ir labi, jo uz Naņčanu viņš šobrīd nevar aizbraukt, tāpēc ka ir aizņemts citviet. Bet, ja tu varētu aizkļūt līdz vietai, kas saucas Dzidzjiņa, viņš tevi tur sameklēs. Tas ir klosteris kalnos ceļā uz Guandžovu. Tā nosaukums ir Taopina. Cik noprotu, tam nav viegli piekļūt. Tur jums jāgaida. Viņš esot to izmantojis jau agrāk un apgalvo, ka tur jūs būšot drošībā līdz viņa atbraukšanai. Viņš ir labs, Alison. Vislabākais. Lī Kaņs apliecina, ka viņam var uzticēties. Viņa visu pierakstīja un vēl atkārtoja, baidīdamās pārklausīties.

—  Uz kurieni viņš mūs vedīs?

—         Pagaidām skaidri nezinu. Pie plāna mēs vēl strādājam. Sazvanīju Klarensu, viņš mēģinās dabūt atbalstu no Valsts Departamenta. Ja paveiksies, jūs dosieties uz konsulātu Guandžovā. Tuns varēs jūs tur ievest, apejot policiju.

—    Un ja nepaveiksies?

—    Nezinu. Tad laikam vajadzēs jūs nelegāli izvest no valsts. Uz Honkongu. Vienādi vai otrādi, es jūs sagaidīšu. Es varu iebraukt Ķīnā. Mana vīza vēl ir derīga.

Kādu brīdi Alisona nespēja parunāt. Viņa stāvēja mazajā gaitenītī, telefona vadu nostiepusi visā garumā, un skatījās ārā pa logu. Viņa bija baidījusies no vēl vienas iznīcinošas sarunas, kurā Māršals lasīs viņai morāli un liks darīt to, ko viņa nedarīs, no sarunas, kurā viņš būs auksts un skarbs, un runās kā neiejūtīgs advokāts. Bet šis atkal bija Maršals. — Tas ir brīnišķīgi, — viņa čukstēja.

—    Man gribētos, kaut būtu kāds cits ceļš, Alison. Es baidos.

—    Es arī. Bet… — Ar to pašu saruna bija galā. Atskanēja atkārtoti pīkstieni un tad parastais, garais signāls. Viņa grieza numuru vēlreiz, bet atkārtot savienojumu neizdevās.

Dzjiņa Šaņa atgriezās neparasti drūmā noskaņojumā, salīkusi zem savu septiņdesmit divu gadu nastas. Viņa negribēja laupīt Alisonai drosmi ar ziņu, ka Tai laikam gan neizdzīvos. Pastāstījusi, ka Ruta laimīgi tikusi līdz slimnīcai, viņa sāka runāt par gatavošanos ceļam. — Šoferis Mins drīz būs klāt, — viņa sacīja. — Kad bērni būs šeit, drošībā, jums tūlīt jādodas prom. Drīz var ierasties policija.

Honkongā Viktors Lī klausījās Alisonas un Māršala sarunas ierakstu. Tad zvanīja uz Pekinu.

—    Plāns darbojas, — viņš teica savam klientam vienacim. Muša pati ir ceļā pie jūsu zirnekļa.

Viens no policistiem, kurš grozījās slimnīcas gaitenī pie apsargājamās telpas durvīm, pastāstīja pulkvedim, ka lao wai sieviete sarīkojusi pamatīgu skandālu, kad personāls gribējis aizvest bērnu. Neviens neesot varējis ar viņu sarunāties, neviens neesot zinājis, ko darīt, un tā arī nekas neesot darīts. Cjuaņs aizspraucās visiem garām un iegāja iekšā. Māsa, kura tur atradās, uzmeta viņam tikai vienu skatienu un klusi izslīdēja pa durvīm.

Sieviete sēdēja uz ķebļa ar muguru pret viņu, sagumusi blakus ratiem, uz kuriem gulēja ar palagu pārklātais bērna līķis. Cjuaņs klusi tuvojās viņai no sāniem, līdz varēja saskatīt profilu, un bez grūtībām konstatēja, kura no abām sievietēm atrodas viņa priekšā. Viņš stāvēja vērodams un nogaidīja. Acis viņai bija aizvērtas, bet nelikās, ka viņa lūgtu Dievu. Cjuaņs zināja, ka Ruta Polarda nav reliģioza. Viņš bija iepazinies ar viņas dokumentiem, lasījis iesniegumu Civillietu pārvaldei ar lūgumu atļaut adopciju. Tur bija vesels žūksnis papīru — arī izziņa par finansiālo stāvokli, anketas un sīka autobiogrāfija. Vispirms viņš izlasīja dokumentu tulkojumu ķīniešu valodā, tad vēlreiz oriģinālus angļu valodā, mēģinādams noteiktajā, vīrišķīgajā rokrakstā rast atbildi par viņas raksturu. Bija iespaids, ka viņa ir enerģiska, ar lielu pašcieņu un apņēmību apveltīta sieviete.

Cjuaņs zināja, ka viņas brālis ir ietekmīgs kongresmenis Savienotajās Valstīs, taču šo faktu viņa kaut kādu iemeslu dēļ iesniegumā nebija minējusi. Tas liecināja par lielu iekšēju paļāvību saviem spēkiem un droši vien kaut ko izteica arī par brāli. Cjuaņs pieņēma, ka tieši viņas — un nevis Tērkas vai Kameronas — spēks bija iedvesmojis visas trīs sievietes šajā pārdrošajā pasākumā. Tāpēc viņš izšķīrās par ļoti laipnu apiešanos, bez iebiedēšanas un draudiem, kurus viņš izmēģināja pie Klēras Kameronas, jo viņas dosjē ļāva cerēt, ka viņu šādā veidā varēs locīt. Taču cerības izrādījās maldīgas. Viņa nebija pateikusi nekā noderīga, itin nekā. Viņa vēl arvien sēdēja vieninieku kamerā Dzjudzjaņā un tur arī paliks, nevienam nepieejama, bet pietiekami labi aprūpēta, līdz viņš izlems, kā rīkoties.

Cjuaņs piegāja pie ratiem. Viņš uzmanīgi pacēla palagu un paskatījās uz mirušo bērnu, tad nolaida palagu atpakaļ. Viņš uzlika roku Rutas plecam, un viņa pacēla galvu. Acis bija apsārtušas un seja pietūkusi. Viņš redzēja gan šīs sievietes izmisumu, gan viņas lielo pašcieņu. — Mis Polarda, viņš sacīja. — Esmu Cjuaņs Jī. Te jums ir atnests krēsls. Lūdzu, apsēdieties tajā. Tā būs daudz ērtāk.

Balss nebija skarba, un viņa teicamā angļu valoda Rutu pārsteidza. Viņa pakratīja galvu.

—    Mis Polarda, varu iedomāties, kā jūs jūtaties. Ticiet man, es nepavisam nevēlos traucēt jūs šajā sāpju brīdī, bet diemžēl esmu spiests to darīt. Es zinu, ka jūs rīkojāties tā, kā uzskatījāt par pareizu, bet jūsu Ķīnas epopeja nu ir galā. Tagad jums jāizstāsta, kur atrodas jūsu ceļabiedre misis Tērka. Nav nekādas jēgas turpināt šo bēguļošanu. Ir cietuši jau pietiekami daudzi cilvēki.

-   Es nezinu… es patiešām nezinu, ko darīt. — Viņa to pasacīja tik klusi, ka viņam vajadzēja piepūlēties, lai sadzirdētu.

-   Vispareizākais ir tūlīt visam pielikt punktu un aizkavēt varbūtēju traģēdiju. Viņš runāja laipni, pārliecinoši, ļaujot viņai ieskatīties policijas darba metodēs, kas bēgšanu darīja neiespējamu, jo svešinieks nevarēja ilgstoši paslēpties šajā zemē, kur to vēroja tūkstoši acu. Laipni, bet neatlaidīgi viņš atkārtoja, ka Alisonai nav ne mazāko cerību uz panākumiem. Laipni, bet neatlaidīgi viņš atgriezās pie vissāpīgākā temata, atgādinot par jau nodarīto ļaunumu bojā gājušiem un apcietinātiem cilvēkiem, jā, pat mirušo bērnu te uz galda. Ļaunums tikai vairosies, ja viņa nepalīdzēs. — Viss, ko jūs līdz šim esat darījusi, ir ticis darīts dzīvības glābšanas, ne iznīcināšanas vārdā. Tomēr tik daudzi jau ir to zaudējuši. Ko gan ir vērta šī jūsu pārgalvība, mis Polarda? Vēl viena bērna dzīvību? Jūsu draudzenes vai viņas dēla dzīvību? Ja jums patiešām rūp viņas un abu viņas bērnu liktenis, jūs skatīsieties acīs patiesībai lai ko jūs darītu, tas nepalīdzēs viņiem izbēgt, jo bēgšana nav iespējama. Jūsu spēkos ir tikai viens — pasargāt viņus no nelaimes.

-   Vai jūs varat to garantēt? Ka viņiem nekas nenotiks?

-Jā. Ticiet man, šo uzdevumu veikt mani ir pilnvarojusi mūsu valdība.

-   Ja es jums palīdzēšu, vai jūs palīdzēsiet viņai paturēt bērnu?

Viņš brīdi padomāja. Baidos, ka par to lems citi.

Rutas acis kavējās pie palaga uz ratiem, un viss viņas augums drebēja. Pirmo reizi mūžā viņa iepazina sāpes, kādas izjūt cilvēks, zaudējot kaut ko tik dārgu. Ja tas ir viss, ko jūs spējat, es nevarēšu jums palīdzēt, mister Cjuaņ, viņa sacīja. Tādā gadījumā Alisonai pašai ir vairāk izredžu.

Kā jau varēja gaidīt, sev viņa nebija lūgusi neko. Un viņš ļoti labi zināja, kā amerikāņi prot izmantot savā labā likumus. Viņš izlikās pārdomājam un tad nopūtās. Esmu pulkvedis, kurš pakļauts Sabiedriskās drošības ministrijai, viņš sacīja. — Zināma ietekme man ir. Nezinu, cik liels būs tās svars, bet es mēģināšu. Man personiski nav citas vēlēšanās, kā vien pēc iespējas ātrāk šo lietu pabeigt. Tātad norunāts, mis Polarda. Ja jūs palīdzēsiet man, es palīdzēšu viņai.

—    Kā lai zinu, vai jūs tiešām to darīsiet? Varbūt jūs dodat solījumu, kuru nemaz negrasāties pildīt?

-    Es neesmu barbars, mis Polarda, lai ko jūs domātu par manu valdību. Es doto vārdu turu.

Ruta atkal nolieca galvu. Vairāk nekā desmit minūtes viņa nekustējās; varēja domāt, ka viņa aizmigusi. Cjuaņs stāvēja un gaidīja. Beidzot viņa izslējās un izslaucīja acis. — Ir vēl kaut kas. Kaut kas… vēlākam laikam. Es vēlos šeit atgriezties. Es vēlos būt viņas tuvumā. Es vēlos… viņu apbedīt, pirms jūs ieliekat mani cietumā.

-    Protams.

Ruta piecēlās un pirmajā mirklī sagrīļojās. Cjuaņs satvēra viņu aiz elkoņa. Viņa paskatījās uz savu sagūstītāju. Gribējās cerēt, ka viņai izdevies kaut ko darīt Alisonas labā. Vēl nekad viņa nebija atradusies tik grūtas izvēles priekšā.

—    Labi, viņa beidzot sacīja. — Es jums palīdzēšu.

Pēc desmit minūtēm Cjuaņs viņu iesēdināja melnajā valdības audi, kas gaidīja pie galvenās ieejas, un ieslīdēja tajā arī pats. Automašīna aiztrauca lietū un krēslā.

Ticis līdz krastam, Zeņs Kai nošļūca no plostiņa un uz vēdera līda augšup pa dubļaino nogāzi. Kaut arī bija tumšs un lija lietus, viņš nevēlējās riskēt. Viņa laivā vēl arvien uzturējās policisti. Cerēdami viņu pārsteigt, tie nebija iedeguši gaismu. Bet viņš pa kabīnes logu bija redzējis, kā iekšā iekvēlojas cigarete. Tie vēroja apkārtni un varētu ieraudzīt arī viņu, ja vien skatītos tieši virsū, bet viņš sevi mierināja ar domu, ka ezera virzienā tie neskatīsies, jo gaidīja kādu parādāmies no pretējās puses, no ciemata. Bez tam uz tumšā ezera fona viņa siluets maz izcelsies. Ticis augšā uz dambja, viņš līda pa to uz priekšu, līdz nonāca pie aploka. Pastiepis uz augšu roku, viņš noņēma no staba virves gredzenu, atvēra vārtus un ieslīdēja iekšā.

Tailers dzirdēja troksni, bet tumsā nevarēja saredzēt, kas nāk. Kopš tumsas iestāšanās katra skaņa viņu biedēja. Cūkas bija aptvērušas, ka tajā pusē nav ko līst, bet pirms kāda laika tumsā kaut kas bija pieskāries viņa vaigam. Izbīlī viņš bija tam sitis, bet trāpījis sev pa aci. Pēc tam, rāpus līzdams, viņš bija savācis akmeņus un sakrāvis tos kaudzītē, lai vajadzības gadījumā izmantotu par ieročiem.

Tagad viņš meta ar vienu neredzamajam nācējam, bet akmens izslīdēja no pirkstiem un aizlidoja sāņus, tikko skardams Zeņa Kai plecu.

—       Ēiybu! — zvejnieks nošņāca. — Shi wa Rert Kai!Xū!

Taileram aiz atvieglojuma gribējās raudāt. Veņa Lī to bija darījusi jau kādu stundu, brēkdama un knukstēdama, un viņš zināja, ka tikai lietus bungošana uz skārda jumta neļāva policistiem to sadzirdēt. Viņš bija darījis, ko varējis, rūpējies par pudeli un autiņiem — atkal —, ucinājis viņu klēpī un ļāvis zīst savus pirkstus, lasījis priekšā pasakas, kamēr vēl varēja redzēt, bet pēc tam izdomājis tās pats, līdz nekas vairs nenāca prātā. Tā visu izmēģinājis, viņš nesaprata, kas par lietu un ko vēl lai dara. Viņa tikai brēca un brēca. Viņš pats bija apēdis četras paciņas ar krekeriem un tos vairs pat atcerēties nevēlējās.

Taču galvenā nelaime bija bailes no tumsas.

—       Domāju, ka tur… cūka vai kas tāds, Tailers teica šņaukādamies.

Zeņs Kai ātri savāca segas un somas, viebdamies no smakas. Bērni bija atradušies mīkstu, mitru mēslu kaudzes vidū, un pēc tiem tagad oda itin viss. Viņš grasījās ņemt mazo no Tailera un dot viņam pārējās mantas, bet zēns papurināja galvu. Es pats, viņš gādīgi noteica.

Tālākie notikumi Taileram šķita kā satraucošs piedzīvojums, kāds sen nebija pieredzēts. Lūrēdami pār kleķa sienu uz laivas pusi, viņi izlavījās pa vārtiem, un tad viņš skrēja pakaļ Zēnam Kai, cik ātri vien ar Veņu Lī klēpī jaudāja. Mazajai patika kratīšanās, un viņa sāka smieties. Tailers centās pasargāt viņu no lietus, bet taS bija bezcerīgi, labi vēl, ka seju izdevās saglabāt sausu. Drīz vien abi bija izmirkuši, bet lietus bija silts, un pēc aizgaldā pavadītā laika tas patīkami atsvaidzināja. Viņi sasniedza ezeru, un Zeņs Kai pieturēja laiveli, kamēr Tailers ierāpās iekšā. Tad ielēca arī pats ūn aši īrās dziļāk ezerā, tikai pēc brīža pagriezdamies uz dienvidiem. Kad viņi šķērsoja ieeju līcī, Tailers noskatījās uz Zeņa Kai lielo zvejas laivu, kas stāvēja pietauvota pie steķiem, un plati smaidīja. Kruķi, kas tur iekšā gaidīja, bija pārāk stulbi, lai sacenstos ar tādiem veikliem vīriem kā viņi ar Žeņu. Tā vien gribējās skaļi uzgavilēt. Veņai Lī

piesardzība bija sveša, un viņa skanīgi iespiedzās, taču lietus Šņākoņa noslāpēja šo prieka izpausmi.

Sajūsma nedaudz saplaka, kad viņi sasniedza otru krastu pie nogāzes, aiz kuras atradās Dzjiņas Saņas māja. Paslēpušās tumsā, tur gaidīja Alisona un Mei Lina. Alisona bija asaraina un nenormāli uzbudināta. Čukstus viņa uzdeva neskaitāmus jautājumus, nemaz nelaizdama viņu pie vārda, lai varētu atbildēt kaut uz vienu. Viņa šķita pat tāda kā pārsteigta, ka Veņa Lī ir sveika un vesela. Tailers tikai atmeta ar roku, sak\ kas nu tur liels, taču klusībā jutās itin lepns. Kaut arī tas nemaz nebija tik viegli, Alisonas jūtu uzplūdu laikā viņam izdevās saglabāt cieņas pilnu mieru. Pat sajūtot uz pieres viņas skūpstu, kad arī pašam gribējās raudāt, viņš noturējās. Lai gan viņš nevēlējās to atzīt, apskāviens darīja viņu lamīgu. Un viņš atbildējā ar to pašu — tā pavisam nedaudz.

Atbrīvojies no Alisonas, viņš krita Mei Linas apkampienos, gan tikai uz mirkli. Viņa pretīgumā sarauca degunu un kategoriskā balsī kaut ko sacīja vīram, kurš paklausīgi aizveda Taileru atpakaļ pie ūdens, kur abi iebrida līdz pat kaklam. Kopīgiem spēkiem tika aizskalotas visas smakas un arī daļa no garajā dienā piedzīvotajām bailēm. Alisona pa to laiku apkopa Veņu Lī.

Šoferis Mins lādēja lietu un slaucīja aizsargstiklu, kurš lielajā mitrumā pastāvīgi aizsvīda. Stiklu tīrītāji bija veci un redzamību stipri ierobežoja, tāpēc viņam vajadzēja saliekties uz labo pusi, lai vispār kaut ko redzētu. No šī stāvokļa sānos iemetās krampji, jau tā slikto garastāvokli darot vēl sliktāku. Viņš jutās nelaimīgs tāpēc, ka sieva bija viņu pierunājusi izpalīdzēt vecajai dakterei Dzjiņai. Viņš veda kravu ar keramikas izolatoriem augstsprieguma elektrolīnijām. Izolatorus vajadzēja nogādāt Guandžovā, kur Transporta ministrijai tie bija nepieciešami Pekinas — Honkongas dzelzceļa jaunā posma būvē. Viņam bija visi vajadzīgie papīri šim braucienam, un nekāda aizķeršanās nebija paredzama, bet nu vajadzēja rēķināties ar varbūtībām, ko varētu radīt neplānotā papildu krava, pēc kuras viņš šobrīd brauca. Jau divdesmit kilometru garajā ceļa posmā no Naņčanas policijas posteņi bija viņu apturējuši divas reizes. Tas likās neparasti, it īpaši lietus laikā, kad pat stulbie kruķi parasti nolīda pajumtē un nevienam nepiesējās. Bet tagad veidojās milzu sastrēgumi, kamēr policisti pētīja papīrus un izošņāja kravas vai spiedās pārpildītos autobusos. Pēdējā kontrolpunktā nekaunīgais, pēc ķiplokiem smirdošais sūdbambulis bija uzstājis, ka jāpārbauda arī krava — viņa krava — un savā centībā apgāzis trīs smagas kastes.

Šoferis Mins nogriezās uz Joulaņu un pabrauca garām vēl vienai policijas patruļmašīnai, kas devās pretējā virzienā. Viņš saviebās, aizkūpināja nākamo cigareti un blenza lietū. Ierodoties pie Dzjiņas Šaņas mājas, viņa garastāvoklis bija tikpat draņķīgs kā laiks. Priekšnamiņā viņš dauzīja kājas un nikni purināja nost ūdeni no sava lietusmēteļa. Tad skaļi klepoja. Ar Dzjiņu Šaņu un viņas vīru Mins sasveicinājās pieklājīgi, bet Alisonu uzlūkoja ar neslēptu nepatiku.

—       Diemžēl angliski viņš nerunā, — Dzjiņa Šaņa sacīja.

—       Sāku pie tā jau pierast, — Alisona atzinās. Viņa smaidīja un sniedza roku sveicienam, bet viņš to ignorēja. Kaut arī Dzjiņa Šaņa teica, ka šoferis naudu neprasa, Alisona sniedza viņam divas simt dolāru banknotes. Lūdzu, sakiet viņam, ka gribu segt savu daļu ceļa izdevumu, — viņa sacīja Dzjiņai Šaņai, kura teikto pārtulkoja. Šoferis Mins iebāza naudu kabatā, bet viņa garastāvoklis neuzlabojās.

Viņi apsēdās pie galda, un Dzjiņa Šaņa atvēra vecu, nobružātu Guandunas provinces karti, kuru viņa bija atradusi zem papīru kaudzēm dzīvojamās istabas skapī. Alisonai par šausmām visi uzraksti tajā, protams, bija ķīniešu valodā, bet Dzjiņa Saņa vajadzīgās vietas atzīmēja. — Tas ir ceļš uz Guandžovu, — Dzjiņa Šaņa rādīja.

-    Vismaz kādreiz bija. Varbūt tagad ir izmainījies. Karte veca. Piedodiet. Un šeit — viņa palūrēja virs brillēm šeit ir Dzidzjiņa, — un pasvītroja to. Ar Mina palīdzību Dzjiņa Šaņa atrada arī Taopinas klosteri.

—       Tas man nozīmē lielu līkumu, — šoferis Mins nīgri sacīja.

—       Dzīvē bieži gadās mest līkumus, — Dzjiņa Šaņa izlīdzinoši teica un iedeva viņam maisiņu ar augļiem. — Tas ceļam.

Dzjiņa Šaņa ar vīru katrā ziņā gribēja pavadīt aizbraucējus līdz kravas automašīnai, neklausoties Alisonas iebildumos par slikto laiku. Dzjiņa Šaņa pa lietu staigājusi ilgāk, nekā Alisona dzīvojusi šajā pasaulē, — ārste viņai atgādināja. Spēcīgajā gāzē pirms iekāpšanas kravas nodalījumā Tailers nopietni spieda roku zvejniekam un Mei Linai negribīgi ļāva sevi vēlreiz aši apkampt. Alisonai aiz saviļņojuma kamols sakāpa kaklā. Viņa pat nopriecājās, ka neprot ķīniešu valodu, jo nebūtu zinājusi, ko sacīt šiem brīnišķīgajiem cilvēkiem, kuri tik ļoti bija riskējuši, lai viņai palīdzētu. Kad Alisona gribēja pasniegt Veņu Lī Taileram, Dzjiņa Šaņa izvilka no kabatas četrus mazus, kokvilnas diegā uzvērtus akmentiņus. Viņa aplika diegu Veņai Lī ap rociņu. — To sauc par ju, — Dzjiņa Šaņa paskaidroja. — Nefrīts, ilgam mūžam. — Tad viņa pasniedza Taileram nopulēta koka gabaliņu. Persikkoks, viņa sacīja. Aizdzen velnu.

—       Patiešām?

—       Uz galvošanu.

—       Xiexie. — Tailers paberzēja koku pirkstos un iebāza kabatā.

šoferis Mins steidzināja savus pasažierus ātrāk sēsties paslēptuvē,

kuru viņš bija iekārtojis, tad iemetās šofera kabīnē, iedarbināja dīzeli, un lielais furgons dārdēdams devās ceļā. Alisona māja ar roku un, domādama par Rutu un Tai, čukstēja atvadu vārdus, līdz pavadītājus uz ceļa aprija tumsa.

Ruta veda pulkvedi Cjuaņu uz ziemeļrietumiem no Naņčanas, skatīdamās te uz vienu, te otru pusi, rādīdama virzienu un turēdamās pie galvenajām satiksmes maģistrālēm. Divreiz viņa sacīja:

-    Nē, piedodiet, ne šeit. Lietū grūti saredzēt. Būšu palaidusi garām īsto pagriezienu. — Cjuaņa šoferis grieza apkārt ūn brauca pa citu ceļu. Beidzot viņa ieraudzīja sešstāvu celtni, kuru rotāja milzīgi, sarkani neona burti. Tā bija ēka, kas saredzama jau pa lielu gabalu ēka, kuru nevarēja nepamanīt pat tāds, kurš neprata izlasīt mirdzošos burtus.

—       šeit, — viņa nešaubīdamās teica. — Šī ir tā vieta, kur norunājām satikties.

Brauciena laikā Ruta bija nomākta un bieži apklusa, rīdama asaras. Bet Cjuaņs neatlaidās, un pamazām notikumi ieguva skaidrāku apveidu. Viņa stāstīja par laivu, kuru Jī Lina noīrējusi Hukovā, laivu, kas piederējusi kādam zvejniekam.

—       Kā viņu sauca? — Cjuaņs jautāja.

-    Nezinu. Precīzi neatceros. Veņs vai kaut kā tamlīdzīgi. Nebijām kopā ilgi. Viņš atteicās palīdzēt, jo baidījās. Nevēlējās iekulties nepatikšanās. Viņi ar Jī Linu ilgi kaulējās, bet viņai vajadzēja doties atpakaļ pēc Klēras. Viņa solījās pievienoties mums vēlāk kādā vietā, kuru viņi abi bija izvēlējušies. Zvejnieks bija ļoti neapmierināts, kad viņa aizgāja. Viņš vadāja mūs pa ezeru kādu stundu vai divas un tad piestāja kādā ciemā.

-    Kā sauca ciemu?

-    Es nezinu.

-    Rietumu vai austrumu krastā?

-    Es nezinu. Nepievērsu tam uzmanību.

-    Kā tas izskatījās?

-    Nu, parasts ciems. Ķieģeļu mājas, nebruģēti ceļi, vistas. Vairāk neko neredzējām. Mēs palikām laivā, kamēr viņš kaut kur aizgāja. Pēc krietna laika viņš atgriezās kopā ar kāda furgona šoferi.

-   Ari šī cilvēka vārdu jūs droši vien neatceraties?

-     Ķīniešu skaņas man sagādā zināmas grūtības. Saņs vai Sens. Vai kaut kas tamlīdzīgs. Zvejnieks devās prom. Mēs kopā ar šoferi gaidījām Jī Linu. Viņa tā arī neieradās, un nolēmām ilgāk negaidīt. Šoferis atveda mūs uz Naņčanu.

Cjuaņs iztaujāja Rutu par ceļā redzēto. Ezera ziemeļu galu viņa aprakstīja diezgan precīzi, bet furgonā visu laiku esot braukuši zem brezenta. Izlaisti ārā nokārtot dabiskās vajadzības tikai divas reizes un tās pašas naktī. Naņčanā esot pārsēdušies mazākā kravas automašīnā un bijuši gatavi doties uz Čanšā, kad saslimusi Tai. Šaņs kopā ar viņu un bērnu taksometrā atbraucis līdz pilsētas centram un izlaidis viņas slimnīcas tuvumā. Pa ceļam esot apstājušies šajā vietā, pie šīs lielās ēkas ar milzīgo neona uzrakstu, un viņš noteicis, ka šī būs satikšanās vieta.

-     Kāpēc lai viņš te atgrieztos? Viņš taču saprata, ka mēs varam jūs aizturēt.

-     Var jau būt, ka neatgriezīsies. Bet viņš cerēja saņemt vēl vairāk naudas. Samaksāju viņam tūkstoš dolārus pa virsu, lai atved mani līdz šejienei. Apsolīju vēl vairāk, ja viņš mani te sagaidīs. Viņš teicās šeit gaidīt katru rītu un vakaru sešos, līdz es ieradīšos. Bet nenākšot vairāk kā četras reizes. Tas esot pārāk liels risks, un ja… ja Tai nekļūšot labāk, man jātiekot galā pašai.

Cjuaņs redzēja, ka viņas acis nikni iezalgojās. — Es vēl arvien ceru, ka Alisona izķepurosies, — Ruta sacīja. — Tā nu tas ir. Bet man nebūtu nekas pretī, ja jūs noķertu to sūdabrāli Senu, jo tas ir īsts asinssūcējs.

Cjuaņs uzdeva neskaitāmus jautājumus, mēģinādams sašķobīt šo stāstu vai pieķert viņu pretrunās. Kāda izskatījusies zvejas laiva? Kāda krava vesta furgonā? Cik ilgs bijis brauciens? Cik bieži viņus apturējušas policijas patruļas, cik bieži vajadzējis maksāt ceļa nodevu? Vai apvidus bijis kalnains vai līdzens? Ceļš taisns vai līkumots? Cik cilvēku tur bijis? Bet viņas atbildes vienmēr bija loģiski pamatotas un drošas detaļās, kuras viņa atcerējās, taču kaitinoši vispārīgas citās, kuras apgāzt tāpat nebija iespējams.

Brauciena laikā Ruta bija uzmanīgi vērojusi kādu pusduci furgonu, un, jautāta par viņu spēkratu, spēja to aprakstīt visos sīkumos līdz pat krāsai un metāla karkasam ar brezenta pārsegumu, bet itin neko nevarēja pateikt par firmu, celtspēju vai riteņu skaitu, jo to viņa vai nu nebija pamanījusi, vai nebija varējusi izlasīt. Kravā bijušas kastes ar melonēm. Tādas melones viņi bija ēduši ar Žeņu Kai un Mei Linu zvejas laivā. Ruta tās aprakstīja ļoti pamatīgi, neaizmirstot ne garšu, ne augļu struktūru. — Tās garšoja kā kantalupas, tikai bija nedaudz sīkstākas. Viņš tās sauca par ‘hammigwa’ vai tamlīdzīgi.

Cjuaņs piezvanīja majoram Ma un jautāja, vai Jī Lina kaut ko stāstījusi par Jana Bodas biedriem, īpaši šoferiem. Neko, pulkvedi, — majors atbildēja. — Viņa varēja nosaukt Zeņu Kai, jo bija ar to tikusies. Un, protams, zināja pati sava Naņčanas drauga vārdu. So cilvēku, kuru Alisona neveiksmīgi bija centusies sazvanīt, Cjuaņa okšķeri jau bija sadzinuši rokā kādā Pekinas gadatirgū, un viņam ar to visu nebija nekāda sakara. — Pārējos vārdus viņai bija iedevis tēvocis, — majors Ma turpināja. — Viņa tos bija pierakstījusi, bet neatcerējās. Un teica taisnību. Esmu par to pārliecināts.

Cjuaņs no jauna pievērsās Rutai. — Kāpēc uz Canšā? — viņš uzstāja. Tas ir uz rietumiem un nemaz neiznāk pa ceļam.

—Jans Boda sacīja, ka tas nojaukšot pēdas, viņa atbildēja, priecādamās, ka atcerējusies šo, savā kartē izlasīto vietas nosaukumu. -Un viņam tur esot draugi, kas mums pagādās citu transportu.

Atceros, kā viņš smējās, jo tas furgons piederot armijai. Tas mūs aizvedīšot līdz pašai Guandžovai bez apstāšanās, un nevajadzēšot pat maksāt ceļu nodevas. Viņu tas ļoti uzjautrināja.

Ruta teicami atcerējās sarunu Jana Bodas tēva dzīvojamā istabā Nankinā, kaut gan runa toreiz bija par Vuhaņu, nevis Canšā. Viņa cerēja, ka tam nebūs lielas nozīmes, un nemaldījās. Cjuaņs saprata, ka tā varētu būt patiesība. Maz ticams, ka šai sievietei varētu būt pietiekami daudz informācijas par korupciju militārajās aprindās un to, ka armijas transportlīdzekļi nemaksā ceļu nodevas, lai viņa šādu stāstu varētu izdomāt.

Un tajā visā lieliski bija jūtams Jana Bodas pirksts.

Rutas stāsts bija pietiekami ticams, lai pēc Cjuaņa pavēles vesela policistu armija tiktu izrauta no gultām un nosēdināta pie kartotēkām un datoriem, lai meklētu kravas automašīnas šoferi Šā, Šanu, Šaņu vai Šenu un trīs dažādus Šeņa variantus, kas dzīvo vai arī nedzīvo Dzjudzjaņā vai Naņčanā un kam pieder vai arī nepieder furgons. Pat kopā ar pirmo vārdu, kuru Ruta nezināja, meklējumu apjoms būtu milzīgs. Ķīnā ar tās milzīgo iedzīvotāju skaitu vēl arvien bija tikai aptuveni simt uzvārdu. Palīgos tika iesaistīti arī ierēdņi, kas strādāja cauru nakti.

Cjuaņs zvanīja uz SDB štābu Naņčanā un pavēlēja vēlreiz pārskatīt Jana Bodas dosjē, kas varētu atklāt viņa saistību ar kontrabandistu, kura vārds vai nodarbošanās atbilstu meklētajam. Tika norīkoti arī papildu kontrolposteņi uz ceļiem Canšā tuvumā. Kad provinces administrācija protestēja pret tādu viņu dzīvā spēka ekspluatāciju, Cjuaņs bija spiests samazināt kontrolposteņu skaitu citviet.

Ap sešiem rītā Ruta izkāpa no mašīnas un devās uz autostāvvietu, lai gaidītu iedomāto šoferi Šenu. Pārdesmit policistu no savām slēptuvēm sekoja viņai ar acīm.

Majors Ma atradās SDB nodaļā Sudžovā, kad pienāca telefona zvans no Hukovas bāreņu patversmes, tās pašas, kurai viņš pa faksu bija nosūtījis no Kanādas vēstniecības saņemto meitenes Sjao Bo fotogrāfiju. Runāja direktors, kurš atvainojās, ka atbilde tik ilgi aizkavējusies. Viņš pēcpusdienā neesot bijis savā kabinetā, un neviens cits faksu neesot redzējis. — Tātad, kas redzams fotogrāfijā? — Ma Lins jautāja. — Vai tā ir tā pati meitene?

—          Diemžēl uz šo jautājumu es nevarēšu atbildēt, — direktors sacīja, balsij paužot nožēlu. — Bērna pie mums vairs nav.

—   Kāpēc nav?

—   Viņu aizveda jau nākamajā dienā pēc ierašanās.

—   Aizveda? Uz kurieni? Kas devis tādu pavēli?

Ig Domāju, ka pavēle nākusi no ministrijas, major. Acumirkli, es tūlīt paskatīšos… Jā, te tā ir. Paraksts gan nav salasāms. It kā Tao vai kas tamlīdzīgs. Te rakstīts, ka viņa pārvesta uz patversmi Dzjudzjaņā. Droši vien parasta pārvietošana. Tādas notiek bieži. Vai kas atgadījies?

—Atsūtiet man šīs pavēles kopiju, — Ma Lins sacīja. Pēc tam viņš piezvanīja uz Dzjudzjaņas patversmi. Meitenes Sjao Bo tur nebija.

Kāds centās slēpt visu sešu bērnu pēdas.

Ma piezvanīja pulkvedim Cjuaņam, lai viņu informētu, un uzzināja par Polardas bērna nāvi tajā pašā pievakarē. — Nosūti kādu uz Naņčanas slimnīcu, — Cjuaņs sacīja. — Lai nofotografē līķi. Un paņem pēdas nospiedumus arī.

Ma Liņs izsauca Naņčanas SDB un nodeva pavēli. Pēc stundas viņam zvanīja policists, kurš bija tikko atgriezies no slimnīcas.

—   Bērna līķa tur nav, — viņš sacīja.

—   Kā tā — nav?

—   Tas ticis aizvests.

—          Aizvests? Kā tas iespējams? Vai tad parasti mirušie netiek kremēti turpat, slimnīcā?

—          Jā, major, — policists atbildēja. — Viņi nesaprot, kas noticis ^ līķis gluži vienkārši pazudis — un ir pārliecināti, ka kremēts tas nav. Es nodomāju, ka viņi tikai kļūdījušies. Liku pārmeklēt visas slimnīcas morga atvilktnes. Līķa nekur nav.

Ma Lins zināja, ka notikušais nav nekāda kļūda. Sāka zust pat maldugunis, kurām viņš dzinās pakaļ.

Faksa aparāts izspļāva dokumentu, kuru viņš bija pieprasījis no bāreņu patversmes Hukovā. Pavēle par meitenes Sjao Bo pārvietošanu. Ma Liņa acis tūlīt meklēja parakstu. Un nešaubīdamies to pazina.

Simtām reižu tas bija redzēts uz krematorijas sārtajām izziņām.

Dr. Cai Tam.

Ma Liņs piecēlās, lai dotos prom. Bija pienācis laiks apciemot ārsta apartamentus Šanhajā. Ejot ārā no ēkas, viņš sastapās ar kurjeru, kurš nesa viņam zem direktora Liņa mājas drupām atrastu tērauda lādi. Ma Liņs uzmanīgi nolika to uz galda. Lielajā karstumā lāde bija nedaudz deformējusies. Kurjers paskaidroja, ka šādā stāvoklī tā saglabājusies tikai tāpēc, ka bijusi ievietota zem grīdas iebūvētā metāla kapsulā, kas to daļēji pasargājusi.

Kaut arī bojāta, lāde bija izturīga un tik viegli vaļā nevērās. Galu galā vajadzēja izmantot lauzni, lai tiktu klāt tās saturam.

Ma Liņs atvēra vāku.

Beidzot viņš skaidri zināja, ka nav vis dzinies pakaļ maldugunīm. Viena lādes puse bija piebāzta ar glīti sasaiņotām Amerikas banknošu paciņām. Ma izcēla tās ārā. Lielāko daļu uguns bija sabojājusi, apdedzinot malas. Viņš pavirši tās pārskatīja. Katrā paciņā bija piecdesmit simt dolāru banknotes. Pavisam trīsdesmit paciņas.

Simt piecdesmit tūkstoši Savienoto Valstu dolāru.

Lādes otrā pusē atradās reģistrācijas grāmata, kas bija cietusi vairāk nekā nauda. Lielākā daļa tās lapu bija pārogļojušās. Ūdens no ugunsdzēsēju šļūtenēm bija izpludinājis ierakstus, lapas bija sačokurojušās un salipušas kopā. No ierakstiem vairs maz ko varēja saprast; izskatījās, ka vienā stabiņā bijuši datumi, otrā skaitļi, trešajā iniciāļi, daži salasāmi, daži ne.

Viņš atplēsa vaļā divas lapas. Sjaņbanli, 14/1/ 96. Daļa ieraksta bija izplūdusi, un tad: Pekina, 5000, 22/3/96. Izskatījās, ka daļu ieraksta veido divi vārdi. Sirds viņam dauzījās, redzot citus vārdus, citus ierakstus. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka šī grāmata pierādīs to, par ko viņam jau pašā sākumā bija radušās aizdomas —‘ direktors nelegāli pārdevis bērnus adopcijai. Taču tas nekādi neizskaidroja ne ārsta Cai Tana lomu, ne direktora noslepkavošanas iemeslus, ne arī to, kāpēc pieci no sešiem šajā lietā iesaistītajiem bērniem bija pazuduši.

Ma Liņs dega nepacietībā sākt grāmatas atšifrēšanu, taču tās noslēpumiem vajadzēs pagaidīt, līdz viņš būs apciemojis ārstu tā Šanhajas rezidencē. Ielicis grāmatu plastmasas maisiņā un maisiņu portfelī, viņš steidzās uz lidostu.

DIVDESMITĀ NODAĻA

ALISONA UZ SAVAS ādas pārliecinājās, kā jūtas cālis sprostā. Šoferis Mins. saviem pasažieriem bija iekārtojis asprātīgu slēptuvi. Viņi atradās garā redeļu kastē, kuru no sāniem un virspuses sedza citas ar izolatoriem piekrautas redeļu kastes. Šoferis Mins, saverot izolatorus uz drātīm, bija izveidojis mākslīgu paneli, kas bija tikai nedaudz mazāks par redeļu kastes galu. Šo paneli varēja no iekšpuses uzsliet tā, ka, skatoties no ārpuses, radās iespaids par kasti, kura piekrauta ar izolatoriem tāpat kā visas pārējās. Pavisam bija astoņas rindas kastu, kas sakrautas četrās kārtās. Līdzīgā veidā bija nomaskēta arī eja aiz pirmās rindas, pa kuru viņi varēja ielīst paslēptuvē. Redeļu kastes bija diezgan lielas, un Alisona savējā varēja izstiepties gandrīz pilnā garumā, taču sāniski pārvietoties diezin cik daudz nevarēja, un arī nomesties četrrāpus nebija iespējams. Bet uz apakšā paklātajām segām gulēšana bija pietiekami ērta, un viss nepieciešamais atradās somās. Ja paneli noņēma, varēja skatīties ārā pa redeļu starpām, tāpēc klaustrofobija nedraudēja.

Alisonai nepatika vienīgi tas, ka iekšā un ārā varēja tikt vienīgi ar šofera Mina palīdzību. Viņš tad atbīdīja vienu no smagajiem, paša sameistarotajiem paneļiem un, kad viņi atkal bija savā vietā, nolika to atpakaļ, lai varbūtējas pārbaudes laikā viss izskatītos tā, kā tam jābūt. Tas nozīmēja, ka viņi atradās aizslēgtā būrī un bija no viņa atkarīgi pat tādā intīmā jautājumā kā dabisko vajadzību kārtošana. Bet, padomājot dziļāk, viņi taču pilnā mērā atradās šā cilvēka varā arī visādā citādā ziņā.

Kad ceļojums sākās, viņa ieslēdza savu mazo spuldzīti un sagatavoja pudeli Veņai Lī. Mazā zīda aizvilkdamās un aizmiga ar pupiņu mutē. Alisona iztina Naņčanas viesnīcā iegūto kūku. Tā gan bija krietni saspaidīta, taču Tailers to apēda ar kāru muti. Viņa vēl grasījās kaut ko jautāt, bet arī zēns jau bija aizmidzis. Nolikusi izolatoru paneli vietā, viņa vēl uz mirkli pagaismoja gulošo bērnu sejas. Uzvilnīja maigums un pēdējās divdesmit četrās stundās pārdzīvotās šausmas. Briesmas, kas bērniem draudēja, nebija mazinājušās, bet viņa vismaz bija kopā ar tiem.

Pārgurums pamazām uzdzina miegu arī Alisonai. Bet viņa nevarēja nedomāt par Rutu, nevarēja neraizēties par Tai, nevarēja atkratīties no briesmīgas vainas sajūtas, tāpēc ka pati vēl arvien bija brīvībā. Kā gan viņa viena spēs tikt ar visu galā? Mocīja arī neziņa par Klēru un pašaizliedzīgo gidi Jī Linu. Alisonas dzīve bija kļuvusi nereāla un abstrakta, it kā tas viss notiktu ar kādu citu cilvēku un viņa būtu tikai skatītāja. No sākuma sešas ģimenes, tad trīs. Nu viņa palikusi viena, laikam gan vienīgā, kura vēl bēguļo. Viņa ceļoja vakuumā, kur palīdzību sniedza pilnīgi sveši cilvēki, un ar lielāko daļu no tiem viņa nespēja pat sarunāties. Viņa bija iesprostota furgonā starp kastēm, policijas vajāta, viņa ceļoja pa nezināmu un bīstamu ceļu uz vietu, kuru nespēja pat iedomāties. Tas bija pārāk briesmīgi, lai visu pilnībā aptvertu. Vajadzēja piespiest sevi par to nedomāt, citādi varēja sajukt prātā. Izolatoru graboņas un kastu čīkstoņas ieaijāta, viņa beidzot aizmiga.

Furgons dārdēdams traucās cauri naktij. Šoferis Mins bija apņēmies braukt līdz galam bez atpūtas. Viņš sūkāja kādu zālīti, kuru lietoja, kad ilgāku laiku vajadzēja iztikt bez miega. Tā darīja viņu vēl saspringtāku nekā parasti, taču ar tās palīdzību viņš reizēm izturēja negulējis pat piecdesmit stundu. Tagad tik ilgs laiks nemaz nebūs vajadzīgs. No Pojanhu viņš brauca tieši uz dienvidiem pa labu šoseju cauri auglīgam līdzenumam, cauri Liņčuaņai un Naņfenai, aiz kuras ceļš sazarojās. Labā šoseja pagriezās austrumu virzienā uz Fudzjaņas provinci, kamēr vietējas nozīmes autoceļš, kuru izvēlējās viņš, virzījās cauri Dzjansi provincei uz kalniem dienvidu pusē un pakāpeniski kļuva aizvien sliktāks.

Lietus nemitējās, un vietām, kur ceļš bija applūdis, šoferim Minam nācās vilkties vēža gaitā. Viņam riebās braukt šādā laikā, bet viņš prata novērtēt arī veiksmi, ja tāda gadījās. Kontrolpostenī Naņfenā policists, kurš samiegojies sēdēja savā mašīnā un nevēlējās mērcēties, ar rokas mājienu norādīja, lai Mins turpina ceļu. Veiksme, kuru viņš pat neapjauta, bija arī tā, ka piecpadsmit minūtes pirms viņa ierašanās vēl viens kontrolpostenis bija noņemts un pārvietots uz rietumiem Canšā pusē, pildot kāda Pekinas pulkveža rīkojumu. Sis pulkvedis jau trīs dienas turēja trauksmes stāvoklī visu provinces policiju.

Alisona pa to laiku gulēja. Viņa nejuta, ka furgons apstājas pie kontrolposteņa kaut kur klajā laukā, nedzirdēja policistus, kas, lietum spītējot, apzinīgi ierāpās furgona aizmugurē, nedzirdēja papīru čaboņu, kad tika pārbaudītas šofera braukšanas tiesības un kravas pavadzīmes. Viņa nedzirdēja ne automašīnu taurēšanu uz ceļa, ne lietus šalkoņu, ne Sudzjanas upes krākšanu, kad ceļš virzījās gar tās krastu. Viņa nedzirdēja arī to, kā šoferis Mins apstājas degvielas uzpildes stacijā, nejuta bedres un straujos pagriezienus, kad ceļš kļuva aizvien sliktāks un auglīgo līdzenumu nomainīja kalniene, kas pamazām kļuva par kalniem.

Bija vēl tumšs, kad viņi sāka braukt augšup Vujišaņā, kalnu grēdā, kas abpus ceļam stāvi slējās pret debesīm, izgaisdama miglā. Šo kalnu kraujās, džungļiem apaugušās nogāzes nebija izmantojamas lauksaimniecībā, tajās auga bambusu biežņas, kurās, kā tika uzskatīts, vēl arvien klejoja tīģeri. Viņi brauca visu nakti un visu nākamo dienu, cauri Zuidzjiņai un Sjuņvu, brīžiem palēninot gaitu satiksmes, brīžiem lietus dēļ. Beigās ceļš bija tik briesmīgs, ka viņi bija spiesti apstāties pavisam. Automaģistrāles betonējums nebija pabeigts, vietām bija tikai viena josla, vietām divas. Ceļam nomaļu vispār nebija, tikai stāvs un bīstams kritums abās pusēs. Uzbērums bija tik augsts, ka gadījumā, ja viens ritenis nejauši noslīdēja no betona, viss furgons varēja apgāzties. Vērojot apkārtni pa savas redeļu kastes šķirbām, Alisona un Tailers redzēja ne vienu vien spēkratu, kuru bija piemeklējis tāds liktenis. Vietās, kur ceļam bija tikai viena josla, pretī nākošajam transportam vajadzēja apstāties un dot atpakaļgaitu, lai palaistu garām pretējā virzienā braucošos. Ja uz ceļa gadījās kāds šķērslis, kaza vai aita, vai rati, visas automašīnas vienā kolonnā spiedās tam garām, ātrumu nesamazinot. Šoferis Mins šķita ļoti veiķls. Kad viņš izdarīja kādu strauju pagriezienu, Alisona aizvēra acis un sarāvās, gaidot neizbēgamu sadursmi, taču brīnumainā kārtā viņš vienmēr izslīdēja sveikā.

Bet tad veiksme viņu pameta. Atkal jau krēsloja, un apkārt pletās kalniene. Nevienas mājas tuvumā nebija, ari satiksme uz ceļa pieklususi. Braucot pārāk ātri, viņš mēģināja apiet baļķu kaudzi, kuru kāds bija sakrāvis ceļa malā. Labais ritenis pārslīdēja pār malu ar pretīgu būkšķi. Nošņirkstēja metāls, furgons palika, balstoties uz ass un bīstami sasvēries uz sāniem. Šoferis Mins izkāpa ārā, un Alisona dzirdēja, kā viņš lādas, novērtējot stāvokli. Izņēmis no kabīnes aizmugures domkratu, viņš sāka strādāt.

—       Vai varu palīdzēt? — Alisona jautāja. Viņš neatbildēja un turpināja viens pats rosīties lietū. Bet mīkstajā zemē bija nepieciešams stingrāks pamats, tāpēc viņš sāka vilkt šurp mazākos no avārijas vaininiekiem baļķiem, lai zem furgona izveidotu platformu. Taču baļķi bija smagi, un viņš viens pats netika ar tiem galā. Negribīgi viņš izlaida ārā Alisonu. Tailers palika kopā ar Veņu Lī, kamēr Alisona palīdzēja Minam stiept baļķus. Viņi patlaban lika vienu vietā, kad atskanēja pretī nākošas automašīnas motora troksnis. Bija par vēlu slēpties, Alisona tikai nodūra galvu cerībā, ka salmu cepure neļaus garāmbraucējiem saskatīt viņas seju. Bet viņi nemaz nevarēja tikt garām, Mina furgons bija aizšķērsojis ceļu. Signāltaure pļerkstēja, atskanēja saucieni. Alisona palūrēja un jutās kā saņēmusi sitienu ar pašas stiepto baļķi. No kravas automašīnas aizmugures bira ārā vīri.

Tie bija uniformās. Ķīniešu uniformās.

Pārbijusies viņa ar nodurtu galvu steidzās uz furgona aizmuguri.

—       Lao wail

Spalgais uzbrēciens lika viņai sastingt uz vietas. Kā viņš zināja? Vai tas bija tik acīmredzams? Virsnieks tuvojās, un viņa stāvēja, galvu noliekusi. Uz dzeltenbrūnajām piedurknēm bija sarkanas uzšuves, pie cepures sarkana zvaignīte. Caur slapjajiem briļļu stikliem viņš cieši raudzījās Alisonā. Šoferis Mins stāvēja viņam aiz muguras ar šausmās pārvērstu seju. Virsnieks pastiepa roku un noņēma viņai cepuri. Viņa stāvēja un gaidīja. Lietus lāses ritēja pār seju, un vajadzēja samirkšķināt acis, lai kaut ko redzētu. Nebija kur bēgt, nebija kur slēpties.

Viņš ziņkārīgi pētīja svešinieci. — Amerika? — viņš jautāja ar tik stipru akcentu, ka vārdu tikko varēja saprast. Viņa piekrītoši pamāja.

—       Amerika! — viņš atkārtoja, šoreiz laimīgi, gandrīz gavilējoši. Iebāzis roku azotē, viņš izvilka kabatas portfeli un no tā laminētu fotogrāfiju, kas no biežas lietošanas bija krietni apdilusi. Tajā bija redzama liela ķīniešu ģimene, trīs vai četras paaudzes, visi, ieņēmuši miera stāju, stīvi blenza objektīvā. Viņš satraukti norādīja uz jaunu cilvēku otrā rindā. — Brāls Džans Jui, — viņš teica. — Kalifornija! Universitāte! Stanforda! Amerika! Beisbols! — Tad viņš lepni norādīja uz sevi un uz zēnu fotogrāfijā. Alisona skatījās un māja ar galvu, nedroši smiedamās līdz ar ķīnieti. Viņa cerēja, ka Taileram pietiks prāta palikt slēptuvē, taču baidījās paskatīties uz furgona aizmuguri.

Virsnieks laimīgi smējās, tad enerģiski izrīkoja savus vīrus. Dažu minūšu laikā tie bija izveidojuši platformu un uzstādījuši domkratu, un drīz vien pakaļējā ass bija pacelta, furgons sašūpojās, visi reizē pielika plecus un dabūja pakaļējos dubultriteņus atpakaļ uz ceļa. Kamēr vīri strādāja, virsnieks stāvēja blakus Alisonai, smaidīja un atkārtoja visus viņam zināmos angļu vārdus, taču to krājums ātri izsīka. — Beisbols, — viņš apbrīnas pilns sacīja. — Amerika! Stanforda!

-          Jā, — Alisona atsaucās. — Beisbols!

Šoferis Mins pārbaudīja, vai ass nav bojāta. Viņš pateicās armijas virsniekam, kura vīri jau rāpās atpakaļ savos spēkratos. Virsnieks palīdzēja Alisonai iekāpt kabīnē blakus šoferim Minam.

-          Xihcie, — Alisona sacīja, mādama ar roku. — Paldies. Atā!

Bet tad viņam prātā ienāca kāda doma. Virsnieks skrēja atpakaļ

pie savējiem un atgriezās ar dāvanu. Alisona pārsteigta uz to skatījās. Tas bija kāršu komplekts ar uzrakstu MGM Grand Las Vegas. Pasniegdams dāvanu, viņš plati smaidīja. Beisbols! — viņš sacīja.

-          Stanforda! — viņa atbildēja.

Armijas šoferis ieslēdza atpakaļgaitu, līdz sasniedza platāku ceļa posmu, kur šoferis Mins varēja pabraukt viņiem garām. Virsnieks vēlreiz pamāja, un ar to pašu ķīniešu armija bija prom. Alisona aizvēra acis un atviegloti nopūtās.

Kad armijnieki spogulī vairs nebija saredzami, šoferis Mins nobremzēja. Šī sastapšanās bija padarījusi viņu vēl kašķīgāku un nervozāku. Iebāzis mutē kušķi savu lapu, viņš pavēlēja viņai izkāpt un pārvākties uz aizmuguri. Jau pēc mirkļa pasažiere bija atpakaļ savā būrī.

Pēc šā atgadījuma viņš apstājās vēl retāk nekā līdz tam. Nākamā reize bija īsi pirms rītausmas klusā ceļa posmā, kur viņš pavēlēja saviem pasažieriem nokārtot dabiskās vajadzības, neizkāpjot no furgona. Alisonu tas ļoti saniknoja, jo viņš stāvēja un skatījās, kamēr viņa bija spiesta pakļauties viņa prasībai. Nākamā pietura bija patīkamāka. Viņam izdevās atkāpināt furgonu līdz upei, no kuras būtu pa gabalu redzams, ja kāds tuvotos, bet šāda iespēja bija maz ticama, jo klajumiņu, kurā viņi atradās, ieskāva smirdīgu kampara koku biežņa. Viņš nemierīgi noskatījās, kamēr Alisona un Tailers upē noskaloja ceļa putekļus, bet Veņa Lī upmalas īsajā zālē staipījās un vāļājās, un rāpoja. Jau pēc desmit minūtēm šoferis Mins kļuva nepacietīgs un sadzina viņus atpakaļ būrī. Pieturvietās viņš nekad nesmaidīja, nekad neskatījās Alisonai acīs.

Kad viņi sāka rāpties Dunnaņcjulinas kalnos, klinšainā grēdā, kas stiepjas cauri visai Dienvidķīnai paralēli jūrai, ātrums samazinājās, un motors stenēja un vaidēja. Stundu pēc stundas viņi brauca augšup un laidās lejā, un atkal virzījās augšup. Alisona Veņai Lī stāstīja pasakas un lasīja priekšā, Tailers nepacēla degunu no savas video spēles, līdz bija izlietotas visas baterijas, kuras Alisona viņam bija pārnesusi no viesnīcas. Viņi spēlēja kārtis ar jauno kavu. Taileram veicās labāk, un viņš gandrīz vienmēr uzvarēja. Starp partijām viņš maisīja kārtis uz segas. Alisona ierādīja, kā tās pareizi jaucamas, un viņš vingrinājās vēl un vēl.

—       Kā spēlē strippokeru? — viņš reiz jautāja.

Šaurajā telpā viņš neredzēja Alisonas pārsteigumu. — Kur tu par tādu dzirdēji?

—       Neatceros. Kaut kur būšu dzirdējis. Kāds tas ir?

—       Tajā spēlē uz lietām, kas pieder partnerim, — viņa teica. — Uzvarētājs iegūst zaudētāja mantas.

—       Piemēram, kādas?

—       Nu, visādus sīkumus. Kabatas portfeļus un ķemmes. Citas lietas.

—       Ak tā? — Viņš dalīja kārtis. — Es dzirdēju, ka spēlē uz drēbēm.

Viņa pieņēma, ka viņš zina vairāk, nekā pasaka. Un Alisonu tikai

pārbauda. Nu, daži spēlē arī uz drēbēm. Spēlē, kamēr zaudētājam vairs nav ko zaudēt.

—       Bet kāda tur jēga? Ko var iesākt ar otra cilvēka drēbēm?

Alisona smējās. Reizēm Tailers šķita vecāks par saviem gadiem, piedzīvojis un cinisks kā pieaudzis cilvēks. Bet citreiz, kā tagad, viņam tiešām bija tikai deviņi gadiņi. — Nezinu,sviņa sacīja. — Tā jau ir tikai spēle.

—       Muļķīga spēle, — viņš pārlaboja.

Viņi gremoja ābolus, smalkmaizītes un skumbrijas konservus. Dzjiņas Sanas virs, vienmēr gatavs palīdzēt, bet acīmredzami vājš pavārs, bija iedevis viņai koka bļodu ar putrā savārītiem rīsiem, kas bija bezgaršīgi, taču izsalkumu remdēja. Viņiem bija arī maisiņš ar zemesriekstiem un dažas cieti vārītas pīļu olas. Alisona pa kripatiņai dzeltenuma deva arī Veņai Lī, kura to ilgi sūkāja un tad ar mēlīti izgrūda ārā.

Šaurība darīja bēgļus stīvus un nemierīgus, taču te viņi bija drošībā un arī pasargāti no lietus. Un galvenais — virzījās uz priekšu. Tieši par to Alisona sāka raizēties. Pārvietošanās pa Jandzi un Pojanhu bija lēna. Tagad, skatoties pa redeļu šķirbām, Dienvidķīna kā zibēt aizzibēja gar acīm, un attālums ar katru brīdi saruka. Viņa redzēja akmeņlauztuves un raktuvju torņus, kas pacēlās kalnos šķietami neiespējamās vietās, un ķieģeļu cepļus un cementa rūpnīcas blakus milzīgām iežu kaudzēm. Kur vien atradās kāda pēda līdzenas zemes, bija ierīkoti terasveida lauciņi, kas ieskāva nelielās ieplakas.

Kā visi ķīniešu šoferi Mins vienmēr steidzās un neredzēja nekā tāda, kam negribētu pabraukt garām. Viss uz ceļa bija pārlādēts — rati, motocikli, autobusi, zemnieku pleci, un furgons brāzās tiem tik cieši garām, ka varēja vien pabrīnīties, kā nenotika sadursme. Viņa neredzēja tos tuvojamies, bet tikai attālināmies, un brīžiem aizrāvās elpa un atlika vien nobrīnīties, kā tie izsprukuši sveikā un nav pakļuvuši zem furgona riteņiem. Viņa raizējās vairāk nekā braucēji paši; kravas automobiļi un autobusi šāvās garām, līkumodami ap kājāmgājējiem, zosīm un pīlēm, kas pret varbūtējām briesmām izturējās tikpat vienaldzīgi. Virs šosejas Alisona ieraudzīja uzrakstu ķīniešu un angļu valodā: “Laimīgu ceļu!” Viņi izbrauca cauri divus vai pat vairāk kilometrus garam tunelim, tad vēl dažiem īsākiem.

Dzjiņa Šaņa bija teikusi, ka, pēc šofera Mina domām, brauciens varētu ilgt trīsdesmit sešas līdz četrdesmit stundas. Tas nozīmēja, ka viņiem vajadzētu būt galā vai nu pavēlā rīta vai agrā pēcpusdienas stundā, veselas trīs dienas pirms noliktās satikšanās ar Tunu Gandzi. Šī doma viņu uztrauca. Tik ilga slēpšanās varētu būt sarežģīta, bet galu galā labāk tomēr ierasties par agru nekā par vēlu.

Tas bija nākamās dienas rītā drīz pēc ausmas, kad uzraugs ieraudzīja Taileru.

Viņus apturēja kontrolpunktā, kur uniformēti vīri pārbaudīja garāmbraucošo transportu. Tailers un Alisona bija tikko pamodušies un lūrēja pār izolatoru paneļa malu, gaiņādami miegu un mēģinādami saskatīt, kas notiek. Veņa Lī vēl gulēja savā migā, kuru Alisona bija izveidojusi no segas Taileram zem kājām, kur bija visvairāk vietas.

Alisonai nelikās, ka kontrolieri ir policisti, lai gan viņa vēl arvien nespēja atšķirt ķīniešu uniformas, un furgonu neviens nepārmeklēja. Pārbaudītāji steidzās, droši vien lietus dēļ. Viņa klausījās, kā šoferis Mins pļāpā ar vienu no vīriem. Tad sāka mosties Veņa Lī, un viņa aizgriezās, lai parūpētos par bērnu.

Tajā brīdī furgons rāvās uz priekšu, un Tailers nejauši palaida vaļā paneli. Tas krita atpakaļ, saspiezdams viņam roku. Viņš iebrēcās tieši tajā mirklī, kad uzraugs šķērsoja ceļu aiz furgona. Trokšņa pārsteigts, tas ieskatījās furgona aizmugurē un palika stāvam kā zemē iemiets, vēl nespēdams aptvert redzēto — no izolatoru kastes viņā raudzījās balta lao wai zēna zilās acis. Uzraugs iekliedzās, bet furgons jau uzņēma gaitu. —Aiyo!

Alisona vēl paguva uzmest kliedzējam acis. Kas notika? viņa noprasīja.

—       Nezinu, — Tailers izbijies teica. — Viņš laikam mani pamanīja.

Šoferis Mins spogulī redzēja uzrauga sejas izteiksmi. — Zilas acis!

Zilas acis! — viņš dzirdēja to aurojam.

-          Tāmādd— Sasodīts! Mins iespieda pedāli grīdā, steigšus pārslēgdams ātrumus, par varītēm dzīdams smago, dārdošo furgonu uz priekšu un ignorēdams uzrauga mājienus apstāties. Satraukumā viņš lādēja policistus, lādēja sasodītos ārzemniekus, lādēja nolāpīto dakteri Dzjiņu Šaņu, kura visur bāza savu degunu un pakļāva viņu Šim riskam. Šajā situācijā varēja priecāties tikai par vienu. Kontrolpunkts bija izolēts no ārpasaules. Uzraugi bija vietējie iedzīvotāji, un viņu rīcībā nebija nekādu satiksmes līdzekļu. Taču rācija tiem droši vien bija. Mins saprata, ka viņam vēl ir laiks, taču ierobežots. Līdz klosterim vairs nebija tālu, kādi trīsdesmit vai četrdesmit kilometri. Pa nakti ceļu stāvoklis bija pasliktinājies daļēji lietus dēļ, daļēji arī tāpēc, ka tie netika uzturēti kārtībā un pa tiem reti kāds brauca. Nekādu ātrumu attīstīt nevarēs, ja negribēs salauzt vāģi. Pa šo maršrutu viņš nekad nebija braucis, jo vienmēr izvēlējās lielākos, labākos ceļus rietumu pusē. Šejienes ceļu tīklu viņš nepārzināja, nezināja vietas, kur būtu iespējams paslēpties.

Laika palika arvien mazāk.

Agrāk vai vēlāk tie viņu panāks. To viņš zināja tikpat labi kā savu vārdu.

Un šī pārliecība noveda viņu pie vienlīdz stingra lēmuma lai kur viņš tiktu apstādināts, lao ivai viņa kravā nebūs.

Furgons drāzās uz priekšu, apbraukdams dziļākās bedres, dragādams pāri mazākajām, kamēr šoferis Mins meklēja klusu vietu, kur apstāties. Viņš izbrauca cauri kādam ciemam, gandrīz notriekdams velosipēdistu, kurš spītēja lietum, un tad patiešām uztriecās virsū aitai, kura ieblējās un kā asiņains kamols aizvēlās pa ceļu. Alisona un Tailers pa furgona aizmuguri to redzēja, tikai nesaprata, kas noticis. Furgons lēkāja un svaidījās, tā ka viņiem vajadzēja turēties vienam pie otra un vēl uzmanīt Veņu Lī, lai viņa neietriektos kastes sienā. Galu galā Alisona nogūlās uz sāniem un apskāva Veņu Lī, ar vienu roku aizsargājot bērna galvu. Furgons lielā ātrumā ietriecās vairākās bedrēs, un viņi tika mētāti pa kasti kā lupatu lelles.

Alisona ik pa brīdim pameta skatienu atpakaļ bailēs, ka varētu parādīties policijas džipi, bet ceļš gandrīz vienmēr bija tukšs. Pretējā virzienā aizkratījās kāds vietējais autobuss, piebāzts ar cilvēkiem un kastēm. Pa laikam parādījās motorizēti rati un mazi pikapi, bet lielākoties nebija nekā. Apkārtne te bija kalnaina, ciemati un atsevišķas saimniecības no pasaules nošķirtas, un ilgāku laiku Alisona neredzēja arī tās.

Nobraucis vēl dažus trakus kilometrus, šoferis Mins atrada meklēto gar kalna sānu augšup līkumojošu pagriezienu virkni.

Viņš vēroja spogulī aizmuguri un vienlaikus ceļu sev priekšā un, nonācis kalnā līdz pusei, konstatēja, ka neviens netuvojas ne no vienas puses. Viņš nobremzēja vienā no pagriezieniem, kur, izcērtot mežu, šaurais ceļš bija nedaudz paplašināts, lai ļautu transportam izmainīties. Te viņš atkāpināja furgonu tā, lai garāmbraucēji nevarētu redzēt, ko viņš dara. Tad nospieda bremzi un izlēca ārā.

Apskrējis apkārt uz aizmuguri, viņš kliegdams dauzīja ar dūri pa furgona bortu. — Chū lai! Nt min chū lai! Xihn zhi! Chū Uti! — Ierāpies iekšā, viņš norāva paneli un lika pasažieriem saprast, ka jākustas ātri. Viņi izlīda no slēptuves, un Mina acīm redzamais satraukums pašu bailēm lika vēl pieaugt.

—       Ko mēs darīsim? — Alisona jautāja, pieceldamās kājās furgona aizmugurē. Viņā modās bailes no šī cilvēka, un viņa ciešāk piekļāva sev Veņu Lī.

—       Chū lai! Chū lai! — Viņš ar mājienu rādīja, ka jārāpjas ārā, un Tailers izlēca lietū. Pasniegusi zēnam Veņu Lī, Alisona viņam sekoja. Paslīdējusi uz slapjā bampera, viņa visā garumā nokrita zemē. Šoferis Mins nelikās to redzam.

—       Vai sasities? — Tailers izbijies jautāja.

—       Nekas, Alisona sacīja, rausdamās kājās. Tad paņēma Veņu Lī un piespiedās pie furgona, cenzdamās pasargāt bērnu no lietus.

Šoferis Mins rāva no viņu slēptuves ārā segas un somas un svieda visu zemē. Tad viņš sāka pārkārtot furgona kravu. Elsdams viņš pārbīdīja smagās kastes, līdz tika klāt tukšajai, kurā viņi bija slēpušies. Izvilcis redeļu būri priekšpusē, viņš ar varenu atvēzienu izmeta to pār bortu. Tas sašķīda gabalos gandrīz Taileram pie kājām. Hei! Alisona nikni iesaucās. Uzmanīgāk! Viņš nelikās dzirdam un strādāja tālāk kā apsēsts. Tad izmeta ārā arī paša gatavotos izolatoru paneļus un sāka pārkārtot palikušās kastes. Alisona ar Taileru steidzās savākt savas dubļos izmestās mantas. Nevienam neienāca prātā atvērt Mei Linas sārto lietussargu? kas atradās vienā no somām.

Alisona izvilka no peļķes savu salmu cepuri un padauzīja pret ceļgalu, lai nopurinātu ūdeni. Pamazām viņa sāka saprast, kas notiek. Viņš iznīcināja visu, kas varētu liecināt par paslēptuvi kravā, un vēlāk noliegs, ka tāda vispār eksistējusi.

Un ko viņš iesāks ar mums?

Mins izlēca no furgona nosvīdis un smagi elpodams. Skatiens, ar kādu viņš apveltīja Alisonu, pauda klaju naidu. Viņa raudzījās šoferī nedroši un ar bailēm. — Ko mums tagad darīt??-* vina lēnprātīgi jautāja. Kur mēs paliksim? Vai blakus jums? Viņa norādīja kabīni. — Vai tur?

Mins ar žestu norādīja, lai viņi atkāpjas no furgona. — Nimen kžyi z6u zhe qit, si miho shl nU tido lul

Pēkšņās šausmās viņa saprata. — Bet… mēs nevaram iet kājām! Es nezinu, kur mēs atrodamies! — Viņa izmisīgi purināja galvu.

— Lūdzu! Jūs nevarat mūs tā pamest!

Viņš atkal atcirta: — Ga ivonide di /«/ — Apjukusi viņa paraustīja plecus.

—       Nī de di tū! N1 de di tu! — Ar pretīguma izteiksmi sejā šoferis paķēra viņas somu un atrāva to vaļā. Tad atrada tajā Dzjiņas Šaņas doto karti. Palīdis zem tuvākās egles, viņš to atpleta. No zariem ritošās lietus piles pakšķēdamas krita uz papīra. Viņš kaut ko rādīja un skaidroja, bet Alisona spēja vien muļķīgi noskatīties.

—       Women zai zhb', — viņš sacīja, bakstīdams ar pirkstu kartē. — Zcii zhb, nt khn? Viņa atkal pakratīja galvu, izbailēm augot augumā. Viņa nesaprata. Tādas muļķības sakaitināts, viņš norādīja uz zemi, kur viņi stāvēja, un vēlreiz iebakstīja kartē. — Zhi zher! — viņš nodārdināja. — Zai zhb!

Viņa pamāja. Mēs atrodamies šeit. Viņš norādīja uz Dzjiņas Saņas atzīmēto klosteri un sacīja: — Taopina! Taopina! Norādījis uz ceļu, viņš sameklēja to kartē — sīku, sarkanu līniju. Alisonai galva griezās no tā visa, viņa nespēja tik ātri domāt, nespēja reaģēt, nespēja strīdēties. Stostīdamās un acis iepletusi, viņa mēģināja koncentrēties, pūlējās saprast, ko viņai rāda, visu laiku vēl nespēdama noticēt, ka notiekošais patiešām ir īstenība.

Iebāzis roku dziļi kabatā, Mins izvilka nedaudzās dolāru banknotes, kuras Alisona viņam bija iedevusi. Vēl kaut ko noburkšķējis, viņš uzsvieda naudu uz kartes. Tad pagriezās un skriešus metās uz kabīni. Durvis aizcirtās, motors ierūcās, izplūdes gāzes piepildīja klajumiņu, ietīdamas viņus indīgu, melnu dūmu mākulī. Alisona mirkšķināja aizmiglotās acis un klepoja. Vēlreiz noklabēja ātruma pārslēgs. Lielais furgons dārdēdams sāka rāpties kalnā.

—       Ko viņš dara? jautāja Tailers, kad Mins pazuda aiz likuma.

-     Kāpēc viņš mūs pamet? Vai viņš atgriezīsies?

Alisona neatbildēja. Viņa blenza uz tukšo ceļu. Jau pēc brīža mežs un lietus bija noslāpējuši pat motora rūkoņu.

Viņi bija vieni.

Alisonai saļodzījās ceļi. Vajadzēja nomierināties, apdomāties. Viņi stāvēja klajā vietā, katram gājējam vai braucējam labi saskatāmi. — Nāc! — viņa sacīja. — Mums viss jāaiznes tur, aiz kokiem.

—       Viņš vairs neatgriezīsies, vai ne? — Tailers sacīja. Iededzies dusmās, viņš vairs nedomāja par vārdu izvēli. — Mūdzis tāds! — Bet tūlīt aprāvās, aptvēris, ka aizmirsies. Tērku ģimenē tāda leksika netika atļauta, bet pēc nesenās patstāvības epizodes cūku aizgaldā šādi vārdi jau vieglāk atrada ceļu uz mēles.

Alisona viņā pārmetoši paskatījās, bet tad, redzot mazo cilvēciņu tik drosmīgi stāvam lietū, pārdomāja. Šis nebija īstais brīdis uztraukties par rupju vārdu.

—       Tas nav īstais apzīmējums, — viņa sacīja, noskatīdamās uz ceļu.

-     Viņš ir gatavais sūds no mūdža.

Tailers aiz pārsteiguma iesmējās. — Jā—a, — viņš novilka*''taču to atkārtot neuzdrošinājās. Skaidrs, ka šis bija īpašs gadījums* jan pārsteigties viņš nevēlējās.

Aiznesuši savas lietas tālāk no ceļa, viņi apsēdās zem koka. No lietus tas neko daudz neaizsargāja, bet viņi jau tāpat bija izmirkuši. Beidzot Tailers pamanīja lietussarga rokturi. Viņš to atvēra un turēja Alisonai virs galvas, kamēr viņa pētīja karti.

Tajā bija neaptverami daudz līniju un vietvārdu, un atzīmju, un viņu no jauna sagrāba bezcerības sajūta. Papīrs viņas rokās drebēja, un kaklā kāpa kamols. Nenovēršami mācās virsū izmisums.

-      Es nezinu, viņa nočukstēja, galvu šūpodama. Gribējās būt drosmīgai Tailera un viņu visu dēļ, bet nebija vairs spēka. — Gluži vienkārši nezinu. — Un viņa nokāra galvu.

Tailers paskatījās uz viņu un tad uz karti. Un nodomāja, ka tā dreb tāpēc, ka Alisonai ir auksti. — Jāiet tik uz priekšu, — viņš lietišķi sacīja un tad, sakautrējies, pievērsās Veņai Lī, kura vienā mierā kaut ko bubināja un sūkāja pirkstus.

Alisona noslaucīja ar plaukstu vaigu, dusmodamās uz sevi par tādu mīkstčaulību. Taileram taisnība, viņa nodomāja .Jāiet tik uz priekšu.

Viņa zināja, ka atrodas Liaņhuašaņā, Lotosa kalnos, kas stiepjas paralēli krastam un ir pēdējā ģeogrāfiskā barjera pirms Dienvidķīnas jūras. Kaut kur uz priekšu pa šo dubļaino ceļu atradās Taopina klosteris. Prāts teica, ka tam vajadzētu būt tuvu, bet cik tieši, no kartes nebija noprotams. Viņa redzēja Mina norādīto vietu un Dzjiņas Šaņas pasvītrojumu kartē, bet, nezinot mērogu, tie varēja būt kā desmit, tā desmit tūkstoši kilometru. Ja arī mērogs kaut kur bija atzīmēts, tas nebija izlasāms. Alisona mēģināja atcerēties, ko bija redzējusi pa furgona aizmuguri. Iepriekšējā vakarā vēl pirms tumsas iestāšanās viņi bija braukuši pa garu tiltu. Viņa mēģināja atrast to kartē. Tajā bija daudz dažādu zīmju, kas varēja apzīmēt un varēja arī neapzīmēt tiltu. Bezcerīgs pasākums. Viņa salocīja karti un ielika somā.

Līdz klosterim vajadzēja nokļūt trijās dienās. Trīs dienas. Tikai pirms dažām stundām Alisona bija raizējusies, kā šīs trīs dienas aizvadīs. Tagad, ceļmalā pamestai, šķita neiespējami trijās dienās līdz turienei aizkļūt. Viss šķita neiespējams. Pašas reakcija uz izveidojušos situāciju saniknoja viņu tikpat stipri kā visa situācija. Viņa saprata, ka pārāk viegli ļaujas izmisumam, jo par daudz raizējas. Tas pats notika, ja viņa sāka raizēties par kādu lielu projektu, aizsprostu vai debesskrāpi. Kopumā ņemot, problēmas šķita neatrisināmas. Taču, apsverot katru atsevišķi, vienmēr atradās izeja. Tu taču esi inženiere, viņa domāja. Risini problēmu pa daļām.

Jāiet tik uz priekšu.

Viņa zināja, kādā virzienā iet. Bija redzējusi takas kalnos. Daļa no tām gāja paralēli ceļam, citas kaut kur pazuda. Te nebija tā kā līdzenajos rīsa laukos, kur cilvēks nevarēja paslēpties. Te augšā bija koki un klinšu bluķi, un krūmi, un ieplakas, un alas. Neskaitāmas paslēptuves un, kā nekur citur Ķīnā, ļoti maz cilvēku.

Lietu viņa no sākuma izjuta kā kavēkli, bet ar laiku aptvēra, ka tas varētu pat palīdzēt. Lietus dēļ uz ceļa parādījās mazāk braucēju, un vietējie iedzīvotāji slēpās zem jumta. Lai nu kā, ar to vajadzēja samierināties. Debesis bija pelēkas, un kalnu galotnes slēpās mākoņos. Skaidrs, ka lietus tik drīz nemitēsies, tāpēc nebija jēgas ilgāk gaidīt.

Jāiet tik uz priekšu.

Cik tālu tas varētu būt? Trīsdesmit jūdžu? Četrdesmit? Tas būtu tīrais nieks. Mājās viņa katru dienu noskrēja piecas jūdzes. Atlika vien cerēt, ka viņi neaizies klosterim garām vai, ieraudzījuši to, sapratīs, ko redz. Bet par to galvu varēs lauzīt vēlāk. Tagad jāpošas ceļā.

Alisona pārskatīja abu somu saturu, atbrīvojoties no lietām, bez kurām varētu iztikt, bet tādu nebija daudz. Atlikušais tika sadalīts vienmērīgi pa abām somām, lai to svars būtu vienāds, tad vienas somas siksna aplikta Taileram pār plecu un kaklu.

—       Vai varēsi? — viņa jautāja, savelkot siksnu. Pacēlusi uz augšu Mao cepures nagu, viņa zēnam uzsmaidīja.

—       Šaubu nav, — viņš sacīja. — Viss kārtībā.

—       Vai varēsi panest arī otru somu?

—       Jā, viņš atbildēja, paceldams to no zemes. Alisona vienā rokā turēja Veņu Lī, otrā lietussargu. Tas nebija nepieciešams aizsardzībai pret lietu, viņi jau bija izlijuši līdz ādai. Toties zem tā varēs paslēpties no nejaušu garāmgājēju acīm. Alisona zināja, ka drēbes viņus nenodos. Pat laukos ķīnieši valkāja rietumnieku drānas. Sāpīgākā problēma bija viņas garais augums. Bet, ja pieliektos un turētu lietussargu priekšā, varbūt izdotos nepievērst sev uzmanību. Te soļoja trīs parasti zemnieki, kas nebaidās lietus.

Līdz pirmajai pārbaudei nepagāja ne minūte. Viņi bija tikko izgājuši uz ceļa, kad lejup pa kalnu straujā gaitā tuvojās velosipēdists, kurš vilka aiz sevis ar dārzeņiem piekrautus rateļuš. Uz kājāmgājējiem viņš pat lāga nepaskatījās, jo visu uzmanību prasīja bedrainais ceļš. Alisona un Tailers soļoja nodurtām galvām, juzdamies droši zem lietussarga un cepurēm. Nepievērs viņam uzmanību, Alisona čukstēja, kad riteņbraucējs tuvojās. — Neskaties. Nekādā gadījumā neļauj viņam redzēt savas acis.

—       Zinu, — Tailers tāpat čukstus atbildēja, aizkaitināts, ka jāuzklausa amatiera pamācības.

Velosipēdists garām braucot kaut ko uzsauca, bet acis pat nepacēla. Alisona atviegloti nopūtās. Bija izdevies. Šoreiz.

Viņi soļoja visu rītu, un lietus ne uz mirkli nemitējās. Tas lija vienmērīgi, straumēm pludodams pār lietussarga malu, un viņi brida pa izmirkušo ceļu. Vietām to klāja sen nelabots šķembu segums, citviet bija parasts zemesceļš, un ari tas greideru noteikti nebija redzējis gadiem ilgi. Liaņhuašaņa nogāzes nebija tik kraujas kā tās, kuras viņi bija šķērsojuši furgonā, taču ari tagad, kalnup ejot, Alisonai un Taileram katrs solis prasīja lielu piepūli. Drēbes bija izmirkušas un kavēja gaitu, jo slapjais audums berza un kairināja ādu. Pēc stundas Tailers jau vairs nespēja pastiept abas somas. Atņēmusi viņam vienu, Alisona kādu brīdi to nesa uz pleca, bet drīz sāka sāpēt kakls. Viņa aplika siksnu ap kaklu un plecu, pūloties noturēt somu uz muguras, bet siksna visu laiku kāpa uz augšu un smacēja viņu. Tad viņa pārvietoja somu sev priekšā un uzsēdināja uz tās Veņu Lī, un kādu laiku soļoja, turot somu ar abām rokām un balansējot bērnu uz tās. Bet tad Veņai Lī apnika šāda pastaiga, viņa kļuva nemierīga, un Alisonai tikai ar grūtībām izdevās pasargāt viņu no kritiena. Un tā nu viņa pārvietoja bērnu no vienas rokas otrā un atkal atpakaļ. Sāka sāpēt arī pleci, un kakla muskuļos iemetās krampji. Ik pēc brīža vajadzēja apstāties un atpūsties, un Alisonai šķita, ka viņi tikpat kā netiek uz priekšu.

Pēc dažām stundām Tailers bija izsalcis un gatavs tajā dienā tālāk vairs neiet, kaut arī skaļi to neapliecināja. Alisona atrada vietiņu mežā netālu no ceļa. Viņi sēdēja uz liela klinšu bluķa zem biezas koku lapotnes. Viņa pabaroja Taileru, sagatavoja pudeli Veņai Lī un deva viņai arī mazas ābola kripatiņas. Dzjiņas Sanas mājā sagatavotais piena maisījums bija izēsts, un bez karsta ūdens maisījums iznāca kunkuļains. Viņa kratīja pudeli, bet tas daudz nepalīdzēja. Ar savu kabatas nazi Tailers nogrieza mazu zariņu, un ar to viņa diezgan veiksmīgi sakūla pudeles saturu. Veņa Lī apmierināti sūca. Bērns bija teicams ceļotājs. Tas nebija ne raudājis, ne gražojies, ne protestējis, kā Alisonai pašai ļoti būtu gribējies darīt.

Ēdot ābolu, Alisona pamanīja, ka Tailers pa laikam izklaidīgi kasa kāju. — Kas tev tur ir?

-          Tas jau no senāka laika, — viņš teica. — Cūkaizgaldā pār kāju pārskrēja žurka un sadūra mani ar saviem nagiem. Tagad tikai niez, nekas tur nav.

—       Žurka? Tu man par to neko neesi stāstījis. Vai tā tevi sakoda?

Nē. Es jau teicu — tā tikai pārskrēja man pāri, tas viss.

Parādi!

Tailers noraidoši purināja galvu. — Nekas tur nav, patiešām. — Viņš nevēlējās nolaist bikses.

—       Jaunais cilvēk, tu man nekavējoties parādīsi savu kāju!

Viņš negribīgi paklausīja, atsprādzēdams jostu un nolaizdams

džinsus. Uz gurna rēgojās sešas sarkanas svītras. Žurkas nagi ādu bija tikai mazliet ieskrambājuši, bet tagad divas savainotās vietas bija sapampušas un pūžņoja. Subtropiskajā karstumā un mitrumā ievainojumi ātri iekaisa. Neapkopti tie jau dažu stundu laikā varēja nopietni samilzt. Tikai tagad Alisona īsti aptvēra, cik briesmīgi bijuši apstākļi cūkaizgaldā.

—       Kāpēc tu man neko neteici ? — Viņa dusmojās uz zēnu, bet vēl vairāk pati uz sevi un, rakņādamās somā, centās savaldīties. Atradās maza pudelīte ar ūdeņraža pārskābi un daži vates tamponi. Viņa nikni berzēja ādu, pūloties plašāk atvērt ievainojumus, trinot un spiežot, līdz parādījās asinis un Tailers aiz sāpēm iekliedzās.

—       Au! Izbeidz! — Viņš pūlējās izrauties, bet Alisonas tvēriens bija stingrs, un visas savas bailes un nemieru viņa izpauda darbībā.

Viņš jau šņukstēja, kad beidzot viss iespējamais bija izdarīts, un asaras pār vaigiem lija tāpat kā lietus piles no cepures. Viņš nikni pagrūda Veņu Lī uz Alisonas pusi un savilka uz augšu bikses. Kad viņa atvainojās par sāpīgo procedūru un mēģināja noglāstīt zēna vaigu, viņš atrāvās un sabozies novērsās.

Viņi gāja visu pēcpusdienu, un lietus vēl arvien lija kā lijis. Tas šķita nākam no kāda neredzama, neizsīkstoša avota aiz mākoņiem un plūda nepārtrauktā, vienmērīgā straumē. Diena bija drūma, gaisma tikai ar grūtībām spēja izspiesties caur biezajiem mākoņu vāliem, un viņi soļoja kā pa krēslu. Alisona pūlējās atsaukt atmiņā dziesmas, kuras varētu kopīgi uzdziedāt, bet Taileram neviena no tām nepatika, tāpēc viņa klusi dungoja tikai Veņai Lī, pa starpām stāstīdama pasakas un skaitīdama pantiņus, ko varēja atcerēties “Mazo Viliju Vinkiju” un “Kaķi ar vijoli”. Tailers, tos dzirdot, tikai nicīgi saviebās, bet, kad viņa sāka dziedāt “Veco vīru”, viņš piebiedrojās, un dusmas bija aizmirstas.

Viņi pagāja garām mazai kokzāģētavai, pie kuras ārpusē bija nokrauta liela kaudze egļu baļķu. Varēja dzirdēt zāģa gaudošanu, bet neviens cilvēks nebija redzams. Pēkšņi līkumā, iznirdams no miglas, viņiem garām aizdārdēja autobuss. Lietus šalkoņa bija noslāpējusi motora rūkoņu, un viņi to pamanīja tikai tad, kad spalga signāltaure lika bailēs sarauties un atlēkt sāņus. Lielie riteņi viens aiz otra izbrāzās cauri peļķei, divas reizes nošķiezdami abus no galvas līdz kājām. Autobuss gaitu nepalēnināja. Visvairāk Alisonu nobiedēja tas, ka viņa nebija dzirdējusi to tuvojamies. Ja tie būtu bijuši policisti, viņi jau tagad būtu apcietināti. Viņa nezināja, kāpēc līdz šim policija vēl nebija manīta, bet katru reizi, kad atskanēja motora rūkoņa, viņi steigšus paslēpās krūmos.

Viņa atrada taku, pa kuru ejot attālumu varētu saīsināt. Ceļš zigzagoja lejup pa nogāzi nelielas upes ielejā un tās otrā pusē tāpat atkal cēlās uz augšu. To varēja gandrīz pilnīgi pārredzēt abās pusēs tāpat kā ciemu, kas bija iepleties abpus ceļam ielejas dibenā. Tā bija klusa vieta, tikpat skaista, cik vientuļa. Tikai kāds ducis ķieģeļu māju ar skārda vai kārniņu jumtiem. No skursteņiem laiski cēlās dūmi, sajaukdamies ar miglu un mākoņiem, kas strāvoja cauri ielejai. Māju tuvumā atradās nelielas nojumes vēršiem un citiem mājdzīvniekiem, bet tagad lietū nekur nemanīja ne mazāko kustību. Nogāzēs bija iekārtoti nelieli, terasveidīgi lauciņi, bet lielākā daļa kalnu bija klinšaini un apauguši ar krūmiem un kokiem.

Taka atzarojās no ceļa, uz kura viņi stāvēja, veda taisni uz leju un cauri laukam aiz ciema, kur tā atkal uzgāja uz galvenā ceļa. Viņi sāka kāpt lejup, slīdēdami un šļūkdami pa dubļaino taku, kad ceļu pēkšņi aizšķērsoja strauts, kurš no augšas nebija redzams. Izskatījās, ka tas pildās ar ūdeni tikai lietus laikā, pārcērtot taku uz pusēm. Nekāda apkārtceļa nebija. Vajadzēja vai nu brist pāri, vai doties atpakaļ. Strauts nebija plats, bet ūdens duļķains, tāpēc dziļumu noteikt nevarēja, tomēr Alisonai šķita, ka pāri tikt būs iespējams.

—       Vai būsi ar mieru nedaudz saslapināties? — viņa jautāja Taileram, kurš jau bija slapjš no galvas līdz kājām.

Viņš smējās un, Alisonu negaidīdams, iekāpa strautā. — Pagaidi! — viņa sauca. — Es iešu pirmā! — Bet viņš jau bija līdz ceļiem ūdenī. Un tad pēkšņi — iegrima līdz krūtīm.

—       Tailer! — Viņa nespēja momentā palīdzēt, jo turēja Veņu Lī. Viņš izmisīgi vicināja rokas un bīstami paslīdēja. Likās — straume viņu tūlīt aizraus sev līdzi, bet viņam izdevās noturēties un palikt kājās. Rokas izpletis, viņš atguva līdzsvaru un aizbrida līdz otram krastam. Kad viņš tajā uzrāpās, Alisona atviegloti uzelpoja. Uzvaroši smaidīdams, viņš sacīja: — Tava kārta!

Viņa pagājās nedaudz augstāk, ar kurpi uzmanīgi iztaustīja dibenu, pirms spēra soli, un cieši piespieda Veņu Lī pie krūtīm. Veicās labāk, un ūdens šajā vietā viņai sniedzās tikai līdz pusgurniem. Otrā krastā Tailers pasniedza viņai roku un palīdzēja izrāpties ārā.

—       Daudz netrūka, — viņa sacīja.

Tailers zīmīgi pasmaidīja. Daudz vairāk nekā toreiz, kad tu…

—       Atceros, — viņa sacīja, domādama par savu debiju foreļu zvejā, kad Kristāla upē bija pagājusi zem ūdens.

Pirms došanās tālāk vajadzēja apsēsties un izbērt granti no kurpēm. Tailera baltās zeķes dūņās bija kļuvušas melnas, abos papēžos rēgojās lieli caurumi, un kurpes tur bija noberzušas ādu. Alisona sameklēja viņam citu zeķu pāri, pēdējo, un vecās viņš aizsvieda prom. Arī viņai kājas bija tulznās, āda no pastāvīgā mitruma sakrunkojusies. Labā potīte asiņoja, jo kurpe tur visu laiku berza. Viņa gan bija uzlikusi plāksteri, bet tas turējās vietā tikai īsu brīdi un tad noslīdēja. Nekādu citu iespēju nebija.

Nolaidušies pa kalnu līdz lejai, viņi pamanīja vīru, kurš stāvēja kādas mājas durvīs, mierīgi smēķēja un viņos noskatījās. — Necel galvu uz augšu, — Alisona atgādināja Taileram, bet, tā kā viņus šķīra diezgan liels attālums, maz ticams, ka cieminieks varētu atšķirt viņu vaibstus. Raizes bija veltas. Vīram pat prātā nenāca doma, ka tie varētu nebūt ķīnieši. Viņš tikai nobrīnījās par muļķiem, kas šādā laikā pamet mājas, lai bristu pa ūdeni un dubļiem.

Pēc stundas viņi patiešām redzēja policijas transportu — baltu mazlitrāžas automašīnu ar signālugunīm uz jumta. Bez sirēnas, bet ugunīm mirgojot, tā aizdrāzās garām, dubļus šķiezdama, bet gaitu nepalēnināja. Viņi nogaidīja piecas minūtes un tikai tad izlīda no savas paslēptuves, lai klumpačotu tālāk. Paskatījusies pulkstenī, Alisona saprata, ka jau drīz sāks krēslot un ir pēdējais laiks lūkoties pēc nakšņošanas vietas. Aiz viena ceļa līkuma pavērās skats uz tādu kā mazu pilsēteli, kuras centrā atradās tirgus laukums. Par spīti drausmīgajam laikam, tur apgrozījās daudz cilvēku; stāvēdami zem nojumēm un veikalu markīzēm, tie iepirkās, sarunājās un mielojās.

-          Kaut kas labi smaržo, Tailers sacīja, kad no kādas ēstuves uzvēdīja ēdiena aromāts.

Vairāk par visu viņai tagad būtu gribējies doties uz turieni, atrast viesnīcu ar siltu vannu un iespēju izmazgāt drēbes, vietu, kur izžāvēties un pasūtīt siltu ēdienu. Taču viņi pagriezās atpakaļ, neiedrošinādamies doties centrā iekšā, jo tur palikt nepamanītiem nebūtu nekādu cerību. Vajadzēja šo vietu apiet, kaut viņai nebija nekāda priekšstata, kā to darīt. Ciemats bija pieplacis kalniem. Viņi pagājās atpakaļ līdz vietai, kur krūmājs izskatījās skrajāks, pameta ceļu un sāka rāpties augšup. Vietām pamats bija slidens, citur kājas grima dubļos. Lai tiktu augšā stāvākajās nogāzēs, vajadzēja ķerties pie zariem un saknēm, un rokas abiem bija ērkšķu saskrāpētas.

No piepūles, ko prasīja bērna nešana, Alisonai sāpēja visi muskuļi. Roku maiņa jau sen vairs nedeva nekādu atvieglojumu. Neganti sāpēja galvā, un katru reizi, kad viņa to pagrieza pa labi, asa sāpe izskrēja cauri plecam un lejup pa roku. Viņa saprata, ka arī Taileram, nesot smago somu, neklājas vieglāk, bet viņš ne reizi nebija žēlojies, tikai, saduroties uz ērkšķiem, šad tad iekliedzies. Alisona apbrīnoja zēna izturību un viņa spītīgajā drosmē smēlās spēkus arī sev.

Drīz vien viņi atradās jau labu gabalu virs pilsētiņas, kuras ugunis krēslā caur kokiem vēl bija labi saredzamas. Iešana pa slīpo kalna nogāzi bija smaga slodze potītēm, bet tad viņi uzdūrās takai, kas veda taisni augšup, un tālāk gāja pa to. Kad krūmāji kļuva retāki un parādījās kailas klintis, kāpšana kļuva grūtāka, it īpaši vietās, kur taku klāja sīku iežu nobirums, jo uz tā kājas bīstami slīdēja. Ar svaigiem spēkiem viņi arī šo posmu būtu pieveikuši bez grūtībām, bet pārgurušās kājas un ceļi vairs neturēja, un viņi bieži klupa. Kādā brīdī Tailers stipri sagrūda ceļgalu. Viņš iešņukstējās, un Alisona nometās blakus, lai kāju pamasētu. Pustumsā ceļu turpināt kļuva bīstami, un mazā kabatas spuldze bija par vāju, lai tumsu kliedētu. Vajadzēja mest mieru. Bet uz takas palikt nedrīkstēja, jo kāds zemnieks, iedams uz pilsētiņu vai nākdams no tās, varēja viņus ieraudzīt.

-          Vēl tikai mazu gabaliņu, viņa sacīja, palīdzēdama Taileram piecelties un vezdama viņu sāņus, kur vīdēja vairāki klinšu bluķi un mazāki akmeņi. Cerība atrast kādu alu nepiepildījās, vajadzēja samierināties ar nelielu ieplaku, kuru nedaudz piesedza viens no lielajiem klinšu bluķiem. Viņi sēdēja, muguras pret klinti atspieduši, pārāk noguruši, lai kustētos. Vienīgi Veņa Lī trinās un locījās, gribēdama tikt brīvībā.

—       Diezgan draņķīga vieta, — Tailers sacīja, slaucīdams slapjo seju ar vēl slapjāko Mao cepuri.

-          Zinu, — Alisona atbildēja. — Žēl, ka nevarēju atrast neko labāku. Tumsa uznāca pārāk ātri.

Tailera dotais raksturojums bija vēl pārāk maigs. Alisona saprata, ka nakšņošanai vieta ir patiesi briesmīga. Pat ja būtu sērkociņi vai šķiltavas, iekurt uguni tāpat nevarētu. Būs vien jāpaliek slapjiem. Labi vismaz, ka nebija auksti, pat pēc ilgstošās mirkšanas lietū. Bet nevarēja zināt, kā būs pa nakti, un sausu drēbju, ko pārvilkt, nebija — somas laida cauri ūdeni, un to saturs bija tikpat izmircis kā viņu apavi.

—       Man liekas, es varētu kaut ko uzmeistarot, — Tailers sacīja. — Ar kabatas nazi nogriezt dažas kārtis un piesliet tās pie klints, izveidojot — nu, nezinu, kā to lai nosauc.

-          Nojumi, — Alisona iesaucās pārsteigta, ka pati nav par to iedomājusies, bet lepna par Tailera attapību. — Lieliska ideja! — Viņš ķērās pie darba, un drīz vien pie klints slējās vairāku ļodzīgu zaru veidojums. To gali tika sasieti kopā ar kurpju auklām, un pāri Alisona pārklāja vienu no divām segām. Visi saspiedās zem nojumes uz atlikušās segas. Bija mitri, bet silti.

Šķita, ka nakts nekad nebeigsies. Viņi cepa iedomātus kartupeļus iedomātā ugunskurā, dzēra iedomātu karstu šokolādi un klausījās, kā lietus šausta zemi un kokus. Alisona atcerējās dažus spoku stāstus, un Tailers arī pats vienu sacerēja, košļādams pēdējo zemesriekstu. Tā bija problēma, par kuru vajadzēs raizēties rīt, Alisona pārgurusi nodomāja. Veņai Lī pietika gan piena maisījuma, gan rīsa putras, bet viņiem ar Taileru ēdamā sāka trūkt…

Tailers aizmiga ar galvu Alisonai uz pleca, un Veņa Lī gulēja viņai uz vēdera. Locekļi bija kļuvuši stīvi, un ļoti gribējās izstaipīties, tomēr viņa baidījās kustēties, lai nepamodinātu bērnus. Bet aizmigt tik un tā nevarēja. Vieta bija pārāk neērta, un pa galvu šaudījās pārāk daudz domu.

Dienas veikums Alisonu apmierināja. Viņi maldījās uz labu laimi un bez palīga, bet vēl viena diena bija nodzīvota brīvībā, un tas bija panākts tikai pašu spēkiem. Viņa nezināja, kā sagaidīs rītu un ko ēdīs, un kā galu galā atradīs Taopiņas klosteri, taču vienu gan zināja skaidri. Šonakt, pirmo reizi kopš ilgāka laika, kaut kas bija mainījies.

Es vairs nebaidos. Vismaz šobrīd ne.

Un tad viņa nosmējās iedomādamās, ko Ruta būtu teikusi. Ja tu nebaidies, tad tikai tāpēc, ka neesi pie pilna prāta.

Alisona sev teica, ka Taopinu viņi sasniegs gan jau kaut kā un ka Tuns Gandzi viņiem palīdzēs. Aizvedīs drošībā uz konsulātu Guandžovā, kur par viņiem parūpēsies Savienoto Valstu valdība. Bija noiets pārāk garš ceļš, lai cerības nepiepildītos.

Sirds dziļumos viņa to zināja un vēlāk naktī, kad nogurums beidzot guva virsroku, arī nosapņoja.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

CJUAŅS Jī JAU no paša sākuma pieļāva domu, ka Ruta Polarda varētu viņu vazāt aiz deguna, bet, ja viņa to patiešām darīja, tad darīja meistarīgi, un drošas pārliecības viņam nebija. Tas, ka neviens neieradās viņu sagaidīt, vēl neko nepierādīja. Iespējams, ka bija pamanīti viņa vīri vai arī atgadījies kaut kas neparedzēts. Viņš gan tam neticēja drīzāk jādomā, ka sieviete pamesta likteņa ziņā.

Bet Cjuaņs, protams, gaidīja, atstādams viņu brīvībā kā ēsmu. Vienlaikus viņš sacēla trauksmi visā provincē, ne uz ko nepaļaujoties, pastiprinot kontroli uz dažādiem ceļiem Čanšā virzienā, saglabājot cilpu ap Naņčanu un izliekot tik daudz kontrolposteņu, cik resursi atļāva.

Neko daudz vairāk darīt Cjuaņs nevarēja. Atliek vien spīdzināšana, viņš nodomāja, bet negrasījās ķerties pie šā līdzekļa, jo darīšana bija ar amerikānieti, par kuru viņš bija atbildīgs. Vai varētu pienākt laiks, kad nebūs citas izvēles? Un vai Ķīna bija pietiekami mainījusies — vai viņš pats bija pietiekami mainījies —, lai šāds variants būtu neiespējams? Viena balss teica jā. Cita to noliedza.

Šīs sievietes bija viņu smagi apvainojušas. Tiesa gan, trīs no četrām bēglēm jau bija notvertas. Bet tas nebija ne viņa, ne policijas nopelns. Kamerons bija gājis bojā un viņa sieva sagūstīta, tikai pateicoties nejaušai kuģu avārijai uz Jandzi. Polarda nonākusi viņa varā tikai tāpēc, ka nomira viņas bērns — vēl viena nejaušība, bez kuras šī sieviete vēl arvien būtu brīvībā. Tiesa, nejaušības policijas darbu bieži vien atviegloja, bet šajā gadījumā tā jau bija otra un jo satriecošāka tāpēc, ka vajāti netika pieredzējuši un viltīgi noziedznieki, bet sievietes — turklāt lao wai sievietes. Vienalga, vai brīvībā atradās viena vai visas — pazemojumu tas nedarīja mazāku, kā to rādīja arī viceministra iznīcinošā kritika. Šis bija vissāpīgākais — un vienīgais — kauna traips viņa līdz šim spīdošajā karjerā.

Jā, viņš nodomāja. Es varētu viņu spīdzināt un pēc tam inscenēt nāvi Naņčanas cietuma pagrabā. Neviens neuzzinātu. Neesmu taču tik (oti mainījies kops tiem laikiem, vai ne? Ma Lins uz to nebūtu spējīgs, viņš kļūst vecs un gļēvs. Bet es varētu. Jā, Ķīnas vārdā es to varētu izdarīt.

Kaut pacietības mērs bija gandrīz pilns, tam viņš vēl nejutās nobriedis.

Vismaz pagaidām vēl ne.

Ziņojums pienāca no attāla ceļu kontrolpunkta Hsia—pa: viens no kontrolieriem ziņoja, ka redzējis zilacainu zēnu, kurš slēpies kravas kastē furgona aizmugurē. Vairāk nevienu viņš nebija redzējis.

Cjuaņu saņemtā ziņa iztrūcināja. LiaņhuašaņalŠie kalni atradās tālu prom no vietām, kur viņš bija koncentrējis savus spēkus. Protams, ziņotājs varēja arī kļūdīties, bet līdz šim visi pārējie pasākumi palikuši bez rezultātiem. Tērka ar puiku pazuduši. Taileram bija zilas acis. Tiem jābūt viņiem.

Cjuaņs runāja ar vienu no kontrolieriem, kura radio bija savienots ar viņa telefonu, un tūlīt saprata, ka šā cilvēka domāšana ir tikpat lēna kā viņa reakcija uz redzēto. Bija pagājusi vairāk nekā stunda kopš notikuma, un viņš tikai tagad tika par to informēts. Kontrolieris skaidroja, ka neesot varējis pulkvedi atrast. — Mēs zinājām, ka nekavējoties jāziņo jums, ser, bet Pekina lika mums gaidīt, un tad kāds mūs savienoja ar Nankinu, un tur atbildēja, ka jūs tur neesot bijis jau…

-          Lai nu paliek! Cjuaņs sacīja. — Pastāsti, ko tieši tu redzēji. — Viņš klausījās, kamēr vīrs atkal novirzījās no temata.

—       Vai pierakstīji furgona numuru?

—       Diemžēl, nē, biedri pulkvedi, atbildēja kontrolieris, lietodams šo pagātnei piederošo uzrunu, jo pirmo reizi runāja ar tik augstu priekšniecību, tāpēc stipri uztraucās. — Pēc tā nebija nekādas vajadzības. Mēs tikai pārbaudījām papīrus, un tie bija kārtībā. Mēs nereģistrējam transportu. Mūsu noteikumi vairs…

-          Un kas tajos papīros bija rakstīts? — Cjuaņs uzstāja.

-          Es neatceros, biedri pulkvedi, — skanēja atbilde.

—       Padomā! Kompānijas nosaukums! Krava! Citi fakti!

—       Man… Man ļoti žēl, biedri pulkvedi.

—       Labi, — Cjuaņs teica. — Un šoferis? Kā sauca? No kurienes?

—       Es… es baidos… balss izdzisa. Viņš bija dzirdējis par masveida tvarstīšanu un cerēja, ka tiks uzteikts par modrību, bet nu saruna ievirzījās pavisam citādi. Tā lika viņam justies kā muļķim, nevis kā darbiniekam, kurš izpildījis savu pienākumu.

—       Vai vari aprakstīt furgonu? Krāsa, lielums, kādas citas pazīmes?

—       O, jā, biedri pulkvedi! — Un vīrs par furgonu patiešām atcerējās diezgan daudz, bet līdz ar to atmiņā atausa vēl kāds fakts. Viņi ar šoferi bija runājuši par Pekinas-Honkongas dzelzceļu. Tam bija paredzēta arī furgona krava. Kaut kādi keramikas izstrādājumi.

Tas nebija daudz, tomēr Cjuaņs nekavējoties deva pavēli izdarīt šajā rajonā masveida pārbaudes. Diemžēl sadurties vajadzēja ne vien ar nelabvēlīgajiem laika apstākļiem, bet ari ar kompetences trūkumu. Ja Naņčanā lija, tad Liaņhuašaņā gāza kā ar spaiņiem, ūn tas turpinājās jau veselu nedēļu. Nokrišņu daudzums bija neparasti liels; musoni sākušies agrāk nekā parasti, un vissmagāk cieta tieši piejūras apgabals. Mākoņi gulēja pārāk zemu, lai meklēšanā varētu izmantot helikopterus, taču viņš bija devis pavēli, lai četri lidaparāti Dunguaņas militārajā bāzē Guandžovas tuvumā visu laiku būtu gatavi startam, ja laika apstākļi pēkšņi uzlabotos.

Traucēja ne vien laika apstākļi, arī no vietējā SDB aktīvu atbalstu nevarēja gaidīt. Rajons bija reti apdzīvots. Nedaudzie policisti bija izkaisīti plašā teritorijā un šobrīd nodarbojās galvenokārt ar lietavu izraisīto seku likvidāciju. Varētu jau dot viņiem citu uzdevumu, bet viss prasīja laiku. Un ļaunākais bija tas, ka tur, tāpat kā Pojanhu apvidū, varēja atrast neskaitāmas paslēptuves. Un ceļu labirints kalnos bija grūti kontrolējams. Furgonam bija iespēja aizbraukt daudzos dažādos virzienos.

Cjuaņs strādāja sistemātiski, izsaucot papildspēkus no tuvākajām pilsētām Meidžovas un Saoguaņas. Tā viņam izdevās savākt diezgan ievērojamu kontingentu, kurā ietilpa arī regulārās armijas daļas, kas ieradās ar savu transportu. Tika izvietoti jauni kontrolpunkti, aplencot visu rajonu.

Daļa Naņčanas SDB darbinieku saņēma uzdevumu noskaidrot, kādi keramikas izstrādājumi tikuši pasūtīti dzelzceļa būvei, kamēr citi devās iztaujāt visu keramikas rūpnīcu vadību un produkcijas izplatītājus Naņčanas tuvumā.

Visā šajā vērienīgajā sagatavošanas darbā Cjuaņs tomēr pieļāva vienu nopietnu kļūdu. Viņš deva pavēles pārbaudīt visus transportlīdzekļus un it īpaši pievērst uzmanību furgonam, kas atbilstu dotajam aprakstam. Bet viņam neienāca prātā, ka meklējamās personas varētu ceļot kājām.

Dodoties prom no SDB centra, lai lidotu uz dienvidiem, Cjuaņs iegriezās pie Rutas Polardas, kura tika turēta pagrabstāva kamerā. Sargs atvēra durvis, un Cjuaņs iegāja kamerā. Mazā bezlogu telpa bija smacīga un oda pēc pelējuma un kanalizācijas. Uz betona grīdas blakus metāla lāviņai stāvēja neaizskarta bļodiņa ar rīsiem. Arestante bija raudājusi. Viņa izslaucīja acis, paraudzījās augšup un izturēja viņa skatienu. Viņš pūlējās apvaldīt niknumu pret šo sievieti, jo juta, ka tā pārspējusi viņu viltībā, kaut arī tas nebija pierādāms.

Rutai vienmēr bija licies, ka viņa nespēj lasīt ķīniešu sejas, ka to paustās emocijas un izjūtas viņai nekad nebūs saprotamas. Cjuaņa seja likās īpaši neizdibināma. Bet tagad, paskatījusies tajā, viņa bez teikšanas saprata — Cjuaņs zināja, ka viņa to aptinusi ap pirkstu.

Lai kā viņa to nevēlējās, lūpu kaktiņos pavīdēja tikko jaušama smaida atblāzma.

No doktora Cai Tana greznajiem apartamentiem vienā no visdārgākajiem Šanhajas rajoniem pavērās skats uz Ķīnas “zelta jūdzi”. Ēka slējās pār krastmalu. Dzīvokli bija četras istabas, pēc Ķīnas standartiem milzīgas, un no katras varēja pārredzēt vai nu pilsētu, vai Huanpu upi. No grāmatplauktiem brīvās sienas rotāja daždažādi, spilgti modernās mākslas darbi. Grīdas klāja biezi persiešu paklāji, mīkstās mēbeles bija pārvilktas ar zīdā austu gobelēnu, un stikla vitrīnā stāvēja teicami saglabāta Tana dinastijas vāze.

Dzīvojamās istabas stūrī atradās flīģelis, un virs tā pie sienas karājās Pikaso glezna. Ma Lins pacēla klavieru vāku un viegli pieskārās dažiem taustiņiem. Skaņa likās daudz krāšņāka par to, kādu glabāja viņa atmiņa, bet instruments jau arī bija nesalīdzināmi dārgāks un labāks par pianīnu, kuru viņš bija spēlējis tēva mājā. Kā Ķīna izmainījusies kopš tā laika, kad viņš pēdējo reizi pieskārās klavieru taustiņiem, Ma nodomāja. Uzvilnīja atmiņas, un viņš steigšus sāka domāt par kaut ko citu.

Par cilvēku, kura apartamentos viņš stāvēja, vēl arvien bija zināms visai maz. Ma Liņs bija pieprasījis ārsta dhnghn no Sanhajas SDB un nemaz nejutās pārsteigts, saņemdams atbildi, ka lieta nav atrodama. Mājas pārvaldnieks ziņoja, ka ārsts dzīvojot viens un bieži ceļojot.

Dzīvoklī nekas neliecināja par ārsta prakses atrašanās vietu. Apzvanot vietējās slimnīcas, neatradās neviena, kurai viņš piederētu. Meklējumi pilsētas privātklīnikās tāpat nedeva nekādus rezultātus. Tagad aptauja tika izdarīta jau citās provincēs un dažādos Ķīnas medicīnas darbinieku reģistrācijas centros. Aptaujā tika iekļautas arī bankas un pasu galds, bet Ma Liņs necerēja tur iegūt būtisku informāciju.

Vina vadībā strādājošie policisti savāca ārsta papīrus kastēs un sanesa dzīvojamā istabā, lai Ma Liņs varētu tos izskatīt. Viņš atrada fotogrāfiju, kurā pārvaldnieks pazina ārstu. Viņš bija gadus četrdesmit piecus vecs ar bieziem, melniem matiem un pievilcīgu smaidu. Ma Liņs atdeva fotogrāfiju vienam no saviem policistiem un pavēlēja izplatīt to, kopā ar personas aprakstu, policijas iecirkņos un muitas punktos. Ārsta guļamistabā pie sienas viņš atrada diplomus no Pensilvānijas universitātes un Majo klīnikas Ročesterā.

Pētīdams papīrus, Ma Liņs mēģināja uzzināt kaut ko par ārsta specialitāti, lai noskaidrotu, kāpēc viņš tik bieži ceļojis uz Sudžovu pie mirstošiem bāreņiem. Daudzas mapes un žurnāli, un pat paša dr. Cai publikācijas liecināja par orientāciju uz rietumu medicīnu. Daļa bija ķīniešu valodā, bet Honkongā un Filipīnās iznākušās angļu valodā. Ma Liņs pats bija tradicionālās ķīniešu medicīnas piekritējs, tāpēc lielākā daļa rakstos lietoto terminu bija viņam sveši.

Viņš piezvanīja kādam pazīstamam ārstam Sanhajas Džuna Saņa slimnīcā, vienā no izcilākajiem medicīnas centriem valstī, kurā strādāja pēc rietumu metodēm. Pie viņa bija ārstējusies Ma sieva pēdējā, briesmīgā gada laikā. Viņš bija studējis Amerikā un noteikti sapratīs visu to, kas Ma Linam nebija skaidrs.

—   Kā varu jums palīdzēt, Ma Liņ?—ārsts jautāja pēc apsveicināšanās.

—           Es cenšos noskaidrot, ar kādu medicīnas nozari nodarbojas mani interesējošais ārsts. Esmu atradis dažas viņa publikācijas. Varbūt jūs varētu man paskaidrot, par ko tās ir.

—    Shi. Es mēģināšu.

—           Te ir arī žurnāli un atsevišķi raksti, kas tematiski sagrupēti. Diezgan daudzi ir par azatioprinu. — šo vārdu izrunājot, viņam nedaudz ķērās mēle.

-Jā, protams. Tas ir medikaments, ko lieto autoimūnu slimību ārstēšanā. Esmu to parakstījis reimoartrīta slimniekiem. Kādu laiku to izmantoja arī leikēmijas ārstēšanā, bet pamatā…

—           Leikēmija! Tā ir bērnu slimība, vai ne? Šis ārsts strādāja bērnu patversmē.

—    Tā ir asins slimība. Ar to saslimst kā bērni, tā pieaugušie.

—           Te ir arī citas tēmas. Viena grupa materiālu ir par audu nesavienojamību un limfocītiem. T limfocīti, B limfocīti…

—           Diemžēl, šie jautājumi nav manā kompetencē. Iespējams, ka viņš strādā ar kaula smadzeņu transplantiem, lai gan ķirurgi parasti ar to nenodarbojas. Ko vēl varat man pastāstīt?

Ma Liņs ķērās pie nākamās grupas. Tālāk te ir materiāli par kortikosteroīdiem un ciklosporīnu. Šķiet, ka viņš publicējis rakstus par monoklonālām antivielām…

—           Aha, tagad saprotu. Tas viss, kopā ņemot, rada skaidru ainu, it īpaši ciklosporīns.Tas ir ciklisks polipeptīds. To iegūst no kādas sēnes. Tas ir viens no jaunajiem, spēcīgajiem imunosupresantiem. Lielisks medikaments, lai gan bērniem to neiesaka.

—          Jums vajadzēs man palīdzēt, doktor, — Ma Liņs sacīja. — Man nav ne mazākās jausmas, par ko jūs runājat.

—          Imunosupresanti ir medikamenti, kurus lieto, ja organisms noraida svešus audus. Ja viņš ir ķirurgs un izmanto ciklosporīnu, — ārsts teica, — tad diezgan droši var teikt, ka viņš nodarbojas ar orgānu transplantāciju.

PEKINA, 2. JŪNIJS. NEW YORK TIMES

Cilvēktiesību informācijas centrs, Honkongā bāzēta novērotāju grupa, ziņo, ka drošības policija Naņčanā aizturējusi otru amerikāņu bēgli Rutu Polardu no Losandželosas. Naņčana ir pilsēta

Dienvidķlnas provincē Dzjansi, tā pazīstama ar savām kara lidmašīnu un Silkworm raķešu rūpnīcām.

Ārlietu ministrija Pekinā atteikusies notikumu komentēt, nosaucot to par vietējās policijas kompetencē ietilpstošu jautājumu. Ne Pekinas, ne Naņčanas policijas vadība nav šo ziņu apstiprinājusi. Ja tā ir patiesa, tas nozīmētu, ka brīvībā vēl ir tikai misis Tērka no Denveras, kura ceļo kopā ar savu deviņus gadus veco dēlu Taileru. Kā ziņo informācijas centrs, viņas notveršanai izvērsta masveida vajāšanas kampaņa.

Misis Tērkas vīrs Māršals, kurš ir partneris slavenajā Denveras juristu kompānijā Coulter Grogan, atrodoties Honkongā un nebija sasniedzams.

Polarda ir populārā demokrātu pārstāvja Kongresa Starptautisko attiecību komitejā Freda Polarda (Ņujorkas fed. apg.) māsa. Kongresmenis Polards ir publicējis paziņojumu, kura nosoda “Pekinas neliešus” un pieprasa māsas tūlītēju atbrīvošanu. Polards pārstāvju palātā izvērsis cīņu pret lielākās labvēlības statusa piešķiršanu Ķīnai, par kuru Kongress balsos vēl šajā mēnesī.

Baltais nams publicējis paziņojumu, kurā teikts, ka Prezidents ļoti kategoriskā tonī izsaka nožēlu par Ķīnas rīcību, prasa vadīties no humānisma principiem un nekavējoties atbrīvot gūstekņus. Preses sekretārs atzina, ka notiek augsta līmeņa sarunas par amnestiju, bet sīkāku informāciju nesniedza. Lūgts komentēt izskanējušo viedokli, ka konsulāts Guandžovā varētu piešķirt misis Tērkai patvērumu, preses sekretārs to nosauca par nepamatotu, taču kategoriski šādu iespēju arī nenoliedza. Baltais nams arī aicināja saglabāt mieru sakarā ar to, ka protesta demonstrācijas pie Ķīnas vēstniecības Parīzē pāraugušas vardarbībā. Cilvēktiesību aizstāvji tur apmētājuši vēstniecību ar dārzeņiem, un policijai vajadzējis lietot asaru gāzi, lai demonstrantus izklīdinātu.

Iepriekšminēto notikumu sakarā ziņu aģentūra CNN, paziņojusi, ka reportieris Kolins Cāndlers, kurš pirmais informēja pasauli par amerikāņu bēgļiem, izraidīts no Ķīnas par savu pilnvaru pārsniegšanu. Ziņu aģentūra protestē pret šādu Ķīnas varas iestāžu rīcību, nosaucot to par “patvaļīgu un vardarbīgu”.

Bez piecpadsmit minūtēm desmitos no rīta, lietum gāžot aumaļām, Alisona nozaga kāda zemnieka velosipēdu.

Tas bija trīsritenis, “Lidojošais balodis”, kam aizmugurē bija pierlkota platforma kravas pārvadāšanai. Zemnieks atstāja to ceļa malā. Alisona redzēja, kā viņš aiziet augšup pa stāvu nogāzi, un pieņēma, ka tur droši vien atrodas vai nu viņa māja, vai kāds lauks. Šo ceļu viņš mēroja divas reizes, stiepdams lejā maisus un novietodams tos blakus velosipēdam, tad devās augšā vēlreiz. Alisona nezināja, kas atrodas maisos, un tas viņu arī neinteresēja. Tuvumā vairāk neviena nebija.

Viņi bija slājuši pa lietu jau kopš rītausmas. Visgrūtāk panesams bija troksnis — noturīga, nemainīga, nepārtraukta Ķīnas musonu lietavu radīta mocība. Viņi bija caurcaurēm slapji jau vairāk nekā divdesmit četras stundas, un, lai gan karstums un siltais lietus radīja milzu dušas iespaidu, abi bija uzberzuši tulznas, kuras slapjums darīja īpaši sāpīgas. Viņa izmantoja pēdējo leikoplastu, kas jau tūlīt pat nolobījās, un tad mēģināja ieklāt kurpēs drānas strēmeles no Tailera rezerves krekla. Nekas nelīdzēja. Tailers kliboja uz priekšu varonīgi, bet lēni, līdz tulznas pārplīsa. Pēc tam viņš jutās labāk. Baidīdamās no infekcijas, viņa ierīvēja jēlās vietas ar antibiotikas saturošu krēmu. Žurkas nagu atstātās brūces viņa bija tīrījusi vēl divas reizes, bet tās tomēr sulojās un izskatījās neglītas.

Iešana bija jo grūtāka tāpēc, ka visur, kur vien tas bija iespējams, viņa pameta ceļu un gāja pa kalniem vai takām, ja tādas atradās. Taču viņi arvien palika ceļa tuvumā vai vismaz zināja, kur tas atrodas, ja arī nebija redzams. Šāda piesardzība reizēm arī sāpīgi atriebās, ja priekšā pagadījās necaurejams biezoknis vai tik stāvas klintis, ka tajās uzkāpt vai pa tām nolaisties lejā nebija iespējams. Ja tā notika, vajadzēja doties atpakaļ, reizēm nosoļojot pat divus vai trīs liekus kilometrus. Tieši šādas piespiedu atgriešanās laikā viņa ieraudzīja zemnieku un velosipēdu. Lēmums tika pieņemts nešauboties.

Uz viena no maisiem viņa nolika juaņas piecdesmit dolāru vērtībā. Tad neziņā, cik tāds velosipēds varētu maksāt, dubultoja summu. Bērnus viņa iekārtoja uz platformas. Tailers sēdēja uz vienas somas ar skatu uz aizmuguri, atspiedies pret otru somu.

Klēpī viņš paņēma Veņu Lī ar visu Pūku, bet virs galvas turēja lietussargu. Pārliecinājusies, ka bērni nevar nokrist, Alisona uzkāpa uz velosipēda.

“Lidojošais balodis” devās ceļā, spītējot stihijai. Tas bija smags brauciens. Riepas grima dubļos, stūre nebija kārtīgi nostiprināta, tāpēc ritenis dažkārt neklausīja tās pavēlēm.

Izrādījās, ka Alisonas kājas nemaz nav tik stipras, kā viņa bija domājusi, jo skrienot attīstītie muskuļi nebija piemēroti pedāļu mīšanai, lai ar smago kravu pārvietotos pa kalnu ceļu. Alisona arvien bija uzskatījusi, ka var lepoties ar labu fizisko formu, bet nu pārliecinājās, cik vāja patiesībā ir. Tomēr uz priekšu viņi tagad virzījās daudz ātrāk, kaut vairāk raižu sagādāja garāmbraucēji, kuru par laimi gan nebija daudz. Divas reizes viņu gandrīz iedzina grāvī trakulīgi kravas automobiļu šoferi, kuriem sava spēka demonstrācija laikam sagādāja baudu.

Alisona mina pedāļus trīs stundas bez atelpas. Tailers no aizmugures bombardēja viņu ar jautājumiem. Kurš ir stiprāks — Arnolds Švarcenegers vai gorilla? Kurš ir garāks — T rex vai zilonis? Cik liela ir atombumba? Jautājumu viņam nekad neaptrūka, un atbildes viņa vai nu minēja, vai izdomāja. Viņa mēģināja novirzīt zēnu uz tematiem, kurus pārzināja, bet Taileru tie parasti neinteresēja. Meiteņu blēņas, viņš teica par dažām, vai pieaugušo blēņas, vai gluži vienkārši — muļķības. Alisonu pārsteidza viņa spēja ignorēt apstākļus, bet tieši tā patīkami īsināja laiku.

Divas reizes ceļš noveda pie ciemiem. Ar velosipēdu tos apbraukt nebija iespējams, vajadzēja vien braukt cauri. Lietus gan bija viņu sabiedrotais; cilvēki tikai pavīdēja kā ēnas durvīs vai pie logiem, vai tirgū sēdēja nojumēs zem skārda jumtiem, pa kuriem apdullinošā skaļumā bungoja lietus. Parasti ciematu ceļi bija ļaužu pilni, bet tagad tie nedaudzie, kas sadūšojās iziet ārā, steidzās, cik spēja, uz priekšu salīkuši tāpat kā viņa, cepures ar roku pieturēdami, slēpdamies zem lietussargiem vai īsos pārskrējienos izplestu avīzi virs galvas turēdami. Viņa tuvojās ciemiem pārliecībā, ka noteikti tiks pamanīta, bet drīz aptvēra, ka velosipēds te ir tik parasts satiksmes līdzeklis un sieviete uz tā ar diviem bērniem aizmugurē tik pierasta aina, ka, pēc viņas domām, neviens viņiem īpašu uzmanību nepievērsa.

Bet šajā ziņā viņa maldījās. Lai gan Alisona nedarīja nekā tāda, kas pievērstu ļaužu uzmanību, lai gan lietus mazināja redzamību un viņa ne uz vienu tieši neskatījās, gandrīz ducis cilvēku pamanīja lao ivai uz velosipēda. Lai gan viņas ārienē nebija nekā neparasta, lai gan viņas drēbes bija vienkāršas un tādas būtu varējusi valkāt kura katra ķīniete, lai gan velosipēds acīmredzami bija vietējā ražojuma, kaut kas šajā sievietē skaidri liecināja par viņas svešo izcelsmi — stāja vai ķermeņa formas, vai garais augums un tas runāja tikpat skaidru valodu, kā to varētu darīt uzraksts uz krūtīm.

Ja lietus bija padzinis ļaužu pūļus no ielām un ja tāpēc neviens pārsteigumā vai sajūsmā, vai apstulbumā viņu nesveicināja, kā tas notiktu labākā laikā, kāds ducis cilvēku pa gabalu viņu tomēr pamanīja. Un ēstuvēs, tējnīcās un veikalos šis fakts tika dedzīgi apspriests.

Ķīnā tas bija tikai laika jautājums, kad šāda ziņa sasniegs policijas ausis.

Laimīgā neziņā par sacelto trauksmi Alisona ar nodurtu galvu turpināja mīt pedāļus.

Alisona jau pa gabalu redzēja tuvojamies baltu, dubļiem nošķiestu mitsubiši, bet nebija kur slēpties, ceļmalā nebija pat neviena krūmiņa. Viņi atradās uz gara, nedaudz izliekta ceļa posma ar stāvām nomalēm, kam abās pusēs bija grāvji. Jau velosipēdam uz tā tikko pietika vietas, kur nu vēl automašīnai. Viņa redzēja gan sarkanās ugunis, kas mirgoja uz policijas patruļmašīnas jumta, gan melno uzrakstu priekšā, un centās nomākt bailes. Brīdinājusi Taileru, viņa nobrauca tik tālu malā, cik vien varēja, virzījās uz priekšu pavisam lēnām un galvu turēja noliektu, vienlaikus gar cepures malu lūrēdama. Tad mitsubiši jau bija klāt, jo brauca trakā ātrumā, dubļos svaidīdamies, un šoferis skaļi signalizēja, likdams stulbajiem zemniekiem saprast, ka jāatbrlvo ceļš.

Patruļmašīnas aizmugurē pulkvedis Cjuaņs un kāds vietējā SDB amatvīrs apsprieda šis nomales trūcīgo policijas spēku izvietošanu. Cjuaņam garām aizzibēja sieviete salmu cepurē, viņa pa dubļiem stūma malā savu velosipēdu, kura aizmugurē zem sārta lietussarga sēdēja bērni. Redzamību apgrūtināja aizsvīdušie logi un

ūdens šaltis, kas gar tiem skalojās ārpusē. Kad šoferis sagrieza stūri, lai pabrauktu garām, Cjuaņs pagriezās atpakaļ un redzēja, kā velosipēds iegāžas grāvī. Šoferis, zaļš zēniņs no Meidžovas, bija nogrūdis sievieti no ceļa.

Cjuaņs jau gandrīz gribēja prasīt, lai apstājas, atkāpina automašīnu un palīdz sievietei tikt atpakaļ uz ceļa, jo necieta šādas rupjas un nevajadzīgas uzpūtības izpausmes, kuras policistiem patika demonstrēt. Bet laiks negaidīja. Kāds zemnieks bija atradis meklētā furgona vraku. Cjuaņs stingri norāja šoferi, kurš atvainojās pulkvedim, bet ātrumu nesamazināja.

Alisona paguva nobremzēt, bet kritienu lejup pa nomali aizkavēt nespēja. Stūre ietriecās viņai gurnā, un viņa pārvēlās tai pāri. Tailers, brīnumainā kārtā neizlaizdams no rokām Veņu Lī, aizlidoja sāniski un uz dibena iekrita grāvī, kur dubļi triecienu darīja mazāk sāpīgu. Brīdi viņš sēdēja, gluži apstulbis, tad uzslējās kājās, turēdams Veņu Lī saliektā roka kā futbola bumbu. Viņš bija apdullis, taču sveiks un vesels, kamēr Veņa Lī visu uztvēra ar smaidu kā pašu par sevi saprotamu.

Alisona raudāja daļēji aiz sāpēm, daļēji aiz niknuma, bet galvenokārt bailēs par bērniem. Sāpēs saviebdamās, viņa dubļainajā grāvī piecēlās uz viena ceļgala, tad uzrausās kājās. Pārliecinājusies, ka bērniem nekas nekait, viņa pacēla kreklu, lai paskatītos, cik nopietni cietusi pati. Sāpēja neganti, un pampums ap zemādas asins izplūdumu kļuva ar katru mirkli lielāks. Viņa baidījās, vai nebūs savainots kauls. Tad izslaucīja asarainās acis dubļainā piedurknē.

-  Nāc labāk un paskaties, Tailers sauca. Man liekas, velosipēds ir salūzis. Ritenis bija tā deformēts, ka dakšai cauri vairs netiktu un arī nekādu slodzi neizturētu. Un to salabot nebija nekādu iespēju. “Lidojošais balodis” bija beigts.

Arī lietussargam nebija klājies labāk saliektas divas ribas. Alisona mēģināja tās atliekt. Viena padevās, bet otra pārlūza un pārdūra drānu. Āaa! viņai atkal sāka birt asaras. Lietussarga viena puse nu nokarājās kā sakropļots spārns. Izmisumā viņa spēra velosipēdam, sāpīgi sagrūzdama kājas īkšķi. Kaut kā vajadzēja izlādēties, lai nesāktu skaļā balsī brēkt.

-  Būs labi, mamm, Tailers, viņu vērodams, sacīja. Vari izlamāties, ja gribi.

-   Paldies par atļauju, sacīja Alisona, berzēdama īkšķi. Tu varētu to izdarīt manā vietā.

Taileram tas divreiz nebija jāsaka. Ej tu dirst! viņš nobļāvās, pie aizbraucošā šofera vērsdamies. To dzirdot, Alisonai gribējās gan smieties, gan raudāt, taču asaru cēlonis nebija ne sāpes, ne dusmas, ne bailes. Varbūt tas bija tikai sīkums, bet viņa to bija skaidri saklausījusi un nekad neaizmirsīs.

Līdz šim Tailers vēl nekad viņu nebija nosaucis par mammu.

Alisonai gribējās kaut ko teikt, apskaut un noskūpstīt zēnu, bet viņa saprata, ka tas visu tikai sabojātu.

Lietus pārstāja līt vēlā pēcpusdienā, taču drūmie mākoņi neizklīda, tāpēc uz ilgu atelpu nevarēja cerēt. No Dunguaņas armijas bāzes dienvidaustrumos no Kantonas gaisā pacēlās seši Francijā būvēti Gazelle Viviane helikopteri. Lidodami pēc pulkveža Cjuaņa izstrādāta plāna, tie sāka sistemātiski pārbaudīt rajonu, meklējot bēgļus vai kādu zīmi, kas uz tiem norādītu. Katrā helikopterā atradās pilots un divi ar spēcīgiem binokļiem bruņoti novērotāji. Trijos helikopteros bija arī sensori infrasarkanā starojuma uztveršanai. Visi lidoja virs koku galotnēm un sekoja ceļiem.

Cjuaņs nebija varējis precīzi formulēt, kas tieši jāmeklē. Viņa noskaņojums apmācās tāpat kā debesis, kad viņš ieradās avārijas vietā. Furgona meklējumi bija beigušies bez jebkādiem rezultātiem, jo tas bija noskrējis no ceļa un iearies kāda strauta gultnē. Vraku bija atradis vietējais zemnieks, meklēdams aizmaldījušos govi.

-   Mūsu cilvēki izvāca ārā visu kravu, pulkvedi, ziņoja tur dežurējošais policijas virsnieks. Tas prasīja gandrīz trīs stundas, tāpēc ka furgons nogāzies neērtā leņķī. Par Ino ivai klātbūtni nekas neliecināja nebija ne drēbju, ne kādu citu mantu. Ja ari iekšā bijusi slēptuve, pēc avārijas no tās nekas nebija palicis pāri. Un, ja bēgļi tur būtu atradušies, tie noteikti būtu gājuši bojā. Bet viņu tur nebija. Nebija nekā cita, kā vien keramikas izolatori.

-   Un pēdu nospiedumi? Vai lurgona tuvumā tādi atrasti?

-  Uz šo jautājumu grūti atbildēt, pulkvedi. Glābēji nezināja, ar ko viņiem darīšana. Viņi tuvāko apkārtni pamatīgi izmīdījuši, pūloties izvilkt no drupām šoferi. Mēs meklējām gan augšup, gan lejup gar strautu, bet tur bija tikai tā zemnieka pēdas, kurš furgonu atrada.

-   Kas noticis ar šoferi?

-  Viņš bija bez samaņas. Aizvests uz slimnīcu Vuhuā. Labākajā gadījumā viņu nopratināt varēs tikai pēc vairākām dienām, bet šādas iespējas var ari nebūt.

Cjuaņs nolamājās. Šis bez šaubām bija īstais furgons. Uzraugs, kurš aizmugurē redzēja Tērku puiku, bija šurp atvests un to pazinis. Tāpat pēc fotogrāfijas viņš identificēja arī šoferi Minu. Tātad, ja šis bija tas pats furgons un ja no šīs lūžņu kaudzes neviens dzīvs nebūtu varējis izkļūt ārā, Cjuaņam atlika tikai pieņemt, ka sarga prāta spējas ir tikpat vājas kā viņa redze. Varbūt viņš puiku bija izdomājis, bet arī tas likās smieklīgi, kaut gan nekādas īpašas pazīmes netika minētas lao wai zēns ar zilām rietumnieka acīm, vairāk nekas. Matu krāsu neesot redzējis. Nē, sievieti ar mazu bērnu arī ne. Taču viņš apzvērēja pulkvedim, ka svešu sātanu varot noteikt nemaldīgi.

Tātad kāpēc viņi nebija furgonā? Tērkiem nebūtu bijis iemesla no tā izkāpt, ja vien…

Viņš iztaujāja sargu vēlreiz. Tu apgalvo, ka šoferis redzēja tavu reakciju?

-   Jā, biedri pulkvedi. Viņš tūlīt brauca prom, un es spogulī pamanīju viņa seju. Viņš mani noteikti redzēja un dzirdēja arī. Tomēr neapstājās.

Iespējams, ka šoferis sabijies, Cjuaņs nodomāja. Un, saprazdams, ka ir pieķerts, savu dzīvo kravu kaut kur pa ceļam izsēdinājis un tad, steigdamies ātrāk tikt no šā rajona prom, nobraucis no ceļa. Tas bija tikai pieņēmums. Alisona Tērka varētu būt tepat tuvumā, bet tikpat labi viņa varētu atrasties sešsimt kilometrus uz rietumiem vai arī vēl arvien Naņčanā. Viņa varēja būt jebkur.

Cjuaņs pieņēma, ka sargs kļūdījies. Tomēr riskēt viņš nevēlējās. Izsaucis pa radio helikopteru eskadriļas komandieri, viņš to brīdināja, ka bēgļi tagad varētu pārvietoties arī kājām. Guandunas provinces drošības dienestā Cjuaņs sacēla trauksmi, pieprasīdams savā rīcībā visus iespējamos cilvēku un transporta resursus. Viņš pavēlēja ievākt ziņas par kompāniju, kurā šoferis strādāja, par viņa ģimeni un tuvākajiem biedriem. Viņš nosūtīja uz Naņčanu majoru Ma vadīt izmeklēšanu un cerēja, ka Jī Linas nosauktie uzvārdi varētu viņus novest uz meklētajām pēdām.

Taču Cjuaņs saprata, ka ar visu to vēl nebija diezgan.

Palika aizvien mazāk laika un mazāk vietas.

Guandžovas pilsēta atradās nepilnus divsimt kilometrus uz rietumiem, aiz grūti pārvaramās Liaņhuašaņas grēdas. Dienvidķīnas jūra bija pat vēl tuvāk, tikai simt kilometru uz dienvidiem, un tās krasts bija kā nosēts ar kontrabandistu ciematiem. Cerības sievieti atrast mazināja arī musoni, šis mūžsenais Ķīnas lāsts. Trīsdesmit stundu laikā nolijušā lietus daudzums sasniedza piecdesmit centimetru. Bija sākušies pēdējo piecdesmit gadu laikā lielākie plūdi. Sabrūkot mājām un aizsargdambjiem, bojā bija gājuši jau vairāk nekā simt cilvēku. Bija nopostīti augstsprieguma strāvas pārvadi. Telekomunikācijas darbojās slikti vai arī nedarbojās nemaz. Zemes nogruvumi slēdza ceļus un aizslaucīja veselus ciemus. Viens tāds nogruvums bija apracis policijas patruļmašīnu, nogalinot šoferi.

Veiksme bija viņu pametusi. Viss izslīdēja no pirkstiem. Šī Tērka ar savu dēlu lika viņam izskatīties kā muļķim. Uz spēles bija likts viņa gods, bet pagaidām šajā sacensībā viņš zaudēja.

Vairs nevarēja paļauties tikai uz SDB vien. Viņam vajadzēja vairāk acu, vairāk ausu, vairāk palīdzības. Viņam vajadzēja triādes. Tās veidoja Ķīnas kreiso jeb ēnas pusi un reizēm bija varenākas pat par valdību. Triādes bija senas, slepenas biedrības, sākotnēji radušās, lai gāztu mandžūru varu. Nespēdamas sasniegt savus politiskos mērķus, triādes pievērsās noziedzībai. Daudzi ro biedri pārcēlās uz Honkongu, kas pati bija pirātu un kontrabandistu dibināta. Vēlākajos gadsimtos triādes plauka un zēla abpus robežai, un to tīkls izpletās pa visu pasauli.

Neviens cits nezināja vairāk, neredzēja vairāk, nekontrolēja vairāk. Triādes bija pārstāvētas visur, to taustekļi iestiepās visās nelegālajās jomās narkotiku tirgū, naudas atmazgāšanā, azartspēļu biznesā, naudas un kredītkaršu viltošanā, reketā un izspiešanā. Dienvidķīnā tās bija tikpat daudzskaitlīgas un izdomas bagātas, cik nežēlīgas. Tās bieži sadarbojās ar SDB, armiju un izlūkošanas

dienestu, kad tam ārzemēs vajadzēja novākt kādu ķīnieti par noziegumiem pret tēvzemi. Triāžu pakalpojumus varēja nopirkt katrs, kam vien tas bija pa kabatai. Pēc Tiaņaņmeņas tos bija izmantojis arī Cjuaņs, tvarstot kriminālos elementus, kas izvairījās no apsūdzības. Triādes labi raksturoja darbošanās abās pusēs daži palīdzēja disidentiem, citi tiem, kas tos vajāja. Citā reizē Cjuaņs bija meklējis to palīdzību, organizējot radikālus pasākumus pret korupciju armijā, Tautas atbrīvošanas armijā, kad tās nākotnes labumu vārdā bija vērsušās pret saviem agrākajiem partneriem. Visos šajos gadījumos Cjuaņs uzticējās triādēm tikpat maz kā tās viņam. Tās darīja tikai to, kas tām attiecīgajā brīdī bija izdevīgi. Ne vienu reizi vien tās bija viņu pievīlušas.

Piecos viņa pārdomas iztraucēja ziņa, ka helikopteri sakarā ar vētru atkal bijuši spiesti atgriezties bāzē. No kontrolpunktiem pienāca tikai negatīva informācija.

Alisona Tērka šķita kā zemē ielīdusi, ja vien viņa te vispār bijusi.

Jā, pienācis laiks triādēm.

Viņš sēdās pie telefona un strādāja vēl līdz vēlai naktij.

Ma Lins viens pats sēdēja ārsta dzīvoklī un jau varbūt piecpadsmito reizi pētīja direktora Lina reģistrus. Viņš tur bija pavadījis visu nakti un tikai dažas stundas uz dīvāna nosnaudies.

Uz galda bija sakrauti no atvilktnēm un plauktiem izņemtie papīri, kas Ma Linam maz ko izteica, izņemot lidmašīnu biļešu dublikātus, kas liecināja, ka ārsts, tāpat kā direktors Liņs, bieži lidojis uz Guandžovu. Pati par sevi šī informācija neko nedeva — Guandžova bija milzīga pilsēta lielā provincē. Bez kartēm, dienasgrāmatām vai citiem pierakstiem viņam nebija ne mazākās nojausmas, pie kā vērsties, bet ārsta papīri nekādu norādi nedeva.

Tāpēc viņš bija vēlreiz atgriezies pie direktora reģistrācijas grāmatas. Daudzi ieraksti tajā bija vai nu mīklaini, vai karstumi apbrūnējuši un tāpēc nesalasāmi. Neskartajās vietās bija, kā viņš domāja, bērna dzimšanas datums un vārds, kam sekoja uzvārds, tad vietas nosaukums un beigās skaitlis, kas varētu apzīmēt dolārus. Viņš pieņēma, ka tie bija bērni, kurus direktors nelegāli atdevis adopcijai, un maksa, kuru viņš par tiem saņēmis.

No skaidri salasāmajiem viņš izrakstīja vairākus dučus un uzdeva vietējai policijai sameklēt cilvēkus ar attiecīgajiem vārdiem, kuru ģimenē nesen ieradies bērns. Bez adresēm un priekšvārdiem tas bija gandrīz neizpildāms uzdevums, un viņš jau iepriekš zināja, ka nekādi panākumi nav gaidāmi. Nelegālas adopcijas jau sen būs nosegtas ar kukuļiem tiem pašiem policistiem, no kuriem viņš tagad šo informāciju pieprasīja.

Reģistrācijas grāmatā bija vairāk par tūkstoti ierakstu. Tikai nepilnus desmit procentus veidoja šāda veida dati. Viņš pievērsās citiem, kuros bija vairāk saīsinājumu. Apmēram piecdesmit bija tādu, kuros pēc datuma, kas varētu būt vai nu reģistrācijas, vai dzimšanas datums, sekoja rūpīgi izdzēsts vārds, tad otrs vārds un otrs datums, kurš pēc viņa domām varētu būt bērna atdošanas laiks. Vai šie bija tie “nepareizie bērni”, par kuriem uztraucās ierēdnis Civillietu pārvaldē?

Dažviet šajās līnijās bija arī skaitļi, kam sekoja iniciāļi; citur tikai skaitļi vai tikai iniciāļi. Sos ierakstus viņš salīdzināja ar patversmē iegūtajiem datiem, taču neatrada nekā kopīga. Iespējams, ka attiecīgās lietas no patversmes dokumentiem tikušas izņemtas. Tāpat iespējams, ka viņš jau būtu nonācis pie atrisinājuma, ja sākotnēji meklētās sešas lietas no Civillietu pārvaldes nebūtu pazudušas. Viņš ticēja, ka tieši tajās būtu atrodams izskaidrojums direktora Liņa slepkavībai…

Pārskatījis iniciāļus, viņš konstatēja, ka visbiežāk atkārtojās LD. No sākuma viņš domāja, ka tā varētu būt cita patversme. Pārbaudot Guandunas provinces patversmju sarakstu, izrādījās, ka nebija nevienas ar šādiem iniciāļiem. Viņš atkal zvanīja savam draugam ārstam taujādams, vai šie burti nevarētu apzīmēt kādu medicīnas terminu, bet atkal palika neziņā.

Nolicis rokas uz galda un atbalstījis pret tām galvu, viņš aizvēra acis un juta, kā caur logu ieplūstošie rīta saules stari silda muguru. Viņš bija pārguris un nomākts. Reti kāda lieta bija prasījusi tik daudz enerģijas, un viņš zināja, ka spēku izsīkums izraisa depresiju. Gides Jī Linas un viņas vecvecāku pratināšana neizgāja no prāta un laupīja viņam miegu. Un tagad šie bērni — viņš juta, ka ar tiem notiek kaut kas nelabs. Viņa pienākums bija uzzināt — kas, bet viņš to nespēja. Griezies, kur gribi, atbildes nebija.

Pēc stundas zvanīja telefons, izraudams viņu no snaudas.

Beidzot pavērsiens, kuru viņš tā gaidīja.

Zvanīja no SDB Sjameņā, kas bija dzīva ostas pilsēta Fudzjaņas provincē pie Taivanas jūras šauruma. Dr. Cai Tans aizturēts, kāpjot kuģī uz Manilu.

Pēc astoņām stundām, nogurumu aizmirsis, Ma Liņs stāvēja mazā, drēgnā kamerā, kas oda pēc sviedriem un izkārnījumiem. No sākuma ārsts bija izturējies visai iedomīgi un atteicies atbildēt uz vietējo policistu jautājumiem.

Ma Liņs bija iestūmis ratiņus ar visiedarbīgākajiem pārliecināšanas līdzekļiem, kādi vien viņam bija zināmi. Dažus no tiem dakteris pazina kā arī savā profesijā izmantotus. Majora rīcība šoreiz bija viņam neraksturīgi cietsirdīga. Jo vairāk viņš uzzināja, jo nežēlīgāks kļuva.

Divas stundas pēc pratināšanas sākuma Ma Liņs novilka lateksa cimdus un izslēdza uz plaukta nolikto magnetofonu. Viņu mocīja nelabuma sajūta, bet pie tā vainīga nebija smirdoņa.

To radīja fakti, kas nāca gaismā pēc tam, kad ārsts bija sācis runāt.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Rauqoties lejup no vietas, kur viņi stāvēja, pavērās skats uz krustcelēm un tādu kā ceļa rādītāju. Cauri krūmiem pa slapjo zāli viņi nošļūca lejā līdz labākam novērošanas punktam. Tad sagūla aiz krūma, lai paslēptos no zēna, kurš pagāja garām, ar vienu roku stumdams divriteni, bet ar otru tievās pavadās vezdams četrus milzīgus vēršus. Par spīti lietum zēns līkumoja pa ceļu, lai varētu iekāpt katrā peļķē. Četri masīvie dzīvnieki paklausīgi soļoja nopakaļ, kamēr viņš izšļakstinājās pa visām lāmām.

Kad viņš pazuda, Alisona pēdējo gabalu līdz krustcelēm nogāja viena pati. Skatoties kartē, viņa pūlējās izprast uzrakstus uz rādītāja. Tas bija betona stabs, uz kura virs trim bultām, kas rādīja pa kreisi, pa labi un taisni lejup, ar padzisušu sarkanu krāsu bija uzvilktas vairākas rakstu zīmes. Viņa tās pētīja, tad centās tādas pašas atrast kartē. Zināmu līdzību it kā varēja saskatīt, taču viņa nebija droša. Augošā izmisumā viņa skatījās no kartes uz rādītāju un atkal atpakaļ. Un jo ilgāk viņa skatījās, jo mazāk līdzības atrada. Un ja nu uz staba bija izmantoti kādi citi, vietējie apzīmējumi? Un vai tur minētās vietas atradās ļoti tālu vai pavisam tuvu? Vai tās bija pilsētas vai ciemi, vai varbūt ezeri, vai pat rajoni? Neviena cipara, kas apzīmētu attālumu, uz rādītāja nebija. Viņu stindzināja bailes izvēlēties nepareizo ceļu. Viņa saprata, ka jāvirzās uz dienvidiem, bet kalnos bija grūti noteikt, uz kuru pusi galu galā ved līkloči. Paši ceļi nekā neļāva nojaust, neviens atzarojums neizskatījās vairāk lietots vai vilinošāks par citiem. Viens pazuda no redzes loka jau pēc simt metriem, kamēr otrs līkumoja kalnup, līdz tāpat izzuda skatienam. Sīkais tīklojums kartē liecināja par daudzām iespējām.

Galu galā Alisona paļāvās uz izjūtu. Viņi nogriezās pa labi, sekodami ceļam, kas veda kalnup. Turēdamies no tā pa gabaliņu, viņi rāpās augšup kādu pusstundu, līdz sasniedza kādu uz priekšu izvirzītu radzi, no kuras pavērās plašs skats uz apkārtni. Mākoņi atradās nepārtrauktā kustībā, te veldamies pāri ielejām un ietīdami tās kā miglā, te paceldamies uz augšu, lai pēc brīža atkal laistos lejup, tā tikai uz īsu brīdi paverot apkārtni skatienam. Tā bija skarba ainava, klinšaina un izrobota. Uz dienvidaustrumiem aizstiepās viena ieleja, uz dienvidrietumiem otra, tās šķīra masīvs kalns. Pa ieleju dienvidaustrumu virzienā tecēja neliela upe, gar tās krastu vijās zemesceļš. Alisonai šķita, ka šo ceļu viņi nebija izvēlējušies. Četru vai piecu kilometru attālumā upi šķērsoja dzelzceļa tilta estakāde, bet daudz tuvāk vecs, no akmeņiem būvēts gājēju tilts, kura arka graciozi izliecās virs ūdens. Kalni abpus upei bija noauguši ar biezu mežu, bet ielejā satupušas nelielas zemnieku saimniecības, kuru tīrumu četrstūri pēcpusdienas rēnajā gaismā mirdzēja brūngani un zeltaini. Arī nogāzēs, kur vien augsne bija tam piemērota, stiepās šauras, apstrādātas terases.

Otrā ielejā ceļu saskatīt nevarēja, bet vīdēja tāda kā ezera mala. Tālu aiz tās, pieplakusi stāva kalna nogāzei, slējās viena pati celtne. Alisona samiedza acis, cenšoties to skaidrāk saskatīt, bet attālums bija pārāk liels, lai atšķirtu detaļas. Tomēr, spriežot pēc lieluma un krāsainās apdares, droši varēja teikt, ka tas nebija ne ciems, ne parasta dzīvojamā māja.

Viņa pēkšņi atdzīvojās. Tam vajadzēja būt Taopinas klosterim.

Tas atradās pārāk tālu, lai tur varētu nonākt līdz tumsai, bet viņi devās klostera virzienā, vispirms atkal lauzdamies cauri biezam krūmājam, tad uzdurdamies aizaugušam ceļam, kuru spēkrati vairs neizmantoja. Tas bija vecs baļķu vedēju ceļš, izveidots kalna nogāzē Lielā lēciena laikā, kad Liaņhuašaņas kalnos tika izcirsti gandrīz visi koki, lai gatavotu kokogles domnām, kurās pārkausēt tērauda katlus un pannas, jo, lai panāktu Rietumus, Mao bija vajadzīgs tērauds.

Ejot pa šo ceļu, klosteris vairs nebija redzams. Ceļš līkumoja, piemērojoties apvidum, reizēm pazuzdams neizbrienamā krūmu un koku biežņā. Viņi meta līkumus, šķērsoja strautus, cīnījās augšup pa stāvu aizu sienām, apgāja klinšu blāķus un vecas, pamestas raktuves, un varēja vien cerēt, ka kopumā pārvietošanās notiek vajadzīgajā virzienā.

Pēkšņi, kā paklausot kādai komandai, lietus pārstāja līt. Mākoņi pašķīrās, un vēlās pēcpusdienas saules stari lauzās cauri paparžu audzēm, likdami ūdens pilieniņiem iemirdzēties kā dimantiem. Saule izvilināja ārā tauriņus, un kalni pārvērtās par pasaku zemi, kurā teju teju parādīsies rūķi un laumiņas, un vienradži. Viņi ieraudzīja mākoņos tītas kalnu virsotnes un soļoja cauri miglas strēlēm, kas noslēpumaini cēlās augšup no auglīgās zemes zem kājām. Tailers rotaļājās ar miglu un apgalvoja, ka tā esot tieši tāda pati, kādu Amerikā izmantojot burvju triku rādīšanai.

Divas reizes viņi dzirdēja attālas balsis, bet redzēt neviena neredzēja. Trīs reizes bija dzirdama helikopteru rēkoņa, propelleriem kuļot miklo gaisu. Viņi tūdaļ satupa aiz koku stumbriem vai paslēpās starp klintīm, taču lidoņi nekad nebija tieši virs galvas, un to skaņa drīz vien noklusa, līdz dzirdama bija vien sienāžu sisināšana un putnu treļļi. Viņi uzgāja piekalni, kurā atradās koka stropi pilni ar medu, un nočiepa tik, cik varēja aiznest, iesienot medus kāres Veņas Lī autiņā.

Un tad viņi atrada ūdenskritumu. Vispirms tas, protams, bija dzirdams, un tikai tad viņi caur kokiem ieraudzīja ūdens masu, kas gāzās lejup no trīsdesmit pēdu augstuma pāri robotai klinšu grēdai. Dūmakā, kas cēlās no kristālskaidrās ūdenskrātuves apakšā, saule uzbūra neskaitāmas varavīksnes. Aiz ūdens strāvas klintij pret vidu atradās ala, un drīz vien tur jau stāvēja Tailers, mādams viņai caur ūdens aizkaru. Tad viņš noģērba virsdrēbes un stāvēja siltajā dušā, pēc tam nokāpa lejā, lai izpeldētos lielajā dīķī. Ūdens tajā bija tik dzidrs, ka viņš varēja ienirt un atvērtām acīm vērot zem ūdens notiekošo. Viņš pat apsolīja ar kailām rokām noķert zivis pusdienām, bet nevienu zivi gan neizdevās ieraudzīt, tāpēc veiklības apliecinājums izpalika. Alisona visu laiku vēroja mežmalu bailēs, ka viņus varētu pārsteigt kāds zemnieks, un nomierinājās tikai tad, kad jau sāka krēslot. Šī bija laba vieta nakšņošanai. Uzlocījusi bikses, viņa apsēdās uz akmens un iemērca kājas ūdenī. Tad izlobīja no drēbēm Veņu Lī un, turot aiz rociņām, vilka kājeles pa ūdeni, tā ka mazā spiedza aiz sajūsmas. Drīz vien arī Alisona bija līdz vidum ūdenī un apmācīja Veņu Lī peldēšanā uz muguras. Viņi šļakstinājās, Tailers svieda ūdenī akmentiņus, kas jauki plunkšķēja, un, lai gan dienām ilgi bija vajadzējis mirkt lietū, šāda pelde bija atsvaidzinoša un lieliska. Iztēlē viņa redzēja šeit arī Māršalu, un četratā viņi izbaudīja šo svešām acīm apslēpto vietu, kur laiks stāvēja uz vietas un ārpasaule neeksistēja.

Novakares sauli aprija tumši mākoņi. Tad, tikpat pēkšņi kā sākusies, atelpa beidzās, un Āzijas musoni atkal parāva vaļā debesu slūžas. Viņi patvērās kādā no tuvumā esošajām alām un iemiga, ūdens šalkoņas ieaijāti.

Nākamajā rītā, vēl pusmiegā esot, Alisona izdzirdēja klusu švīkstoņu un čaboņu. Pie alas griestiem vīdēja tumšas, spalvainas ēnas. Sikspārņi! Viņa izrāva bērnus no alas, ne mirkli negaidījusi. Lai gan saprāts teica, ka uztraukumam nav pamata, viņa gaismā rūpīgi apskatīja Taileru un Veņu Lī, lai varētu justies droša, ka viņi nav savainoti. Pēkšņi viņa sajuta dzēlienu un bija spiesta nolaist bikses, lai apskatītu sadzelto vietu.

Tailers bija acīgāks. — Tieši dibengalā, — viņš komentēja vāji slēptā līksmībā. — Izskatās pēc zirnekļa koduma vai kaut kā tamlīdzīga.

Tas niezēja un sūrstēja, un koduma vieta ātri piepampa. Ierīvējusi to ar ziedi, viņa prātoja, kas gan ir labāks ciešs miegs un nezināmas izcelsmes savainojumi vai sikspārņu sabiedrībā nomodā pavadīta nakts, kad bailēm lielas acis. Bet čūska, kuru viņa nedaudz vēlāk redzēja aizlokāmies pār taku, nebija baiļu radīta. No milzīgā rāpuļa viņa paguva saredzēt vien pēdējās divas vai trīs pēdas, pirms tas pazuda krūmājā. Pār lūpām nevilšus izlauzās kliedziens. Viņai bija pretīgi visi rāpuļi un kukaiņi. Tailers smējās, bet viņa pavēlēja zēnam dūšīgi sist kājas pret zemi, lai aizbaidītu varbūtējos mūdžus.

Pēc tam viss viņu biedēja. Ap katru zaru bija aptinusies indīga čūska. Katrā krūmā slēpās tarantuli, skorpioni, daudzkāji un visādas pretīgas radības, kādas vien viņa varēja iedomāties. Nebija svarīgi, vai Dienvidķīnā tādas vispār mita. Nepavisam nebija svarīgi.

Ap dienas vidu saskrāpējušies, tulznaini, apdauzījušies un pārguruši viņi beidzot stāvēja pie Taopinas. Tā bija sena, masīva, kalnam pieplakusi būve ar divstāvu jumtiem un uzliektām dzegām. Lokumaini, zaļi pūķi stāvēja sardzē uz zaļzeltaina tempļa jumta, kas rēnajā gaismā izskatījās gandrīz caurspīdīgs. Ēkas ieskāva akmens mūris. Aiz vārtiem auga milzīgs banjana koks, veidodams virs tiem zaru jumtu. No zariem nokarājās vesels gaisa sakņu mudžeklis, tās savukārt veidoja sekundāras saknes un stumbrus, kas bija izpletušies pa visu teritoriju. Sienas pieskaņojās zaru kontūrām, un citi zari sekoja sienām, tā ka nebija iespējams pateikt, kas te bijis vispirms — templis vai koks. Aiz galvenās ēkas atradās no akmeņiem un ķieģeļiem celta astoņstūraina piecstāvu pagoda.

Sestajā gadsimtā celtais klosteris bija kalpojis par slimnīcu, bāriņu patversmi un pansionātu. Trīs reizes Taopina tika nopostīta, pēdējo reizi kultūras revolūcijas laikā, kad sarkanie gvardi nogalināja mūkus un izlaupīja tās dārgumus. Bet klostera dzīvotspēja izrādījās spēcīgāka par tādām pārejošām kaislībām, un tagad, ar Pekinas gādību, te atkal dzīvoja un pielūdza Dievu trīsdesmit mūku.

Alisona saknupa krūmos, vērodama un klausīdamās. Tailers ar Veņu Lī slēpās zemāk piekalnē. Šaurs ceļš pieveda pie klostera no pretējās puses, ne tās, no kuras viņi bija nākuši. Nekādi satiksmes līdzekļi redzami nebija. Alisona dzirdēja mūziku un balsis, kas skandēja lūgšanas, bet neviena cilvēka neredzēja.

Saņēmusi drosmi, viņa pamāja Taileram un ieveda abus iekšā. Pagāja krietns brīdis, iekams acis aprada ar tur valdošo puskrēslu. Viņi atradās alai līdzīgā templī, kura augstie griesti tinās ēnās. Uz gara altāra sēdēja trīs milzīgi bronzas Būdas, simbolizējot pagātni, tagadni un nākotni, bet altāra priekšu rotāja krāsains, filigrāns panno ar reliģiju sargājošu simboliku. Līdz griestiem pacēlās betona pīlāri, kurus rotāja koši sarkani karogi ar melniem uzrakstiem. No griestiem nokarājās citi karogi ar sarkana zīda pušķiem galos. Ar smiltīm pildītos, lēzenos akmens traukos dega vesels mežs vīraka nūjiņu. Starp sveču rindām gozējās grozi ar upurim domātiem augļiem, un Alisona, kas bija nozagusi velosipēdu vienam zemniekam un medu citam, tik tikko noturējās, nepiesavinājusies dieviem ziedotos augļus.

Bariņš mūku safrāndzeltenos uzsvārčos stāvēja ap altāra tālāko galu un korī skandēja lūgšanu, skanīgajam rečitatīvam atbalsojoties no augstajām akmens velvēm. Viens no mūkiem sita zema reģistra bungas, kuru atbalss līdzīgi pērkona dārdiem piepildīja visu

templi. Kāds cits rībināja vara gongu, bet vēl cits skandināja zvaniņus. Viņu balsis unisonā cēlās un krita, ritmiski atkārtojot reliģiskā rituāla mantru, noskūtās galvas bija noliektas pār lūgšanā saliktajām rokām. Neveltīdami nekādu uzmanību trim pilošajiem viesiem, kas bija apstājušies pie ieejas, mūki turpināja savu suģestējošo rituālu.

Pārāk piekususi, lai ilgi stāvētu, un nezinādama, kā rīkoties, Alisona aizveda Taileru vistālākajā tempļa stūrī, kur viņi klusi noslīga uz grīdas. Viņa aplika roku zēnam ap pleciem, aizvēra acis un klausījās, ļaudamās mūzikai, kas bija tikpat valdzinoša, cik nomierinoša.

—       Jūs guļat tādā vietā? — Balss lika viņai sarauties. Redzot, ka Tailers un Veņa Lī tiešām jau aizmiguši, arī viņa bija iesnaudusies. Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja vecu mūku, kurš no augšas nolūkojās viņā. Tam bija apaļa seja, laipnas acis un laika zoba izvagota āda.

Alisona ar Veņu Lī rokās neveikli piecēlās kājās un iegrūda dunku sānos Taileram. — Es… es atvainojos, — viņa apmulsusi teica.

—Tā nebija necieņas izrādīšana. Mēs ilgi bijām ceļā, nogurums pievārēja. Nevēlējāmies traucēt…

Mūks pacēla roku. Katrs viesis drīkst te atpūsties, — viņš sacīja,

— bet būs labāk, ja nāksiet man līdzi. Mani sauc Dži Kuns. Esmu šeit zhii chi. Jūs laikam teiktu — abats. Diemžēl nedzirdēju jūs piebraucam, citādi būtu jau ātrāk izgājis jūs sagaidīt. Nepavisam negribēju būt nepieklājīgs.

—       Mēs nepiebraucām.

—       Nepiebraucāt? Bet kā tad jūs pie mums nokļuvāt?

—       Nācām kājām.

Abats samiedza acis, mēģinot saprast. Viņš paskatījās uz Taileru, tad uz Veņu Lī un tikai tajā brīdī aptvēra, ka bērns ir ķīnietis. Līdz ar to viss kļuva skaidrs. — Ak tā, — viņš beidzot teica. — Tad šis ir tas mazulis, kurš tā satraucis pasauli.

Alisona viņā nedroši paraudzījās, šāda komentāra sabiedēta.

—Mums ir radio, — abats paskaidroja. Klausos to katru nakti pēc vakara sūtrām. Sena aizraušanās, ko lai dara. Pekinas radio ziņo par noziedznieci Tērku. — Alisona bailēs sarāvās, to dzirdot, bet viņš turpināja. Mēs te dzirdam arī BBC. No turienes ziņo par varonīgo Tērku. Nebija gadījies piedzīvot, ka vienā ādā mīt divas dažādas sievietes. Esmu tikai vecs, no laicīgās dzīves tālu stāvošs vīrs, tāpēc paskaidrojiet man — kura no abām tagad stāv Būdas priekšā?

—       Es nezinu, — viņa sacīja. — Esmu tikai… māte.

Abats iesmējās, un viņa redzēja, kā pazib tā priekšzobu zelta kronīši,,— Ak tā. Patiešām — māte. Turklāt izmirkusi. Jums nekas vairāk nav jāpaskaidro. Lūdzu, nāciet man līdzi. Skaidri redzams, ka pēc garā ceļa esat nogurusi, un varu derēt, ka izsalkusi arī.

Alisona pacēla no grīdas somas. — Tātad jūs mūs gaidījāt?

—       Nē. Vai man tas būtu bijis jādara?

—       Vai šī ir Taopina?

—  Jā.

—       Es… es nezinu. Iespējams, ka ne. — Alisonai caur galvu izskrēja nemierīga doma, vai tikai iecerētais plāns nav sagājis grīstē. Taču viņa bija pārāk nogurusi, lai šobrīd par to raizētos. Abats izveda viņus no galvenās ēkas un tālāk devās pa segtu eju, kas apjoza vaļējo pagalmu. Vajadzēja uzmanīties, lai nesamītu kādu cāli, pīli, suni vai kaķi, kas brīvi klaiņoja apkārt. Viņi nonāca plašā virtuvē, kur uz malkas plīts vārījās liels ēdiena katls. Abats iepazīstināja viņus ar vecu sievieti, kas dzīvoja netālajā ciemā, bet šeit gatavoja mūkiem ēst un rūpējās par tīrību. — Sī ir Lao Jui Jui, — viņš sacīja.

— Vecais, Laimīgais Sievišķis, ja pareizi iztulkoju. Viņa par jums parūpēsies. Es lūdzu, lai vispirms jūs paēdina. Diemžēl gaļu mēs šeit nelietojam, tikai dārzeņus, rīsus un augļus. Ceru, ka tas jums nesagādās pārāk lielas neērtības.

Tailers saviebās. — Izklausās brīnišķīgi, — Alisona sacīja.

—       Jauki. Tad atstāšu jūs viņas gādībā. — Pateicis dažus vārdus sievietei, viņš devās atpakaļ uz templi.

Ieraugot Veņu Lī, Vecais, Laimīgais Sievišķis kusa vai ārā aiz laipnības. Viņa dūdoja un smējās, uz bērnu skatoties, tad sabužināja Tailera matus un visu laiku ar savu bezzobaino muti kaut ko vidžināja. Tad piekrāva divus alvotus šķīvjus ar kūpošu ēdienu, un, par spīti atšķirīgai gaumei, pat Tailers noēda visu bez atlikuma. Alisona malkoja vienu tasi tējas pēc otras, ar plaukstām aptvērusi mazo porcelāna krūzīti, kamēr Tailers dzēra pienu. Virēja izmazgāja Veņas Lī pudelītes un ar vārošu ūdeni pagatavoja svaigu piena

maisījumu, kas nu vairs nebija kunkuļains kā visas tās dienas, kad tika iejaukts aukstā ūdenī.

Pēc tam Vecais Laimīgais Sievišķis sameklēja divus izvalkātus, bet tīrus palagus un nolika tos pie betonētas vannas, kas atradās aiz virtuves un kur viņi varēja nomazgāties. Ar žestiem viņa parādīja, lai pēc mazgāšanās abi ietinas palagos. Vēlāk viņa paņēma netīrās drēbes, lai tās izmazgātu un izžāvētu. Kad visi bija nomazgājušies, viņa tos aizveda uz nelielu telpu, kur cita citai blakus atradās trīs saliekamās gultas. Gurdie ceļotāji tās apsveica kā vislielāko greznību.

—       Xihcie, — Alisona sacīja, kad sieviete vēra ciet durvis. Piekususi, bet tīra un sausa viņa apsēdās uz vienas no gultiņām, paņēma Veņu Lī klēpī un atspiedās ar muguru pret sienu. Tailers iemetās savējā.

—       Ko tālāk? — viņš jautāja žāvādamies.

—       Tagad guli, — viņa sacīja. — Tad jau redzēsim. — Zēnam tas divas reizes nebija jāsaka.

Viņa mēģināja aizvērt acis, bet Veņai Lī šobrīd miegs nebija ne prātā. Viņa grozījās, dīdījās un vāvuļoja, un Alisona zināja, ka vēl labu laiku miera nebūs. Viņa nolika bērnu uz grīdas, un tas tūlīt sāka rāpot uz durvju pusi, sev raksturīgā veidā šļūcot uz gurna un velkot vienu kājeli aiz muguras. Alisonai izmisīgi gribējās gulēt, bet viņa neuzdrošinājās aizvērt acis, kamēr Veņa Lī bija nomodā. Piecēlusies no gultiņas, Alisona apsēdās uz grīdas cerībā, ka vēsais klons aizdzīs miegu. Viņa iedeva bērnam plastmasas atslēgu saišķi, ar ko spēlēties. Visi locekļi bija kā ar svinu pielieti, un katrs nomoda brīdis bija jāizcīna. Pat atslēgas šķita smagas. Alisonas acis aizvērās.

Ārpasaulē balts mitsubiši rāpās augšup pa nogāzi virs ezera, slīdēdams un šļūkdams ceļa dubļos. Kādā brīdī tas nobrauca no ceļa un apstājās. Divi uniformā ģērbti policisti izkāpa ārā un, strādādami ar lāpstām un mezdami zem riepām koku mizas, atbrīvoja^iestiguŠo spēkratu. Lēnītiņām automobilis rāpās stāvajā kalnā, motoram strādājot ar pilnu jaudu, un galu galā apstājās klostera vārtu priekšā. Abats stāvēja zem banjana koka, sagaidīdams policijas virsnieku, kurš izkāpa no automašīnas aizmugures. Viņi sasveicinājās un kādu brīdi klusi sarunājās. Tad, pametis ar galvu, abats ar rokas mājienu vedināja sekot viņam. Virsnieks pagriezās un aicināja līdzi arī savus vīrus.

Alisona tikpat kā nedzirdēja klauvējienu pie durvīm, ne arī manīja, ka tās atveras. Tikai balsis lika viņai atvērt acis. Viņa vēl arvien atradās uz grīdas, un Veņa Lī bija aizmigusi viņai klēpī. Jau otru reizi tajā dienā viņa iznira no sapņu valstības, lai ieskatītos acīs abatam, tikai šoreiz tajās bija pavisam cita izteiksme. Apgājis viņai apkārt, tas pavirzījās dziļāk telpā. Alisona samirkšķināja acis un tad apslāpēja kliedzienu. Durvīs stāvēja uniformā tērpts policists un noraudzījās viņā ar neslēptu interesi. Mati viņam bija melni, gludi un glīti apgriezti, tikai pie deniņiem jau sākuši nedaudz sirmot. Acis melnas kā ogles, skatiens ciešs. Augums spēcīgs. No viņa izstaroja apvaldīta autoritāte. Alisona ciešāk piespieda sev Veņu Lī un, sirdij dauzoties, apsēdās uz gultiņas. Tailers vēl arvien gulēja. Nebija kur bēgt, nebija kur paslēpties. Aiz durvīm stāvēja citi vīri, aizšķērsodami ceļu. Tikt tiem garām nebija nekādu cerību. Ar rūgtu pārmetumu acīs viņa paskatījās uz nodevēju. Abats vēlīgi smaidīja, neizrādīdams nekādas emocijas.

Policists bija pieklājīgs, runāja zemā balsī teicamā angļu valodā. —Jūs esat izcila sieviete, misis Tērka. Sāds ceļojums būtu pa spēkam tikai retai.

Alisona klusēja. Viņai gribējās raudāt. Bērnu viņa bija piespiedusi sev tik cieši, ka tas pamodās un sāka protestēt.

—       Bet tagad esiet tik laipna, pamodiniet dēlu un savāciet savas lietas, jo mums jādodas ceļā. Diemžēl nevaram ļaut jums atpūsties.

—       Uz kurieni jūs mūs vedīsiet?

—       Kā, pie jūsu vīra, protams, — policists sacīja. — Domāju, ka jūs mūs gaidāt.

—       Pie mana vīra? Vai tad arī viņš ir apcietināts?

Beidzot viņš saprata, ko viņa domā, un sāka smieties. Smiekli viņa seju darīja dzīvu un draudzīgu. Piedodiet, misis Tērka, šo manu ietērpu. Ticiet man, kaut tas der manam augumam, mana dvēsele to nepieņem. Esmu to tikai… aizņēmies uz laiku, tāpat kā automašīnu. Grūtos laikos tā ir daudz vieglāk pārvietoties. Esmu Tuns Gandzi. Un vedīšu jūs pretī brīvībai.

Palejā netālu no krustcelēm viņi satika vēl vienu policijas automašīnu. Alisona, Tailers un Veņa Lī bija paslēpti aizmugures sēdeklī zem segas, bet Tuns nolaida priekšējo logu un pieturēja, lai aprunātos. Policisti — šoreiz īsti — bija ceļā uz klosteri. No apkārtnes ciematiem esot saņemtas ziņas par lao wai sievieti un zēnu, kas pārvietojušies ar velosipēdu. — Es braucu taisnā ceļā no Taopinas, — Tuns Gandzi valdonīgā tonī paziņoja. — Tur viņu nav. Bez kavēšanās dodieties uz Šuidžai un no turienes griezieties dienvidaustrumu virzienā pa zemesceļu, kas iet uz Pinšaņu. Vai sapratāt?

—       Protams, major, — policists atbildēja. — Kā pavēlat. — Un viņi aizdrāzās.

—       Vai jums viss kārtībā, misis Tērka? — Tuns Gandzi pār plecu jautāja.

-          Jā, paldies, viņa atbildēja.

Tuns sirsnīgi smējās, un šoferis viņam pievienojās. — Nu gan aizsūtīju šos ellē ratā, — viņš sacīja. — Šuidžai pusē viņi mīcīsies pa dubļiem veselu nedēļu. Man patiešām jāapsver, vai netaisīt karjeru policijas dienestā. Liekas, tā varētu būt spoža. Un nu varat atkal līst ārā. Bet, kad teikšu, tad gan nolieciet galvas.

- Protams. Alisona vēroja garām skrejošās ainavas caur tumšajiem stikliem. Nekādu lielo ātrumu viņi nevarēja attīstīt, jo kavēja bedres,, dubļi un lietus izskalotās drenāžas caurules. Tikai pēc vairākām stundām ceļi pamazām uzlabojās, un tad beidzot viņi sasniedza asfaltētu autoceļu. Braucot Tuns izklaidēja Alisonu ar stāstiem par Ķīnu un savu jaunību Kantonā, atstājot interesanta un amizanta cilvēka iespaidu. Taileru viņš izjautāja par beisbolu un pļāpāja par senāk redzētām, vecām amerikāņu filmām, neslēpjot, ka viņa mīļākais aktieris ir Čārlzs Bronsons. Bija padomāts par dzeramo ūdeni pudelēs, un reiz viņš lika šoferim pieturēt pie kāda ceļmalas kioska, lai nopirktu cepumus un īstu kokakolu Taileram.

Pa ceļam viņš bieži runāja pa savu mobilo telefonu, acīmredzot vadīdams kādu plašu biznesa operāciju. Sēdēdams priekšējā sēdeklī, viņš sagriezās sāniski, lai redzētu Alisonu, bet tērzēšanu bieži pārtrauca telefona zvani. Alisona vēroja viņa profilu un nodomāja, ka, runājot pa telefonu, viņš ir skarbs, kaujiniecisks un strups, bet, sarunu beidzis un pievērsies viņai, kļuva laipns, gādīgs un patiesi pievilcīgs. Viņa pieņēma, ka droši vien pārprot ķīniešu valodas intonācijas. Un galu galā, kāda tam nozīme. Viņi bija padrāzušies garām trim kontrolpunktiem, pat ātrumu nesamazinājuši. Tas bija Māršala nopelns! Viņa pieglauda sev Veņu Lī un glāstīja Tailera matus. Sis bija ceļš mājup. Tuns sacīja, ka brauciens ilgšot sešas stundas. — Tas ir mazs ciemats jūras krastā, — viņš stāstīja, — un saucas Pinhai. Tur gaidīs kuteris.

—       Kuteris?

—       Jūs atkal esat tūriste, misis Tērka. Es jūs pavadīšu uz Honkongu nu, vismaz līdz pusceļam. Pēc tam atklātā jūrā tālākās rūpes par jums uzņemsies daži mani biedri. Bet jums par ceļojuma detaļām galva nav jālauza. Par visu ir padomāts, un jūsu drošībai nekādas briesmas nedraudēs. Varat domāt tikai par Honkongu. Tā ir skaista pilsēta. Pirms došanās prom katrā ziņā kopā ar vīru sēdieties kalnu tramvajā un uzbrauciet Viktorijas virsotnē. Tuna vārdi solīja cerību piepildījumu, un viņa tīksminājās apziņā, ka tas vairs nav tālu.

Tad Tuns Gandzi atkal pievērsās telefonam. Šoreiz sarunai tika izmantots drošs ceļš caur Pekinu, lai neviens nevarētu noteikt viņa atrašanās vietu. Tas prasīja pacietību, bet galu galā tika iegūts vajadzīgais savienojums ar telefonu, kas atradās tikai nepilnu simts kilometru attālumā.

—Ni hao, laopengybu, — Tuns jautri teica. — Sveiks, vecais draugs. Kur tas laiks, kā neesam runājuši. Ceru, ka esi spirgts un vesels.

—       Jā, laiks skrien, — sacīja pulkvedis Cjuaņs. Runājot ar Tunu, viņš vienmēr bija piesardzīgs. No visiem triāžu pārstāvjiem, ar kuriem viņam bija iznākusi darīšana, Tuns viņam patika vislabāk, taču uzticēties tam varēja vismazāk. Nebija nekādu šaubu, ka no Tuna varēja sagaidīt nodevīgu dunča dūrienu vēderā, pirms vēl darījums būs novests galā. Pēc Tiaņaņmeņas Tuns bija palīdzējis Cjuaņam notvert dažus bēguļojošus disidentus. Tikai vēlāk atklājās, ka tajā pašā laikā viņš kādam pusducim visvairāk meklēto disidentu bija palīdzējis aizbēgt un tikai tad neizskaidrojamā kārtā metis kažoku uz otru pusi un visu operāciju atklājis SDB. Cjuaņs nekad nebija izpratis Tuna rīcības motīvus un nevarēja uzticēties tam, ko nesaprata. Un droši vien uzticētos vēl mazāk, ja tos izprastu.

Pirms diviem gadiem notika vēl kāda vienošanās, un Cjuaņs bija pārliecināts, ka Tuns viņu nodevis, taču izdarījis to tik veikli, ka neko nevarēja pierādīt, un Cjuaņam atlika vien aizdomas un cerība uz atriebību.

—    Saņēmu ziņu, ka tu vakar esot mani meklējis, — Tuns sacīja.

—  Diemžēl biju aizņemts, piesmejot tavus mazāk talantīgos kolēģus Hainaņā. Bet tagad esmu pilnīgi tavā rīcībā.

Cjuaņs sāka kaut ko teikt, bet Tuns viņu pārtrauca. Es esmu iejūtīgs draugs, Cjuaņ Jī, un pat nelūgts zinu, ko tu vēlies.

—       Tiešām?

—       Man ir tas, ko tu meklē.

—       Kā to saprast?

—       Sieviete. Zēns. Mazulis. Viņi ir pie manis, vecais draugs, un mēs šobrīd dalāmies pieticīgā amerikāņu maltītē, kas sastāv no cepumiem un kokakolas. — Tuns Gandzi pameta skatienu atpakaļ un uzsmaidīja Alisonai, kura tāpat atbildēja ar smaidu. Vai varbūt es kļūdos? Vai biedri būtu mani nepareizi informējuši? Viņi man stāstīja par varenu tīģeri, kurš tvarstot mazu svešzemju pelīti. Un pelīte dīvainā kārtā…

—       Nē, tu nekļūdies. — Tuna rotaļīgais tonis apliecināja, ka viņš ne vien runā patiesību, bet ka pakalpojums maksās dārgi. — Kur varu tos saņemt?

—       Tas nebūs tik vienkārši, vecais draugs. Esmu jau saņēmis daļu no pakalpojuma maksas par viņas nogādāšanu zināmā vietā. Turklāt iespaidīgu summu, bet man pienākas vēl, un to nu ar procentiem nāksies segt tev. Turklāt tik klaji piekrāpt savus klientus es arī nevaru. Saproti — tā es zaudētu uzticību nākotnē. Mums abiem kopā jāizstrādā plāns, kas neapdraudētu manu reputāciju. Tuns iesmējās un pasniedza Taileram vēl vienu cepumu.

—       Tavu reputāciju — protams, Cjuaņs sausi noteica. — Un kas tas būs par plānu?

—       Šovakar, kā iecerēts, man jāierodas satikšanās vietā. Visiem jāredz, ka es cenšos atdot viņu vīram. Ja krasta apsardze pārtvertu otru laivu un sievieti sagūstītu, kad es jau būšu pametis notikuma vietu, būtu ļoti skumji, bet mans vārds netiktu aptraipīts un tu savu mērķi būtu sasniedzis. Labi visiem. Ērts risinājums, vai ne?

—       Kur ir satikšanās vieta?

—       Vēl nezinu. To izlems mani Honkongas biedri, kad būs noteikti Ķīnas un Honkongas krasta apsardzes patruļu maršruti. Tad, protams, jānodrošina, lai apsardze patrulētu tieši tur, kur noteikts. Man tev jāsaka, vecais draugs, ka savu uzdevumu apsardze pilda labāk par muitniekiem. Aprīkojums viņiem ir labāks. Īstenībā pats modernākais. Tev vajadzētu brīdināt mūsu spēkus būt modrākiem. Kontrabanda plaukst un zeļ, un policija paliek muļķa lomā. Tuns smējās; Cjuaņs dusmās vārījās. Ir iespējamas divas satikšanās vietas. Kura būs īstā, es uzzināšu tikai pēc iziešanas jūrā, četrdesmit piecas minūtes pirms tikšanās. Man būs tas gods nodot tev šo informāciju pa radio, tiklīdz tā mani sasniegs. Pēc tam tu pagaidīsi, līdz krava būs nodota. Es atgriezīšos krastā. Tu izdarīsi kārotos arestus, un mūsu darījums būs laimīgi noslēdzies.

Cjuaņs sāji pasmaidīja. Un tu būsi ievācis atlikušo asins naudu no sievietes ģimenes. Lai nu būtu. Tagad vajadzēja noskaidrot šā pakalpojuma cenu. — Un ko tu prasi par šādu augstsirdīgu palīdzību savai valdībai?

—       Ir nepatikšanas sakarā ar būvatļauju Seņdžeņā. Īstenībā tāds sīkums vien. Traucēklis manu biedru biznesā. — Tuns aprakstīja problēmu, kas bija radusies sakarā ar ieceri celt jaunu hoteli īpaši turīgai klientūrai.

Cjuaņs apsvēra dzirdēto. Tas, ko tu sauc par traucēkli, nozīmē lielu naudu, — viņš sacīja.

—       Man personīgi piecus miljonus Honkongas dolāru, apaļos skaitļos rēķinot, — Tuns miermīlīgi piekrita. — Varenajam tīģerim tāds sīkums vien. Nokārtojams bez kādām grūtībām.

Tunam bija taisnība. Pulkvedim Cjuaņam tas lielus upurus neprasītu, tas būtu tikai vēl viens oficiālas korupcijas fakts, kas viņam nozīmētu daudz mazāk nekā Alisona Tērka. Tādi darījumi tika veikti katru dienu, lai gan šajā Cjuaņs, kā parasti, nekādu personisku labumu negūtu. Bet tas bija bezkaunīgi, tā bija izspiešana, tas bija vairāk, nekā viņš šim asinssūcējam Tunam gribēja maksāt. Cena bija par augstu. Triādes, apreibušas no varas un alkatības, vairs nezināja nekādu robežu. Tuns bija viņu jau vairākkārt nodevis. Cjuaņs zināja, ka nedarīs prasīto, taču neļaus arī Tērkai izslīdēt

no pirkstiem. Prāts intensīvi strādāja. Tuns saklausīja vilcināšanos, kamēr dzirdamība mobilajā telefonā kļuva aizvien vājāka.

—       Vai dzirdi traucējumus, vecais draugs? — Tuns jautāja. — Būtu žēl, ja saruna pārtrūktu, pirms esam vienojušies. Tu zini, cik maz var paļauties uz šiem telefoniem, it īpaši šādos laika apstākļos. Un ļoti var būt, ka nākamajā reizē, kad man izdosies tevi sazvanīt, mazā pelīte kopā ar vīru un bērniem jau atradīsies Tsimšatsui un mielosies ar vietējām delikatesēm, — viņš sacīja. Pieminētā vieta bija slavens tūristu rajons Honkongā.

—       Protams, — Cjuaņs izšķīries sacīja. — Es piekrītu taviem noteikumiem. Tiks izdarīts.

Tuns Gandzi izslēdza telefonu un smaidīja. Viss veidojās lieliski, labāk, nekā viņš bija cerējis. Instrukcijas no Pekinas bija nepārprotamas. — Gādā par to, lai viņi neizbēg, — šefs bija teicis par Alisonu Tērku un viņas bērniem.

—       Vai man tie jānovāc? — Tuns Gandzi bija jautājis.

—       Kas notiek ar sievieti un puiku, man ir pilnīgi vienalga. Bet bērns nedrīkst pamest Ķīnu, — vienacis bija atbildējis.

Tuns tagad skaidri zināja, kā rīkoties, lai visi būtu apmierināti. Viņš tiksies ar Māršalu Tērku atklātā jūrā un saņems otru pusi naudas. Tad, pārsēžoties no vienas laivas otrā, sāksies apšaude. Cjuaņs nekādi nespēs pierādīt, kurš šāvis pirmais un ka Tuns nav rīkojies pēc labākās sirdsapziņas. Krietnajam pulkvedim pienāksies atzinība par bēgļu notveršanu, kaut arī tie būs beigti bēgļi, un viņam būs jāpilda solījums par hoteli.

Bet pats galvenais — Tuna šefa prasība būs izpildīta. Bērns nomirs Dienvidķīnas jūrā, dzimteni nepametis.

Tā būs spoža akcija, Tuns laimīgi nodomāja.

^4*3 Tātad tu manu pavēli nepildīji. Balss bija nosvērta un mierīga, bet pulkvedis Cjuaņs juta, ka runātājs ir pārskaities.

—       Viceministr, es uzskatīju, ka ir jāturpina…

—       Klusē! Esmu pietiekami ilgi cietis tavu nepaklausību. Tavu taisnošanos es necietīšu. Un ar nepaklausību vēl nepietika. Divas trīs reizes dienā tu man ziņoji par panākumiem — es gan teiktu, par to trūkumu — lao tuai vajāšanā, taču neko neteici — neko — par Ma

Lina darbībām, izmeklējot nozieguma blakus līniju, kaut biju pavēlējis tās pārtraukt. Un es savukārt tavus ziņojumus nodevu tālāk ministram un pat premjeram, lai viņiem būtu vieglāk tikt galā ar presi, jo uzskatīju, ka tu rīkojies pēc maniem norādījumiem un visu savu laiku un resursus izmanto galvenā uzdevuma pildīšanai.

—       Jūs nekad neesat apstrīdējis manas metodes vai manus spriedumus, viceministra kungs, — Cjuaņs sacīja.

—       Līdz šim man nebija pamata to darīt. Es uzticēju tev šo lietu, Cjuaņ Jī, jo uzskatīju, ka tu tai pieliksi punktu ātrāk, nekā to spētu citi. Un tā nemaz nebija tik sarežģīta, bet tu nožēlojamā kārtā neesi varējis dot nekādus rezultātus, — viceministrs dzēlīgi teica. Un tagad pats ministrs izsaka man pārmetumus. Man, vai tu saproti? Viņš ir zaudējis pacietību un vairs negrib klausīties, kā es tavā vietā aizbildinos. Atkārtoti solījumi nav pildīti, un tagad prese vaino mūs, vaino SDB Naņčanā mirušā bērna nāvē. Mums pārmet cietsirdību un kompetences trūkumu, Cjuaņ Jī. Pasaule par mums smejas. Taču es biju gatavs arī turpmāk tevi aizstāvēt, līdz ministrs pirms piecām minūtēm piedraudēja, ka varu zaudēt savu krēslu. Es pirmām kārtām gādāšu par sevi, Cjuaņ Jī, un tikai tad par tevi. Tava nepaklausība man atvieglo lēmuma pieņemšanu. Tev un Ma Liņam nekavējoties jāatgriežas Pekinā. Tavā vietā esmu nozīmējis pulkvedi Ce.

Cjuaņam vēsts nāca kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Viņš zināja, ka ieilgusī bēgļu meklēšana viņa tiešajai priekšniecībai un politiskajai hierarhijai nepatika, taču viņš nebija aptvēris, cik nopietni tas tiek uztverts. Tas, ka pavēles motivācija bija drīzāk politiska nekā profesionāla, neko nemainīja. Starptautiskā mērogā izskanējusī kritiskā attieksme prasīja pirmo upuri. Vienā mirklī viņa karjera pārvērtās driskās. Viņš bija redzējis, kas notiek ar citiem, kad tie krita priekšniecības nežēlastībā. Dienestam atdots mūžs neko nenozīmēja; Ķīnas politikas nepastāvīgajā gaisotnē cilvēks vienā mirklī varēja krist kaunā un negodā.

Viņš jau gribēja iebilst, atzīties norunā ar Tunu Gandzi par šo pašu nakti plānoto akciju, taču saprata, ka tas neko neglābs un tiks uzskatīts tikai par vēl vienu tukšu solījumu. Viņš pat nevarēja pateikt, ka arī Ma Liņa meklējumi bijuši neveiksmīgi, jo atbilžu uz daudziem jautājumiem vēl arvien trūka.

Cjuaņs Jl nebija no tiem, kas zemojas. Viņš paklausīs pavēli, bet tikai rīt no rīta. Līdz tam laikam Alisona Tērka būs vai nu apcietināta, vai aizbēgusi uz Honkongu, darot viņa pazemojumu un postu neatgriezenisku. Kā pavēlat, viceministra kungs, viņš sacīja.

Telefona zvans, kurš pēc stundas pienāca no Ma Liņa, viņa plānu nemainīja, tikai izvērta plašāk. Es uzzināju visu, kas ārstam bija sakāms, — majors teica. Viņa balss skanēja neizteiksmīgi, bez kāda pacēluma, un Cjuaņs saklausīja nogurumu, ko tā pauda.

— Guandunā, piekrastes kalnājā netālu no Lao Dinas, atrodas no pasaules norobežots centrs. Manas aizdomas izrādījās tikai sīkums, salīdzinot ar īstenību. Bērni vismaz daļa — atrodas tur. Daudz vairāk, nekā mēs domājām, Cjuaņ Jī, un ne tikai no Sudžovas, bet arī no četrām citām patversmēm.' — Viņš izklāstīja dzirdēto.

Cjuaņa domas traucās milzu ātrumā. Visi gali sanāca kopā, tikai par vēlu. īsos vārdos viņš pastāstīja Ma Liņam par viceministra pavēli viņiem abiem atgriezties Pekinā un par vienošanos ar Tunu Gandzi. — Ja tu vēl paliksi kopā ar mani, viņš sacīja, — tās var būt tavas karjeras beigas.

Majora atbilde sekoja bez kavēšanās. — Pēcpusdienā es vadīšu reidu slepenajā centrā. Un vakarā pievienošos jums.

Pirmais policijas džips salauza ārējos vārtus, izraudams tos no virām un iemezdams dubļos. Dažu sekunžu laikā caur augstajā koka sētā izveidojušos caurumu tam sekoja astoņi citi. No automašīnām izlēca bruņoti policisti un majora Ma vadībā izvērsās pa visu teritoriju. Ārsts bija apgalvojis, ka bruņotu sargu tur nav. Nekad neesot bijusi pēc tiem vajadzība, viņš sacīja. Tie nedaudzie cilvēki, kas par šā iestādījuma eksistenci zināja, gluži loģiski pieņēma, ka tā ir privāta bāreņu patversme. Taču Ma Liņs nevēlējās riskēt.

Iežogotā teritorija atradās bieziem džungļiem atkarotā klajumā, dažus kilometrus no Lao Dinas pilsētiņas. Bez ārsta norādījumiem Ma Liņs to nebūtu atradis. Ceļš uz šejieni nebija iezīmēts nevienā kartē, tāpat kā blakus esošais lidmašīnu skrejceļš, uz kura, laika apstākļu paralizēti, stāvēja divi armijas helikopteri un viena maza lidmašīna.

Teritorijā atradās kāds ducis ēku, kas bija izvietotas divās rindās gar lielu centrālo pagalmu. No izdedžu betona blokiem celtās sienas bija nokrāsotas gaišās krāsās baitā, zaļā, zilā un dzeltenā. Jumti bija no skārda, un lietus pa tiem bungoja ar apdullinošu troksni. Šķērsojuši dubļaino pagalmu, policisti iegāja ēkās. Negaisa radītā trokšņa aizsegā viņiem izdevās ierasties pilnīgi negaidītiem. Ma Lins dzirdēja aprautus kliedzienus, kad viņa vīri nobēra pavēles.

Ma Liņs sāka ar darbiniekiem. Viņš jau bija izrīkojis, lai tie tiktu sapulcināti ārpusē. Visi stāvēja lietū un nobijušies gaidīja. Viņš ātri nogāja gar rindām, pavēlēdams arestēt tos, kuru vārdus ārsts bija nosaucis. Lielākā daļa no arestētajiem strādāja kantorī, taču to vidū bija arī divi ārsti un viena medmāsa. Tos tūlīt ieslēdza vienā no policijas automašīnām. Citi, galvenokārt auklītes, veļas mazgātājas un pavāri, tikai aizsūtīti atpakaļ pie darba. Vēl citi, kas dzīvoja pilsētā un šobrīd nebija darbā, tika arestēti dzīvesvietās.

Ma Liņs devās uz administrācijas telpām. Viņš pamanīja, cik veiksmīgi te viss bija projektēts, paturot prātā uzdevumu, ka jāapkalpo liels skaits cilvēku. Kā virtuve, tā veļas mazgātava bija apgādātas ar visu nepieciešamo inventāru, grīdas flīzētas, iekārtas modernas kā viesnīcā. Caur logiem viņš uz spožām plītīm redzēja lielus, kūpošus metāla katlus. Veselu sienu aizņēma krāsnis un milzīgi ledusskapji.. Viņš pagāja garām virtuves tuvumā ierīkotiem sakņu dārziem, un aiz tiem pie strauta, kas tecēja gar teritorijas aizmuguri, atradās cūkkūts un vistu būri. Lietpratība te, protams, bija nepieciešama, viņš drūmi nodomāja. Ārsts bija teicis, ka vienlaikus te atrodoties pāri par septiņiem simtiem bērnu, kas jābaro un jāapģērbj. Satikšanos ar šiem septiņiem simtiem Ma Liņs pagaidām atlika. Viņš zināja, ka to vajadzēs darīt, bet nolēma vispirms pārņemt dokumentus.

Kantora telpās, tāpat kā jebkurā citā vietā, nekā netrūka. Te bija kondicionēts gaiss, faksa aparāti, laminācijas iekārtas, datori un kopētāji. Vīzu un pasu fotogrāfijas tika attīstītas šaurā, tumšā telpā. Sarežģīta, datoram pieslēgta iespiedmašīna drukāja dažādu dokumentu veidlapas, kas pildīja vairākus stiepļu grozus. Viņš paņēma rokā sarkanbrūnu pasi ar zelta lāsumiņiem uz vāka un atvēra to. Virs datorā nolasāma koda un ūdenszīmēm atradās desmitgadīgas meitenes fotogrāfija un attiecīgie dati. Viņš nebūtu varējis pateikt, ka tas ir viltojums. Pēc tam viņš atvēra kādu atvilktni un aptvēra, ka tas nav viltojums. Atvilktne bija pilna ar pasu kaudzītēm, uz kuru iepakojuma bija Ārlietu ministrijas zīmogs.

Četri vīri palīdzēja majoram pārmeklēt kantori. Daļa dokumentu bija iznīcināta, un par daudziem šeit realizētajiem darījumiem nekāda uzskaite vispār nenotika, taču arī no esošajiem papīriem veidojās diezgan skaidra aina par to, kas šeit atradās. Gadiem ilgi caur Lao Dinu nebeidzamā straumē bija plūdušas dzīves, zudušas dzīves, kas varējušas izpausties tikai vienā perversā veidā. Kamēr majors sēdēja pie rakstāmgalda, pētīdams un lasīdams papīrus, viņa vīri klusēdami stāvēja tuvumā.

Parādījās Tuna Gandzi vārds. Ārsts jau bija viņu minējis. Ma Liņs drūmi pasmaidīja. Beidzot — te nu bija bēdīgi slavenais kapteinis, kurš piederēja pie triādes ar nosaukumu Melnais Bambuss. Šis cilvēks bija grūti notverams ļaunuma iemiesojums, kura stunda nu bija situsi un ar kuru viņš satiksies vaigu vaigā šo pašu nakti. Tas būs godpilns uzdevums — pielikt punktu viņa karjerai. Cjuaņs Jī būs iepriecināts.

Guvis pietiekami skaidru priekšstatu par dokumentiem, Ma Liņs deva zīmi saviem vīriem. Tie sāka kraut kastēs pārējos papīrus, kas vēlāk būs par pamatu kādam simtam arestu. Viņš piecēlās. Vakars vairs nebija tālu. Laiks doties pie Lao Dinas bērniem.

Nākamās stundas laikā viņš jutās kā sirreālā gaisotnē nokļuvis. Ārsts bija aprakstījis, kas te sagaidāms, taču Ma Liņs, par spīti brīdinājumam, nebija tam gatavs. Tieši vēriens un nekaunība, ar kādu te viss tika darīts, lika elpai aizrauties.

Līdz šim triādes ne ar ko nebija varējušas viņu pārsteigt.

Lao Dina bija milzīga cilvēku miesas birža.

Viņš nebija sagaidījis, ka bērni te būs tik labi aprūpēti, un iedomājies kaut ko drūmu un netīru. Taču jau no pirmā mirkļa kļuva skaidrs, ka te netrūka ne ēdiena, ne drēbju, ne pienācīgas vides, ne kopšanas, un tieši šī atbilstība visām normām darīja šo vietu tik pretīgu.

Ēkas bija tādas pašas kā standarta patversmēs, taču daudz labāk uzturētas. Logiem priekšā bija sieti, lai nelaistu iekšā dažādos džungļu insektus. Pie griestiem dūca lieli ventilatori. Sienas bija nokrāsotas košās krāsās, iekārta nolietota, taču tīra. Bērnu gultiņas bija no koka vai metāla, gultas drēbes svaigi mazgātas.

Oda tāpat kā visās bāreņu patversmēs — pēc ziedēm, netīriem autiņiem un ēdiena. Ari skaņas bija tādas pašas kā jebkurā vietā, kur bērni spēlējas — smiekli un spiedzieni, atskaņotu vārdu skandēšana un kliegšana, šņaukāšanās un klepošana. Ari skati sākumā šķita tādi paši kā jebkurā parastā patversmē. Mazuļu telpās sienas bija košās krāsās, plaukti pilni ar rotaļlietām.

Bērnu, protams, bija pārpārēm. Zīdaiņi gulēja gultiņās, tie, kas jau prata staigāt, steberēja apkārt, vecākie bērni līda klāt un pinās pa kājām. Citi spēlējās pie maziem plastmasas galdiņiem. Kāda meitene viena pati lēca ar lecamauklu, kamēr viņai aiz muguras, alai līdzīgā sporta telpā, citi bērni spēlēja bumbu. Grāmatu un spēļu klucīšu bija daudz vairāk, nekā Ma Liņs bija redzējis valstij piederošās patversmēs. Viņš vēroja auklītes darbā. Tās aprūpēja sev uzticētos bērnus ar mīlestību un līdzcietību. Tāpat kā Sudžovā tās bija pārslogotas. Tāpat kā Sudžovā tās strādāja pēc labākās sirdsapziņas.

Pagāja kāds brīdis, iekams viņš aptvēra, kas nebija tā kā Sudžovā. Šeit trūka Sudžovā bieži redzēto trulo un stulbo skatienu. Vismaz šajā nodaļā nebija attīstībā atpalikušu, kroplīgu vai slimu bērnu. Redzēja vien veselīgo ziņkārās acis un gaišos smaidus. Šeit bija nonācis patversmju krējums, no tūkstošiem rūpīgi atlasīti izskatīgi, veselīgi un ar personības iezīmēm apveltīti bērni.

Tiem vajadzēja būt veseliem. Spriežot pēc redzētajām kases grāmatām, par meiteni tika prasīti 6000 dolāru. Zēni, kuru bija daudz mazāk, ienesa trīs līdz četras reizes lielāku summu. Viņi bija visvairāk iekārotie Lao Dinas iemītnieki, tāpēc uzturējās šeit īsāku laiku nekā meitenes. Tos ātri vien adoptēja, gandrīz vienmēr tās bija ķīniešu ģimenes, kas izmisīgi ilgojās pēc dēla, bet neietilpa to ļaužu kategorijā, kuriem likums adopciju atļāva. Bet arī meitenes nepalika ilgi, vidējais uzturēšanās laiks šeit tām bija tikai četri mēneši. Ma Liņs saskaitīja 225 bērnus.

Šī bija Zaļā nodaļa, privātas adopcijas nodaļa, vienīgā, kuras eksistenci Ma Liņs bija nojautis konstatējot, ka no Sudžovas pazūd bērni.

Bet bija vēl divas citas nodaļas, Zilā un Dzeltenā.

Viņš soļoja uz Zilo. No visām trijām tā bija vislielākā un aizņēma piecas ēkas. Te mita meitenes ņo sešiem līdz sešpadsmit gadiem. Tās

gulējā rindās izvietotās trīsstāvu gultās. Bija ari rotaļu istabas ar lellēm, papīra pūķiem un zīmēšanas dēļiem, uz kuriem ar zīmuļiem vai krāsām tika veidoti koši zīmējumi. Netrūka grāmatu, ko lasīt, bija arī četri televizori un šur tur izvietotas skandas, no kurām bija dzirdama amerikāņu mūzika.

Kā Ma Lins bija noskaidrojis, Zilās nodaļas komercija tika organizēta pēc vecuma un ārējo dotumu principa. Vecākās un skaistākās meitenes, kuras izcēlās arī ar savu personību, izgāja triju mēnešu sagatavošanas kursus. Tos vadīja kāda sieviete, kura mācību procesā izmantoja arī videokameras un diapozitīvus. Viņa savas audzēknes gatavoja labi apmaksātajam call girls darbam; šādas prostitūtas apkalpoja prasīgos biznesmeņus, kuri bija pastāvīgi viesi Honkongas un Dunguaņas “dzelzs alās” — privātajos naktsklubos, kas piederēja triādēm un kuru azartspēļu un karaokes bāros izklaidējās kluba biedri ar saviem sabiedrībā augstu stāvošiem viesiem.

No šīs nodaļas izskatīgas jaunākas meitenes ar lidmašīnu tika nogādātas jūras krastā, no kurienes kontrabandistu ātrlaivas tās aizveda uz Filipīnām vai Taizemi. Jaunākajām bija seši, vecākajām četrpadsmit gadu. Kases grāmatas liecināja, ka par katru triādes saņem 7500 dolāru. Manilas un Bangkokas seksa tirgus pievilka vīriešus no visas pasaules, vīriešus, kuru kāre pēc jaunām meitenēm bija neremdināma un līdz ar to ienesīga. Organizētas “seksa tūres” veda šurp vīriešus veselām grupām no Savienotajām Valstīm, Lielbritānijas un Japānas. Pēc nevainīgām meitenēm bija ļoti liels pieprasījums, īpaši to klientu vidū, kas baidījās no inficēšanās ar AIDS. Kad meitenes vairs nebija nevainīgas, tās piespieda kļūt par prostitūtām, kas naktīs sēž pie plašiem logiem spoži apgaismotu bulvāru rajonā, kur vīrieši var tās izvēlēties pēc numura.

Meitenes, kas ar skaistumu neizcēlās un parasti bija vecākas par divpadsmit gadiem, tika nogādātas uz Guandunas attālākajiem rietumu rajoniem, kur zemnieki, kuriem bija nepieciešamSs sievas, maksāja par tām pat līdz 1200 dolāriem gabalā. Šādu meiteņu cenas auga visstraujāk, jo visa Ķīna jau sāka izjust viena bērna poli tikās sekas, proti, ļoti zemo meiteņu dzimstības līmeni. Vēl pēc desmit gadiem šādas meitenes varētu triādēm dot pat lielāku peļņu nekā nevainīgās.

Neizskatīgākās meitenes, tās ar smagnējiem augumiem un mazattīstītu prātu, tika pārdotas kā lēts darbaspēks Šeņdžeņā, Guandžovā un Honkongā. Tās strādāja rūpnīcās, pie paklāju stellēm un šujmašīnām. Dažas kļuva par mājkalpotājām, daudzas nokļuva pat akmeņlauztuvēs. Tās nepārdeva par noteiktu cenu, bet nodeva komisijā, kas nozīmēja, ka triādes iekasēja zināmu summu par katru nostrādāto mēnesi. Tikai retā aizbēga, dažas nomira, bet tika ātri vien aizvietotas ar citām.

Ma Lins soļoja cauri viņu mītnei kā pa sapņiem, nerealitātes sajūtai kļūstot ar katru mirkli spēcīgākai. Vecākās meitenes, viņam ejot garām, sačukstējās un sarka. Viena sēdēja savā guļvietā sakrustotām kājām, ķiķināja un, spogulī skatīdamās, zieda uz vaigiem smiņķi. Kāda cita spēlēja flautu, kamēr draudzene dejoja, demonstrēdama neveiklus baleta soļus. Ieraudzījušas viņu, tās izplūda smieklos. Vēl kāda gleznoja ar akvareļkrāsām. Viena pieklājīgi palūdza viņam zīmuli.

Tās visas liekas tik normālas. Viņš turpināja skaitīt, līdz Zilajā nodaļā tika jau līdz 320. Viņš saprata, ka tas ir lieki. Tam taču nebija nekādas nozīmes. Viņš to darīja tikai tāpēc, lai nodarbinātu prātu.

Ārsts visus aprēķinus bija izklāstījis. Viņam tie visi bija galvā. Jebkurā laikā, viņš teica, Zaļās un Zilās nodaļas tirgus vērtība bija pāri par divarpus miljoniem dolāru. Pastāvot normālai apgrozībai, tās katru gadu deva Melnajam Bambusam vairāk nekā astoņus miljonus peļņas — divreiz vairāk, nekā triāde pelnīja ar opiju.

Ma Lins izgāja pagalmā. Debesis vēl arvien bija apmākušās, un neizskatījās, ka lietus tuvākā laikā varētu mitēties. Viņš mēģināja aizsmēķēt cigareti, bet lietus liesmiņu nodzēsa. Tad viņš šķērsoja betonētu laukumu un devās uz vismodernāko ēku visā teritorijā. Tā stāvēja nomaļus no pārējām un piesaistīja uzmanību ar blakus esošām dažādu iekārtu novietnēm. Vienā atradās divi dīzeļģeneratori, kuri šobrīd apgādāja visu teritoriju ar strāvu, jo vētra kaut kur bija pārrāvusi elektrības vadus. Blakus ģeneratoriem stāvēja apjomīga gaisa kondicionēšanas iekārta un aiz tās viļņota metāla deflektori ar gaisa filtriem, kurus ar ēku savienoja resnas, divu virzienu caurules.

Šī bija Dzeltenā nodaļa. Viņš devās iekšā un nonāca modernā slimnīcā, kas spēcīgi oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem un medikamentiem. Viņš zināja, ka četrās telpās te izvietotas deviņdesmit gultas. Telpas bija atdalītas ar stikla sienu, tā ka visas bija skaidri pārredzamas. Visas gultas un gultiņas bija aizņemtas, tajās gulēja dažāda vecuma bērni no zīdaiņiem līdz pusaudžiem.

Ma Liņs redzēja, ka šī nav slimnīca, kur ārstē sīkas brūces vai sasitumus. Visi pacienti bija nopietni slimi, par to liecināja hepatīta slimnieku sadzeltējušās sejas, iedzimtu defektu sakropļoti un vēža novārdzināti ķermeņi. Vissmagākie slimnieki gulēja atsevišķās kabīnēs zem skābekļa teltīm vai arī elpoja caur ventilatoriem. Ma Liņs saskaitīja astoņas māsas, kuras nēsāja “šīberus”, uzstādīja sistēmas, izdalīja labi apgādātā aptiekā saņemtas zāles. Monitori pīkstēja, ventilatori pukšķēja un šņāca. Gandrīz no katras gultas ārā rēgojās dažādi vadi un katetri.

Tāpat kā Zaļās un Zilās nodaļas nevainojamo iemītnieku atlasi noteica to labā veselība un patīkamā āriene, tā ari šie bērni patversmēs bija tikuši rūpīgi atlasīti. Starpība tikai tā, ka šie bija nāves kandidāti.

Viņš gāja lēnām, cenzdamies nevienu tieši neuzlūkot. Lielākā daļa arī bija pārāk slimi, lai pievērstu viņam uzmanību. Jebkurš slimnieks lika viņam justies neomulīgi, redzot slimus bērnus, viņam sažņaudzās sirds. Kamēr viņš izgāja cauri visām četrām telpām, tā bija sākusi mežonīgi dauzīties, un vajadzēja apstāties un nomierināties, lai varētu doties tālāk.

Neliela gaiteņa galā atradās durvis un aiz tām telpa, kuru ārsts bija aprakstījis visos sīkumos.

Lai cik ienesīga bija tirdzniecība ar miesu pārējās Lao Dinas nodaļās, tieši šī telpa bija iedvesmojusi triādi atkarot džungļiem un labiekārtot tagad iežogoto teritoriju.

Viņš zināja, ka šī telpa bija Dzeltenās nodaļas sirds un Lafe Dinas dvēsele.

Tā bija īstā zelta bedre.

Atvēris dubultdurvis, viņš izgāja cauri nodalījumam ar izlietnēm roku mazgāšanai un plauktiem, kuros atradās bagātīgi dažādu ķirurģijas instrumentu un ārstu uzsvārču krājumi. Vēl pēdējās durvis ar brīdinājumu par sterilitāti, un viņš stāvēja modernā operāciju zālē, kurā šobrīd valdīja klusums. Zem spēcīgiem prožektoriem stāvēja četri nerūsošā tērauda operāciju galdi. Tur bija elektrokardiogrāfs, dialīzes aparāts, asins un plazmas refrižeratori, autoklāvs un pat mākslīgā sirds un plaušas līdz ar skalām un digitāliem displejiem. Ma Liņam nebija ne jausmas, kādam nolūkam katrs aparāts izmantojams. Bija arī elektrodi un neskaitāmas caurules, un vadi. Sterili ķirurgu instrumenti bija iesaiņoti plastikātā un novietoti uz statīviem, kas sniedzās līdz griestiem.

Kā bija stāstījis doktors Cai Tans, uz šejieni tika nogādāti paši slimākie bērni, tie, kuru slimības vai defekti normālu dzīvi darīja neiespējamu. Šeit, uz šiem galdiem, tika izņemti viņu veselie orgāni. Rūpīgi un humāni, viņš bija teicis. Nekādu sāpju. Nieres un radzenes, āda un aknas. Tikko iegūtie orgāni tika iesaiņoti sausā ledū un nogādāti uz skrejceļu, no kurienes sekoja īss lidojums līdz armijas slimnīcai Naņfenā.

No sākuma Ma Lins nebija ārstam ticējis. Jā, arī viņam bija zināms atklātais valsts noslēpums par to, kas pēc nāvessoda izpildīšanas notiek ar noziedznieku orgāniem. Ma Liņs pats ne reizi vien bija piedalījies eksekūcijās un labi zināja, ko nomaļus stāvošie, privātās drānās tērptie cilvēki darīja — tie sasvieda līķus speciālā furgonā, kur tika izņemti mirušo cilvēku orgāni. Ma Liņs zināja arī par Tautas atbrīvošanas armijas slimnīcu Naņfenā, kur bezcerīgi slimi ārzemnieki ieradās ar lieliem naudas žūkšņiem. Viņš bija dzirdējis, ka nieri varot nopirkt par trīsdesmit tūkstošiem ASV dolāru.

Bet tie bija cietumnieki, Ma Liņs bija neticīgi teicis doktoram Cai Tanam. Tu runā par bērniem.

Tieši ārsta centieni attaisnot Lao Dinā notiekošo bija pirms divpadsmit stundām likuši Ma Liņam, kurš centās noskaidrot patiesību, kļūt neparasti nežēlīgam.

—       Tu esi muļķis, Ma Liņ, ārsts caur izsistajiem zobiem bija izaicinoši šļupstējis. Es ņēmu tikai to bērnu ķermeņus, kas jau bija norakstīti, kam nebija nekādu cerību, un tomēr izlobīju no tiem kaut ko labu. Un paralēli tam esmu izdarījis nozīmīgus pētījumus par antikoagulantiem un transplantētu orgānu tremi. Esmu uzrakstījis zinātniskus darbus! Vai tu aptver, cik tas ir svarīgi?

Tad ārsta brēcieni bija izskanējuši pa visu pagrabstāvu, jo Ma Liņs aiz šausmām bija zaudējis savaldību un ieslēdzis pārāk stipru strāvu. Ārsts zaudēja samaņu. Kad Ma Liņs viņu atdzīvināja un draudēja atkārtot to pašu vēlreiz, Cai Tuns noliedza, ka jebkad tikuši izmantoti veseli bērni. Tikai ar smagu garīgu atpalicību un neglābjami slimie nonākuši uz operācijas galda. Ārsts to apzvērēja, locīdamies sāpēs, sāpēs, kuras Ma Liņs izraisīja ar īstu ķirurga precizitāti. Majors zināja, ka šādā stāvoklī cilvēks parasti vairs nespēj melot, taču šajā gadījumā viņam nezuda pārliecība, ka Cai Tuns melo vēl arvien. Bet tad pēc kāda laika tas viņam vairs nelikās svarīgi. Svarīgi bija nokļūt Lao Dinā, redzēt visu savām acīm un pielikt tam visam punktu. Ar ārstu varēs nodarboties arī vēlāk.

Ma Liņs domāja par bērniem nodaļā, kurai viņš tikko bija izgājis cauri, bērniem, kuri gaidīja savu kārtu uz nokļūšanu šajā telpā, un viņam noreiba galva. Viņš atbalstījās pret vienu no operācijas galdiem. Tad paraudzījās lejup uz spaini, kas stāvēja uz grīdas blakus galdam. Tā dibenā vīdēja kaut kāda asiņaina masa. Viņam nebija ne jausmas, kas tas varēja būt. Nokritis uz ceļiem, viņš vēma uz spožās flīžu grīdas, vēma, līdz vairs nebija nekā, ko izvemt.

Kaunēdamies par savu vājumu, viņš piecēlās kājās un noslaucīja muti piedurknē. Acis no asās smakas asaroja, un ausīs dobji atbalsojās sirdspuksti. Viņš pagriezās un bēga prom no šīs telpas, garām pārsteigtajiem policistiem. Izgājis ārā, viņš stāvēja lietū un dziļi ie, elpoja miklo džungļu gaisu, pūlēdamies aizdzīt nelabumu.

Ma Liņs zināja, ka vēl nav redzējis visu. No vietas, kur viņš stāvēja, atzarojās divi asfaltēti celiņi. Pirmais veda uz vārtiem, aiz j kuriem atradās skrejceļš, otrs aizliecās uz teritorijas tālāko galu, kur i gar sētu auga milzīgi koki. To paēnā tikko varēja saskatīt baltu ķie'] ģeļu ēku.

Šī nelielā celtne bija pēdējā, kas viņam jāapskata.

Teicami iekārtota kā viss pārējais Lao Dinā.

ViņŠ zināja, kam domāta ēka, jo ārsts bija par to stāstījis, un par h tās funkciju liecināja arī lielais dūmenis. Līdzīgu, tikai lielāku, viņš I bija redzējis Sudžovā; tas bija drūms iestādījums, kurš atradās Iekšlietu ministrijas pārziņā un kurā strādāja dzīves pabērni pelēkos darba tērpos.

Ma Liņs atgrūda durvis un paskatījās iekšā. Tur atradās metāla cilindrs ar lielām durvīm vienā galā un mazākām apakšā pelnu izņemšanai, kad degšanas process beidzies. Uz plauktiem stāvēja grozi, kuros pelni tika iegrābti, lai vēlāk tos izkaisītu sakņu dārzos vai iegāztu upē.

Šajā ēkā pazuda visas pēdas, kas varētu pierādīt ārsta apgalvojumu patiesīgumu vai melīgumu.

Ma Liņs stāvēja mazās ēkas priekšā un ļāva lietus pilieniem veldzēt seju. Viņam bija pretīga šī lieta, pretīgs viss, kas ar to saistījās, pretīga izrīkošanās ar bērniem un sistēma, kas bija to pieļāvusi. Viņš zināja, ka daži tajā iesaistītie cilvēki dabūs lodi pakausī. Tad viss tiks aizmirsts. Viņš jau agrāk bija palīdzējis Pekinai atklāt līdzīgus noziegumus, un, stāvot lietū un skatoties lielajā krāsnī, visnepatīkamākā bija apziņa, ka to vajadzēs darīt vēl un vēl.

Ma Liņs aizvēra acis un aizgriezās.

Sāka jau krēslot, kad viņš nodeva pēdējās pavēles policistiem, kuri tika atstāti uz vietas. Gurdi viņš iesēdās savā automašīnā, lai dotos uz dienvidiem tikties ar Cjuaņu Jī un vēlāk jūrā ar Tunu Gandzi. Tā bija vienīgā epizode visā šajā lietā, kuru viņš nevēlējās palaist garām.

Viņi izbrauca pa vārtiem. Šoferis uz brīdi apstādināja mašīnu, lai viens no viņa vīriem varētu iesēsties aizmugurē. Ma Liņs paskatījās augšup uz koka arku virs vārtiem. Kāds tur bija pienaglojis plakātu, kurā bija attēloti divi mandarīni. Abiem bija kazbārdiņas un garas, melnas, galos uzliektas ūsas. Vaļīgo apģērbu rotāja pūķi. Uz muguras maki ar bultām.

Viņu attēlus bieži varēja redzēt Jaungada svinību laikā. Tie bija durvju sargi Cin Cuns un Jui—či Kuns. Tos pazina gandrīz katrs bērns Ķīnā.

Tie pasargāja mājas iemītniekus no ļauna.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

JAU BIJA GANDRĪZ pusnakts, kad Maršals Tērks uzkāpa uz vecā tralera klāja. Iepretim Viktorijas ostai cauri lietus mākuļiem mirguļoja Kaulunas ugunis. No miglas iznira Japan Air 747 lidmašīna, kas tuvojās Kaitakai un atkal pazuda, atstājot aiz sevis vien motoru dārdoņu. Lai gan stunda bija vēla, ostā kūsāja dzīvība, viļņos šūpojās lihteri un prāmji, sampani un atkritumu šalandas, kas vagoja ūdeņus starp tumšajiem preciniekiem, kuri gan pameta ostu, gan nāca iekšā no jūras. Aizsmakušas sirēnas blēja, pieprasīdamas brīvu ceļu, gaisu pildīja spēcīga jūras smarža.

Māršala ausis bija apārstētas, taču pat kuģa vieglā šūpošanās tepat ostā lika galvai noreibt. Viņš nobālēja un sajuta vieglu nelabumu. Lī Kaņs pastiepa roku, lai viņu atbalstītu. Varbūt tev labāk vajadzētu palikt šeit, — viņš sacīja, ieskatīdamies drauga sejā. — Tu esi bāls kā krīts. Tur ārā, atklātā jūrā, būs vēl smagāk. Es to izkārtošu tavā vietā.

—       Nekādā gadījumā, — Māršals spītīgi sacīja. — Es braukšu. — Viņš turēja rokās brezenta somu ar 125 000 ASV dolāru, maksājuma daļu, kas bija nododama jūrā, bēgļu saņemšanas laikā. Lī Kaņs bija teicis, ka viņš esot samērā lēti ticis cauri. — Pat nabadzīgie zemnieki maksā trīsdesmit tūkstošus par nokļūšanu Savienotajās Valstīs. Tie šķērso Kluso okeānu netīrā kuģa tilpnē, un kontrabandisti vienā reizē var pārvadāt simtiem cilvēku.

Izrādījās, ka savākt tik lielu summu, esot tālu prom no mājām, ir daudz grūtāk, nekā Māršals bija domājis, bet tad palīdzību roku sniedza Klarenss Koulters. — Kompānija aizdos tev skaidro naudu, — Klarenss bija teicis. — Rīt no paša rīta tu to saņemsi. — Māršals zināja, ka kompānija nekad saviem partneriem Šādus avansus neizsniedza. To piedāvāja Klarenss pats personīgi, un Maršals palīdzību ar pateicību pieņēma.

Pēc Tuna Gandzi pieprasījuma, Lī Kaņs bija pārliecinājis Māršalu, ka Alisona izvedama no Ķīnas pa jūrasceļu, nevis caur Guandžovas konsulātu. Jūra ir drošāka, Tuns bija skaidrojis. Viņš šādu ceļu ejot visu laiku, un tas esot vienkāršākais. Konsulāts tikšot nepārtraukti uzmanīts, un, pat ja izdotos dabūt bēgļus tur iekšā, tas nebūt nenozīmēšot, ka Alisona ir drošībā. — Viņa vēl arvien atradīsies Ķīnā, — Tuns bija aizrādījis, — un sagādās diplomātiem pamatīgas galvassāpes. Labāk būs, ja par viņas likteni lems Honkongas varas iestādes.

Tā nu tagad Maršals un Lī Kaņs stāvēja stūres mājā blakus kapteinim, rūdītam, skarbam vīram, kurš nepārtraukti smēķēja un spļaudījās. No dažādajiem instrumentiem un vadības paneļa viņa sejā krita blāva gaisma. Pa tranzistoru regulāri tika pārraidīti laika biroja ziņojumi ķīniešu un angļu valodā, kamēr kuģa radio uztvēra arī informāciju no kuģiem jūrā. Kapteinis sacīja Lī Kaņam, ka viņiem esot palaimējies. Gar krastu nostiprinājusies mazkustīga atmosfēras fronte, un, kaut ari lija, viļņi nebija lieli un jūra samērā rāma. Viņš gan brīdināja, ka stāvoklis kuru katru brīdi varētu arī mainīties, bet, ja tas nenotiks, nakts paies mierīgi.

Aprunājies ar kapteini, Lī Kaņs paskaidroja plānoto notikumu ģaitu. Ja vien neplosās vētra, kapteinis katru nakti šajā laikā dodas uz zveju, tāpēc neviens neko neparastu nepamanīs. Dosimies uz austrumiem, līdz tiksim ārā no teritoriālajiem ūdeņiem. Kapteinim ir sakari gan Honkongā, gan Lielajā Ķīnā, cilvēki, kuri pārtvers pavēles krasta apsardzes nakts patruļām abās pusēs. Šo dienestu darbību lielā mērā nosaka rutīna un slinkums, maršruti reti tiek mainīti. Tie parasti ved vairāk uz ziemeļiem un neskar to rajonu, kur būsim mēs. Viņš drīz uzzinās, kuri sektori iekļauti patruļu maršrutos, un divos trīsdesmit pa radio paziņos Tunam Gandzi, kur mūs meklēt. Runa ir par diviem sektoriem. — Viņi noliecās pār karti, un Lī Kaņs parādīja varbūtējās vietas. — Satiksimies šeit vai šeit. Attālums starp tām bija ap simt kilometru. — Satikšanās varētu notikt ap trijiem. Pēc tam līdz rītam zvejosim un būsim atpakaļ ostā ap pusdienlaiku.

-          Kas notiks, ja krasta apsardze mūs pamanīs?

—       Nekas, ja vien viņi neredzēs satikšanos. Citādi mēs esam parasts zvejas kuģītis. Kapteinis saka, lai tu neraizējoties. Viņš ar to

nodarbojas jau astoņus gadus, un vienmēr viss gājis gludi. Pašā ļaunākajā gadījumā, ja Ķīnas Tautas Republikai laimēsies, tev vajadzēs šķirties no savas somas satura, — viņš norādīja uz Māršala naudu, — un atdot to ķīniešu kapteinim.

Māršals pamāja. — Un ja mūs notvers Honkongas puse?

—       Diemžēl viņi nav tik viegli nopērkami kā viņu brālēni kaimiņos. Bet ķīniešiem viņi mūs noteikti neizdos. Iespējams, ka mēs tad nonāktu Honkongas cietumā. Bet tas vēl nav pats ļaunākais variants.

Māršals vēroja, kā apkalpe rosās, un turējās malā, lai nemaisītos pa kājām. Divi vīri no kādas lādes izcēla ieročus. Tur bija pusautomātiskas pistoles un šautenes, un liels daudzums patronu aptveru. Viņa nemiers pieauga, kad tie ar ierastām kustībām ielādēja aptveres ieročos un pārbaudīja magazīnas. Apziņā atausa briesmīgā doma, ka šis arsenāls varētu nostāties starp viņu un viņa ģimeni. Naksnīgā jūra, aptumšotais kuģis, elektronika, radio, ieroči un nauda — tas viss pēkšņi kļuva ļoti reāls. Ko šajā brīdī darīja Alisona? Tuns Gandzi bija pa radio ziņojis, ka sieviete un divi bērni ir kopā ar viņu un drīzumā visi dosies jūrā. Māršalam ausīs skaļi atbalsojās paša sirdspuksti. Viņš juta, kā atdzīvojas motori. Žvadzēja ķēdes, un tika atdoti gali. Lēnītiņām kuģis attālinājās no doka. Kapteinis ieslēdza ātrumu, un traleris izgāja atklātā jūrā.

Dienvidķīnas jūras krastā, Ķīnas ostā Saņvei pulkvedis Cjuaņs Jī veica pēdējos sagatavošanās darbus. Viņš vēlējās nodrošināties, cik labi vien iespējams, iesaistot operācijā ne vien kuģi, bet arī helikopterus, taču laiks neuzlabojās, un eirokopteri kopā ar apkalpēm palika uz zemes Dunguaņā.

Viņš stāvēja uz tiltiņa krasta apsardzes patruļkuģī, kuru bija rekvizējis. Tas nebija muitnieku kuteris, bet augstākās klases ātrgaitas traleris — Sanhajā būvēts karakuģis. Cjuaņs bija atteicies no muitnieku palīdzības un izvēlējies šo divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņš neuzticējās Dienvidķīnas muitas virsniekiem, it īpaši, ja bija « iejaukts Tuns. Tuns noteikti uzzinātu par Cjuaņa pavēlēm to pašu brīdi, kad tās tiktu dotas. Bet maz ticams, ka viņš varētu ietekmēt jūras spēku vadību. Otrkārt, svarīgs bija ātrums. Ar trim M—50 dīzeļiem un pāri zemūdens spārnu armijas kuģis spēja attīstīt piecdesmit mezglu ātrumu — varbūt ne gluži tik daudz, cik daži kontrabandistu kuģi, tomēr tas bija ātrāks par jebkuru no muitnieku flotes. Tas bija apgādāts ar sarežģītu, jūras virsmu kontrolējošu radaru, un to apkalpoja sešpadsmit vīru ekipāža. Kuģa apbruņojumā ietilpa plašs ieroču klāsts, sākot no 14,5 mm ložmetējiem līdz Padomju Savienībā ražotām torpēdām. Tas stāvēja noenkurots spoži apgaismotā kuģu piestātnē, un apkalpe veica pēdējos sagatavošanās darbus pirms došanās jūrā.

Kuģa kapteinis sākotnēji bija atteicies pildīt civilpersonas rīkojumus, kaut arī šī persona bija SDB pulkvedis. Cjuaņs Jī, gluži dabiski, nevarēja zvanīt viceministram, kurš viņam bija pavēlējis atgriezties Pekinā, taču pietika arī ar citiem sakariem galvaspilsētā. Drīz vien atskanēja telefona zvans Dienvidjūras flotes štābā Džaņdzjanā, kas apklusināja kapteiņa protestus. Runa ir par valsts drošību, viceadmirālis bija teicis. Tagad kapteinis uzmanīgi klausījās, kamēr Cjuaņs, stāvēdams uz tiltiņa pie karšu galda, skaidroja savas pavēles.

—       Šoreiz te ir vairāk nekā tikai parasta kontrabanda, — Cjuaņs teica kapteinim. — Mūsu objekts ir muitniekiem un policijai labi pazīstamais Tuns Gandzi. Viņa ikdienišķie darījumi nebūtu pievērsuši sev Pekinas uzmanību, bet šodien uzzinājām, ka savam biznesam viņš pievienojis arī rūpniecisko spiegošanu. No Silkiuorm raķešu rūpnīcas Naņčanā viņš nozadzis vitāli svarīgus datoru mikroprocesorus un plāno tos realizēt Honkongā pārdošanai starptautiskajā tirgū. Bet to mēs nepieļausim.

Cjuaņs norādīja uz tiem pašiem diviem sektoriem, kurus nesen bija pētījis Māršals. Mūsu objekts pārvietosies ar ātrlaivu, startēs kaut kur no Pinhai piekrastes un plāno satikties ar Honkongā reģistrētu traleri vienā no šiem diviem sektoriem — vai nu te, vai te, — viņš sacīja. — Kurā tieši, mēs nezināsim vēl… — viņš paskatījās pulkstenī, piecas stundas. Tas noskaidrosies precīzi divos trīsdesmit. Mēs jau būsim novietojušies viņa maršruta tuvumā, lūk, šeit, viņš atkal norādīja vietu kartē — un gaidīsim radio signālu. Kad uzzināsim sektoru, mēs negaidīsim, līdz notiks plānotā satikšanās. Tiklīdz radars laivu uztaustīs, mēs to pārtversim.

Kapteinis pētīja jūras kartes. — Ja Tuns rīkosies tā, kā jūs paredzat, mums nekādām īpašām grūtībām nevajadzētu rasties, pulkvedi, — viņš sacīja. — Man svarīgs ir tikai viņa ātrums.

—       Tāpat kā man, — Cjuaņs atbildēja. Taču Tuns mūs negaidīs. Viņš pārvietosies atklātā jūrā, paļaudamies uz vizuālu kontaktu ar gaidīto kuģi. Viņam ir tikai GPS, bet nav radara, toties mēs viņu pamanīsim jau — kādā attālumā? — Atbildi gaidīdams, viņš paraudzījās kapteinī.

—       Atkarībā no viļņošanās un laika apstākļiem, un viņa laivas uzbūves — tas varētu būt aptuveni divdesmit kilometru, — kapteinis sacīja.

—       Pilnīgi pietiekami. Un kādā attālumā šauj jūsu ieroči?

—       Septiņus tūkstošus metru.

—       Skaidrs. Mums būs pietiekami daudz laika, lai novietotos viņam tieši ceļā. Ja kuģis būs aptumšots, viņš mūs ieraudzīs tikai tad, kad jau būs par vēlu. Un tagad par pavēlēm, kaptein. Tuns un viņa vīri ir apbruņoti, bīstami un pārdroši. Nedrīkst būt nekādu brīdinājumu par mūsu klātbūtni un nekādu iespēju izbēgt. Tiklīdz būsim attālumā, kas nodrošina tiešus trāpījumus, jūsu vīriem jāatklāj uguns, līdz Tuna laiva būs padarīta nekaitīga. Ja tiks izrādīta kāda pretestība es uzsveru, jebkāda pretestība jūsu vīriem jāšauj tā, lai nogalinātu visus laivā atrodošos cilvēkus. Skaidrs?

—       Protams, pulkvedi, — kapteinis sacīja, visai apmierināts ar gaidāmo operāciju. Viņa vīriem reti iznāca pārbaudīt savas šaušanas iemaņas praksē.

—       Vai ir vēl kādas neskaidrības? Cjuaņs jautāja.

—       Un kā ar traleri? Ja tas sasniegs vietu, kuru jūs norādījāt, tas atradīsies Ķīnas ūdeņos.

—       Traleris mani neinteresē, — Cjuaņs atbildēja. — Īstenībā tas būtu pat mūsu interesēs, ja no tralera redzētu, kas notiek ar Tunu, un mēs ļautu tralerim atgriezties Honkongā.

Cjuaņs tīksminājās ar domu par savu izcili izdevīgo Opozīciju. Tuna iesaistīšanās Tērku lietā bija devusi viņam neparastu izdevību. Viņš, protams, zināja, ka Tuns uzbrukumam atbildēs ar iespaidīgu šaujamieroču uguni. Bet viņa vieglajai laivai, kas būvēta ar mērķi sasniegt lielu ātrumu, nevis atvairīt uzbrukumus, cīņā ar šo kuģi nebija nekādu cerību.

Cjuaņs jau sen bija nācis pie atziņas, ka valsts interesēs metodes nākas mainīt. Bija reizes, kas prasīja smalku taktiku, un reizes, kad vajadzēja slēgt derības ar pasu velnu. Bija reizes, kurām vajadzēja kalpot par piemēru, par vēstījumu. Šobrīd viņš pavisam skaidri zināja, ka pienācis laiks šādam vēstījumam. Komunisma nāves agoniju Tuns un viņam līdzīgie izmantoja, lai kriminalizētu pat valsts aparātu. Korupcijas vēzis savas metastāzes strauji izplatīja visu līmeņu ierēdniecībā. Ja šis process netiks apturēts, Ķīna sabruks tāpat, kā bija sabrukusi Krievija. Ja Cjuaņs izpildītu Tuna prasību, tas nozīmētu vēl tālāku pagrimumu, kuru šī nācija nevarēja atļauties. Tunam jākļūst pašam par savas alkatības upuri. Tas, ko Cjuaņs no Ma Liņa bija uzzinājis par Tuna Gandzi lomu Lao Dinas noziedzīgajā biznesā, neko nemainīja. Tas drīzāk tikai vēl vairāk nostiprināja viņa apņēmību.

Protams, te bija iejaukta arī Alisona Tērka. Bet Cjuaņu nebiedēja doma, ka šīs paraugoperācijas laikā viņa var aiziet bojā. Ar Ķīnas Tautas Republiku neviens nedrīkstēja atļauties vaļības. Ja viņa tiks nogalināta jā, ja tiks nogalināti arī bērni, — valdība izteiks nožēlu, bet vēstījums pasaulei būs nepārprotams: Ķīna ir absolūta noteicēja par visu, kas notiek tās teritorijā. Tie, kas mēģinās pierādīt pretējo, vienmēr par to dārgi samaksās.

Cjuaņs pieļāva, ka sieviete varētu arī izdzīvot. Tādā gadījumā tā kļūs par viņa gūstekni. Vienādi vai otrādi, viņš tās stāstam būs pielicis punktu. Vismaz daļēji būs glābts gods — viņa paša un arī tēvzemes.

Jebkurā scenārijā viņš atbrīvosies no diviem ļaunumiem.

Vai stāstīt Ma Liņam par kapteinim dotajām pavēlēm, kad majors ieradīsies? Ma Lins varētu iebilst, bet viņš to darīs piesardzīgi. Ma Liņs nekad neuzzinās, vai Cjuaņa mērķis ir nogalināt Tunu un Tērku.

Un viņam tas arī nebija jāzina. Ma Liņs bija labs darbinieks, cilvēks, kurš visu mūžu paklausīgi pildījis pavēles. Viņš samierināsies arī ar šīm.

Galu galā Cjuaņs izlēma neko viņam nestāstīt.

Policijas automašīna brauca cauri mazajai jūras ostai Pinhai, pilsētiņai, kuru bija iecienījuši kontrabandisti, jo tā atradās izdevīgā vietā — uz mazas pussalas pavisam netālu no Honkongas. Tās veikali lūza no kontrabandas precēm — televizoriem, motocikliem, ledusskapjiem, datoriem un neskaitāmām automašīnām, kuru labās puses stūre skaidri norādīja, ka tās nelegāli ievestas no Lielbritānijas karalistes kolonijas. Bet par to neviens neuztraucās. Par kukuli varēja nopirkt reģistrācijas numuru un nepieciešamos dokumentus spēkratiem, ar kuriem brauca valsts amatpersonas, dienas pavadot kontrabandistu medībās, bet naktīs izbaudot labumus, kurus tie paši kontrabandisti bija šeit ieveduši.

Alisona atkal kļuva nemierīga. Ķīnā viņa un Tailers bija ieradušies, degunus pie lidmašīnas iluminatora piespieduši. Tagad, gatavodamies to atstāt, viņi spieda degunus pie policijas automašīnas loga. Viņi sajuta jūru, pēc tam saoda to, vēl pēc brīža dzirdēja un tad beidzot arī ieraudzīja. Alisona paspieda Tailera roku, un viņš atbildēja ar pretspiedienu.

Bruņots sargs pie kādiem vārtiem ar rokas mājienu norādīja, ka ceļš brīvs. Tālāk tas veda gar piestātnēm. Pie tām stāvēja daudz nelielu laivu, galvenokārt džonkas un sampani. Gaisā slējās vesels celtņu mežs, tie apkalpoja preču kuģus, kuri no šejienes nebija saredzami. Brauciens turpinājās garām piestātnēm un tālāk pa grantētu ceļu līdz smilšainam liedagam. Viņi apstājās pie vientuļa, no koka būvēta muliņa, kura galā gaidīja balts kuteris. Izdzirdējuši motora rūkoņu, kājās pielēca divi vīri, kas bija gulšņājuši krasta pusē. Atvērās durvis, un pasažieri tika mudināti ašāk doties prom pa muliņu.

Alisona nesa Veņu Lī, un Tuns plati smaidīja. — Nu jūs jau esat tikpat kā mājās, — viņš sacīja, palīdzēdams viņai pārkāpt no muliņa kuterī. — Tā, vai redzat? Tautas Republikas zemi jūs jau esat pametusi. Vēl tikai neliels ceļojums, un jūs būsiet kopā ar savu vīru. — Tailers ielēca kuterī tūlīt aiz Alisonas, kamēr Tuns Gandzi parūpējās par somu atnešanu. Viss risinājās strauji. Viens no vīriem palika krastā, lai aizbrauktu policijas mašīnu uz kādu noliktavu, kur tā gaidīs nākamo pielietojumu, vai arī tiks demontēta un izmantota rezerves daļām.

Tā nu viņi kopā ar Tunu Gandzi un četru vīru apkalpi devās ceļā. Kuteris ar saviem četriem 250 zirgspēku dzinējiem spēja attīstīt astoņdesmit mezglu ātrumu stundā. Tam bija divi stūres rati, viens uz augšējā tiltiņa, otrs lejā, kokpitā. Kuteris bija pārbūvēts ar mērķi — palielināt tā ātrumu. Kojas, kambīze un kravas novietnes bija izņemtas. Radara nebija, tikai globālās pozicionēšanas ierīce, radio aparatūra un infrasarkano staru signālierīce bezskaņas sakariem ar citiem kuģiem. Bija ari vieglo ieroču arsenāls — automāti un jaudīgas šautenes ar nakts periskopiem.

Alisona ar bērniem apmetās uz apakšējā klāja tieši zem tiltiņa. Nebija ne solu, ne kādu citu sēdamo, tika neliels paaugstinājums apkārt četriem dzinēju nodalījumiem, kas pacēlās virs klāja kā lielas kārbas. Tuns sameklēja dažus putuplasta paliktņus, un viņi sēdēja uz tiem, muguras pret dzinējiem atspieduši. Kuteris atgāja no muliņa. Spēcīgo dzinēju vibrāciju sajuta pat kauli, kad, ātrumam strauji pieaugot, laivas priekšgals izcēlās virs ūdens.

Tuns bija pacilātā garastāvoklī. Mākoņi gūlās zemu pār jūru, un lietus lija nepārtraukti, taču nebija spēcīgs. Virs viņiem bija nostiprinājies zema spiediena apgabals, bet taifūns, kas bija sācis veidoties tālāk uz dienvidiem, jau zaudēja spēku. Jūra tikai viegli viļņojās, un ceļojums solījās būt mierīgs. Ideāla nakts biznesam. Viņš pārliecinājās, vai pasažieri jūtas labi. Apkalpi viņš jau bija brīdinājis, ka pārsēšanās laikā tie tiks nošauti. Vēlreiz pārbaudījis ieročus, viņš ērti apsēdās, lai izbaudītu straujo gaitu.

Informācija pienāca divos trīsdesmit no rīta, kad Honkongas tralera kapteinis bija izšķīries par satikšanās vietu. Vēsts bija kodēta un strupa un tika pārraidīta jau iepriekš norunātā frekvencē.

—Kauluna divi, — viņš sacīja. — Kauluna divi. — Piecas minūtes nogaidījis, viņš vēsti atkārtoja. Cauri sprakšķiem ēterā atskanēja Tuna atbilde: — Divi Kauluna. — Tātad sektors, kas atradās vairāk uz dienvidiem.

Cjuaņs Jī un Ma Liņs stāvēja kapteinim aiz muguras, kad pienāca ziņa. Kapteinis vēroja radara ekrānu. Visas gaismas uz kuģa bija izdzēstas un smēķēšana aizliegta. Vīri, turēdami ieročus gatavībā, vērās melnajā nakts tumsā. Pēc četrpadsmit minūtēm viņi ieraudzīja ekrānā gaismas punktiņu. — Tuvojas mazs kuģis četrdesmit grādu leņķī pret priekšgala labo bortu, kaptein, — ziņoja radara operators.—: Ātrums trīsdesmit mezglu, kurss: nulle-septiņi-nulle. Attālums astoņpadsmit tūkstoši metru. — Kā Cjuaņs bija pareizi paredzējis, Tuns Gandzi nāca tieši pie viņiem pārliecībā, ka ceļš ir brīvs vēl divdesmit jūras jūdžu garumā līdz vietai, kur jāsatiekas ar traleri.

—       Ļoti labi. Pilnu gaitu uz priekšu, kurss: trīs—viens—trīs. Izlaist spārnus.

—       Trīs—viens—trīs, ir, kaptein, — teica stūresvīrs, un motori atdzīvojās. Tieši virs ūdenslīnijas kuģa priekšpusē atvērās divi paneļi un spārni līdzeni ieslīdēja savā vietā. Jau pēc mirkļa kuģis gandrīz lidoja virs ūdens, lai pārtvertu pretimnākošo kuteri. Tas vairs nebija tālu.

Kad vajadzīgā pozīcija bija sasniegta, kapteinis pavēlēja izslēgt dzinējus. Radarā gaišais punktiņš tas bija Tuns nāca tieši viņiem pretī. — Kā naktstauriņš uz uguni, — kapteinis nomurmināja, vērodams ekrānu.

Parādījās vēl viens gaismas punktiņš. Traleris, — sacīja kapteinis Cjuaņam. Viņš nodeva apkalpei pēdējās pavēles. Divi matroži noņēma brezenta pārvalkus no blakus stāvošiem ložmetējiem. Ar aizsargbrillēm uz acīm, paslēpušies aiz ložmetēju vairogiem, tie bija gatavi atklāt uguni. Lentes ar lielkalibra munīciju bija kārtīgi saliktas blakus un gaidīja brīdi, kad vajadzēs barot rijīgos uguns spļāvējus.

Vispirms viņi ieraudzīja blāvās priekšgala ugunis, kas tēmēkļos žilbināja acis, un tad, spokainajam sarkani melnbaltajam apveidam tuvojoties, viņi caur savām brillēm jau saredzēja stūres vīra seju — viņš sēdēja uz augšējā tiltiņa un nenojauta nelaimes tuvumu. Matroži notēmēja un gaidīja kapteiņa pavēli.

Kad attālums bija sarucis līdz simt metriem, tā atskanēja.

Šķietami nebeidzamās musonu lietavas Ķīnas flote papildināja ar zibeni un pērkonu.

Vienā baigā acumirklī nakts aizdegās. Tailers gulēja, galvu Alisonai uz pleca nolicis, bet Veņa Lī dusēja viņai klēpī. Alisonas skatiens bija pavērsts augšup, kad nakts debesīs parādījās spoži zibšņi. No sākuma viņa nodomāja, ka tas ir meteoru lietus, kaut gan īsti

ticami neizskatījās. Kas gan cits tas varēja būt? Zibšņi lidoja augstu virs viņu galvām, taču strauji laidās arvien zemāk, un tad viņa dzirdēja, kā tie ietriecas laivas korpusā. Instinktīvi viņa sakņupa un ciešāk piekļāva sev Veņu Lī.

Tuns Gandzi ieraudzīja trasējošās lodes, atrazdamies kutera aizmugurē. Lādēdams Cjuaņa Jī nodevību, viņš metās uz priekšgalu un izkliedza pavēles, kamēr vīri tvēra ieročus. Stūres vīrs strauji pagrieza kuteri, izmainīdams kursu un pilnā gaitā dodamies uz priekšu. Priekšgals izcēlās virs ūdens, bet jau nākamajā brīdī dzinēji pieklusa, kad nogalinātais stūrmanis saļima pār ratu. Pārējie atklāja uguni pret neredzamo ienaidnieku, mērķējot uz vietu, no kuras pacēlās ugunīgās šautras, bet viņu lodes sakrita jūrā, līdz mērķim netikušas. Tuns Gandzi sasniedza apakšējo vadības paneli un izslēdza gaismas, lai pats stātos pie stūres. Tajā brīdī sašķīda kajītes logs viņam blakus. Pa gaisu lidoja koka šķēpeles, un viņa ķermenī ieurbās divas lodes. Viņš sāniski nogāzās uz klāja. Elektriskais instrumentu panelis spoži uzzibsnīja un nodzisa, iestājoties īssavienoj umam.

Tailers pamodās galīgi apjucis. Neapjēgdams, kas notiek, viņš gribēja slieties kājās, lai paskatītos, bet Alisona satvēra viņu aiz krekla. — Gulies zemē! — viņa kliedza. — Slēpies starp motoriem! — Viņš nereaģēja pietiekami ātri, un viņa zēnu parāva tik spēcīgi, ka viņš nogāzās turpat blakus. Kopā saspiedušies, viņi tupēja laivas dibenā, kamēr degošo nakti plosīja šāvieni, nesdami sev līdzi pulvera un nāves smaku. Nāvējošajā ugunī, kas brāzās šurp no neredzama kuģa, Tuna vīriem nebija ne mazāko izredžu. Tie saļima uz klāja, sāpēs vaidēdami vai jau miruši. Viens, krītot lejā no tiltiņa, aizķērās kāpnēs un palika tur karājoties ar galvu uz leju. Viņa seja atradās Alisonai tieši virs galvas. Viņa iekliedzās un pūlējās to atgrūst.

Kāda lode trāpīja signālraķešu kastē, un vairākas raķetes aizdegās. Tās čūkstēja un šņāca, un kauca, un auroja. Pār klāju nolija dzirksteļu lietus. Tad aizdegās visa kaste, un liesmas no kajītes iekšpuses sāka laizīt kutera priekšgalu. Pārliecināta, ka plīsīs kāds gāzes vads un viņi visi uzies gaisā, Alisona atmuguriski rāpās atpakaļ starp lielajiem dzinējiem, vilkdama Taileru un Veņu Lī aiz sevis. Bet viņi drīz vien sasniedza vietu, kur lūku aizsegs beidzās, un, virzoties vēl tālāk, viņi nokļūtu zem lodēm.

Uguns priekšā, lodes aizmugurē.

Nekur nebija glābiņa.

Tikpat pēkšņi, kā ierunājušies, varenie ložmetēji apklusa. Raķetes izdega. Dzinēji bija nomiruši kopā ar apkalpi, un kuteris bezpalīdzīgi šūpojās augšup lejup.

Alisona ar vienu roku spieda sev klāt Veņu Lī, bet ar otru turēja Taileru. Viņš pūlējās atbrīvoties un skaļi protestēja, bet galu galā padevās, viņas skarbā uzkliedziena pārsteigts. Skaļie protesti pārvērtās šņukstos. Nu vairs bija dzirdama vien bērna brēkšana un čūkstoņa, lietus lāsēm saskaroties ar karstu metālu.

Tad visu kuteri izgaismoja otra kuģa prožektors. Viņa dzirdēja piesmakušos dzinēja pukstus, kas, kuģim tuvojoties, pamazām kļuva skaļāki.

Ar jūras ūdeni sajaukušās asinis un degviela jau skalojās Alisonai ap ceļiem. Aizsegusi bērnus ar savu ķermeni, viņa gaidīja.

Tralera kapteinis bija pārsteigts, ieraugot radara ekrānā divus gaismas punktus, kaut vajadzēja būt tikai vienam. Viņš pa radio centās brīdināt Tunu, kad sākās apšaude. Trasējošās lodes meta debesīs plašus lokus. Viņš strauji sagrieza stūri pa kreisi un nospieda slēdzi, likdams dzinējiem darboties ar pilnu jaudu. Smagais traleris pamazām mainīja kursu. Viņš neizlaida no rokām mikrofonu, atkārtoti izsaukdams Tunu. Atbildes nebija.

—       Kas tas ir? — Māršals prasīja. Viņš raudzījās tumsā, bet prāts vēl neaptvēra to, ko redzēja acis. Nakts debesis apvāršņa pusē graizīja ugunīgas svītras. Uz zemo mākoņu fona bija redzami spoži uzliesmojumi.

Kapteinis kaut ko teica Lī Kaņam, kurš savukārt paskaidroja Māršalam. Tur priekšā notiek kauja, viņš sacīja. Kapteinis domā, ka ķīnieši pārtvēruši kuteri. — Tālumā varēja redzēt jaunus uzliesmojumus, un nu bija dzirdams arī šāvienu troksnis.

—       Viņš nedrīkst doties prom, — Māršals izmisis iesaucās. Saki viņam, ka to nedrīkst darīt! Mums jāiet uz priekšu! Mums jāpalīdz!

Lī Kaņs darīja, ko spēja, mēģinādams pierunāt kapteini. Kapteinis viņu ignorēja. Kaujas ugunis nu jau palika viņiem aiz muguras, un Māršala sašutums auga augumā. Viņi bija apbruņoti, bet bēga prom! Šis nelietis grib pamest Alisonu un Taileru! Izmisumā Māršals mēģināja atgrūst kapteini un pats ķerties pie stūres. Kapteinis pagriezās un pārskaities iebelza Māršalam pa slimo ausi tā, ka viņš nokrita uz klāja. Māršals pietrausās kājās, auss asiņoja. Lī Kaņs atturēja draugu no tālākas vardarbībās, jo no tumsas iznira matrozis ar draudīgi paceltu ieroci.

Sapratis, ka ar spēku nekas nav panākams, Māršals izskrēja uz klāja un stāvēja lietū, raudzīdamies atpakaļ. Viņš redzēja liesmas, kas pacēlās virs ūdens, un kuģa ugunis, bet neko vairāk izšķirt nebija iespējams. Bezpalīdzīgi viņš noskatījās, kā liesmas pamazām noplok, tralerim attālinoties no konflikta vietas. Tad viņš ieskrēja atpakaļ stūresmājā un pagrūda kapteinim zem deguna savu naudas somu. Izrāvis no tās banknošu žūksni, viņš kratīja to gaisā. — Se! — viņš teica. Ņem! Vari dabūt to visu un vēl vairāk! Griez atpakaļ! Mums jāmēģina viņus glābt! Lūdzu! — Kapteinis novērsās, viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Pasaulē nebija tādas naudas, kas varētu viņu iekārdināt stūrēt kuģi uz turieni.

Pēc piecpadsmit minūtēm traleris atgriezās Honkongas teritoriālo ūdeņu drošībā. Nesamazinājis ātrumu, kapteinis devās tieši uz Viktorijas ostu. Sagumis, ceļus pie krūtīm pierāvis, Māršals sēdēja ārā uz klāja un elsoja. Ejot ārā no stūresmājas, viņš bija izlaidis no rokām vaļējo somu. Uz klāja izbira vesels lēvenis simtdolāru banknošu. Dažas ielidoja jūrā.

Lī Kaņs, nelaimīgs un bezpalīdzīgs, stāvēja blakus un vēroja draugu. Tad noliecās, savāca atlikušo naudu un sabāza to atpakaļ somā.

Ķīnas flotes kreiseris lēnām tuvojās degošajam kuterim, ar spēcīgiem prožektoriem izgaismodams tā kokpitu un augšējo tiltiņu. Kāds ducis vīru, ieročus pret kuteri pavērsuši, gaidīja, vai kur nemanīs kādu kustību. Trīs līķi bija skaidri redzami. Viens uzkritis uz augšējās stūres, otrs saļimis pār margapmali, trešais, ar kāju aizķēries aiz kāpnēm, karājās tur ar galvu uz leju. Pār korpusu no margapmales līdz pat ūdenslīnijai stiepās ložu caurumu taciņa. Palicis bez vadības, kuteris dreifēja un, ieplūstot arvien lielākam ūdens daudzumam, pamazām svērās uz sāniem. Kad kreiseris atradās

kutera aizmugurē, prožektori apgaismoja visu tā iekšieni. Tuns Gandzi gulēja uz mutes pār vienu no motoru pārsegiem, kura spoži baltā virsma bija notecējusi ar viņa asinīm. Tie redzēja, ka viņš sakustas. Tātad vēl dzīvs, taču pretoties nespējīgs.

Pulkvedis Cjuaņs un majors Ma stāvēja blakus kapteinim un pētīja kuteri. Drīz tika izgaismotas arī līdz šim tumsā tītās daļas. Viņi ieraudzīja sievieti, kura bija sarāvusies čokurā netālu no stūrmaņa apakšējā sēdekļa, kur viņu daļēji aizsedza lūka. Viņa vēl bija dzīva, jo apšaudes laikā slēpusies starp dzinējiem. Kreisera apkalpe pārsteigumā blenza uz viņu, jo visi bija domājuši, ka uz kutera atrodas tikai Tuns Gandzi un viņa vīri. Sievietei aiz muguras liesmas jau laizīja kajītes sienu.

Cjuaņs Jī skatījās lejup uz Alisonu, kad viņa pavērsa seju pret žilbinošo gaismu. Viņas seja Cjuaņam šķita tik pazīstama, it kā viņi būtu veci draugi. Rokas viņa turēja pār kaut ko izplestas, un viņš saprata, ka sieviete ar savu ķermeni aizsargā zēnu un mazo bērnu. Līdz pašām beigām — izcila sieviete. Sī nakts tev izvērtusies gan par veiksmi, gan neveiksmi, vai ne? Palikusi dzīva un tomēr zaudējusi.

Kapteinis izkliedza pavēles. Divi matroži atvilka pār klāju ugunsdzēsēju šļūteni un raidīja liesmās spēcīgu jūras ūdens strūklu. Divi citi ar automātiem rokās gatavojās nolēkt uz kutera, lai pārliecinātos, vai visi Tuna vīri tiešām beigti. Citi palika uz klāja un vēroja, ieročus turēdami gatavībā, kamēr vēl citi sagatavoja troses, ar kurām pietauvot grimstošo kuteri, kad liesmas būs nodzēstas.

Arī Ma Liņa seja pauda pārsteigumu. Cjuaņs nebija ne vārda bildis par savu pavēli šim vienpusīgajam slaktiņam, kas ilga tikai nepilnu minūti. Tas, kā Cjuaņs Jī bija izrēķinājies ar Tunu Gandzi, Ma Linu neuztrauca, kaut gan viņam labāk būtu paticis to pirms nošaušanas redzēt uz sava pratināšanas galda. Nu Tuns droši vien nomirs, tur nenonācis.

Taču Ma Liņs nesaprata neapdomību, ar kādu Cjuaņs bijf devis pavēli atklāt nāvējošu uguni pret kuteri, kurā atradās sieviete un bērni.

Tagad viņš skatījās lejup uz Alisonas Tērkas seju, uz viņas izplestajām rokām, kas centās pasargāt bērnus. Viņas acīs, kas, spilgtās gaismas apžilbinātas, vērās noslēpumainajā, nāvi sējošajā kuģī, viņš izlasīja bailes un izaicinājumu. Un ari apņēmību, kas šai lao wai sievietei bija devusi spēku bērna dēļ šķērsot visu Dienvidķinu, vazājot aiz deguna savus vajātājus.

Vēl viena sieviete, kura drīzāk mirs, nekā padosies.

Viņas sagūstīšana Ma Liņā neizraisīja ne pacilātības, ne uzvaras vai gandarījuma sajūtu. Gluži otrādi — viņš jutās vecs, paguris un pats ar sevi nemierā. Tieši tādas pašas izjūtas viņu bija vajājušas, saskaroties ar visiem šajā lietā iesaistītajiem cilvēkiem — večuku un viņa sievu, un Jī Linu, kuri bija tik daudz cietuši so bērnu dēļ. It īpaši kremta domas par Jī Linu. Informācija, kas, viņu spīdzinot, tika izspiesta, nekā nebija devusi — bezvērtīgi pavedieni, kas nekur neveda, bet lika ciest šausmīgas mokas meitenei, kas nebija vecāka par viņa paša meitu. Tik zemisks viņš nebija juties jau kopš viņas nāves. Un tagad viņš skatījās sejā pēdējam šīs lietas upurim, sievietei, kuru vajāja par mēģinājumu nolaupīt bērnu, kaut valstij šis bērns nepavisam nebija vajadzīgs, tas bija norakstīts tāpat kā neskaitāmi tūkstoši Lao Dinā un Sudžovā, bērni bez vārda un nākotnes.

Brīdī, kad abi kuģi ar vieglu grūdienu saskārās, kāds nesavaldīgs matrozis ieraudzīja, ka aiz Alisonas kaut kas sakustas. Domādams, ka tur slēpjas kāds no Tuna Gandzi vīriem, viņš pacēla ieroci un izšāva. Tēmējums bija par augstu, lode ietriecās augšējā tiltiņa klājā. Pašķīda koka šķēpeles, un viena no tām trāpīja Alisonai. Viņa iekliedzās, ķēra ar roku pie kakla un no tupus stāvokļa noslīdēja sēdus.

Šāviens un kliedziens bija kā signāls, kas lika Ma Liņam rīkoties. Pirmo reizi mūžā viņš vadījās pēc instinkta, ignorēdams pavēles, priekšniecību un spēku samēru. Trīsdesmit gadu garumā viņš savu revolveri bija izvilcis tikai trenējoties, nu viņš izrāva to no ādas maksts un divas reizes izšāva gaisā. — Izbeigt! Pārtraukt uguni! — viņš kliedza, vicinādams ieroci pārsteigtajiem jūrniekiem gar degunu. Matrozis, kurš bija šāvis uz Alisonu, stāvēja kā sastindzis ar šauteni rokā. Neviens nekustējās. Smagi elpodams, Ma Lins pielika revolveri kapteinim pie deniņiem. — Pavēliet saviem vīriem nolikt ieročus, viņš kategoriskā tonī noskaldīja. Kapteinis neizpratnē blisināja acis.

Cjuaņs, nespēdams ticēt notiekošajam, bija nobālējis. Viņš mēmi vērās savā vecajā draugā. — Ko tu dari, Ma Liņ? — viņš klusi jautāja.

Ma Liņs viņu ignorēja. — Pavēliet! — viņš vēlreiz vērsās pie kapteiņa.

—       Dariet, kā viņš saka, kapteinis padevās. Viņa jūrnieki nekavējoties izpildīja pavēli.

—       Sūtiet lejā savu sanitāru, Ma sacīja, ar galvas mājienu norādīdams uz kreiseri. Lai apskata, kas ar viņu noticis. — Kapteinis nobēra pavēli, un kreisera mediķis, uzmetis plecā somu, nokāpa uz kutera.

Tailers redzēja asinis uz Alisonas krekla. Viņš ar abām rokām cieši turēja Veņu Lī. No pārbīļa zēna seja bija nobālējusi. — Vai ar tevi viss kārtībā? — viņš čukstēja.

—       Kārtībā, — viņa teica, skatīdamās augšup uz lielo kuģi un mēģinādama saprast, kas notiek. Viņa redzēja vīrus un ieročus, dzirdēja kliedzienus. Vai ķīnieši viņus visus tiešām nogalinās? Paliec man aiz muguras, — viņa sacīja. Piesardzīgi viņa vēroja tuvojošos sanitāru. Bruņots tas nebija. Viņa saprata, ka pretoties tā kā tā nespēs, un gaidīja. Noliecies pār viņu, tas veikli pārsēja ievainojumu. Šķēpele bija izrāvusi caurumu miesā, atsedzot muskuli. — Tikai virspusējs ievainojums, — viņš pavēstīja.

Baiļu Ma Liņs nejuta, tikai stingru apņēmību. Viņš ignorēja Cjuaņa Jī atkārtotos lūgumus nākt pie prāta, iekams vēl nav par vēlu. — Viens pret visiem tu neko nevari iesākt, — Cjuaņs sacīja.

—Tavs stāvoklis ir bezcerīgs.

—       Iespējams, Cjuaņ Jī, — Ma Liņs atbildēja, balsij nedaudz iedreboties. — Bet tas ir mans stāvoklis. Viņš lika kapteinim dot vēl dažas pavēles. Drīz viena no kreisera divām glābšanas laivām, kurai bija piekaramais motors, tika nolaista ūdenī un piebraukta blakus Tuna kuterim. Klausīdams Ma Liņa izkliegtajām pavēlēm, sanitārs palīdzēja Alisonai piecelties. Soka iespaidā viņu vēl kratīja drebuļi, taču viņa pastiepa roku un saņēma Tailera plaukstu savējā, ļaudama viņam turēt Veņu Lī. Jūrnieks veda viņus pāri grimstošā kutera klājam, tad palīdzēja Alisonai un pēc tam Taileram iekāpt laivā, kur viņus saņēma otrs jūrnieks.

Ma Liņs saprata, ka lao wai cerības izglābties laivā ir visai niecīgas, taču alternatīva nedeva absolūti nekādas cerības. Viņam pašam izvēles nebija. Viņš nevarēja doties līdzi lao ivai. Ja viņš tā darītu, kreiseris sekotu un noslaucītu viņus no ūdens virsas. Turklāt viņš nevēlējās bēgt uz Honkongu. Viņa vieta bija Ķīnā.

Atlika vienīgi noteikt laivai pareizo kursu, parādīt sievietei un zēnam, kā pēc kompasa ieturēt virzienu, un tad, ar Cjuaņu un kapteini kā ķīlniekiem, likt kreiserim atgriezties Ķīnā, kamēr lao wai būs ceļā uz Honkongu. Straumes viņiem būs labvēlīgas, un tikai. No laika apstākļiem nekas labs nebija gaidāms. Ja vētra pieņemsies spēkā, tā laivu nogremdēs. Bet par to šobrīd nevarēja domāt. Citas izejas nebija. Sieviete bija spītējusi nāvei, lai tik tālu tiktu. Ja viss, ko viņš tās labā varēja darīt, bija dot vēl vienu izdevību, tad to viņš darīs.

Kamēr Ma Liņs tur stāvēja, dodams pavēles, viņš skaidri apzinājās, kas sekos, kad šī epopeja beigsies. Tas viņu neuztrauca. Sī apziņa izraisīja viņā tik priecīgu saviļņojumu, kādu viņš nebija izjutis kopš meitas piedzimšanas pirms daudziem gadiem.

Kad laiva sāka attālināties no kreisera, Cjuaņs Jī izmisumā metās pie Ma Liņa, gribēdams izsist viņam no rokas ieroci.

Majoru tas nepārsteidza. Tikai mazliet mainīdams uz kapteiņa galvu notēmētās pistoles stobra virzienu, viņš izšāva uz savu veco draugu, pulkvedi no Pekinas.

Visu nākamo dienu šķietami nebeidzamā lietus pelēcīgajā puskrēslā visi karalisko Honkongas policijas spēku rīcībā esošie jūras patruļkuģi vagoja ūdeņus rajonā, kur bija notikusi asiņainā sadursme. Māršalam tika dota atļauja atrasties uz vadošā kuģa, kas saucās Sea Panther. Tērpies lietusmētelī, viņš stāvēja uz tiltiņa un neatrāva acis no spēcīgā Karaliskās flotes binokļa, kuru kapteinis viņam bija aizdevis. Viņš pētīja apvārsni un nomākts klausījās, kā viņam aiz muguras kapteinis vadīja plaši izvērsto meklēšanas kampaņu. Tajā piedalījās divdesmit trīs policijas kuģi un kuteri, bet helikopteri un mazie lidaparāti bija gatavi kuru katru brīdi pacelties gaisā, ja vien laika apstākļi pietiekami uzlabotos. Taču bija skaidrs, ka tik drīz tas nenotiks. Stikla tīrītāji nikni rausa nost ūdeni no kuģa vējstikla, kā apliecinādami lietavu drūmo apņēmību. Māršais sodījās par lietu, bet kapteinis skaidroja, ka viņiem vēl esot paveicies. Kaut arī lija, vēju gandrīz nejuta, un jūra bija rāma. Pretējā gadījumā nekāda meklēšana vispār nebūtu iespējama.

Laiku pa laikam Maršals pamanīja kaut ko peldam ūdenī un brīdināja oficiālos novērotājus, vēl pirms tie bija kaut ko pamanījuši. Cerīgākās atlūzas tika izzvejotas no ūdens ar ķekšiem un rūpīgi izpētītas. Bet nekad neuzķērās nekas nozīmīgs, tikai atkritumi no garām braucošiem kuģiem vai Pērlriveras jūrā ienesta draza. Māršals katru reizi izdvesa atvieglojuma nopūtu. Viņš pats nezināja, vai vairāk baidās kaut ko atrast, vai neatrast neko.

Viņš redzēja neskaitāmas privātas laivas — motorizētas džonkas un mazas jahtas, un zvejas laivas — veselu flotili. Tās bija nofraktējušas dažādas ziņu aģentūras, kuru reportieri dega nepacietībā pirmie ieraudzīt ūdenī peldošas atlūzas vai līķus, vai kādu citu objektu, kas liecinātu par sadursmi. Kad Māršals bija griezies pēc palīdzības pie Honkongas augstākajām amatpersonām, ziņas par notikušo vēja ātrumā izplatījās pa visu koloniju un no turienes pa visu pasauli.

Ārlietu ministrija Pekinā noliedza, ka notikusi bruņota konfrontācija, kurā iejaukti bēgļi. BBC no Kaulunas ziņoja, ka Alisona Tērka, viņas dēls Tailers un meitenīte Veņa Lī pazuduši jūrā un tiek uzskatīti par sagūstītiem vai bojā gājušiem.

Tā nu abas flotiles krustu šķērsu vagoja milzīgo ūdens klaju, Honkongas policija sistemātiski, reportieri uz labu laimi.

Stundas gāja, bet guvuma nebija. Dienu nomainīja krēsla. Pusstundu pēc tumsas iestāšanās Sea Panther kapteinis ar nožēlu informēja Māršalu Tērku, ka meklēšana tiek pārtraukta līdz nākamajai dienai.

Tajā naktī Māršals ar Lī Kaņa palīdzību nofraktēja citu laivu, lai viens pats turpinātu meklēšanu. Privāts helikopters un pilots gaidīja Kaulunā, lai paceltos gaisā, tiklīdz laika apstākļi to atļaus. '

Māršals visu nakti pavadīja jūrā.

Jūra atstāja viņu ar tukšām rokām.

Trīs stundas pēc tam, kad lao wai pameta-Ķīnas flotes kreiseri, viņu laivas mazā, piekaramā motora dzenskrūve bezcerīgi sapinās brūnaļģēs. Viņi raustīja glumo masu, bet nespēja no tās atbrīvoties. Tailers bija ar mieru lēkt ūdenī cerībā, ka no apakšas tas būtu vieglāk izdarāms, bet Alisona par to negribēja ne dzirdēt. Ielikuši airus dullos, viņi sāka irties. Abiem gāja smagi. Alisonas plecs un kakls sāpīgi pulsēja. Viņa nespēja ar vienādu spēku iegult abos airos. Tailers viņu palaikam nomainīja un stenēdams cilāja smagās airu lāpstiņas. Tā viņi cīnījās uz priekšu daudzas stundas, ik pa brīdim atpūzdamies un apraudzīdami savas tulznas.

Lietus lija bez pārstājas, un aizvien biežāk vajadzēja smelt ārā ūdeni. Par smeļamo kausu viņi izmantoja rezervju nodalījumā atrastu tukšu konservu kārbu. Tur atradās arī sērkociņi, bet nebija nekā, ko varētu aizdedzināt. Bija arī kārbas ar konserviem, taču trūka kārbu atveramā. Tad Tailers lika lietā savu kabatas nazi, un pusdienās viņi ēda skumbriju un sasmakušus cepumus. Padzerties varēja ūdeni no mazām sintētiska materiāla kārbām.

No sākuma Alisona cītīgi skatījās kompasā, lai ieturētu kursu, kā matrozis bija ierādījis. Bet vēlāk tam vairs nebija nozīmes. Viņi te airēja, te dreifēja un nevarēja vairs noteikt, vai kustība notiek vajadzīgajā virzienā. Acis visu laiku taustīja apvārsni. Reiz viņi ieraudzīja tvaikoni, lielu konteineru kravas kuģi. Alisona ķēra raķešu pistoli, kuru jūrnieks bija viņai iedevis, un pārbaudīja, vai tā pielādēta. Tad nomērķēja gaisā, aizvēra acis un nospieda mēlīti. Nekas nenotika. Viņa nospieda mēlīti vēlreiz. Atkal nekā. Tailers bija piecēlies kājās, auroja un grieza ap galvu savu kreklu, kamēr Alisona ielādēja pistolē citu patronu. Arī tā nesprāga. Kuģis pazuda aiz pelēka lietus aizkara.

Taileram jūra nekādas problēmas nesagādāja, bet Alisonu vēlā pēcpusdienā sāka mocīt jūras slimība. Sanitārs bija viņai iedevis kaut kādas tabletes, un Alisona domāja, ka vainīgas tās, kaut arī mazā laiva rāmajā jūrā nepārtraukti cilājās augšup, lejup. Daudz laika viņa pavadīja, pārliekusies pār margapmali un rīstīdamās, vai arī uz muguras laivas dibenā, kad vairs nebija spēka piecelties sēdus. Tādos brīžos neviens neairēja, jo Taileram vajadzēja pieskatīt Veņu Lī, kura arī nejutās labi un bija nemierīga. Alisona darīja, cik varēja, lai palīdzētu, bet bija tik slima un vārga, ka daudz neiespēja. Tailers Veņu Lī pabaroja un pārģērba, un Alisona savās mokās pateicīgi viņam uzsmaidīja. Viņa dzirdēja zēnu purpinām: — Ak, tu, mazais sūda bambuli, tūlīt pārmetīšu tevi pār bortu! — taču viņš par mazo ļoti rūpējās. Reiz, kad viņš uz mirkli bija novērsies, Veņa Lī noslīdēja no sola un iekrita netīrajā ūdenī, kas krājās laivas dibenā. Viņš noliecās pēc bērna un pazaudēja vienu airi. Lāpstiņa dziļi iegrima ūdenī, un airis izlēca no duļļa. Viņš sniedzās, lai to noķertu, bet jau bija par vēlu. Tad viņš izmisīgi airēja ar vienu airi, bet laiva tikai griezās uz riņķi, līdz airis bija pazudis. Nelaimīgs un pārguris viņš meta mieru un nikni iesvieda atlikušo airi laivas dibenā. Sāka tumst. Tailers pieglaudās Alisonai un paņēma Veņu Lī klēpī. Viņi dreifēja un iegrima nemierīgā miegā.

Reiz naktī Alisona pamodās. Lietus bija mitējies. Viņa jutās mazliet labāk, padzērās ūdeni un noglāstīja Tailera pieri. Viņš bija cieši aizmidzis ar Veņu Lī klēpī. Virs galvas starp tumšu mākoņu blāķiem mirgoja zvaigznes. Viņa ieraudzīja Lielo Lāci, bet nevarēja atcerēties, vai Ziemeļzvaigzne meklējama tam blakus vai astē. Drīz vien mākoņi atkal aprija Lāci, un galvu lauzīt vairs nevajadzēja.

Kad viņa nākamreiz atvēra acis, tās apžilbināja saule. Kā par brīnumu smagie lietus mākoņi bija izklīduši. Viņa paskatījās pār margapmali, un viņas seja satraukumā atdzīvojās. — Tailer! Mosties!

Viņi redzēja robotu krasta līniju, klintis, kas iznira no jūras, un garu, zemu cietuma vai nometnes sētu. Tās stūros pacēlās sargtornīši, un gar sētas virspusi stiepās dzeloņdrāšu cilpas.

-          Vai tā ir Ķīna? — viņš jautāja, to ieraudzījis. Jautājums aplēja Alisonu kā ar aukstu ūdeni. Viņa nezināja atbildi. Mājas bija satupušas nokalnēs. Starp kokiem aizlocījās ceļš, pa kuru, logiem saulē zibot, plūda atomašīnu straume. Izskatījās skaisti, lai kāda zeme te būtu. Viņa nekad mūžā, kaut ko ieraugot, nebija izjutusi tādu atvieglojumu.

Tad viņi izdzirdēja, kā pret klintīm plīst bangas. Viļņi sāka nest viņus uz krastu. Alisona baidījās, ka viņu laiva tur sašķīdīs gabalos. Varbūt atkal ķerties pie aira, cīnīties?

Bet viņa saprata, ka tas būtu veltīgi. Spēki bija izsīkuši, šādos viļņos to nepietiktu.

Viņa aicināja Taileru apgulties uz somas un pati izstiepās līdzās. Veņu Lī viņi paņēma vidū. Vēl pavīdēja doma, ka varbūt vajadzētu mesties peldus, bet skaidrs, ka peldēt, turot divus bērnus, nebūtu iespējams. Laiva strauji pacēlās viļņa galotnē un atkal grima lejup, sekodama ūdeņu ritmam. Saspringusi viņa aizvēra acis un gaidīja.

Un tad cauri viļņu šalkai viņa dzirdēja balsis. Ķiniešu balsis. Viņu tā biedēja klintis, ka bailes tikt sagūstītai bija pagaisušas. Vina gribēja tikt sagūstīta. Tad laivas malu satvēra rokas, spēcīgas rokas, kurās bija virve. Laiva palēnināja gaitu un tad apstājās, uzsēžoties uz smilšaina pamata. Viņa juta, ka tā tiek izvilkta augstāk krastā. Nākamajā brīdī pār viņiem noliecās policists. Tam blakus iznira vēl viens. Abi blenza no jūras iznirušajā parādībā.

—       Jūs droši vien esat misis Tērka, — teica viens skaidrā angļu valodā.

Alisona piesardzīgā pārsteigumā tikko manāmi pamāja ar galvu.

— Vai šī ir Ķīna? — viņa jautāja.

—       Vienmēr bijusi Ķīna, misis Tērka, — policists atbildēja, — un no nākamā gada atkal būs pavisam oficiāli. Bet šobrīd sveicam jūs Lielbritānijas Kroņa kolonijā Honkongā. Jūs jau meklē visa pasaule.

Alisona mēģināja piecelties kājās, bet nespēja. Spēka nebija, galva reiba, un vajadzēja nogulties atpakaļ. Tailers ar Veņu Lī rokās piecēlās, bet arī viņam kājas bija kā no gumijas, pasaule sagriezās acu priekšā, un viņš būtu pakritis, ja viens no policistiem nesatvertu zēnu aiz elkoņa. Cik lieliski bija atkal sajust zemi zem kājām! Aiz atvieglojuma, ka vairs nav jābūt drosmīgam, viņš sāka trīcēt pie visām miesām. Un tad sekoja asaras. Viens no vīriem grasījās izņemt viņam no rokām Veņu Lī, gribēdams tikai palīdzēt acīmredzami pārgurušajam zēnam, bet viņš nelaida mazo vaļā. Kad policists maigi, bet stingri uzstāja, Tailers viņam nikni iespēra pa stilbu. Likumsargs piesardzīgi atkāpās, lai pagaidītu, kamēr ieradīsies kāds priekšnieks un tiks galā ar šo neuzvedīgo, mazo zeņķi. Tailers no jauna apsēdās laivā blakus Alisonai un gaidīja, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ.

Sargi tālu jūrā bija pamanījuši laivu, savos binokļos saskatījuši tās pasažierus un pa radio paziņojuši par redzēto. Jau pēc nedaudzām minūtēm Honkongas salas dienvidu puses ceļi Stenlija cietuma rajonā ņudzēja no policistiem, reportieriem un ziņkārīgiem pilsoņiem. Alisona tos dzirdēja un redzēja caur atvieglojuma, emociju un neticības miglu. Kāds apsedza viņu ar segu. Cauri ļaužu pūlim, gaismām mirgojot, lejup pa kalnu lēni brauca ātrās medicīniskās palīdzības automašīna.

Tad skaļāk par apkārtējo troksni un kņadu ieskanējās helikoptera rēkoņa. Šī apdullinošā skaņa, kas atgādināja par neseno vajāšanu, viņai bija labi pazīstama un lika bailēs sarauties. Helikoptera deguns saules staros spoži laistījās. Alisona noskatījās, kā tas laižas lejup un nosēžas klajumiņā aiz cietuma, liekot apkārtējiem kokiem locīties tā saceltajā vējā.

Viņa redzēja, kā atveras durvis, izkāpj tumšmatains vīrietis un saliecies skrien pāri klajumiņam, tad iztaisnojas un strauji turpina ceļu pāri automašīnu stāvvietai, lauzdamies cauri tūristu un reportieru bariem, kas kavēja Viņu skrējienā. To redzot, viņa pūlējās uzslieties kājās, nosviežot segu un atstumjot laipnās rokas, kas gribēja viņu noturēt guļus. Viņa sāka raudāt un pat no attāluma redzēja, ka raud arī viņš.

Pārsteigts par viņas izskatu, Tailers pagriezās, lai paskatītos, ko viņa tur ieraudzījusi, un viņa acis iemirdzējās kā lēcoša saule.

—       Tēt! viņš iekliedzās. — Tēt! — Un pietrūkās kājās daudz ātrāk par Alisonu. Vēl arvien turēdams Veņu Lī un Mao cepurei krītot pār acīm, viņš skrēja pretī tēvam. Tad viņš norāva cepuri no galvas, un abi sadūrās, reizē smejot un raudot. Māršals pacēla abus gaisā, skūpstīja un glāstīja, tomēr nepārstāja pusskriešus virzīties pretī Alisonai.

Pēc brīža jau visi bija kopā, un apkārt valdošā kņada vairs neeksistēja. Plaiksnījās zibspuldzes, reportieri klaigāja, bet viņi nekā ne redzēja, ne dzirdēja. Alisona pieskārās Māršala vaigiem un izkusa viņa rokās. — Paldies Dievam, — viņš čukstēja. — Baidījos, ka nekad tevi vairs neredzēšu.

Alisona pacēla pret viņu acis, asarām plūstot pār vaigiem. — Te ir kāds, ar kuru tev jāiepazīstas, — viņa sacīja, izņemdama Veņu Lī no Tailera rokām. Bērns brēca, un Alisona pacēla to gaisā. Viņa atcerējās Māršala teicienu par makšķerējot noķertu krietnu zivi.

—Vajadzēja pamatīgi nopūlēties, lai dabūtu to krastā, — Alisona sacīja, — bet tā ir paturama.

Māršalam aizžņaudzās kakls, un neviens vārds nenāca pār lūpām. Viņš tikai māja ar galvu un smaidīja, un slaucīja asaras sievai no vaigiem. Viņa teica vēl kaut ko, bet apkārtējā troksnī viņš to nesadzirdēja, un tad viņa bezspēkā saļima tā rokās. — Būs labi, viņš čukstēja. Būs labi. Tagad tu esi drošībā. Mēs visi esam drošībā.

Pacēlis Alisonu uz rokām, viņš to ienesa gaidošajā ātrās palīdzības mašīnā. Tailers, atkal turēdams Veņu Lī, viņiem sekoja. Durvis aizcirtās. Nepārtraukti signalizējot, mašīna lēni virzījās cauri vēl aizvien augošajam cilvēku pūlim.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

VAI IR PAMATOTAS baumas, ka Centrālā izlūkošanas pārvalde devusi savu ieguldījumu, lai palīdzētu misis Tērkai izbēgt?

Baltā nama preses sekretārs nekādi neizrādīja savu prieku par šādu baumu eksistenci. Tikai nodomāja, ka reizēm, lai kā notikumi samezglotos, beigās viss tomēr atrisinājās laimīgi. — 5o informāciju es nevaru ne noliegt, ne apstiprināt, — viņš nopietni teica, ļaujot skaidri saklausīt zemtekstu — jā, ir pamatotas. Nebūtu produktīvi šās lietas sakarā apspriest mūsu metodes vai kādas citas detaļas. Varu tikai apgalvot, ka administrācija visu laiku ir turējusi rūpi par šajā nelaimīgajā konfliktā iejaukto ģimeņu drošību un labklājību. Mēs turpinām prasīt no Ķīnas valdības informāciju par divu tur palikušo sieviešu mis Polardas un misis Kameronas — statusu un atrašanās vietu.

Vēlāk tajā pašā dienā Tieslietu ministrija paziņoja, ka bērnam Veņai Lī Tērkai tiek dota oficiāla atļauja iebraukt Savienotajās Valstīs, pamatojoties uz likumu, kas ļauj ģenerālprokuroram izsniegt ieceļošanas atļaujas ārkārtas gadījumos, ņemot vērā sabiedrības intereses. Ķīnas Tautas Republikas valdība šo lēmumu nekomentēja.

NAŅČANAS CIETUMS Dzjansu province

Tērauda durvis ar skaļu blarkšķi atvērās un tad aizvērās no jauna. Gaitenī skaļi atbalsojās attālu soļu troksnis. Majors Ma juta, ka sirds sāk pukstēt straujāk. Tur nāca pēc viņa. Tie kļuva skaļāki, tuvojās un tad apstājās pie viņa kameras durvīm.Viņš dzirdēja klusas balsis. Kāds šķindināja atslēgas. Kaut kur ārpusē, aiz cietuma sienām tikko dzirdami iedziedājās gailis. Slēdzenē noskrapstēja atslēga, un durvis atvērās.

Kamerā iesoļoja trīs vīri. Viens nesa kopā saspraustu papīru žūksni. — Vai tu esi Ma Lins? — viņš oficiāli jautāja.

-r Jā, esmu.

—   Vai tev ir zināms, par kādiem noziegumiem esi notiesāts?

—   Ir zināms.

—   Ja vēlies, varu tos vēlreiz nolasīt.

—   Nē, nevēlos.

—   Labi. Vai ar spriedumu esi iepazīstināts?

-Jā.

—Mans pienākums ir darīt tev zināmu, ka pārsūdzība noraidīta. Nekāda pārsūdzība nebija iesniegta, taču šie reglamentā paredzētie vārdi tika nolasīti. .

—   Saprotu.

—           Tālāk mans pienākums ir izpildīt tiesas spriedumu. — Balss intonācijā Ma Lins saklausīja tādu kā atvainošanos. Šis vīrs ne reizi vien bija strādājis majora vadībā.

^Jā.

Tika noņemtas ķēdes, kurās bija saslēgtas kājas, un viņš drīkstēja piecelties. Gribējās pamasēt pēdas. Tās bija notirpušas un neveiklas. Bet tie turēja viņu aiz rokām un nostatīja ar muguru pret sienu. Sargs pacēla fotoaparātu, lai viņu nofotografētu. Zibspuldze neieslēdzās. Sodīdamies viņš mēģinājumu atkārtoja. Šoreiz izdevās, un Ma Liņs spožajā gaismā samiedza acis.

Tad viņam tuvojās trešais. Tas bija cietuma ārsts. Viņš turēja rokā apdauzītu skārda paplāti ar divām šļircēm. Ar pirmo, kas bija tukša, viņš paņēma no vēnas Ma Lina asins paraugu. Ar otru injicēja antikoagulantu. Viņš strādāja ātri un veikli un, savu uzdevumu izpildījis, uzlika dūriena vietai vates tamponu, kuru nostiprināja ar pārsēju. Ja viņš arī sajuta savas rīcības ironiju, tas nebija manāms.

Ma Liņa sargi izturējās pieklājīgi un korekti. Viens no tiem palūdza viņu pagriezties ar seju pret sienu. Roku dzelži ap plaukstu locītavām tika aplikti vaļīgāk nekā parasti. Cietumniekiem ar augstu dienesta pakāpi tika izrādīta zināma pretimnākšana. Viņam neaizbāza muti, jo visi saprata, ka, Izvests ārā, viņš nemēģinās musināt

itus cietumniekus.Tad viens no viņiem ar līmlenti nosēja Ma Liņa ikšu galus, lai tad, kad notiesātais apķēzīsies, sargiem nevajadzētu oņemties ar tīrīšanu. Ma Liņs to zināja, un šis bija vienīgais brīdis, ad viņa savaldība sašķobījās.

No kameras viņu veda pa garu gaiteni, viens sargs soļoja pa riekšu, divi pārējie cieši aiz muguras. Dažus notiesātos pa šiem gai=ņiem vajadzēja vilkt vilkšus, bet Ma Liņs nezaudēja aukstasinību. 'Ina solis bija drošs.

Uz nāvi notiesātos bieži izveda sporta laukumos un sodu izildīja publiski. Sajā gadījumā tas netika darīts. Nekāda kaklā paārta plakāta ar notiesātā vārdu un tam pāri nevērīgi uzšņāptu X. /la Liņs un divi pārējie, kam sodu izpildīs šodien, mirs anonīmi, īpēc viņa pēdējais ceļojums laimīgā kārtā bija īss.

Gaiteņa galā atradās vēl vienas tērauda durvis ar metāla stieni riekšā. Pirmais sargs tās atvēra un pakāpās sāņus, palaizdams Ma ,iņu pa priekšu. Ārpusē viņš apstājās un paskatījās augšup. Tas ebesu gabaliņš, ko varēja redzēt, bija dzidri zils. Kopš nonākšanas ietumā šī bija pirmā reize, kad viņš izgāja ārā. Gaiss bija smacīgs, llišķīgi karsts un mikls, un varēja saost dzīvās satiksmes radīto, so izplūdes gāzu smaku. Naņčana bija īsta atkritumu bedre. Viam daudz labāk patika ziemeļu gaiss, kaut netīrs, tas vienmēr bija ēsāks un sausāks, taču pēc tā, ko viņš bija elpojis kamerā, arī šis maržoja brīnišķīgi. Viņš redzēja, kā pirmie saules stari apgaismo ienu no augstajām mūra sienām. Tad vajadzēja aši doties uz neruģētā pagalma otru malu, kur viņu piespieda nomesties ceļos, argi stāvēja aiz muguras un gaidīja. Neviens nerunāja.

Atveroties nodārdēja citas tērauda durvis. Ar dažu minūšu atcarpi pa tām tika izvesti vēl divi vīri. Viņš bija pārsteigts, tos redzot. Caut šeit tos bija noveduši viņa paša pūliņi, viņš nezināja, ka tie mirs odien reizē ar viņu.

Dr. Cai Tans no sākuma izmisīgi pretojās, vaimanādams un audādams kā bērns. Tad viņam mutē iebāza pamatīgu vīkšķi. Viņš abruka un pēdējos soļus tika vilkts pa zemi, kurā no viņa kurpēm alika dziļas vagas. Ma Liņs jutās neveikli, redzot tādu pašcieņas rūkumu. Līdzīgus gadījumus viņš bija redzējis arī agrāk; ārsts bija ilvēks, kurš nepratīs nomirt ar godu. Arī viņa bikšu gali ap potītēm bija notīti ar līmlenti, un uz rokas, no kuras ņemtas asinis un kur ievadīts antikoagulants, rēgojās tāds pats vates tampons. Šajā gadījumā pacients procedūrai nebija pakļāvies brīvprātīgi.

Tad tika ievests pēdējais cietumnieks. Tas bija Lao Dinas galvenais boss, cilvēks, kura smadzenēs dzimusi šī necilvēcīgā iecere. Viņā vairs nebija ne kripatas cīņas spara, kaut gan izskats liecināja, ka vēl nesen tā nav trūcis. Paiet viņš varēja tikai, sargu atbalstīts. Vaigi bija zili melni un uzpampuši, pirksti nosaitēti ar asiņainu marli, labā pēda sakropļota. Pratināšana bijusi prasmīga un iedarbīga, tiesa ātra un slepena. Pēc kādas stundas par viņa priekšlaicīgo un traģisko nāvi, kuru izsaucis plašs asinsizplūdums smadzenēs, tiks paziņots presei.

Viņu atmaskoja tikai tāpēc, ka Tuns Gandzi, Melnā Bambusa kapteinis, pēc smagā ievainojuma jūrā uz īsu brīdi bija nācis pie samaņas un paguvis pavēstīt par viņu Ma Liņam, kurš tobrīd vēl kontrolēja situāciju uz flotes kreisera. Tagad šis reiz varenais vīrs tika rupji nogrūsts uz ceļiem, lai pēc mirkļa saņemtu lodi pakausī.

Tūlīt pēc arestēšanas viņš bija atteicies runāt, taču prasmīgā pratināšana lika mēlei atraisīties, līdz bija izstāstīts viss. Sekoja aresti trijās provincēs. Un tie vēl nebija pēdējie.

Ma Liņs to visu zināja, jo iepriekšējā vakarā kā īpaša laipnības zīme viņam tika parādīta šā cilvēka rakstiska atzīšanās. No tās Ma Liņs uzzināja, ka viņus visus šajā pagalmā bija novedusi direktora Lina, Sudžovas 3. Bērnu labklājības institūta vadītāja, sīkmanīgā alkatība. Direktora Liņa bāreņu patversme bija viena no piecām citām, kas darbojās šajā sistēmā Tuna Gandzi pārraudzībā.

Parasti bērni patversmē nonāca oficiālā ceļā — zaudējuši vecākus vai, vēl biežāk, vecāku pamesti. Tādus bērnus valsts ņēma savā aizbildnībā un atvēlēja zināmas summas to uzturēšanai. Dažus adoptēja, daudzi nomira, un pārējie vēlāk nonāca uz ielas. Katru dienu jauni nāca klāt nemitīgā straumē, pārāk daudzi, lai visiem izsekotu. Valsti šie bērni interesēja visai maz, un tieši uz šā fakta balstījās visa neģēlīgā iecere. Veselus bērnus ārsts Cai norakstīja kā mirušus un aizsūtīja uz novietni džungļos. Citi, patiešām slimi, it kā tika pārvesti uz slimnīcām, taču patiesībā nonāca Lao Dinas dzeltenajā nodaļā. To Ma Liņs bija uzzinājis jau no ārsta.

Direktors Lins arī pats uzpirka bērnus, maksājot nabadzīgām mātēm par atvasēm, kuras tām tik un tā nāktos pamest. Sādā veidā viņa rīcībā nonāca bērni, kuri nebija valsts uzskaitē, bērni, kuri varēja aizstāt uz Lao Dinu pārvestos. Četras citas patversmes tāpat kalpoja šā iestādījuma neremdināmajai ēstgribai.

Tā tas būtu turpinājies vēl ilgi, ja visus nebūtu iegāzusi direktora Liņa alkatība.

Viņš kopā ar savu brālēnu, kurš strādāja Civillietu pārvaldē, bija atraduši veidu, kā par vienu un to pašu bērnu nopelnīt naudu divreiz naudu, par kuru triādēm nekas nebija zināms. Samainot dokumentus, viņi no provinces vadības saņēma līdzekļus par bērniem, kas oficiāli it kā bija viņu apgādībā, bet kurus faktiski aizvietoja privāti iepirktie. Jāatskaitās bija tikai par noteiktu skaitu dzīvu radību. Arī pēc tam, kad kāda daļa bija pārvesta uz Lao Dinu, direktors turpināja saņemt līdzekļus par to aizvietotājiem, lai gan pamatā nauda nāca no darījumiem, ko veica triādes. Apgrozījās milzīgas summas, un zem katras banknotes bija bērns.

Nauda, ko ministrija maksāja par bērniem, kuri bija pārvesti uz Lao Dinu un kurus būtu vajadzējis norakstīt kā mirušus, bija smieklīgi maza. Taču tieši tā bija novedusi pie visas sistēmas sabrukuma. Direktors Liņs atradās Bangkokā, kad viņa brālēns un līdzzinātājs, kurš strādāja Civillietu pārvaldē, saslima ar pneimoniju un nomira. Sešu Sudžovas bērnu papīri vēl nebija samainīti, tas nozīmēja, ka amerikāņiem sagatavotie dokumenti īstenībā bija jau adoptētu bērnu dokumenti, bet mazuļi, kurus amerikāņi saņēma, bija pirkti melnajā tirgū. Lietās dotais ārējā izskata apraksts un, pats bīstamākais, arī pēdu nospiedumi nesakrita ar faktiskajiem. Ja šī nesakritība atklātos, tā varētu iegāzt visu sistēmu.

Kad direktors Liņs atgriezās no Taizemes, viņa brālēns bija miris un bērni jau atdoti amerikāņiem. Tā kā izkārtot dokumentus nebija viņa spēkos, viņš saprata, ka situāciju var glābt, vienīgi atņemot amerikāņiem iedotos bērnus un nomainot tos ar citiem. Kā ieganstu viņš izmantoja likumā paredzēto nosacījumu, ka ārzemnieki var adoptēt tikai bērnus ar īpašām vajadzībām — nosacījumu, kuru ignorēja kā Tieslietu ministrija, tā Civillietu pārvalde.

Viss būtu nokārtojies, ja vien trīs amerikāņu ģimenes nebūtu atteikušās paklausīt viņa pavēlei. To bēgšana viņam nozīmēja ārkārtīgi bīstamu situāciju, kura varēja novest pie viņa noziegumu atklāšanas. Nebija nekādu apmierinošu risinājumu. Pēc palīdzības varēja griezties vai nu policijā, vai pie savas triādes, Melnā Bambusa. Viņš bija spiests izvēlēties policiju, zinot, ka triāde nekad nepiedotu krāpšanu un tas viņam nozīmētu nāves spriedumu. Bet Tuns Gandzi jau bija nojautis patiesību un pats ieguvis dokumentus. Dienu vēlāk direktors Liņs un viņa ģimene bija miruši.

Tuns Gandzi saprata, cik svarīgi ir novākt šos sešus bērnus tā, lai aiz tiem nepaliktu nekādas pēdas, jo varēja gadīties, ka pēkšņi uzpeld kāda informācija, kuras viņam nebija un par kuru viņš nekā nezināja slimnīcās vai policijas iecirkņos fiksēti dati. Par pirmajiem trim direktors Liņs bija parūpējies pats, nosūtot tos uz Lao Dinu. Kad tika sagūstīta Klēra Kamerona, dr. Cai devās pakaļ viņas bērnam uz Hukovas patversmi. Kad nomira Tai, tas atkal bija dr. Cai, kurš aizvāca viņas līķi no slimnīcas.

Brīvībā palika vienīgi meitene Veņa Lī. Pateicoties Māršala Tērka biznesa partnerim, kurš informāciju par Alisonas Tērkas pārvietošanos nodeva Sabiedriskās drošības ministrijai, Tuns Gandzi atrada arī šo bērnu. Viņš būtu varējis visu izbeigt turpat Taopinas klosterī, taču negribēja palaist garām izdevību iebāzt savā kabatā krietnu summu, kuru vajadzēja saņemt no Māršala Tērka. Bet šoreiz alkatība un pulkveža Cjuaņa Jī nenovērtēšana izrādījās liktenīga.

Pulkvedis pats visu laiku tika izmantots nozīmēts par šās lietas izmeklētāju cerībā, ka viņš ātri tiks uz pēdām amerikāņiem. Bērni tad pazustu, un visi gali būtu ūdenī. Bet Cjuaņam neizdevās notvert bēgļus tik ātri, kā gaidīts, turklāt viņš līdztekus šim tiešajam pienākumam bija izvērsis meklējumus plašāk. Nepakļaudamies augstāku instanču pavēlei, viņš bija izmeklējis direktora Liņa nāves apstākļus. Un vēlāk, atkal pretēji pavēlēm, nebija atgriezies Pekinā, kad cilvēks, kurš tagad blakus Ma Linam tupēja cietuma pagalmā, bija viņu atstādinājis no lietas izmeklēšanas.

Vienacis paglūnēja uz viņa pusi un samirkšķināja savu vienīgo aci, kuru daļēji klāja sarecējušu asiņu un seruma garoza. Nu viņš vairs nevienā nespētu iedvest bailes. Gluži pretēji viņa izskats bija nožēlojams. No sākuma viņš pat nesazīmēja majoru, kuru bija pazinis ilgus gadus.

—       Vai tas esi tu, Ma Liņ? — viņš beidzot jautāja. Balss bija vārga un piesmakusi.

—       Sht, viceministr, — majors atbildēja.

—       Tā. Ari tu mirsti par to pašu. Liekas… — Viņš sāka klepot. Vai tev nav kāda cigarete?

Pirms Ma Liņs paguva atbildēt, aiz viņiem dārdēdamas atvērās tērauda durvis. Viceministrs izstiepa kaklu, gribēdams saskatīt nācējus. Ārsts sāka kunkstēt.

Pagalmā iznāca Cjuaņs Jī, ieģipsētā roka vēl arvien karājās kaklā. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās šā rīta procedūru vilkt garumā. Raitā soli viņš piegāja pie tupošajiem nāves kandidātiem un sāka ar viceministru. Agrākajā Ķīnas impērijā bende nekad nestāvēja tā, lai upuris to varētu redzēt, aiz bailēm, ka nogalinātā cilvēka dvēsele varētu atgriezties un to vajāt. Bet Cjuaņs Jl pārstāvēja moderno Ķīnu. Viņš ieskatījās viceministra vienīgajā acī, lai pārliecinātos, vai notiesātais pazīst savu bendi. Tad viņš izvilka no maksts pistoli un apgāja savam bijušajam priekšniekam apkārt.

Ma Liņs sarāvās, kad šāviena troksnis atbalsojās no cietuma sienām.

Pēc tam Cjuaņs Jī nostājās priekšā ārstam, kurš ar visu vīkšķi mutē šņukstēja un īdēja, bet acis nepacēla. Cjuaņs Jī pabāza pistoles stobru ārstam zem zoda un piespieda viņu pacelt gavu. Tad atrāva roku un aizgāja viņam aiz muguras. No ārsta rīkles izlauzās jauna, slāpētu šausmu skaņa. Acis izspiedās, un viņš rāvās uz priekšu, cenšoties izvairīties no lodes.

Atkal nodārdēja šāviens.

Beidzot, nesdams sev līdzi pulvera un asins smaku, Cjuaņs Jī stāvēja Ma Liņa priekšā.

Majors paskatījās augšup uz savu veco draugu un mentoru. Un abi bez grūtībām saprata to, ko pauda otra acis. Vienās bija apmierinātība, otrās — apņēmība.

-    — Man prieks, ka tas esi tu, Cjuaņ Jī, — Ma Liņs beidzot sacīja.

— Tā gribējās, lai tas nebūtu svešinieks.

—       Man žēl, ka tas esi tu, Ma Liņ, pulkvedis atbildēja. Pēdējo reizi Cjuaņs apgāja apkārt notiesātajam. Ma Liņs nolieca galvu. Viņš sajuta nu jau karsto stobru pie skausta.

Un tajā bridi galvā iešāvās dīvaina doma.

Viņam nebija neviena tuva radinieka. Par lodi vajadzēs maksāt valstij.

Visi trīs līķi tika aizvilkti uz ātrās medicīniskās palīdzības mašīnu, kas bija iebraukta pa cietuma vārtiem. Pēc četrdesmit piecām minūtēm labi izolēti dzesinātāji ar nierēm, aknām, radzenēm un vienu aizkuņģa dziedzeri, pēc kuriem bija saņemts pieprasījums no Taipei, tika ievietoti džetā, kas tūlīt izlidoja uz Tautas atbrīvošanas armijas hospitāli Naņfenā.

Septiņi gadi nav tik briesmīgi, Jī Lina nodomāja. Septiņus gadus viņa izturēs. Labi, ka nebija vairāk. Prokurors bija draudējis ar piecpadsmit. Nekādas tiesas jau nebija, tikai spriedums. Kādu dienu viņu ielika slēgtā furgonā un aizveda uz Sendas instrumentu rūpnīcu Liņpinas pilsētā. Sendā ražoja uzgriežņu atslēgas, dzelzs izstrādājumus un stieples, un tās darbaspēkam bija pazīstama ar nosaukumu Provinces cietumnieku nometne Nr. 2.

Jī Lina ražoja galvanizēta metāla stieples eksportam uz Savienotajām Valstīm. Viņa strādāja septiņdesmit stundu nedēļā pie spolētāja, kas tina stiepli uz smagiem koka serdeņiem. No sākuma bija grūti, jo viņa nebija pieradusi pie smaga fiziska darba. Ausis sāpēja no mašīnu griezīgās kaukoņas, un naktī muskuļus rāva krampji. Rokas bija pastāvīgi savainotas. Darba cimdi ātri noplīsa, un metāls plēsa dzīvu miesu. Meistars solīja pārcelt viņu vieglākā darbā uz santehnikas uzgriežņu atslēgu nodaļu, kur nebija tik briesmīgs troksnis, ja tā piekritīs ar viņu gulēt. Tika solīts pat jauns cimdu pāris. Viņa palika pie spolētāja.

Kopā ar trīsdesmit citām sievietēm viņa gulēja barakās uz plāna matrača. Visas ēda no viena katla, vakaros pārrunāja senāk redzētas filmas un lasītus romānus. Sievietes, kuras te mitinājās jau ilgāku laiku, stāstīja, ka visgrūtākās esot ziemas, kad telpas netiekot apkurinātas. Gādā siltas drēbes, tās teica, bet nebija nekādas iespējas tādas sagādāt.

Nemainīgā ritmā dienas kļuva par nedēļām, nedēļas par mēnešiem, un viņa zināja, ka izturēs.Ļaunākais bija tas, ka viņa neko nezināja par pārējiem. Ne cietumā, ne tagad rūpnīcā neviens viņai neko nestāstīja. Varbūt neviens arī nezināja, vai Jans Boda izdzīvojis un kas noticis ar viņa tēvu un māti, viņas pašas vecvecākiem. Kāds — liekas, majors — bija teicis, ka tēvocis atrodoties slimnīcā un vaicājot pēc viņas. Varbūt tas bija kāds cits? Atmiņa bija visai miglaina, un viņa nepavisam nejutās droša, vai nav to nosapņojusi. Viņa daudz sapņoja. Visbiežāk par mazuļiem. Viņa spēja tos atsaukt atmiņā tik dzīvi, it kā būtu redzējusi vakar.

Tie bija viņas dzīves vienīgais prieks, šie mazuļi. Ar trim sievietēm un zēnu Taileru bija grūtāk. Viņu sejas jau sāka pagaist. Viņa ļoti cerēja, ka nepazaudēs tās pavisam.

Denverā Alisona un Māršals atteicās sniegt intervijas presei. Valsts Departaments bija brīdinājis, ka, to darot, viņi varētu pakļaut briesmām Rutu un Klēru. Raizējoties par viņām, Alisona nekur nespēja rast mieru. Kopā ar Maršalu viņi organizēja apjomīgu vēstuļu un telefona zvanu kampaņu, kamēr pasaules prese joprojām neļāva noplakt sabiedrības sašutumam. Cilvēktiesību aizstāvju grupas sāka interesēties par Jī Linu, kuras atrašanās vieta nebija zināma.

Alisona nosūtīja naudu zvejniekam Zeņam Kai un viņa sievai Mei Linai kopā ar Veņas Lī fotogrāfiju, bet bez vēstules, jo baidījās, ka tā varētu nonākt varas iestāžu rokās. Taču drošības orgāni jau bija arestējuši Zeņu Kai. Viņš noliedza, ka būtu redzējis šos lao ivai, un varēja pierādīt, ka policija viņa laivu pārmeklējusi un neko nav atradusi. Gidei Jī Linai solīja par diviem gadiem samazināt apcietinājuma laiku, ja viņa zvejnieku identificēs. Uzmanīgi nopētījusi viņa seju, Jī Lina apgalvoja, ka nav apcietināts īstais cilvēks. Ruta Polarde apliecināja to pašu. Pēc divām nedēļām Žeņu Kai palaida brīvībā.

Drīz pēc atgriešanās mājās Māršals saņēma drosmi un atzinās Alisonai, ka viņas pašas un Tailera drošības labad mēģinājis sekmēt viņu notveršanu. Viņa bija mēma aiz sašutuma, iecirta vīram tik spēcīgu pliķi, ka plauksta pēc tam sūrstēja, un šņukstēdama sabruka. Pirmajā brīdī niknums un aizvainojums bija tik spēcīgs, ka likāsg turpmāka kopdzīve nebūs iespējama.

Bet pagāja nedēļas, Ķīna atmiņā sāka attālināties, brūce apdzija un sāpes pierima. Naktīs viņi bieži gulēja nomodā sarunādamies, un pamazām dzima rūgti salda izpratne par viņa rīcības motīviem. Viņa sāka piedot. Samierināšanos atviegloja fakts, ka Māršals acīm redzami dievināja Veņu Lī — tāpat kā viņa Maršalu -, par to Alisona ne mirkli nebija šaubījusies. īpaši iecienīts pārvietošanās veids Veņai bija kukuragās, kad viņa ar kājelēm aptvēra Māršala kaklu, bet viņš mazo pieturēja aiz rociņām. Viņa tad sakumpa uz priekšu un kā vanags pētīja pasauli pie savām kājām. Reiz, šādi pārvietojoties, viņai gadījās izvemties Māršalam uz galvas, bet viņš to uztvēra vienā mierā. Uz to spējīgi tikai īsti tēvi.

Taileram bija nepieciešams kāds mēnesis, lai no sarga un aizgādņa pārtaptu par vecāko brāli, kurš mazo te ķircināja, te loloja. Mājās saradās Tailera draugi un labprāt spēlējās ar jocīgo, mazo ķiparu, kurš visus pārsteidza ar savām mandeļveida acīm un starojošo personību.

Tailers tad jutās lepns un labprāt stāstīja par saviem fantastiskajiem piedzīvojumiem Ķīnā.

PEKINA, 22. jūlijs (Reuters pasaules ziņu aģentūra): Dienvidķīnas provincē Guandunā 33 cilvēkiem vakar izpildīts nāvessods par līdzdalību bandā, kas nodarbojusies ar prostitūcijas un bērnu laupīšanas organizēšanu netālu no Lao Dinas pilsētas, tā oficiāli pavēstījusi Sjiņhua ziņu aģentūra. Vairāk nekā 70 citi notiesāti par mazāk bīstamiem ar korupciju un kukuļošanu saistītiem pārkāpumiem, piespriežot tiem dažāda ilguma sodus, kas izciešami labošanas darbu nometnēs.

Ārlietu ministrija noliedz plaši izskanējušās ziņas, arī Honkongā bāzētās cilvēktiesību uzraudzības Āzijas grupas apgalvojumus, ka privātā patversmē notikuši kliedzoši bērnu tiesību pārkāpumi.

—Tāda patversme vispār neeksistē, — teikts paziņojumā. — Sādi apgalvojumi ir tikai diskreditētas organizācijas safabricēti apmelojumi, kuru mērķis ir Ķīnas tēla nomelnošana pasaules sabiedrības acīs. Ķīnas Tautas Republika vienmēr izrādījusi vislielākās rūpes par saviem bēniem un viņu tiesībām.

Kādā vēlā vasaras vakarā pēc garākas pastaigas viņi tuvojās savām mājām Mežaparka ielā. Tailers brauca ar velosipēdu, bet Veņu LI Māršals nesa kukaragās. Viņi redzēja, kā tālāk priekšā ap stūri iegriežas taksometrs un apstājas pie viņu mājas. Atvērās durvis, un uz ielas izkāpa sieviete. Alisona skatījās, acis samiegusi, bet Tailers pirmais viņu pazina. — Ruta! — viņš iesaucās un sāka strauji mīt pedāļus, lai viešņu apsveiktu. Nometis divriteni zālājā, viņš metās Rutu apskaut.

Viņa sabužināja zēna matus. Pēdējo reizi, kad tikāmies, tu biedrojies ar cūkām, viņa sacīja. Redzu, ka tagad esi ticis pie labākas sabiedrības.

Brīdi vēlāk abas sievietes apkampās, raudāja un smējās caur asarām. Ruta izskatījās tievāka, bet viņas gars bija možs un seja staroja.

—  Dzirdēju, ka tev tomēr paveicies, Ruta caur asarām teica, kad atkal spēja parunāt. — Man vajadzēja atbraukt un pašai pārliecināties.

-          Nezināju, ka tevi palaiduši, Alisona sacīja. Mēs būtu aizbraukuši sagaidīt. Dievs vien zina, kā par tevi raizējāmies.

- Par to nekur neziņoja. Mani iesēdināja lidmašīnā Šanhajā nakts vidū. Pēc nosēšanās Losandželosā es turpināju ceļu uz šejieni.

—       Man tik ļoti žēl par Tai, — Alisona sacīja. Viņa atglauda matus Rutai no pieres. — Kad beigās parādījās paziņojums par tavu arestu, tur… tur bija arī piebilde, ka viņa mirusi.

Tajā brīdī pienāca Māršals, un Alisona viņus iepazīstināja. Rutas skatiens kavējās pie Veņas Lī viņam uz pleciem. Viņas acis mirdzēja, un Māršals noliecās, lai viņa varētu paņemt bērnu. Sākumā Veņa Lī bija atturīga, bet tad atcerējās, un drīz vien vecā draudzība atjaunojās.

—       Un Klēra?

—  Mēs bijām vienā lidmašīnā. Viņu solījuši izlaist, ja viņa būs ar mieru parakstīt atzīšanos.

—       Viņa piekritusi?

—       Jā. Gribējusi tikt ārā par katru cenu. Arī man izteica to pašu priekšlikumu, bet es atteicos. Mani laikam palaida tāpēc, ka uzturēšana iznāca par dārgu un viņiem apnika mana asā mēle.

-          Ko tu tagad iesāksi?

Rutas sejā pavīdēja uzbudinājums. Pasniegusi Veņu Lī Alisonai, viņa izvilka no somas biezu aploksni. Tajā atradās vesels žūksnis papīru. — Losandželosā mani sagaidīja cilvēks no Valsts Departamenta ar šiem piedāvājumiem. Veseliem sešiem no visas pasaules. Viņš teica, ka Vašingtonā esot vēl vairāk. No Vjetnamas, Korejas, Bolīvijas, Rumānijas. Skaties pat no Kanzasas. Tur bija mazuļu fotogrāfijas un vēstules no bāreņu patversmēm un vecākiem. — Nebūdama mamma, esmu kļuvusi gandrīz vai slavena. Pēkšņi man ir izvēle. Un šķiet, ka tā jau ir izdarīta.

—  Kā tā?

—          Paskaties uz šo. No Vjetnamas. — Ruta izvilka fotogrāfiju, kurā bija redzams kalsens bārabērns ar sprogainiem matiem un platām acīm. — Vai redzi? Tikai astoņi mēneši, bet mati jau tikpat nepakļāvīgi kā man. Varētu domāt, ka sasprogoti. Vai tu vari tam noticēt?

—       Ak, Dievs, cik skaista! Kā viņu sauc?

Ruta smaidīja. — Tas jau ir pats labākais, tieši tāpēc es zinu. Dzimšanas apliecībā ierakstītais vārds ir Wi Duc Tai.

[1] amerikāņu kinoaktieris, 1899—1957. Tulk.

Content

Bols Deivids Ķīnas vilinājums

PATEICĪBA

ĶĪNA grāmatas mākslinieka acīm

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA nodaļa

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTONPADSMITA NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ nodaļa

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA