Ziglēra Žileta

Klusuma mežs

ŽILETA ZIGLĒRA

KLUSUMA MEŽS

PERSONAS

Profesors Armāns Motrils, Greijas pils īpašnieks Anna Motrila, viņa sieva Mišels Legēns Fransiss Cramons

Marsels Lebrē I profesora Motrila viesi Klods Diprā l Marta Diprā • Leons Mončelli ļ pils kalpotāji Arno Dozols  Anrī

Mario  no Nicas atbraukuši jauni tūristi

Kristiāna

Žozeta

Komisārs Petrāls Freds Klerī  žurnālisti Žilberta Salbrī  Un detektīvs Filips Leslijs Rojs,

I nodaļa

Un rīts nu pār ieleju svīst — Ak, brīnums, jā, brīnums gan, Ka iespējams cilvēkus nīst, Kad cīruļdziesmas jau skan.

(Viktors Igo)

Doktors Rojs tīksmīgi nožāvājas, vērodams, kā saules stari cauri zarotnei met gaismas lāsumus.

«Šodien būs vismaz trīsdesmit četri grādi ēnā,» viņš nodomāja.

Rojs, miglu zemes dēls, dievināja siltumu, cikāžu zizināšanu, priežu smaržu un pilnam baudīja pirmās atvaļinājuma dienas. Iepriekšējā gadā viņš pa ceļam no Nicas bija braucis cauri

Sentandrē ezera ciemam un pats sev nosolījies atgriezties šajā Lejasalpu nostūrī, īstā zilu un pelēku kalnu ieskautā oāzē. Un jūlija sākumā viņš kopā ar diviem jauniem draugiem frančiem uzslēja telti maza mežiņa malā starp ciemu un Greijas pili.

Filips Leslijs Rojs bija kalsns tumšmatis asiem sejas vaibstiem, skadru skatienu un plānām lūpām; draugiem viņš šķita līdzīgs ērglim, bet ienaidnieki viņu salīdzināja ar maitu liju. Pēc profesijas viņš bija mediķis un jurists, bet brīvajos brīžos vislabprātāk nodevās mākslas vēsturei un dažādu Eiropas policijas sistēmu kritikai.

Viņa medicīnas doktora disertācija par ģēnija patoloģiju padarīja viņu slavenu trīsdesmit gadu vecumā, teorija par Francijas un Anglijas renesansi XIV gadsimtā kā par Itālijas renesanses māti izraisīja niknu polemiku Romas mākslas laikrakstos un žurnālos, un pētījums par Bertijona sistēmas trūkumiem bija vienlīdz pazīstams gan Parīzē, gan Londonā. Viņš negribēja, ka tiek dēvēts par privātdetektīvu, bet vaļas brīžos, kad neuzbruka kādai zinātnes vai arheoloģijas dogmai un nebombardēja ienaidnieka nometni ar gudrām brošūrām, viņš bija veiksmīgi izmeklējis vairākus noziegumus.

Taču tobrīd kareivīgais doktors jutās vienots ar visu pasauli. Dažus soļus no nometnes tecēja strauts; ezerā netrūka foreļu; mfežs deva patvērumu diendusas stundā. Svētlaimīgi nopūties, viņš piecēlās, aizsmēķēja pīpi un pasmaidīja, redzēdams, ka atgriežas biedri, kas niknojās kā ik reizi, kad bija viņu kārta gādāt dienai pārtiku.

—  Līdzko jāstiepj kartupeļi un augļi, tas jādara man,— žēlojās Freds Klerī,— un jūs, dok, pārrodaties ar pusmārciņu sviesta un drusciņu salātu …

—  Jūs varējāt ņemt mašīnu,— Rojs teica.

—  Lai mani apsmietu? No šejienes līdz ciemam ir piecu minūšu gājiens.

—  Par ko tādā gadījumā sūdzaties?

—  Viņš nesūdzas,— Žilberta Salbrī sacīja, viņš jums uzbrūk.

—  Un viņam pietiek drosmes uzbrukt cilvēkiem tādā karstumā?

Freds saļima zālē un novilka šortus. Viss augums, ko sedza tikai peldbiksītes, bija spilgti sarkanbrūns, sevišķi nikni saule bija ķērusi plecus. Viņam blakus Žilberta lepojās ar augumu, kas atgādināja fotonegatīvu: tumša āda un tik gaiši izbalojuši mati, ka tie šķita gandrīz balti. Doktors, kura miesai bija skaistais pulēta ozolkoka tonis, dižojās ar trīs dienas neskūtas bārdas rugājiem, kas mazliet kaitēja viņa cienīgajam izskatam.

—      Jūs esat bijuši ciemā puspliki,— viņš konstatēja, — ceru, ka iedzīvotāji nejutās par to sašutuši?

—      Viņi pie tā jau pieraduši, esiet mierīgs, un mēs satikām divas glītas meičas, kas apmetušās mežā.

Rojs sarauca uzacis.

—      Man tiešām jābrīnās,— viņš pastrupi teica,— ka neesat vēl atvedis šurp meičas un Žilberta — puišus!

—       Kopā ar viņām patiešām ir divi skaisti puiši, doktor, un viņi mūs tūlīt apciemos,— Žilberta atbildēja,— turklāt esmu pārliecināta, ka viņi jums patiks. Meitenes ir kāda Nicas modes preču veikala pārdevējas, un Kristiāna saderinājusies ar vienu no jaunekļiem, dzelzceļnieku . . .

—  Un ko jūs teicāt par sevi — kas jūs esat?

—  Žurnālisti, pie velna. Kāpēc vajadzētu melot?

—  Un es?

—  Ari.

—  Vai esat prātu zaudējuši?

—      Vai gribējāt, lai stādām jūs priekšā kā Eiropas un Amerikas slavenāko detektīvu tūlīt pēc Erkila Puaro?

—  Es esmu ārsts.

—       Piedodiet, ja mēs pateiktu jūsu profesiju reizē ar jūsu vārdu, katram būtu skaidrs, par ko ir runa: kopš jūsu pēdējās izmeklēšanas Parīzē jūs Francijā esat tiešām slavens, bet jūs taču sacījāt, ka gribat pavadīt atvaļinājumu, neviena nepazīts, vai ne?

—      Jūs varējāt man izdomāt kādu godīgu profesiju, nevis apsaukāt par žurnālistu. Meičas vēl prasīs, lai es viņām taisu ķinīti!

—       Nedomāju vis, viņas ir gudras meitenes, turklāt patlaban viņām tādi nieki nav prātā: viņas grib novilkt ādu pils īpašniekam.

—  Kam?

—       Motrilam, Greijas meža īpašniekam. Rādās, viņš briesmīgi sadusmojies par to, ka viņas ir nevis prātīgi apmetušās mežma- liņā kā mēs, bet kopā ar sirdsāķīšiem pašā tā viducī. Un viņš liek vākties prom …

—  Vai tad viņš var aizliegt uzsliet teltis?

—       Iespējams, bet meičas domā, ka tas ir taisni nepieklājīgi, ja cilvēks, kuram pieder simtiem hektāru zemes, kas lielākoties paliek neapstrādāta, aizliedz viņām spert tur savu kāju un dzert ūdeni.

—      Tāds spriedums liekas diezgan taisnīgs. Kas gan viņam notiktu, ja jaunieši dažas dienas pavadītu viņa īpašumā?

—       Kristiāna domā, tas viss noticis tālab, ka viens no pils kalpotājiem gribējis ar viņu nodibināt. . . ciešākas attiecības, kamēr citi bijuši prom. Viņa to pasūtījusi tālāk, un tas droši vien izklāstījis notikumu īpašniekam tādā veidā, it kā viņi postītu meža pļaviņu. Vārdu sakot, viņiem draud padzīšana — un mums varbūt tāpat, ja īpašnieks pret visiem izturēsies vienādi. Arī mēs droši vien esam ierīkojuši nometni uz viņa zemes.

Leslijs Rojs saknieba lūpas.

—       Man nu gan neviens nenorādīs, kur sliet telti,— viņš cieti noteica.

—  Tieši to pašu saka Žozeta, otra meiča, enerģiskākā.

—       Kāpēc tad viņas gluži vienkārši neaizgāja pie Motrila noskaidrot attiecības?

—       Viņam grūti tikt klāt. Pie viņa ir viesi, kas tiek vadāti pa Lejasalpiem. Vakar mēs patiešām redzējām viņus ejam garām: Motrils droši vien bija iesirmais vīrs un viņa sieva — gaišmatainā daiļava. Tur vēl bija divi glīti puiši un viens vecāks kungs, kura seja man kaut ko atgādina . . .

—       Man arī,— Freds teica,— tikai nevaru atcerēties, kur esmu viņu redzējis.

—  Mani viņi neinteresē,— doktors žāvādamies norūca.

—  Cilvēki jūs sāk interesēt tikai tad, kad ir noslepkavoti.

—      Tas nebūs ilgi jāgaida, ja jau jūs sakāt, ka Kristiāna alkst pēc pils īpašnieka ādas.

—       Nevis Kristiāna, bet Žozeta, un es runāju metaforās; viņa grib palikt pie sava; un es nemaz nebrīnītos, ja viņai tas izdotos.

—       Es arī ne,— Freds piekrita.— Tā ir viena no tām strupde- gunēm, kuras mēdz būt stūrgalvīgas kā mūļi, tomēr viņa ir jauka. Vai jūs negribētu palīdzēt man sagatavot kokteiļus?

—  Tik agri?

—  Es taču teicu, ka viņi visi četri ieradīsies.

—  Ak kungs! Jau pirms brokastīm?

—       Tā ir labāk nekā sagaidīt viņus brokastlaikā, tad vajadzētu piedāvāt maltīti, vai pēc brokastim, kad parasti gribat nosnausties; vai četros pēcpusdienā, kad lasāt; vai vakarā, kad izliekaties iegrimis pārdomās.

Un Klerī, Zilbertai palīdzot, sāka kārtot pudeles uz saliekamā galda.

Taču ciemiņi nerādījās, un galu galā viņi paēda brokastis, tos nesagaidījuši. Meitenes atvainodamās ieradās tikai ap pieciem, kad Rojs tikko bija pamodies, un viņas pavadīja viens pats puisis.

Glītas bija abas — Kristiāna atgādināja Ofēliju; viņai bija lielas, zilas acis un gaiši, zirgastē sasieti mati, puķaina kleita un atturīgas manieres. Žozeta bija ģērbusies šortos, augumā mazāka, īsiem matiem un augstprātīgi uzrautu deguntiņu. Kristiānas līgavainis» bija nosvērts, pabikls divdesmit piecus gadus vecs puisis atklātu skatienu, un doktoram viņš tūlīt iepatikās.

—  Mēs nevarējām agrāk atnākt,— Žozeta aizkaitināta iesāka, pat negaidīdama iepazīstināšanu,— tagad viņi grib nojaukt mūsu teltis. Tas rupeklīgais sulainis pusdienlaikā atnāca un pateica — ja mēs līdz vakaram nebūšot novākuši teltis, šie mūs padzīšot ar varu!

—  Kādi šie? Vai tad viņš nav viens pats?

—• Nē, viņš mobilizējis sava saimnieka viesus, tie ir trīs vai četri un laikam grib tēlot niknos. Ko lai mēs iesākam?

Anrī pameta skatienu uz doktoru Roju, it kā gaidīdams viņa padomu.

—  Man negribētos šiem paļauties, cienītais,— viņš teica.— Ja es būtu viens, es nekustētos ne no vietas, bet Kri-Kri baidās, un es nevēlos, ka viņai atgadās kas ļauns. Mūsu biedrs Mario aizgāja uz ciemu apspriesties ar mēru, jo ļaudis stāsta, ka mežos bieži mēdzot uzsliet teltis un nevienam tas nav liegts, turklāt šķiet, ka puse pieder kopienai.

— Vajadzētu vienīgi zināt, kurā pusē atrodaties jūs.

-— Ja varētu aprunāties ar Motrilu,— Žozeta sacīja,-*- varbūt viss nokārtotos, bet jūs gan varat iedomāties, ka tas puisietis nelaidīs mūs pils īpašniekam ne tuvumā.

—  Kas tā mums bija par muļķīgu iedomu — braukt uz šejieni,— Kristiāna nopūtās.

Rojs piepildīja jauniešu glāzes. Viņam būtu vajadzējis dot prātīgus padomus, bet viņu saniknoja bagātais zemes īpašnieks, kas samaitāja atpūtniekiem īsās brīvdienas, un viņš juta pret tiem draudzību.

Kad Mario, ceturtais no jauniešiem, atgriezās no ciema, viņš pastāstīja brīnumainus jaunumus: iepriekšējā gadā profesors Motrils bija pavisam noteikti atļāvis celt teltis jebkurā meža apvidū un pats teicis to mēram. Viņu uzskatot par lāga vīru, un neviens nesaprotot, kas ar viņu tagad noticis.

—      Tā ir sulaiņa blēdība,— Mario apgalvoja,— lai sagādātu mums nepatikšanas un atriebtos Kristiānas dēļ. Es nekustēšos no šejienes ne soli.

—  Es arī ne,— Žozeta viņam pievienojās.

—       Tad mēs arī paliksim,— uzmundrinātais Anrī iesaucās, tukšodams glāzi.

—       Bet ja nu viņi to negribēs?— nopūtās Kristiāna, kas, bez šaubām, piederēja pie raudulīgajām sievietēm.— Es nesaprotu, kā cilvēki var būt tik . . .

—  .. .tik nelietīgi?

—       . . .tik nejauki, kad laiks ir tik jau-ks un vajadzētu domāt vienīgi par to, kā izmantot sauli. . .

Freds Klerī sprieda:

—       Ziniet, man kaut kas ienāca prātā: sulainis taču mani nepazīst. Aiziešu uz pili un mēģināšu parunāt ar īpašnieku, viņa sievu vai draugiem. Tad redzēšu, vai viņi vispār ko zina par notiekošo vai arī tiešām grib, lai jūs aizvācaties, un gatavojas rīkoties. Gadījumā ja nevarēšu ar viņiem neko sarunāt, atgriezīšos un jūs brīdināšu.

—       Vai domājat, ka jums tas izdosies?— Žozeta jautāja, pateicīgi smaidīdama.

—       Mēs, žurnālisti, esam pieraduši iespraukties visur kur . . . es gribēju teikt — iet tieši uz mērķi. Uzticieties man, gan redzēsiet, ka jau šovakar Motrils ēdīs man no rokas.

—       Nemaz jau neņemot vērā to, ka viņa sieva ir ļoti glīta,— Žilberta dzēlīgi nomurmināja.

—       Pagaidām,— doktors teica,— es jūs, jaunie cilvēki, brīdinātu, ka nav prātīgi atstāt nometni un mantas bez uzraudzības. Ja jūs gribētu iznest cauri, šis būtu īstais brīdis.

—       Dieva dēļ,— Kristiāna ievaidējās,— viņi taču neiedrošināsies nozagt mūsu somas?

Un viss bariņš metās uz telšu pusi, kamēr Freds, uzslavējis draugu par prasmi atkratīties no uzmākoņām, lēnā garā soļoja prom pa taku, kas veda uz pili.

II nodaļa

Šajos namos vienmēr ir kādas slēptas cūcības.

(Žoržs Simenons)

Freds Klerī bija iepazinies ar doktoru Roju pirms gada, kad tika izmeklēta kāda slepkavību sērija, par kuru divas nedēļas vēstīja dienas laikrakstu pirmās lappuses un kurā bija iejaukts tās avīzes direktors, kurā Freds tolaik strādāja. «Rayon de France», kuras paspārnē bija darbojusies noziedznieku banda, izputēja; Freds un viņa kolēģe Žilberta atrada darbu katrs savā preses izdevumā, bet turpināja tikties ik dienas un bija sadraudzējušies ar angļu ārstu, kas bija par viņiem trīsdesmit gadu vecāks un ko viņi ļoti apbrīnoja.

Līdzko Rojs ieradās Parīzē, abi jaunie cilvēki sekoja viņam pa pēdām cerībā atkal redzēt detektīvu darbā, taču šobrīd visu vienīgā vēlēšanās bija dažas dienas atslābināties tālu no Parīzes, un žurnālistam ne prātā nenāca, ka parasts strīds starp atpūtniekiem un cicfma senjoru varētu dot doktoram iespēju likt lietā savus talantus.

Greijas pils, kas, pēc ceļrāžu ziņām, bija celta viduslaikos, protams, atradās pakalnā. «Šai novadā,» Freds domāja, «nekas nav līdzens: mūžīgi jākāpj vai nu kalnā, vai lejā.» Meži ap pili tik tikko atkāpās, dodot vietu papeļu alejai, kas veda uz vārtiem.

Mūrus joprojām apņēma sekls nocietinājumu grāvis, un tiem pāri slējās biezas, sargājošas lapotnes. Pats nams bija masīvs, celts XVII gadsimta stilā, ar diviem moderniem spārniem, un katru no tiem ieskāva terases. No ārpuses varēja redzēt vienīgi otro stāvu un jumtu, un tas viss atgādināja cietoksni, kas nemaz nesaskanēja ar blakusciema piemīlību un ziedošajām pļavām.

Nonācis pie vārtiem, žurnālists nevis tūlīt piezvanīja, bet brīdi vilcinājās, tad nosprieda, ka labāk būs pāriet pāri nocietinājumu grāvim pa vienkāršu laipu un vispirms apiet apkārt mūrim. Viņš drīz pamanīja, ka tas nav nekāds drošais aizsargs: vietām sienā bija dziļas plaisas, kuras, šķiet, neviens nebija pūlējies aizmūrēt; īpašumā iekļūt droši vien nemaz nebija tik grūti.

Instinkts mudināja Fredu rīkoties tieši tā, kaut arī viņš saprata, ka tas būs nelāgs veids, kā stādīties priekšā pils saimniekam. Taču, no otras puses, ja kalpotāji neuzticējās vasarniekiem — un viņa apģērbs neradīja ne mazāko šaubu, ka viņš pie tiem pieder,— varbūt viņu aizraidītu prom, pirms viņš paspētu izteikt savu vajadzību.

Žurnālists vēl kavējās, kad otrpus mūra žogam sadzirdēja soļus un saprata, ka tur kāds staigā, tāpēc viņš pietupās mūra aizsegā, neiedrošinādamies pamest skatienu tam pāri.

— Es jums atkārtoju,— klusa, uzstājīga vīrieša balss netālu no viņa teica,— ka jums jātiek 110 viņa vaļā, turklāt pēc iespējas drīzāk.

—  Jums nav nekādu tiesību dot man rīkojumus,— sievietes balss skaļāk atbildēja.

—  Manuprāt, es jums visu aprādīju pietiekami skaidri, vai ne?

—  Un tomēr man ir tiesības izraudzīties viesus, neprasot jums atļauju.

—  Vai šis tips ir jūsu mīļākais?

—  Es jums aizliedzu . . . mani apvainot.

—  Ak jums labāk patīk izvairīties no atbildes? Taču varu solīt: ja nerīkosieties jūs, rīkošos es — es visu pateikšu jūsu vīram.

—  Nē, to gan es negribu,— sieviete baiļpilnā balsī atbildēja,— es jūs lūdzu, es esmu saņemta pie rīkles … Ja jūs zinātu! Dodiet man mazliet laika, un es darīšu, ko jūs gribēsiet.

Turpmāko Freds vairs nedzirdēja, jo abi runātāji bija aizgājuši tālāk, un viņš klusiņām piecēlās. Noklausītā saruna izgaisināja no prāta Nicas jauniešu likstas. Viņš pārlēca pār grāvi un apsēdās priežu ēnā pārdomāt dzirdēto.

Sieviete, kura nupat runāja, šķita jauna un varēja būt Motrila kundze. Vīrietis, bez šaubām, bija viens no viesiem, kurš gribēja, lai kāds cits viesis tiek aizraidīts. Kādā veidā? Ko nozīmēja draudi pastāstīt vīram?

Freds mēģināja uzminēt, kurš varētu būt nekrietnais nodevējs starp pilī dzīvojošajiem, ko viņš bija redzējis, bet viņš lāgā nevarēja tos atšķirt citu no cita un drīz pārstāja lauzīt par to galvu.

«Tas viss,» viņš secināja, «ir ļoti interesanti, un man gan gribētos zināt, kāpēc lāga sievietei vajadzēja viņam sacīt, ka ir saņemta pie rīkles, ja jau tieši sarunas biedrs to dara? Vai tā bija greizsirdības SĢēna? Vai varbūt drīzāk šantāža? Man tomēr gribētos sastapt Motrilu, un, ja citi būtu kopā ar viņu, es viegli pazītu runātājus pēc balss. Rojs man teiktu, ka tas uz mani neattiecas, it is no business or Yours > bet man nepatīk noklausīties, kā draud sievietei, pat ja . . .»

Šoreiz viņa pārdomas pārtrauca kliedziens, kas atskanēja meža pusē, un viņš acumirklī drāzās uz pļaviņu, kur bija apmetušies jaunieši. Skriedams lejup pa nogāzi, viņš jau iztālēm ieraudzīja īstu cīniņu pie jauno cilvēku teltīm: Anrī un Mario kāvās ar trim pretiniekiem; Kristiāna, paslēpusies aiz mazlitrāžas automobiļa, skaļi kliedza. Žozeta nebija redzama.

Anrī partneris bija liela auguma, skaists, gaišmatains, atlētisks jauneklis, kas prata boksēties, bet ari dzelzceļnieks aizstāvējās labi. Viņš tikko bija iebelzis ienaidniekam pa žokli, tā ka tas aizklumburoja un atsitās pret koku. Mario klājās ļaunāk, viņš viens cīnījās pret diviem stiprākiem vīriem. Freds pārskaitās, redzēdams, ka viens no tiem tur Mario rokas aiz muguras un otrs viņu nikni sit.

—  Gļēvuļu banda!— žurnālists iesaucās, mezdamies vidū.

Taču tai pašā brīdī viņš ieraudzīja Žozetu izlienam no telts

ar lielu mietu rokā. No visa spēka viņa trieca to uzbrucējam pa skaustu, un tas saļima kā maiss. Mazā tumšmate bija pārvērtusies par īstu fūriju. Viņa atkal pacēla savu ieroci, šoreiz draudēdama otram Mario pretiniekam, kas palaida upuri un noliecās pār gulošo.

—  Jūs esat viņu nogalinājusi!— viņš nošļupstēja.

—  Kā tad,— Zozeta nicīgi atcirta,— un, pat ja tā būtu, viņš dabūtu tikai to, ko pelnījis. Tieši viņš bija tas, kas mums uzbruka,— viņš un jūs, bandīts tāds!

—  Pirmais man sita jūsu draugs, turklāt pa vēderu: tas nav godīgi,— ķildnieks vēl sacīja. Tas bija ļoti jauns tumšmatis diezgan bālu seju, kurā jau ieēnojās violetas sitienu pēdas.

—  Es boksēties neprotu,— Mario paziņoja, slaucīdams asinis, kas tecēja pa sadauzīto degunu,— bet man gan nešķiet, ka būtu godīgi uzbrukt kādam no mugurpuses un turēt to, kamēr otrs sit.

Viņa pretinieks izskatījās samulsis un pievērsās pārējiem. Anrī, kas bija nogāzts zemē, ar mokām slējās kājās, bet blondais jauneklis, atspiedies pret koku, elsoja, un viena acs viņam no sitieniem bija aiztūkusi.

Freds saniknots piegāja viņiem klāt.

— Vai esat prātu zaudējuši?— viņš izsaucās.— Kas tie par mežoņu paņēmieniem?

Puisis ar aizdauzīto aci sāka smieties.

—  Jums taisnība, vecais, stulbi tas ir, bet mēs pamatīgi uzjautrinājāmies. Vai gan es varēju iedomāties, ka Greijā sastapšu tādu čempionu? Goda vārds, man aizsitās elpa no jūsu trieciena ar labo roku, un es nemaz nepazīstu daudzus, kam tas tik labi izdotos.

—  Ak jūs tas uzjautrina?— Anrī drūmi jautāja.— Esmu gatavs derēt, ka jūs tik vien protat kā boksēties, bet man ir vajadzīgs mans darbs, un, ja es ļautu sevi sakropļot, es to zaudētu. Tas, ko jūs, cienītais, izdarījāt, nav glīti.

Kauslis, tāpat kā viņa biedrs, izskatījās nobažījies.

—  Jūs lamājāt Mončelli,— viņš teica,— kad tas atnāca pie jums un pieklājīgi palūdza nojaukt teltis.

—  Vai par Mončelli jūs saucat šo puisi?— Mario jautāja, rādīdams ar kāju uz zemē gulošo, kas rūca un mēģināja piecelties.— Vai viņš jums pateica ari to, ka sāka ar mūsu draudzenes Kristiānas apvainošanu? Un ka viņš šorīt te atnāca un sacīja, ka aiztrieks mūs ar kājas spērieniem pa .. . vārdu sakot, ar kājas spērieniem.

—  Klausieties, vecais, jums nav taisnība: šī zeme pieder profesoram Motrilam, jūs te cērtat kokus, izmētājat netīrus papīrus un kuru katru vakaru varat visu aizdedzināt. Mums tas nepatīk. Dieva dēļ, vai tad šajā apvidū nav nevienas citas vietas, kur apmesties?

Gaišmatis atkal runāja ar Mario nekaunīgā tonī. Tad viņš pievērsās Fredam, saprazdams, ka tas nepieder pie nometnes, un vienīgi pret viņu izturējās kā pret sev līdzīgu.

—  Jums, cienītais, vajadzētu šiem puišiem izskaidrot, ka viņiem draud nopietnas nepatikšanas.

—  Es viņiem patiešām ieteiktu te nepalikt,— žurnālists salti atbildēja,— un tāpēc jo vairāk varu jums sacīt, ka jūs, cienītie, esat uzvedušies kā īsti plukatas.

Uzrunātais paspēra soli uz viņa pusi, bet apstājās. Freds tikko bija aizspēris pa gaisu nazi, ko minētais Mončelli, joprojām gulēdams zemē, bija izvilcis no kabatas.

—  Es teicu — plukatas,— Freds turpināja,— jo, manuprāt, nav nekāds labais tonis cīnīties ar nažiem pret neapbruņotiem cilvēkiem. Nāciet man līdzi, Anrī un Mario, jūs celsiet sūdzību par uzbrukumu, un es būšu jūsu liecinieks.

—  Tas ir bezjēdzīgi,— iejaucās tumšmatainais jauneklis, kas piepeši bija kļuvis bažīgs un pielaidīgs,— mēs taču nezinājām, ka šim cilvēkam ir nazis. Tas ir profesora Motrila kalpotājs, un mums, protams, nevajadzēja viņā klausīties un noticēt, ka esam sadūrušies ar ļaundariem. Es aprunāšos ar profesoru un varu jums apsolīt, ka viņš ļaus jums te palikt, ja jūs … ja jūs esat ar mieru nerunāt par šo notikumu.

—  Šiem ļaudīm ir jāiet prom,— teica Mončelli, kas bija piecēlies un raidīja uz jauniešiem iznīcinošus skatienus.

—  Pietiek!— noskaities izsaucās otrs jauneklis.— Man liekas, jūs šo lietu par daudz ņemat pie sirds, vai ne? Galu galā tā attiecas uz jūsu saimnieku, un es viņam visu izskaidrošu.

Kalpotājs, galvu noliecis, gļēvi sašķiebtu seju un izspūrušiem matiem, skatījās uz runātāju nekaunīgā pārdrošībā.

—  Viņam vai kundzei?—viņš jautāja.

Tai pašā brīdī sulainis tika sagrābts aiz apkakles un notriekts zemē uz ceļa, kur nostiepās vēlvienreiz.

— Nelietis!— Anrī pretinieks pārskaities iekliedzās.— Es likšu jūs padzīt jau šovakar pat!

— To mēs vēl redzēsim, Legēna kungs,— otrs aiziedams norūca,— bet ielāgojiet, ka par sitieniem jūs man samaksāsiet, turklāt dārgi.

Scēna izvērtās par komēdiju. Tagad Anrī mierināja šņukstošo Kristiānu un Mario pūlējās apturēt asiņošanu, spiezdams pie deguna atslēgas. Abi pils viesi apjukuši saskatījās, un tumšmatis paspēra soli uz Zozetas pusi, bet tā pavērās viņā niknumā zvērojošām acīm un pagrieza muguru. Galvu nokāris, viņš paraustīja plecus, pievienojās savam biedram, un abi aizgāja, ne vārda neteikuši.

—  Zināt ko,— Freds sacīja, kad viņi bija prom,— manuprāt, būtu gudrāk, ja jūs pievienotos mums — Rojam, Žilbertai un man. Tur, kur esam apmetušies, pietiks vietas arī jūsu teltīm.

—  Kāpēc?— Žozeta jautāja.— Ja jau tas muļķis nupat teica, ka varam te palikt?

—  Baidos nevis no viņa, bet no tā Mončelli, kas izskatās ļoti nejauks un droši vien ir atriebīgs. Man labāk patiktu, ja mūsu pusē būtu pārsvars, kad viņi atkal ierastos.

— Jā! Jā!— Kristiāna iesaucās.— Es jau nu nespētu te pavadīt vēl vienu nakti, un, ja jūs domājat, ka mēs neapgrūtināsim jūsu draugus .. .

Mazā grupiņa nolēma aizvākties un iekārtoties netālu no doktora lielās telts — viņš un Žiiberta bija aizgājuši makšķerēt. Kad abi atgriezās un uzzināja par notikušo kautiņu, viņi ķircināja Anrī un Mario un izteica apbrīnu Žozetai, kā arī piedāvāja aspirīnu Kristiānai.

Taču, kad pienāca vakars un jaunie cilvēki iegāja savās teltīs, Freds atstāstīja draugiem sarunu, ko nejauši bija noklausījies pilī, un Rojs uzreiz kļuva nopietns.

—  Par ko, jūsuprāt, bija runa?— viņš jautāja.— Vai vīrietis likās greizsirdīgs?

—  Nē . .. tas vismaz nebija jaušams no viņa toņa, bet viņš gribēja, lai kāds cits dodas prom vai pazūd, un sievietei acīmredzot nebija tīra sirdsapziņa, ja jau viņa lūdza, lai neko nesaka vīram.

—  Mīļākais?

—  Jā, un, ja šī sieviete ir Motrila kundze, kā man liekas, ja jau viņa runā par saviem viesiem, tad mīļākais ir Legēns.

—  Kā jūs to zināt?

—  Tāpēc, ka Mončelli pieminēja kundzi un Legēns tai pašā mirklī piesarka aiz dusmām un sagrāba viņu aiz apkakles. Kalpotājam acīmredzot viņu sakars ir zināms.

—  Tādas lietas,— Zilberta teica,— parasti zina gluži visi, vienīgi vīrs nezina.

—  Doktor, es šajā intrigā nojaušu ko nelabu. Man patiktu, ja mūsu jaunie draugi brauktu prom, un varbūt mums vajadzētu rīkoties tāpat.

—  Jūs pats neticat nevienam savam vārdam,— Rojs sacīja,— un tas būtu muļķīgi: šī vieta ir jauka; un mēs taču neizjauksim brīvdienas tāpēc vien, ka Motrila viesi ir slikti audzināti un viena jauna muļķīte ļāvusi sevi pieķert nozieguma vietā. Es gribētu zināt, kāds mums ar to visu sakars?

—  Hm,— Zilberta norūca,— es esmu ziņkārīgāka nekā jūs, un es pazīstu vienu cilvēku, šejienieti,— ārstu, savulaik Gre- noblē viņš piedalījās Pretošanās kustībā, tas ir šausmīgi interesants tips — es nupat taisni gribēju viņu apciemot. Saderēsim, ka viņš man varēs šo to pastāstīt par pils ļaudīm.

—  Un kas tad būs?

—  Tad mēs vismaz gūsim iespēju labāk vērot notikumus un kaut ko saprast, turklāt, doktor, kaut arī izliekaties vienaldzīgs, jūs vai mirstat aiz vēlēšanās kaut ko uzzināt!

III nodaļa

Visiem pāri klājās ēna un bailes.

(Tomass Huds)

Nākamajā rītā trīs draugi, kā parasti, pamodās, putnu dziesmām skanot. Saule jau zeltīja priežu galotnes; zeme tīkami smaržoja, un samtaini zilajā ezera līmenī nebija ne krunciņas.

Žozeta, kas vārīja kafiju, uzsauca, lai viņi nāk un paņem pa tasei. Fermās kūla 'kūļus, spriguļu vēzienus varēja vērot uz mazā Timoras plato, kas pacēlās pāri ciemam un kur noplaka pēdējie mežu viļņi.

Pēc tam jaunie cilvēki gāja peldēties, vienīgi Mario ne, viņš apkopa savus sasitumus, un doktors devās uz meža pusi. Viņam tur vislabāk patika no rīta, kad vēl kūpēja rasa, kad valdīja klusums, ko pārtrauca vienīgi strazda svilpiens vai vāveres šmaukstināšana, patika meklēt sūnās agrās sēnes, kuras pa nakti izspraukušās no zemes.

Iepriekšējā dienā notikušais kautiņš* bija atstājis nenoteiktu nelabuma sajūtu, jo četri jaunieši viņam šķita simpātiski. Ļoti iespējams, ka cilvēks ar nazi negribēs palikt zaudētājos. Ko vēl viņš varētu izdomāt, lai piespiestu jauniešus aizvākties? Un vai gan viņš iedrošinātos tik nekaunīgi izturēties pret sava saimnieka viesi, ja viņam nebūtu līdzekļu piespiest to paklausīt?

Pie avota, kur apsūnojušas saknes veidoja ērtu sēdekli, Leslijs Rojs ilgi domāja, smēķēdams pīpi. Viņš devās atpakaļ uz nometni tikai tad, kad izdzirda ciemā dundinām zvanus — to skaņa bija draiskulīga un priecīga, kāda mēdz būt kāzu zvaniem,— un atrada Fredu skumīgi gatavojam brokastis. Žil- berta bija paņēmusi mašīnu un teikusi, ka droši vien viņu uzaicinās brokastīs draugs ārsts, kas dzīvoja mazā namiņā uz Diņas ceļa.

Pa dienu pils iemītnieki nerādījās, un, kad reportieris kopā ar Mario gāja uz pļaviņu sameklēt iepriekšējā dienā aizmirstu virvi, viņi nevienu nesastapa. Abi viesi droši vien bi*t runājuši ar Motrilu, un, tā kā vasarnieki bija vietu atstājuši, nekādiem pārpratumiem, bez šaubām, vairs nebija iemesla.

Žilberta ieradās tikai uz pusdienām, ko visi ēda kopā, un neko daudz nestāstīja par to, kā pavadījusi laiku. Atkal pienāca nakts, un reizē ar to iestājās klusums, ko doktors un parīzieši baudīja kā lielāko greznību. Tikai retumis pamodās kāds sīlis, iekliedzās, un viss atkal aizmiga.

Kad visi bija izklīduši pa teltīm, Žilberta izstāstīja doktoram un Fredam, ko bija uzzinājusi.

—  Pēc mana drauga Zervē domām, doktors Motrils nav ļauns cilvēks. Viņš bijis vēstures profesors un droši vien strādātu joprojām, ja uz Meksiku emigrējušais tēvocis nebūtu atstājis lielu mantojumu, par ko viņš nopircis šo īpašumu, kur, šķiet, dara labāko vīnu apvidū. Vīnadārzi ir pakalna otrā pusē. Vārdu sakot, Motrils kļuvis par īstu aristokrātu-fermeri. Lielākoties viņš pusgadu pavada Nicā un pusgadu — Greijā, reizēm aizbraucot uz Parīzi. Viņam pieder izcila pastmarku kolekcija, kas viņu nodarbina tikpat daudz ka zeme.

—  Un sieva?— Freds jautāja.

—  Viņa ir divdesmit piecus gadus jaunāka par vīru, maita kādam bērnības draugam, kas miris nabadzībā, bet to es neuzzināju no Žervē, kas kļuva visai atturīgs, kad es gribēju viņu iztaujāt par Motrila kundzi. Laimīgā kārtā ciema ļaudis vis nav tik atturīgi! Es papļāpāju ar maiznieci un elektriķi: tie domā, ka glītā gaišmate krāpj savu vīru, un uzskata par viņas mīļākajiem visus vai gandrīz visus vīriešus, kas viesojas pilī. Bez šaubām, abi mazliet pārspīlē . . .

Runājot par pašreizējiem viesiem, starp tiem ir kāds Mišels Legēns — gaišmatis, ko Freds vakar redzēja, Lionas zīda rūpnieka dēls, kas galvenokārt tomēr nodarbojas ar boksu, kā jau Anrī vakar varēja konstatēt. Brīvdienas viņš pavada Kannās, bet ir bijis pili jau pērn un ari šogad Lieldienās. Otrs kauslis droši vien bija Fransiss Gramons — no Gramona parfimērijas firmas — Motrila brālēns un Legēna draugs, viņš Greijā iegriežas ļoti bieži. Un vēl tur ir «skaistais vīrietis», kā to dēvē maizniece,— Marsels Lebrē, kura profesija nav zināma, un, beidzot, laulātais pāris — Diprā kungs un kundze. Viņš ir ķīmiķis, kas, manuprāt, atklājis kādu ārkārtēju anestēzijas līdzekli, es jau zināju, ka viņa seja man kaut ko atgādina — es viņu redzēju komisariātā, ja nemaldos — saistībā ar kādu pašnāvības lietu.

—  Labi,— Freds teica,— kad klausījos aiz mūra, Legēns un Gramons jau kāvās pie teltīm vai vismaz bija ceļā uz mežu. Tātad tas, kurš runāja dārzā, varēja būt vai nu Lebrē, vai Diprā, un viņš runāja ar Motrila kundzi. Nabaga sieviete, viņa likās briesmīgi noraizējusies 1 Man vienmēr ir patikusi mīlestība, pat nelikumīga, un man riebjas tāda veida morāles lasīšana.

—  Piekritu jums,— Rojs strupi teica,— bet es gan lāgā nesaprotu, ko mēs varētu darīt Motrila kundzes labā, ja runa ir par viņu. Viņas dzīvībai briesmas nedraud, un varu derēt, ka viņa pati atradīs iespēju izgrozīties.

Tā nosprieduši, viņi likās gulēt, un Freds sapņoja, ka cīnās ar pils īpašnieku un ka Žozeta viņus abus vienu pēc otra apdullina ar pamatīgu mietu.

Viņš pamodās vienā rāvienā, vēl it kā sajuzdams sitienus, un gandrīz uzreiz saoda deguma smaku, tāpēc izlēca no guļammaisa. Vai jaunieši būtu sakūruši ugunskuru? Pulkstenis bija divi naktī.

Izgājis no telts, viņš neredzēja neko, bet deguma smaka šķita stiprāka, un viņš sāka purināt doktoru:

—  Kaut kur deg, un tas nav ciema pusē. Manuprāt, mums arī vajadzētu iet paskatīties, kas tur notiek.

Rojs vilka kājās bikses, kad atskrēja pārbijies Mario:

—  Palīgā! Mežs ir liesmās… tieši tur, kur bija mūsu nometne . .. Ātrāk! Ātrāk!

Ārsts paķēra ugunsdzēsības aparātus un metās norādītajā virzienā, kamēr Freds modināja citus un piepildīja ar ūdeni visus noderīgos traukus, kādi viņiem bija. Nedaudz vēlāk viņi nonāca pļaviņā, kur liesmoja uguns, laimīgā kārtā gan diezgan vārga, jo nebija ne vēja pūsmiņas, taču priežu sprakšķēšana izklausījās baisma. Kristiāna bija aizskrējusi uz ciemu pēc palīdzības.

Pēc stundas uguns bija savaldīta ar diviem steigā izraktiem grāvjiem un ūdeni, ko ar spaiņiem bez mitas lēja uz krūmiem.

Starp tūlīt atskrējušajiem glābējiem bija mežsargs, kādi desmit zemnieki un tumšmatainais jaunais cilvēks, kas bija cīnījies ar Mario. Viņš iznira nezin no kurienes un klusēdams iestājās rindā.

—       Nekādi lielie zaudējumi nav,— viens no uguns dzēsējiem teica,— labi, ka nelaimi tik drīz pamanīja, bet jums, puiši, gan vajadzētu būt uzmanīgākiem ar savām cigaretēm!

Tas tika sacīts Anrī un Mario, kuri apjukuši vērās melnajā zālē.

—      Mario nepīpē,— dzelzceļnieks sacīja,— un es savus smēķu galus vienmēr vispirms iemērcu ūdenī un tikai tad nometu. Visās malās izceļas ugunsgrēki, tāpēc zvēru, ka par to vienmēr domāju. Nē, mēs tur neesam vainīgi, bet īpašniekam to nekādi nevarēs iestāstīt.

—      Viņš varbūt grib mūs padzīt kautiņa dēļ,— Žozeta teica,— bet, ja viņš mēģinās mums uzbrukt, apgalvojot, ka esam pielaiduši mežam uguni, mēs aizstāvēsimies.

Un viņa aizdomu pilnām acīm paskatījās uz jaunekli no pils.

—  Ir vēl cita iespēja,— Freds iejaucās.

— Jums taisnība,— viņš iesaucās.

—       Kāds mierīgi varēja aizdedzināt mežu, lai varētu jūs apsūdzēt.

Mario seja noskaidrojās.

—      Es nemaz nebrīnītos, ja tādu riebeklību būtu pastrādājis tas nožēlojamais Mončelli. Ja vien es viņu būtu redzējis!

—       Patiešām,— Rojs jautāja,— ko jūs tik vēlā stundā te ārā darījāt?

—       Es nācu uz pļaviņu meklēt kaut ko, kas, manuprāt, te ir pazudis.

—  Ak tā,— doktors teica, uzacis saraucis,— un kas t&s bija?

—  Pulkstenis. Bet, kad es atnācu, krūmi jau bija liesmās.

—       Hm, žandarmiem jūsu stāsts nepatiks,— viens no zemniekiem norūca.

—       Manuprāt… šis kungs saka taisnību,— piepeši it kā negribīgi paziņoja Mario pretinieks.— Redziet, es arī biju mežā. Es nācu uz šejieni pa Greijas ceļu un, sajuzdams deguma smaku, metos skriet. Tai pašā brīdī ieraudzīju cilvēka siluetu uz takas pretējā pusē, arī viņš tuvojās ugunsgrēka vietai, tad metās atpakaļ, un es dzirdēju, kā viņš sauc palīgā.

—  Ln vai tas bija šis jaunais cilvēks?

—       Pai to esmu gandrīz pārliecināts. Viņam nekādā ziņā nebūtu pieticis laika pielaist uguni.

—  Un jūs arī pastaigājaties pa mežu divos naktī?— doktors izbrīnījies jautāja.

—  Jā, es to daru diezgan bieži, kad nenāk miegs.

Žandarmi, kā vienmēr, ieradās ar stundas nokavēšanos, pierakstīja liecinieku vārdus, pārliecinājās, ka ugunsgrēks nevar sākties no jauna, un teica vasarniekiem, ka viņi tiks nopratināti no rīta.

—  Visdīvainākais man liekas tas,— atgriezusies nometnē, Žilberta sacīja,— ka pilī neviens it kā neko nav pamanījis — vai tad viņi visi joprojām guļ?

—  Ja es nebūtu tevi purinājis, tu vēl tagad miegā šņāktu,— Freds teica.

—  Un vēl kas ir interesanti: vai jūs, doktor, ticat, ka Mario ir pazaudējis pulksteni?

—  Nē.

—  Un ka glītais tumšmatis mokās ar bezmiegu?

—  Vai domājat, ka viņi bija norunājuši tikšanos, lai turpinātu cīniņu? Vai jūs vismaz pamanījāt, ka viņš iejaucās, lai aizstāvētu Mario?

—  Tāds ir viņa sportiskais gars. Turklāt es domāju, ka viņš gribēja drusku palepoties Žozetas priekšā. Vai ievērojāt, kādus . skatienus viņš tai raidīja?

—  Tas ir tieši jūsu romantiskajā garā,— doktors pasmaidīja.— Liecieties gulēt, mazā; rīt vai, pareizāk sakot, pavisam drīz mums radīsies lielāka skaidrība.

Taču Žilberta Salbrī neiemiga un pēc brīža izgāja no mazās telts, kur viņa mitinājās viena blakus abu savu biedru lielākajai teltij. Kopš diviem mēnešiem viņa bija «La Capitale» reportiere, kur pārzināja Tiesu pils hroniku, un viņai bija izdevies no viena gala līdz otram izsekot vairāku noziegumu izmeklēšanu. Viņas šefredaktors, kad bija labā garastāvoklī, apgalvoja, ka viņai esot īpašas dotības atrast cilvēkus, kuriem tuvākajos mēnešos jātiek noslepkavotiem, un viņa cerēja, ka rudenī varēs rio tiesu hronikas pāriet uz vispārējo informāciju, tas ir, uz dažāda veida hronikas nodaļu.

Līdz tam Greijā notikušie starpgadījumi nelikās piemērota viela reportāžai: daži pārmīti sitieni, >uzreiz nodzēsts ugunsgrēks, nekādu upuru … Un tomēr meiča jutās reizē satraukta un nomākta, it kā nakts vēl nebūtu atklājusi visus noslēpumus.

Notupusies telts priekšā, apspiezdama vēlēšanos aizsmēķēt, viņa raudzījās, kā debesīs, kas kļuva pērļu pelēkas un kur mēness atgādināja mazliet apdilušu sudraba monētu, tālumā aizvien skaidrāk un skaidrāk izcēlās kalni, turpretī mežs joprojām veidoja tumšu, vienlaidu blāķi.

Zilbertai piepeši nezin kāpēc ienāca prātā Pretošanās kustības laiks, ko viņa pazina vienīgi no sava tēva un doktora Žervē nostāstiem. Ap Sentandrē bijuši makiji un vācu konvoji, kam uzbruka uz ceļiem, Senžiljēnā nošauti patrioti — ceļmalā bija redzams pieminekljs ar viņu vārdiem.

Tolaik arī dega fermas un meži, bet puiši, kas bērnībā bija rotaļājušies šo ieleju sūnās un šo kalnu nogāzēs, viegli izvairījās no ienaidnieka slazdiem, un viņu izklīdinātās grupas mazliet tālāk atkal apvienojās. Ciema ļaudīm piebiedrojās vīri no Lionas, Grenobfes vai Marseļas. Viņi, brīvie cīnītāji, bija pārņēmuši gan tiesu, gan likumu. Cik skarbs un aizraujošs laiks! Vai gan Žervē joprojām nejuta ilgas pēc senajām cīņu dienām? Viņš par tām runāja reti, reizēm tā, it kā par sevi zobotos, bet vienmēr ar kvēli skatienā . . .

Piepeši jauna žurnāliste saravas, viņas pārdomas pārtrauca negaidīts troksnis: meiteņu teltī kāds raudāja.

IV nodaļa

Ir cilvēki, kurus labākus spēj vērst vienīgi nāve.

v (Saki)

Ap desmitiem no rīta Rojs, Žilberta un Freds devās uz Sentandrē žandarmērijas posteni. Pirms aiziešanas viņi pamodināja četrus jauniešus, kas, nakts pārdzīvojumu nokausēti, vēl gulēja, un ieteica viņiem sekot, līdzko būs saposušies.

Uz ceļa viņiem pretī brauca mašīna ar žandarmiem, un, nonākot pie mazā, rozēs un jasmīnos slīgstošā namiņa, kur mitinājās policijas priekšniecība, doktors apvaldīja niknu lāstu: vārtu priekšā stāvēja automobilis ar Diņas reģistrācijas numuru.

— Viņi ir brīdinājuši prefektūru,— doktors sacīja,— un tas nozīmē, ka mūsu draugi var piedzīvot lielas nepatikšanas.

Otrajā stāvā, kur viņus lūdza uzkāpt, viņus sagaidīja žandarmu brigadieris un viņam blakus — kāda persona civiltērpā: liela auguma, smagnējs vīrs zilām, neizteiksmīgām acīm stūrainā, sīkām krunciņām izvagotā sejā. Tas bija komisārs Petrāls no mobilās brigādes — un viņam līdzi arī stenogrāfists.

Pieklājīgi, bet bez mazākā smaida viņš lūdza apmeklētājus pateikt vārdu, uzvārdu un profesiju. Izdzirdis Leslija Roja vārdu, viņš tikai viegli sarauca uzacis.

—  Vai jūs, cienītais kungs, esat šeit atvaļinājumā?

—  Jā.

—  Kopš kura laika?

—  Četras dienas.

—       Jūs esat apmeties profesora Motrila īpašumā. Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

—       Man šī vieta patika, un biju pārliecināts, ka nometni drīkst ierīkot jebkurā Greijas vietā.

—  Bet vai profesoru jūs pazīstat?

—  Nemaz nepazīstu.

Līdzīgi jautājumi tika uzdoti Žilbertai un Fredam, kuru profesiju uzzinot komisārs pa īstam saviebās.

—       Vai varat man pasacīt,— viņš beidzot jautāja,— kas jums zināms par starpgadījumu, kura dēļ radās domstarpības starp jūsu kaimiņiem nometnē un vienu pils kalpotāju un diviem viesiem?

Freds uzsvēra, kā aizvakar beidzies cīniņš, pieminēja solījumu, ko devis viens no pils viesiem, un apgalvoja, ka jaunieši būtu varējuši palikt izraudzītajā vietā.

—       Kāpēc tādā gadījumā viņi tajā pašā dienā piebiedrojās jums?

—  Es viņiem to ieteicu, jo es neuzticējos kalpotājam.

—  Leonam Mončelli? Vai jūs viņu pazīstat?

—       Es vienīgi redzēju, kā viņš sita vienu no jauniešiem, kas nevarēja aizstāvēties, un kā viņš izvilka no kabatas nazi.

—       Vai tas bija Mario Graka kungs vai Anrī Žiro kungs, kuru viņš sita?

—  Tas bija Mario.

—       Labi. Jums tātad palika iespaids, ka Mončelli nesamierināsies ar zaudējumu un ka viņš atgriezīsies, lai atriebtos?

—       Es mazliet baidījos, ka tā varētu notikt. Īstenībā viņš neatgriezās.

Pirmo reizi komisāra lūpās pavīdēja smaids.

—       Vai esat par to pārliecināts? Kā esmu sapratis, vakar liecinieku klātbūtnē jūs sacījāt, ka ugunsgrēkā vainīgi nevis neuzmanīgi vasarnieki, bet gan kāds, kas gribējis viņus apsūdzēt. Vai jūs domājāt Mončelli?

—       Tas man tikai iešāvās prātā, jo es neticu, ka šie jaunie cilvēki būtu tik neuzmanīgi, bet, protams, man nav nekādu pierādījumu …

—       Uguns ir pielaista apzināti,— Petrāls skarbi sacīja, un Freds saprata, ka viņš acīmredzot jau ir bijis notikuma vietā,— un, starp citu, vai jūs zināt, cikos Graka kungs šonakt atstāja savu telti?

—  Nepavisam ne. Es gulēju.

—  Un vai jūs arī to nezināt, jaunkundz?

—       Draugi mani pamodināja, un tikai tad es sadzirdēju palīgā saucienus.

—       Graka kungs apgalvo, ka ir gājis uz mežu meklēt pazaudēto pulksteni. Vai jums tas liekas normāli?

—       Kāpēc gan ne?— Žilberta atbildēja.— Es savējo zaudēju diezgan bieži.

—  Pa kādu ceļu, jūsuprāt, viņš uz turieni būtu gājis?

—       No vietas, kur atrodas mūsu teltis, tieši uz turieni ved taciņa.

—       Jā, bet pa to viņš nav gājis. Vai varat pasacīt, kā viņš izturējās, kad bija izcēlies ugunsgrēks?

—       Tas bija viņš, kas mūs brīdināja,— Freds noskaldīja,— es redzēju, kā viņš skrēja no meža puses kliegdams un pēc tam kopā ar doktoru atgriezās tur.

—  Un pēc tam?

—  Pēc tam viņš, tāpat kā mēs visi, dzēsa uguni.

—  Vai viņš nepagāja sānis no jūsu grupas?

—  Domāju, ka ne.

—  Vai pēc tam jūs atgriezāties nometnē visi kopā?

—  Jā.

—       Vai pa taku, kas ved no ugunsgrēka vietas uz jusu nometni?

—  Tieši tā.

Kāds žandarms ziņoja komisāram, ka viņu aicina pie telefona, un abi žurnālisti bažīgi saskatījās.

—       Patiešām izskatās, ka viņš grib te ieķēpāt Mario,— Žilberta nomurmināja,— bet tur nesaiet gali kopā.

—       Esmu pārliecināts, ka viņu apsūdz tas nelietis Mončelli,— Freds sacīja,— tovakar man vajadzēja viņam apgriezt sprandu!

—       Tu pārspīlē: nekas neliecina, ka viņš būtu iejaukts šajā notikumā.

—       Viņš var būt iejaukts tikai visādās cūcībās, pietiek uz viņu paskatīties, lai tas kļūtu skaidrs.

—       Te ir kaut kas cits,— doktors sadrūmis norūca,— es nesaprotu, kāpēc komisāram no Diņas būtu jābrauc šurp, lai nopratinātu lieciniekus parasta ugunsgrēka gadījumā, kādi šajā apvidū jau ir notikuši dučiem,— ja nu vienīgi Motrils būtu izmantojis savus augstos sakarus.

—  Kadas ir jūsu aizdomas?

—       Es neesmu burvis, bet, vērojot Petrāla un brigadiera seju, var domāt, ka runa ir par kaut ko svarīgāku, kur iejaukts minētais Mončelli un varbūt arī Mario. Nerunājiet pārāk daudz, Fred, nevajag radīt komisāram iespaidu, ka esat neobjektīvs un ka, pēc jūsu domām, Mončelli ir spējīgs uz visbriesmīgākajām ļaundarībām tāpēc vien, ka tāds izskatās.

—      Jūs, doktor, neesat viņu redzējis, bet es savā mūžā esmu saticis pārāk daudz neliešu, lai varētu kļūdīties.

Tai brīdī ieradās Petrāls un vērsās pie Lesiija Roja nevis bažīgi, bet drūmi:

—       Ziniet, cienītais, man gribētos, lai jūs man pasakāt skaidri un gaiši: vai tiešām esat atvaļinājumā? Vai nekalpojat kādam klientam? Jā, protams, esmu lietas kursā par jūsu darbību: es lasu avīzes. Vai jūs kādu izsekojat?

—       Es jums, komisār, jau atbildēju, kāpēc jūs tā uzstājat? Vai domājat, ka gribu jums noslēpt kaut ko tādu, kas šonakt noticis?

—       Es tiešām par to domāju,— Petrāls nomurmināja, paraustīdams plecus.

—       Beidzot — vai jūs pierakstāt manu liecību, vai arī es tieku nopratināts?

—      Tā ir nopratināšana, cienītais, bet ne ugunsgrēka lietā. Runa ir par slepkavību!

—  Slepkavību!— Freds salēcās.— Kas noslepkavots?

—       Leons Mončelli. Viņu šorīt atrada mežā simt metru no ugunsgrēka vietas ar ielauztu galvaskausu, un nāve ir iestājusies laikā starp pusnakti un diviem naktī.

V nodaļa

Ir tāds burvju vārds — sarkanie.

Tas jāizmanto sev par labu.

(Ed. Lasi)

—       Lieliski,— Žilberla sajūsmināta iesaucās,— re, kur mums iznāk mazs, jauks darbiņš! Pastāstiet labi ātri ko sīkāk, komisāra kungs, lai es varu piezvanīt jau pirms pusdienām. Mana avīze iznāk vakarā, un tad mēs būsim pirmie, kuri.. .

Freds, kas strādāja rīta avīzē un kam nebija tādu iemeslu uztraukumam, uzmeta viņai pārmetošu skatienu.

—  Klausies, tev vajag drusku ievērot pieklājību! Ja es pareizi saprotu, jūs turat aizdomās Mario, komisāra kungs?

—  Hm,— Rojs brīdinoši iekrekšķējās, bet Petrāls izskatījās aizkaitināts.

—  Es neturu nevienu aizdomās, es gaidu paskaidrojumus. Nupat aizbrauca pakaļ viņam un viņa biedriem, un fakti ir tādi: viņš kāvies ar upuri, kurš arī, pēc jūsu domām, varēja atgriezties un uzbrukt. Viņš šonakt bija mežā; arī Mončelli tur bija, un viņš ir miris. Vai piekritīsiet, ka uz jūsu draugu vismaz krīt aizdomas? Pat neņemot vērā, ka viņš jau divreiz ticis apcietināts par vardarbīgu rīcību.

—  Kad?

—  Pirms četriem gadiem kādas manifestācijas laikā un pirms diviem gadiem pēc kāda streika, kurā viņš . . .

—  Skaidrs: jūsuprāt, viņš ir ekstrēmists, un ar to pietiek, lai apsūdzētu viņu slepkavībā?

—  Apklustiet jel,— komisārs pārskaities ierēcās,— un neuz- tiepiet man politiskas diskusijas, pirms nezināt, ko var pasacīt jūsu draudziņš, kas vēl nav pratināts un netiks pratināts jūsu klātbūtnē, to nu es varu jums sacīt. Vācieties prom!

—  Vienu mirkli,— Freds iebilda,— manuprāt, es varu jums vēl šo to pastāstīt.

Un viņš pateica, ka Legēns pats sastrīdējies ar Mončelli iepriekšējā dienā un ka pēdējais viņam piedraudējis, kad gājis prom.

—  Turklāt neaizmirstiet, ka tonakt pa mežu pastaigājās vēl viens no Motrila kunga viesiem.

—  Es savu darbu protu. Tagad nopratināšu Graku un Žiro. Prokurora vietnieks, kuru brīdināja brigadieris un kur| mani uz šejieni atsūtīja, tūlīt ies pie profesora Motrila, un es viņam tur piebiedrošos. Protams, man jāfiksē arī Legēna un Gramona kungu liecības. Jūs, jaunkundz, ieejiet blakusistabā, un jūs, kungi, tāpat, jūsu liecības tiks pārrakstītas ar mašīnu, un jūs tās parakstīsiet.

Trīs draugus ieveda telpā, kur nebija gandrīz nekā vairāk kā daži sēdekļi, un viņi tur gaidīja gandrīz veselu stundu. Droši vien tika atvesti Mario un Anrī, bet pa logu bija redzami tikai kalni, un nevarēja sadzirdēt ne vārda. Freds nervozi kodīja nagus.

—  Kaut iedomājaties, ka esat apveltīts ar taktu,— Zilberta viņam pārmeta,— jūs, dārgo kolēģi, tomēr runājāt ar komisāru pārāk nikni!

—  Vai tev nav pretīgi redzēt, ka šie taisās ietupināt nabaga Mario un «fiksēt liecības», kd dos kungi Greijas pilī? Doktor, kā jums liekas, vai sarunai, ko todien noklausījos, varētu būt kāds sakars ar slepkavību? Varbūt tas bija Mončelli, no kura vajadzēja tikt vaļā.

—  Jūs teicāt, ka sieviete runājusi par viesi, un man liekas muļķīgi bez vajadzības to pīt te klāt.

—  Man kaut kas ienāca prātā,— Žilberta teica.— Līdzko tiksim no šejienes ārā, dosimies pie Žervē, kurš turklāt vai deg aiz nepacietības ar jums iepazīties, doktor, un viņš ir ļoti tuvās attiecībās ar Motrilu, viņš varētu mūs ievest pilī. . .

Taču, kad viņi parakstīja savas liecības, pulkstenis jau bija pāri vieniem. Tā kā Mario nevarēja pierādīt alibi naktij, viņu paturēja tiesas rīcībā. Anrī bija atļauts atgriezties nometnē, un viņš gaidīja trīs draugus uz ceļa.

—  Roja kungs,— viņš iesaucās, tikko tos ieraudzījis, — vai tiesa, ka esat izcils detektīvs? Es dzirdēju, ka policisti par jums runāja… Vai jūs nepametīsiet mās nelaimē? Jūs taču pats zināt, ka Mario nespēj nevienu nogalināt?

—  Es to nezinu, bet ticu gan. Ja runa būtu par Zozetu, tad es vēl šaubītos.

—  Nejokojiet. Esmu pārliecināts, ka šajā apkaimē neviens nevarēja ciest Mončelli: vai šie jums teica, ka, pirms viņš piebeigts, pārsitot pakausi-, viņš ir dabūjis sitienus pa galvu, pa vēderu, visur kur? Mario nekad nevarētu tā dauzīt kādu cilvēku. Tas ir bijis ienaidnieks, kas nokārtojis rēķinus.

—  Vispār tādas lietas parasti dara ienaidnieki. Taču, manuprāt, brīdis izraudzīts tāds, lai aizdomas varētu krist uz Mario; aizdomās pirmām kārtām var turēt tos, kas piedalījās kautiņā.

—  Legēns?— Anrī kā šaubīdamies nomurmināja.— Pēc tā, ko varu spriest no man teiktā, ar mani kāvās viņš. Es nedomāju, ka vainīgais varētu būt viņš.

—  Kāpēc? , «

—  Puisis, kas boksējas pēc visiem likumiem, neizmantojot neatļautus paņēmienus, un atstāj mierā pretinieku, kad tas guļ zemē, nevar būt slepkava.

—  Slepkavām vienmēr ir vairākas sejas, manu zēn. Katrā gadījumā vajadzētu uzzināt, ko varētu pasacīt viņš un arī viņa draugs.

—  Vai tad jūs esat ar mieru nodarboties ar Mario? Mēs sametīsim naudu, lai varētu jums samaksāt, jūs jau saprotat.

—  Jūs man esat parādījuši uzticību,,tad nu nesabojājiet visu, runājot par maksu. Galu galā arī es esmu šajā ķēpā, jo es šo cilvēku varētu būt nogalinājis tikpat labi kā jūs vai Mario.

Musu savstarpējais alibi neko nenozīme. Ko Mario aizstaveda- mies teica?

—      Viņš atkārtoja, ka ir tikai aizgājis uz pļaviņu un nav nevienu redzējis, bet .. .

Anrī nolieca galvu.

—  Viņi stāsta, ka esot atraduši līķa tuvumā viņa pēdas.

—       Bet nedēļām ilgi nav lijis, un viss mežs piebiris skujām — pēdu nospiedumi taču tur nav atrasti?

—.. .vārdu sakot, kaut ko, kas pierāda, ka viņš tur bijis. Viņš apgalvo, ka gājis nevis pa taku, bet tieši pa mežu, taču Mončelli nav redzējis.

—       Kaut ko viņš noteikti slēpj. Ja viņš būtu gribējis tikai meklēt savu pulksteni, viņš izraudzītos visīsāko ceļu, it īpaši naktī.

—       Es zinu,— Anrī bēdīgi sacīja,— un arī tāpēc — bet vai jūs nevienam neteiksiet?— ka viņa pulkstenis ir teltī. Es to redzēju šorīt pārnākot, bet, kad žandarmi apskatīja mūsu mantas, sacīju, ka tas pieder man.

—       Man noteikti jāsatiek Mario, lai to noskaidrotu,— Freds paziņoja.— Ar šo komisāru tas nebūs tik viegli, bet gan tikšu galā. Es palieku te.

—       Un mēs aizšausim pie Žervē. Turklāt, manuprāt, viņam vajadzēja apskatīt līķi, viņš te ir vienīgais ārsts. Taču vispirms man jāpiezvana uz redakciju.

—       Un es?— Anrī nelaimīgs jautaja.— Ko derīgu varētu darīt es?

—       Papūlieties satikt dažus vietējos puišus, ar kuriem esat iepazinies, un noskaidrojiet, ko viņi domā par mirušo kopš viņa ierašanās Greijā, ko viņš darījis, kas pie viņa bijis . . . Šādos ciemos parasti ir zināms viss, it īpaši, ja cilvēks nav patīkams. Meitenes ari varētu jums palīdzēt. Kur viņas ir?

—      Žandarmi teica, lai viņas paliek nometnē, līdz tiks nopratinātas. Manuprāt, viņas tur ir joprojām.

—      Jā,— Freds promiedams teica,— manuprāt, jūs slikti pazīstat savu draudzeni Žozelu.

VI nodaļa

Līdzko grāfs d'Oržels apsēdās, viņš uzsāka vienu no monologiem, ko pats sauca par sarunu.

(Remons Radi Re)

Doktors Žervē dzīvoja milzu segliņu ieskautā villā pusceļā starp Sentandrē un Barēmu. Dārzā koki bija augļu pilni: tur briestošās plūmes un vīģes izplatīja cukursaldu smaržu. Apmeklētājiem pretī izskrēja suns, kas izskatījās reizē pēc lapsas un pēc vilka, un Žilberta, to glaudīdama, sacīja, ka tā mātei, kā stāsta, bijuši mīlas sakari ar nedaudzajiem savvaļas zvēriem, kas klejo pa Greijas mežiem.

Izdzirdusi riešanu, melnās drēbēs ģērbusies sieviete ieveda Roju un viņa biedrus mazā laucinieciskā darbistabā, kur saule, skopi iespīdēdama pa diviem šauriem logiem, mirguļoja pulkstenī, tā koka korpusā un uz plauktiem vienkārši salikto grāmatu sējumos.

Žervē bija gadus četrdesmit līdz četrdesmit piecus vecs patīkams vīrietis platiem pleciem, saulē nobrūnējušu seju kā zemniekam. Viņa sejā pārsteidza gaišās, mandeļveidīgās acis ar gudru skatienu un ļoti augstā piere ar trim dziļām, vertikālām rievām starp uzacīm — tās liecināja par paradumu domāt.

Žilbertu viņš sagaidīja draudzīgi un doktoru Roju — ar zināmu godbijību un tūlīt piedāvāja paēst kopā ar viņu brokastis — vietējo šķiņķi, zaķa pastēti un salātus.

Atbildot uz jautājumiem par pils iemītniekiem, viņš atkārtoja gandrīz visu to pašu, ko iepriekšējā dienā bija teicis žurnālistei, taču neko nevarēja pasacīt par upuri: jā, viņš Mončelli bija dažas reizes redzējis pilī, bet nekad viņam nav bijusi ar to nekāda darīšana, un viņš neatcerējās, ka būtu jelkad dzirdējis kaut ko par viņu runājam.

Tomēr drīz vien saruna pievērsās zinātnei, un tad doktoram Rojam bija jāatbild uz sava amatabrāļa jautājumiem; viņš nebūt nebrīnījās, ka Žervē, tāpat kā daudzi lauku ārsti, abonē lielu skaitu žurnālu un ir lietas kursā par jaunākajiem terapijas sasniegumiem gan Francijā, gan ārzemēs, jo viņš brīvi lasīja arī angliski un vāciski.

Par Mončelli nāvi sāka runāt tikai tad, kad brokastis jau gandrīz bija paēstas. Žilberta, kas bija ilgi klusējusi, veltīgi pūlējās izdabūt no Žervē kādu oriģinālu paziņojumu, kas varētu ieinteresēt viņas lasītājus: šķita, ka šis vietēja rakstura noziegums neatstāj uz ārstu nekādu iespaidu un ka viņš diendienā to vien dara kā apskata līķus. Viņš varēja apgalvot likai to, ka slepkava nelaimīgo pamatīgi piekāvis un ka pirms galīga trieciena notikusi cīņa, varbūt pat ilga.

Rojs nepieminēja pilī nejauši noklausīto sarunu, bet sacīja, ka ir nolēmis aizstāvēt Mario, un jautāja, vai viņu varētu iepazīstināt ar profesoru Motrilu. Pēc mirkļa viņš runāja ar to pa telefonu un bija patīkami pārsteigts, ka Greijas īpašnieks pazīst viņa darbus.

—  Es būtu ļoti laimīgs, doktor, ja jūs varētu atnākt pie manis un ieviest jelkādu skaidrību šajā lietā. Es zinu, ka esat atmaskojis vainīgos tajā slepkavību sērijā, kas notika Parīzē pagājušajā gadā. Protams, mana sulaiņa noslepkavošanā nerodas tādas problēmas, bet es baidos, ka vietējai policijai tās izmeklēšana nav pa spēkam, pat ja runa ir par pavisam vienkāršu noziegumu . . .

Nebija grūti nojaust, ka Motrilam acīmredzot kaut kas nepatīk komisāra manierēs. Žervē smaidīdams brīdināja viesus, ka pilskungs ir lielisks cilvēks, taču gluži pārņemts 110 sava divkāršā pārākuma, jo ir erudīts un jaunbagātnieks, tāpēc aizvainojas pat par visniecīgāko netaktiskumu.

—  Jūs, doktor, viņš uzņems atplestām rokām, jo jūs esat slavenība.

—  Es tikai prātoju,— Zilberta piebilda, kāpdama mašīnā, — ko nabaga Motrils teiktu, ja zinātu, ka ierodamies pie viņa neskaidrā cerībā uzvelt vainu vienam no viņa viesiem … un uzzināt, kas satrauc viņa sievu vai no kā viņa baidās. Vislabāk būtu, ja šis lāga sirmgalvis būtu dumjš.

Taču, kad jauns kalpotājs atklātu seju, pavisam citāds nekā Mončelli, ieveda viņus lielā hallē, ko pēc paražas rotāja medību trofejas un diezgan viduvējas statujas, bet pēc tam — bibliotēkā, kur visas sienas klāja grāmatas, viņa tūlīt saprata, ka pils īpašnieks nekāds muļķis vis nav.

Profesors Motrils, vēl jauns, slaids, mazliet uzkumpis, smalkiem vaibstiem un tikko iesirmiem matiem, pastāstīja, ka miertiesnesis nupat uzklausījis viņa liecību un šobrīd sarunājas ar Motrila kundzi.

—  Es nezinu, vai tādas ir tiesas parastās metodes,r— viņš sarūgtināts piebilda,— bet, šķiet, gan komisārs, gan tiesas ierēdnis domā, ka mēs visi būtu varējuši šo cilvēku nogalināt! Ja jau vainīgais ir apcietināts, tāda pratināšana ir gluži lieka, vai ne, doktor?

—  Pratinātāji nekad negrib neko atstāt novārtā,— doktors Rojs laipni atbildēja,— un, ja taisnība, ka viens jauns cilvēks paturēts žandarmērijā, jāteic, ka pret viņu ir tikai aizdomas.

—  Tādā gadījumā policijai nebūtu vajadzējis tā steigties. Es sapratu, ka viņiem ir gan liecinieki, gan pierādījumi. Bet tikpat skandalozi ir tas, ka slepkava tiek meklēts manā namā.

—  Neviens taču nedomā, ka .. .

—  Redziet, kāpēc,— Motrils turpināja, neņemot vērā iebildi,— jūtos sevišķi laimīgs, ka jūs, doktor, esat ieradies, un es domāju lūgt. . . jūsu pakalpojumus: jums ir pieredze tāda veida lietās un, bez šaubām,— viņš līdzcietīgi piebilda,— jums amata pienākumu dēļ droši vien bieži jānonāk saskarē ar policiju, vai ne?

—  Jā,— atbildēja Rojs, kam nāca smiekli,— bet es neizmantoju tās pašas metodes. Tāpēc es gribētu tuvoties problēmai no cita viedokļa un vispirms jums uzdot dažus jautājumus.

Motrils šķita izbrīnījies, bet sacīja:

—  Es jūs lūdzu!— Profesors atvēra cigarešu paciņu. Doktors atteicās, bet Žilberta vienu paņēma.

—  Vai tiesa,— Rojs sev raksturīgajā līdzsvarotajā tonī vaicāja,— ka jūs esat devis kalpotājiem rīkojumu padzīt no meža vasarniekus?

—  Es? Nemūžam neesmu devis tādu rīkojumu. Laikam pirms pāris dienām Mončelli man sacīja, ka tur ir kāda nevēlama grupa, kas cērt kokus un bīstami nevērīgi apietas ar uguni. Es viņam vienīgi atbildēju, lai dara to zināmu mežsargam. Jūs lāču saprotat, ka šajā gadalaikā jābūt uzmanīgam. Bet man nekad riav bijis nekādu nepatikšanu ar jauniešiem, kas uz manas zemes slien teltis ik gadu … Pēc tam par to vairs neesmu domājis, un viņš man arī neko netika sacījis.

—  Vai jūsu viesi jums nestāstīja, ka aizvakar ar šiem jauniešiem ir kāvušies?

Šoreiz profesors izskatījās pagalam pārsteigts.

—  Mani viesi? Jūs gribat sacīt — Gramons un Legēns? Es pamanīju gan, kā viņi ir kāvušies. Legēnam bija zilums pie acs, bet viņi sacīja, ka saķīvējušies ar automobilistu, kas viņus gandrīz sabraucis un nepareizi uztvēris viņu aizrādījumus . . Un jūs sakāt, ka tā bijusi sadursme ar jauniešiem! Neiespējami!

—  Mūsu draugs Freds,— sacīja Žilberta, kas vēl nebija ne muti atvērusi,— var to apliecināt: viņš kautiņa laikā bija tur klāt.

—  Es joprojām nespēju tam ticēt. Un kāpēc gan viņi būtu slēpuši, ka tas noticis uz manas zemes? Es viņus pasaukšu.

—  Vienu mirkli: kopš kura laika šis Mončelli strādāja pie jums?

—  Trīs mēnešus.

—  Kas jums viņu ieteica?

—  Fransiss Gramons. Un viņam bija labas rekomendācijas.

—  Vai jūs bijāt ar viņu apmierināt«?

—  Viņš bija ļoti korekts sulainis. Manuprāt, viņš nekad neinteresējās ne par ko citu kā vien par darbu.

Sekoja garš skaidrojums, kā Greijā izturas pret kalpotājiem, kādas ērtības viņi bauda, kādas atļaujas viņiem tiek dotas un kā viņi apliecina pieķeršanos saimniekam . . .

—  Es jums pateicos,— Rojs sacīja, kad vārdu straume bija izsīkusi,— varbūt jūs tagad pajautātu saviem draugiem, vai viņiem nav bijušas domstarpības ar varas iestādēm?

Motrils piezvanīja, deva rīkojumu, un mazliet vēlāk ienāca trīs vīri: Legēns, Gramons un Lebrē, ko mājastēvs iepazīstinot nosauca par inženieri: tas bija augumā mazāks par abiem pārējiem, ar latīņu rasei raksturīgiem vaibstiem, patuklu zodu un melnām, marĶleļveidīgām acīm. Viņš un viņa draugi neapšaubāmi bija ļoti satraukti par notikušo. Uz profesora jautājumu Legēns nosarkdams atbildēja, ka sulainis lūdzis viņu un Fransisu palīgā padzīt cilvēkus, kas posta mežu. Viņš negribējis, kā pats teicis, par to neko sacīt saimniekam, jo tas notikumu pārāk dramatiski uztveršot. Pietikšot jauniešus pabaidīt, un viņi aizvākšoties.

—  Mēs bijām muļķi, viņām noticēdami,— jaunais cilvēks secināja,— mēs cīnījāmies ar puišiem neizšķirti, un Mončelli uzvedās kā nelietis, bet pārnākuši mēs .. . mēs bijām tik nikni, ka negribējām jums par notikušo stāstīt.

—  Jūs rīkojāties nepareizi,— Motrils sacīja,— un es nebūtu pacietis tādu rīcību, ja būtu prasīti mani ieskati.

—  Vai jūs, profesora kungs, domājat, ka mums par to jāstāsta policijai?

—  Policija to jau zina,— Rojs sacīja,— jūs gan varat iedomāties, ka vakar par to runāja viss apvidus.

—  Pateicoties jūsu biedriem?

—  Viņiem nebija nekāda iemesla klusēt. Man žēl, kungi, bet jūs noteikti tiksiet nopratināti šajā lietā.

—  It īpaši tāpēc,— Žilberta saldā balsī piemetināja,— ka jums, Legēna kungs, bija personiska ķilda ar upuri, vai ne?

Jaunais cilvēks atkal nosarka.

—  Es viņam pārmetu viņa rīcību, redzēdams, ka mums nav darīšana ar plukatām. Jūs taču nesacīsiet, ka varētu rasties aizdomas, it kā es tāda nieka dēļ būtu noslepkavojis cilvēku?

—  Protams, nē, bet policija gribēs zināt, kā esat pavadījis laiku. Vai jūs atceraties, kad pēdējo reizi redzējāt Mončelli?

—  Manuprāt, pēc pusdienām; viņš smēķētavā pasniedza kafiju.

—  Kas viņu redzējis pēc tam?

—  Es,— Motrils teica,— viņš atnesa minerālūdeni uz manu istabu, kad gāju gulēt.

—  Vai jūs, profesora kungs, šonakt neesat atstājis pili?

—  Nē. Un es neko neesmu dzirdējis.

—  Vai ari jūs, Legēna kungs, neesat atstājis pili?

—  Nē, es . . .

Lebrē pirmo reizi iejaucās sarunā un patīkamā balsī teica:

—       Mēs abi ar Legēnu pastaigājāmies pa dārzu gandrīz līdz pusnaktij un pēc tam uzkāpām manā istabā izspēlēt šaha partiju.

—  Līdz cikiern jūs spēlējāt?

—       Manuprāt, līdz diviem vai pustrijiem,— Lebrē nomurmināja, vaicājoši skatīdamies uz biedru.

—       Un jūs, kas negulējāt, arī jūs neko nedzirdējāt? Un nepamanījāt ugunsgrēku?

—  Nē.

—       Kā man teica mežsargs, uguns izcēlusies diezgan tālu no šejienes,— Motrils bilda.— Ja mēs būtu bijuši ārā, mēs varētu pamanīt vienīgi dūmus. Un Mončelli noslepkavots vēl mazliet tālāk, priedulājā, ko sauc par Klusuma mežu, jo lur kādreiz atradies priekšpostenis, tāds kā neliels tornis, kas celts XVII gadsimtā un kara laikā nopostīts .. .

—       Labi. Mēs jau zinām, ka Gramona kungs gan bija ugunsgrēka vietā, jo viņš mums palīdzēja dzēst. Vai jūsu kalpotāji ir noklaušināti?

—      Jā, es nupat ar viņiem runāju. Neviens neko nav manījis, visi aizgājuši gulēt pusnaktī.

—  Cik viņu ir?

—       Tagad četri: istabene Lisija, parīziete, kas sāka pie mums strādāt pirms pieciem gadiem; virēja Anna, kura dzimusi šajā novadā; šoferis Remī, mans karabiedrs, un mazais Arno, ko nupat redzējāt un kas palīdzēja Mončelli,— tas ir viena mana fermera dēls.

Rojs atkal pievērsās Gramonam.

—       Ja nemaldos, tas bijāt jūs, cienītais, kas ieteica Mončelli profesoram Motrilam?

Jaunais cilvēks izskatījās apjucis.

—       Jā. Viņš ieradās pie manis pavasarī, kad es meklēju sulaini, bet es jau to biju pieņēmis, un, tā kā Mončelli bija labas rekomendācijas, es iedomājos, ka viņu varētu izmantot profesors.

—  Kur tas notika? Vai Parīzē?

—  Nē, Nicā, šogad aprīlī.

—  Vai šonakt pastaigājoties jūs Mončelli nesatikāt?

Gramons kļuva noslēgts. *

—      Ja es viņu būtu saticis, es to jau būtu pateicis. Tikko nonācu mežā, es sajutu deguma smaku un pievienojos jums.

Tai brīdī ieradās kāds policists aicināt Legēnu pie komisāra. Pirms viņš paspēja aizvērt durvis, ienāca jauna sieviete.

Žilberta, kura Motrila kundzi bija redzējusi ciemā, jutās pārsteigta, pētot tuvumā viņas trauslo skaistumu: gaiši mati, caurspīdīga āda, smalki vaibsti — viņa izskatījās pēc mazas meitenes, un viņas zilās acis bija pilnas asaru.

—  Armān,— viņa sacīja, iedama pie vīra,— es to vairs nevaru izturēt! Vai tiešām viņi vedīs līķi uz šejieni? Vai man vajadzēs uz to skatīties?

-     Nē jel, mīļumiņ,— Motrils sirsnīgi teica,— un drīz jūs vairs pat nedzirdēsiet runājam par šo notikumu. Es ceru, ka tiesnesis jūs pārāk neapgrūtināja?

-     Nē, viņš bija pieklājīgs un pat laipns, bet jūs zināt, ka es nevaru paciest domas par asinīm un nāvi, tas viss ir drausmīgi, es gribētu braukt prom, braukt prom . . .

—  Nomierinieties!

—  Ak kungs,— Žilberta nomurmināja,— viņai tūlīt sāksies nervu lēkme!

Viņa līdzjūtīgi tuvojās profesora sievai, bet Lebrē aizsteidzās viņai priekšā.

— Jā, nomierinieties, dārgā kundze,— viņš maigā balsī teica,— tā ir ļoti nepatīkama lieta, bet uz jums tā itin nemaz neattiecas. Šis nelaimesputns nogalināts ārpus pils, droši vien to izdarījis kads, ar kuru viņš sastrīdējies, un neviens nevar domāt, ka mums ar to būtu kāds sakars.

Žilberta slāvēja pretī Lebrē — viņi abi bija pieliekušies pie jaunās sievietes — un paskatījās uz šo cilvēku ar lielāku interesi: viņai nepatika labi ģērbtā jaunekļa saldā balss, smaids un smarža; viņa bija pārliecināta, ka viņš kaut ko tēlo. Motrils savukārt domāja, ka viņa sievai pietiek ar viņa paša mierinājumiem, un atkal sāka bezgalīgi atkārtot, ka viņai ne par ko nevajag bažīties un ka viņš raudzīsies, lai viņai nav jānonāk saskarē ar policiju. Šķita, ka šie vārdi trauslo sievieti ietekmēja, un viņa pasmaidīja.

—  Protams,— Motrila kundze teica,— es esmu smieklīga, nesavaldīgi uzvedoties sabiedrībā. Man ne prātā nenāca, ka esmu tik viegli ietekmējama. Piedodiet, man liekas, būs labāk, ja iešu brīdi atpūsties.

Tad viņa pievērsa uzmanību Rojatn, kuru vīrs stādīja viņai priekšā, un kundze šķita izbrīnījusies, uzzinot, ka detektīvs izmeklēs slepkavību.

—  Es nesaprotu — ja jau te ir runa par ķīviņu ar jauniešiem, kāpēc jums jānodarbojas ar tādiem sīkumiem?

—  Aizdomās tiek turēts viens no maniem draugiem, kundze,— doktors saltā pieklājībā atbildēja,— un ari uz mani var krist aizdomas, ja policija ķersies pie tiem, kas apmetušies mežā. Kā jums šķiet, vai jūsu kalpotājam bija ķildīgs raksturs?

—  Varbūt.. . laikam gan tā bija; citi viņu lāgā necieta, vai ne, Armān?

Motrils piekrītoši pamāja, vairāk tādē], lai atbalstītu sievu, nekā tāpēc, ka būtu par to pārliecināts, nodomāja Žilberta. Tad viņš aizveda Roju pie pratinātājiem un visiem piedāvāja tasi tējas. Tiesnesis un komisārs cienastu noraidīja. No viņu sejām nevarēja spriest, vai viņi ir apmierināti, redzot doktoru pilī, vai arī nobažījušies par to, ka viņš tiks ar lietu galā ātrāk nekā viņi.

Uz laucinieciskas terases, ko vīnogulājiem apaudzis režģis pasargāja no saules stariem, Motrils iepazīstināja Roju un Žilbertu ar vienīgajiem viesiem, ko viņi vēl nebija redzējuši: ar Diprā laulāto pāri, bet jaunais sulainis atnesa kafiju, tēju, kūkas un lielu, apaļu, aprikozēm un garšzālēm pildītu rausi.

Klods Diprā bija mazliet līdzīgs mājastēvam, tikai drusku jaunāks — tāds pats slaids, uzkumpis, smalkiem vaibstiem un sirinojošiem matiem, bet viņš valkāja brilles, un viņa sejaskrāsa bija bāla kā cilvēkam, kas tikpat kā nemaz neiet ārā. Notikums, kas satrauca visus nama iedzīvotājus, viņu atstāja vienaldzīgu, viņš par to gandrīz nemaz neinteresējās, un viņa sieva, kas četrdesmit gadu vecumā bija saglabājusi svaigu sejaskrāsu un jaunas sievietes iznesību, arī nelikās ziņkārīga.

Turklāt, līdzko Legēns ieminējās par to, kā ticis pratināts, profesors noteiktā balsī paziņoja, ka launaga laikā par noziegumu netiks runāts. Un viņš sāka sarunu par filatēliju ar Diprā, kas acumirklī pārstāja būt izklaidīgs. Tā kā Leslijs Rojs pats bija kolekcionārs, viņš ari piedalījās sarunā, vienīgi laikiem iestarpinādams kādu vārdu, kas acumirklī izraisīja Motrila paskaidrojumus un komentārus. «Šim cilvēkam briesmīgi patīk klausīties sevī,» Žilberta nokaitināta domāja, «un es saprotu gan, ka nemaz nav viegli būt viņa sievai.»

Lebrē un Gramons, kuri sēdēja viens otram pretī, toties bija ļoti klusi, pirmais dzēra kafiju tasi pēc tases un ēda rausi, otrais ēdienam pat nepieskārās un izskatījās sadrūmis. Reizumis viņš neizdibināmu skatienu pavērās profesorā.

Jaunā žurnāliste, klausīdamās diskusiju par seno Anglijas koloniju retajām pastmarkām, nosprieda, ka vīrietis, ko Freds pārsteidzis kopā ar Motrila kundzi, droši vien ir bijis Lebrē, jo Diprā balss bija vāja un neskanīga, tāpēc neatbilda tam, ko viņas kolēģis bija teicis par nepazīstamo. Turklāt Lebrē bija nepatīkams. Bet viņam, tapat kā Legēnam, bija alibi slepkavības stundai, jo Žervē apgalvoja, ka upuris ticis nonāvēts laikā starp divpadsmitiem un diviem naktī. Un kādā gan veidā Mončelli varētu būt par traucēkli Lebrē vai citiem? Šķita neticami, ka viņam būtu bijis sakars ar pils kundzi. Laikam gan pats steidzamākais uzdevums bija noskaidrot, kāda loma viņam varēja būt un kādi paziņas bijuši ciemā.

VII nodaļa

Taču pieredze ir pierādījusi — un īsta filozofija vienmēr to pierādīs —, ka liela daļa patiesības ir pilna elementu, kam šķietami nav nekāda sakara ar jautājumu.

(Edgars Po)

Mazliet vēlāk Rojs lūdza atļauju apskatīt Mončelli istabu, kas atradās kalpotāju paviljonā — nelielā ķieģeļu ēkā aiz pils galvenās celtnes netālu no sakņu dārza.

Policija telpā jau bija izdarījusi kratīšanu un, šķiet, neko interesantu nebija atradusi. Veļa un tualeteš priekšmeti bija rūpīgi sakārtoti kumodes atvilktnēs; nekur nemētājās neviens papīrs. No otras puses, noslepkavotā apģērbā atrada viņa personības apliecību, vairāku darba devēju atsauksmes, bet naudu ne — tikai nedaudz sīknaudas. Doktors pamatīgāk apskatīja vienīgi kādu tukšu koferi, no kura izvilka dažas priežu skujas un iebāza kabatā.

Pēc tam viņš devās iztaujāt kalpotājus, kuri nepateica nekā jauna, un atgriezās pie Motrila. Bija ieradušies žurnālisti no Nicas un Diņas un kopā ar viņiem — Freds, bet viņš nepalika ilgi to grupā. Piegājis pie Lebrē, kas tobrīd atbildēja kaut ko doktoram, viņš paskatījās uz Žilbertu un noliedzoši papurināja galvu, likdams saprast, ka nav pazinis dārzā dzirdēto balsi, un brīdi vēlāk nozuda.

Pulksten sešos detektīvs beidzot gāja apskatīt vietu, kur bija atrasts līķis. Neuzticības pilns, nerunīgs žandarms sākumā negribēja to ļaut, pēc tam, izlasījis Petrāla parakstīto zīmīti, atvēlēja «skatīties, neko neaiztiekot».

Četru mietiņu un auklas norobežotais laukums izskatījās nomīdīts, bet nebija iespējams pateikt, vai samanāmās pēdas atstājis Mario, nezināms ciema iedzīvotājs vai ari. . . zemi kārpījis kāds dzīvnieks. Varbūt varēja vienīgi pieņemt, ka ķermenis ir kādu gabalu vilkts pa zemi.

Fredam Klerī, ko doktors un Zilberta atrada nometnē, diemžēl bija nepatīkamas ziņas: Mario stāvoklis pasliktinājās.

—       Līdz šovakaram Petrāls visu turēja slepenībā, bet nupat viņš sniedza paziņojumu presei: viens no mazlitrāžas automobiļa vimpelīšiem bijis iemīts zemē netālu no līķa, tā ir tikpat kā mūsu drauga vizītkarte!

—       Protams, to izdarījis Mončelli,— enerģiski apgalvoja Žo- zeta, kas bija pievienojusies grupai,— viņš nozaga mūsu vimpeli, kad ieradās te otrreiz.

—  Vai esat par to pārliecināta?

—  Viņš to nočiepa promiedams.

—  Ar to nepietiek, lai . ..

—       Un es pateikšu komisāram, ka esmu redzējusi, kā viņš to izdarīja.

—      Jūs neteiksiet neko,— Freds iebilda.— Manuprāt, jūs jau tāpat esat daudz ko samaitājusi.

—  Ko samaitājusi?— doktors jautāja.

—       Jaunkundzei nebija nekas steidzamāks darāms kā skriet uz nozieguma vietu kopā ar Kristiānu, kamēr Mario tika pratināts žandarmērijā. Mežā bija divi policisti un daži ziņkārīgie. Kristiānai uznāca nervu lēkme, un, kamēr visi noņēmās ar viņu, Žozeta izmīņāja zemi tur, kur tā iezīmēta ar virvi! … Es- tur ierados tieši brīdī, kad viņu aizveda uz posteni; viņu nepaturēja, bet rīt viņai jāiet atkal.

—       Un tagad,— Žilberta teica,— visi ir pārliecināti, ka ļaundaris ir Mario un ka viņa gribējusi to izglābt.

—       Kāpēc jūs izdarījāt tādu muļķību?— Rojs skarbi noprasīja.

—       Man jāteic, ka tā ir Kristiānas ideja, bet īstenībā tā nemaz nav tik slikta. Jo vairāk viss tiks saputrots, jo labāk būs, un šos pēdu nospiedumus vismaz nevarēs izmantot pret Mario.

—  Kā Kristiānai ienāca prātā tik spoža doma?

—      Tāpēc, ka viņa jūtas vainīga,— Žozeta mierīgi atbildēja. — Redziet, Mario tajā slavenajā naktī pastaigājās kopā ar viņu!

Klerī apstulbis vērās jaunajā sievietē.

—  Un tas muļķis nevarēja to pasacīt?

—      Viņš klusēja Anrī dēļ, jums gan vajadzētu saprast, ka tas Anrī būtu nepatīkami.

—  Par to viņiem vajadzēja padomāt iepriekš.

—       Bet starp Mario un Kristiānu nav nekā, saprotiet, nekā! Viņa mīl Anrī; viņi ir saderinājušies. Tikai viņa ir meiča, kas nespēj neflirtēt ar puišiem — protams, neko daudz neatļaujo- ties, ta, kā redz flirtējam ilustrētos žurnālos,— un pēc tam viņa činkst: ja Anrī viņu vairs negribēšot, viņa padarīšot sev galu!

—  Skaidrs! Tā bija viņa, kuru dzirdēju tovakar raudam.

—       Protams. Un, kad Mario tika apcietināts, viņa gribēja pasacīt taisnību. Laimīgā kārtā es visu nokārtoju! Es jau pateicu policistiem, ka Mario pastaigājās ar mani!

— Jūs esat ģeniāla putrotāja.

—      Un neiedomājieties, ka esmu viņā iemīlējusies vai ka es upurējos. Tas mani uzjautrina.

—      Ja viņi jums ndticēs, viss būs kārtībā,— Rojs sacīja,— bet ko tad Mario un Kristiāna īstenībā darīja mežā?

—  Jūs nu gan esat ziņkārīgs, doktor!— Freds pavīpsnāja.

—  Es gribēju jautāt: uz kurieni viņi gāja?

—      Viņi to vairs pat neatceras. Protams, viņi nevarēja nojaust, ka tur kāds tiks nonāvēts. Viņi sēdēja zem koka, pļāpāja un nevienu neredzēja^ Tikai ap diviem naktī, kad abi atgriezās nometnē, viņi saoda deguma smaku, un Mario pa mežu aizskrēja līdz pat pļaviņai, bet Kristiāna ielīda teltī, mani nepamodinājusi . . . Vēlāk viņa man notikušo izstāstīja, un tas ir viss. Un ko jūs uzzinājāt pili, doktora kungs?

Rojs apkopoja dienas rezultātus, bet tikai tad, kad palika viens ar Fredu un Žilbertu, uzdeva žurnālistam jautājumu, kas viņu nodarbināja:

—       Vai esat pārliecināts, ka Lebrē nav tas, kas todien runāja dārzā?

—  Pilnīgi pārliecināts.

—       Cik esmu varējis noskaidrot, Diprā ar sievu tajā laikā strādāja istabā, kas nodota viņa rīcībā un ko viņš dē^ē par laboratoriju. Viņš nevarēja būt kopā ar Motrila kundzi. Vai jūs šodien dzirdējāt viņa balsi?

—  Nē.

—  Tas ir muļķīgi, rīt jums katrā ziņā jātiek viņam tuvumā.

—       Nav vērts pūlēties,— Freds ironiski sacīja,— jo es atradu to, kuru meklēju: es viņa balsi pazītu starp tūkstošām.

—  Vai tas ir viens no viesiem?

—  Nē.

—  Kurš tad?

—  Doktors Žervē, Zilbertas draugs!

Viņa acumirkli aizsvilās.

—       Ja tu iedomājies, ka Zervē var būt iepīts kādā netīrā lietā, tu esi galīgi zaudējis prātu!

—  Un, ja tu esi iemīlējusies savā Žervē, es tur nekā nevaru darīt, bet tas tiešām bija viņš, kas draudēja Motrila kundzei,— īsts mežonis. Starp citu, viņa ir burvīgs bērns.

—  Burvīga, bet aizdomīga: vai jūs, doktor, pamanījāt, kā šopēcpusdien ar viņu runāja Lebrē? Viņš it kā gribēja kundzi nomierināt, taču esmu pārliecināta, ka viņš to darīja nevis aiz labas sirds, bet tāpēc, ka viņa kuru katru brīdi varēja zaudēt galvu un viņš baidījās: Lebrē kaut ko zina par Mončelli, un viņa ari to zina. Varbūt viņa bīstas, ka šī nāve var atklāt kādu viņai draudīgu noslēpumu, un nomierinājās, līdzko Lebrē pasacīja, ka bažām nav pamata.

—  Man ari tā likās.

—  Klausieties, šī lelle taču nevar būt noziedzniece!— Freds aizvainots iesaucās.

—  Ir vēl citi fakti: Mončelli koferis, ko redzēju istabā, nesen ir bijis mežā — pie tā vēl bija pieķērušās priežu skujas. Manuprāt, viņš pats to tur aiznesis. Viņa slepkava tad būtu varējis to atnest atpakaļ uz pili, nolikt vietā apģērbus, kas bijuši tur iekšā, pārmeklēt un sakārtot istabu … Ļoti iespējams, ka Mončelli mēģinājis bēgt un ticis notverts — vai nu tāpēc, lai piespiestu viņu klusēt, vai arī lai kaut ko atņemtu. Un tādā gadījumā vainīgais noteikti ir viens no viesiem vai kalpotājiem.

—… vai Žervē: vīrietis, kas spēj draudēt nevarīgai sievietei…

—  Tas ir neticami,— Žilberta sacīja,— cik dumjš tu vari kļūt, manu nabaga Fred, ik reizi, kad sastopi blondu meiču ar izbiedētas stirnas acīm!

—  Man patīk, ja sieviete ir sieviete.

—.. .un, ja iespējams, precējusies, vai ne?

—  Zināt, ko jūs darīsiet, manu zēn,— doktors pārtrauca Žilbertu,— turklāt tas piederas pie jūsu žurnālista darba: rit aizšausiet uz Kannām, kur pirms dažām dienām bija visi trīs — Gramons, Legēns un Lebrē. Es gribētu zināt, kas ir noticis Martinē viesnīcā, kur viņi dzīvoja, kāda viņiem tur slava, vai viņi strīdējušies, vai kāds no viņiem saticis Mončelli… Vai jums ir mirušā fotogrāfija? Labi. Papūlieties būt atpakaļ ap pusdienlaiku, bet, ja nepieciešams, palieciet līdz vakaram.

—  Lūk, kur ģenerālis, kas dod kaujas pavēles,— Žilberta teica,— un ko jūs liksiet darīt man?

—  Jums vajag tuvāk iepazīties ar Motrila kundzi, jums ar viņu jārunā par Mario, jāpasaka, ka esat viņā iemīlējusies ..,

—  Ko?

—  Tas ir nepieciešami, lai jūsu loma būtu ticama. Jūs lūgsiet, lai viņa palīdz jums viņu izglābt, un, ja redzēsiet, ka viņa ir aizkustināta, jūs varēsiet viņai uzticēt, ka jūs esat dzirdējusi viņas sarunu ar Žervē (tas viņu uztrauks daudz mazāk, nekā uzzinot, ka liecinieks bijis vīrietis) un ka jūs esat jauna sieviete bez aizspriedumiem, kura ļoti labi saprot, ka viņai gribas krāpt vīru . . .

—  To es saprotu gan, viņam ir vismaz piecdesmit gadu.

—  Neaizmirstiet, ka man ir piecdesmit divi. Un papūlieties uzzināt, vai viņa kādu tur aizdomās par slepkavību.

—  Man daudz labāk patiktu vispirms noskaidrot notikumu ar Žervē. \

—  Es jums to aizliedzu . .. pagaidām.

—  Un ko jūs, šef, pats darīsiet šajā lietā?

—  Es rīt aprunāšos ar komisāru, kas būs saņēmis ziņas par Mončelli, kura pirkstu nospiedumi ir aizsūtīti uz Parīzi.

—  Un pēc tam jūs varēsiet likties diendusā?

—  Nekļūstiet bezkaunīga. Pēc tam pievērsīšos Gramonam: ja mirušajam būs policijā lieta par agrāko sodāmību, tas nenāks par labu skaistajam Fransisam, kas viņu ieteicis. Un viņš, starp citu, ir arī tas, kas uz Greiju atvedis Lebrē, kuru Motrils agrāk nemaz nav pazinis.

Taču iecerētie plāni ne vienmēr ir viegli izpildāmi; nākamajā dienā Rojs gan devās uz Sentandrē, kur viņu pieņēma komisārs, bet tur viņš noskaidroja, ka par Mončelli saņemtas šādas ziņas: viņš nekad nav ticis sodīts, taču policijā viņa lieta ir, jo Atbrīvošanas laikā apsūdzēts par sadarbību ar ienaidnieku un palaists vaļā, tad — par blēdīšanos un attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ. Viņš strādājis par izsūtāmo aptiekā, tad — kādā lielā veikalā; bijis viesmīlis restorānā, nelielas viesnīcas pārvaldnieks Pigala laukumā, bet nevienā no šīm vietām nav strādājis ilgi. Ieteikumi, ko viņš rādījis Motrilam, bijuši viltoti, Cienīgo reizi, kad viņš strādājis par sulaini, viņš nonācis tiesas priekšā, jo viņa saimnieks bijis blēdis, kas piesavinājies mantojumu un kam piespriesti pieci gadi cietuma.

Petrāls informēja doktoru arī par to, ka viņa kolēģi droši vien devušies uz Mončelli dzīvokli Parīzē, Fruādevo ielā; šī adrese atrasta nogalinātā papīros.

—  Vārdu sakot, šaubīgs tips,— komisārs secināja,— pēc kratīšanas uzzināsim ko vairāk, bet, manuprāt, ļoti iespējams, ka viņš iekārtojies darbā pie profesora Motrila ar noteiktu nolūku, bez šaubām — laupīšanu. Rādās, ka pastmarku kolekcija vien ir vairāku miljonu veco franku vērta.

— Tā tas ir kolekcionāriem, bet pastmarkas nav tik viegli pārdot.

—      Vēl ir sudrablietas un, iespējams, Motrila kundzes dārglietas.

—      Viņš tur bija trīs mēnešus, tas ir ļoti ilgs sagatavošanās laiks,— doktors domīgi sacīja,— un, ja pieņemam, ka viņu nogalinājis viens no līdzzinātājiem, jādomā — tālab, lai atņemtu laupījumu? Un, ja zādzība patiešām notikusi, es brīnos, kāpēc profesors nav par to mums ziņojis . !.

—       Es par to esmu domājis,— Petrals atbildēja.— Vai jums arī viņš neko nav teicis?

—       Dārgo komisār, kāpēc jūs domājat, ka es jums ko tādu slēptu?

—       Es pazīstu privātdetektīvus … piedodiet, tā īsti es negribēju teikt, bet es vēlētos zināt, kāpēc Motrilam likās nepieciešami pieaicināt jūs?

—      Tādu jautājumu policija uzdod vienmēr,— doktors Rojs mīlīgā balsī atbildēja,— un es nedomāju, ka iespējama atbilde . . . kas apmierinātu policiju.

Petrāls piesarka un nikni raudzījās sarunas biedrā, taču, kad viņš jau gandrīz sāka izgāzt savas dusmas, iedrāzās policists un teica:

—       Piedodiet, komisāra kungs, bet tur lejā ir divas meitenes no Greijas, kuras noteikti grib ar jums runāt.

Viņš bija atstājis durvis vaļā, un no pirmā stāva skanēja Žilbertas Salbri un Žozetas spalgās balsis. Policists sarauca uzacis.

—      Tas nav izturams,— viņš sacīja,— šīs meičas nemitīgi maisās pa kājām, it kā vēl nepietiktu . . . Lieciet viņām apklust; es ar viņām parunāšu vēlāk, es te negribu piedzīvot skandālu . . .

—       Ja te ir kāds skandāls, tā iemesls esat jūs,— Žozeta paziņoja, jau kāpdama pa trepēm.— Jūs apcietināt Mario, bet slepkava staigā brīvībā . ..

—  Pietiek! ,

—.. .un to pierāda fakts, ka pastrādāts jau otrs noziegums.

—  Ko jūs teicāt?

Doktors metās uz durvju pusi, un Žilberta, kas aiz savas biedrenes ienāca daudz mierīgāk, apstiprinoši pamāja viņam.

— Tas tiesa, doktor, tagad kļūst tiešām interesanti.

Nu gan viņi būs spiesti atbrīvot Mario!— Žozeta pa to laiku drūmā gandarījumā turpināja.

—       Vai jūs man pasacītu,— Petrāls brēca,— ko jūs vēl esat izgudrojusi, lai likai jūsu draugs tiktu ārā 110 cietuma? Es jūs brīdinu, ka šoreiz jūs tiksiet apsūdzēta līdzdalībā . ..

—  Nomierinieties, komisāra kungs,— Žilberta teica,— viņa neko neizgudro: mēs mežā atradām vēl vienu beigtu cilvēku.

—  Kalpotāju?

— Vai jums būtu ērtāk, ia tas būtu kalpotājs? Nē, tas ir Lebrē, un doktors Žervē saka — viņš esot noindēts!

VIII nodaļa

Vienkāršs, baismīgs stāsts … un mani mati saslienas kā dzīvas būtnes.

(Šekspīrs)

No mazliet juceklīgā stāstījuma izrietēja, ka abas meitenes devušās ceļā pusvienpadsmitos un, ziņkārības mudinātas — komisārs to nosauca par baismonīgu —, šķērsojušas Klusuma mežu. No tā izejot, viņas nonākušas uz takas un ieraudzījušas Legēnu un Gramonu, kuri tikko atraduši nekustīgu ķermeni. Viņi apgalvojuši, ka paši tur atrodoties tikai dažas minūtes un neesot nekam pieskārušies.

Tad doktors Žervē, kas tikko bijis pie mežsarga slimās sievas, viņiem pievienojies un izmeklējis Lebrē,' tas vairs neesot elpojis, bet bijis vēl silts. Nāve iestājusies pirms dažiem mirkļiem. Ārsts palicis pie līka, bet Gramons paņēmis mašīnu, lai aizvestu Žilbertu un Žozetu uz Sentandrē.

Jaunais cilvēks, kas ienāca kabinetā, šķita daudz vairāk satraukts par baismo atklājumu nekā viņa biedrenes, no kurām viena jau kaut ko rakstīja piezīmju grāmatiņā, bet otra aukstasinīgi turpināja pieprasīt satikšanos ar Mario, pret kuru vairs nevarot būt nekādu aizdomu. Gramons bija bāls, krampjaini raustījās un atkrita krēslā. Petrāls gāja sameklēt ruma pudeli savā kabinetā, lai palīdzētu jauneklim atgūties.

—  Attopieties, Gramona kungs,— viņš teica draudzīgāk nekā parasti,— es saprotu, ka jums ir bijis drausmīgs pārdzīvojums: vai jūs ar Lebrē kungu saistīja cieša draudzība?

—  Nē,— Gramons ar mokām izrunāja,— bet viņš bija kluba biedrs, un mēs bieži tikāmies … Es nekādi nespēju aizmirst viņa seju, kad mēs viņu ieraudzījām tur ceļa malā nekustīgi guļam, it kā viņš mūs gaidītu, un izskatījās, it kā viņš smīnētu . .. tas bija briesmīgi!

—  Vai jūs izgājāt no pils kopā ar Legēna kungu? Cikos?

—  Manuprāt, ap desmitiem, kad bijām paēduši brokastis. Mēs bijām nodomājuši šodien rīkot pikniku Kastelānā, bet pēc

vakardienas notikuma to, protams, atlika. Legēns man piedāvāja mazu pastaigu, pirms sāksies lielais karstums. Ja vien es būtu varējis iedomāties …

—    Protams. Vai jūs nezināt, vai kāds ir izgājis no pils pirms jums?

—    Es nekā nezinu. Motrils jau bija brokastis paēdis: viņš aizvien ceļas visagrāk. Viņa sieva vēl nebija kāpusi lejā, un Diprā kundze arī ne, bet Diprā dzēra tēju kopā ar mums.

—  Un vai Lebrē kungu jūs šorīt netikāt redzējis?

—  Nē.

—    Labi. Vai blakus līķim nebija kāda pudele vai blašķe, kaut kas tāds, kas varētu uzvedināt uz domu par pašnāvību?

—    Pašnāvību?— jaunais cilvēks atkārtoja, it kā nekas tāds viņam vēl nebūtu ienācis prātā.— Nē, es nekā līdzīga neredzēju, bet. .. mēs viņu nepārmeklējām.

—  Jūs esat rīkojušies pareizi. Es tūlīt iešu uz notikuma vietu.

—  Un vai es varu iet . . . brīdināt, ka jūs būsiet?

—    Nē, cienītais, jūs brauksiet kopā ar mani, lūdzu! Arī jūs varat braukt, doktor Roj, ja jau jums ir vienošanās ar profesoru Motrilu par pirmās lietas izmeklēšanu.

—  Vai domājat, ka starp tām ir kāds sakars?

—    Man tas liekas pilnīgi skaidrs,— komisārs izbrīnījies atbildēja.

Taču, Žozetai par lielam dusmām, viņš strikti atteicās izlaist- brīvībā Mario, pirms pats nebūs skaidrībā par jauno notikumu. Aizvainotā meiča paziņoja, ka tagad viņa saprotot, ko dara policija un kāpēc tik daudz ļaundaru var mierīgi pastrādāt noziegumus. Rojs Žozetai laikus atgādināja, ka viņu var apsūdzēt varas pārstāvja apvainošanā, ja viņa tādā garā turpinās.

Viņš iesēdināja Žozetu savā mašīnā kopā ar Žilbertu, bet komisārs savējā uzaicināja Gramonu, un, nonācis meža tuvumā, doktors atkal brīnījās par jaunekļa izmisīgajām bailēm — tas no jauna bija sācis drebēt.

—    Ziniet,— Rojs diezgan skarbi sacīja,— jums ir jāsaņemas: šī nelaimīgā labā jūs nevarat izdarīt vairs neko citu kā vien palīdzēt mums atrast viņa slepkavu… ja viņš tiešām ir noslepkavots; jā, kāda īsti bija Lebrē kunga profesija? Viņš laikam bija inženieris?

—  Jā,— Gramons drūmi atbildēja,— bet viņš nestrādāja.

' — Vai viņam bija īpašums?

—  Laikam gan.

—    Vārdu sakot, jūs par viņu neko daudz nezināt, vai ne? Bet tas taču bijāt jus, kas viņu iepazīstināja ar profesoru Motrilu?

— Viņš man to lūdza, viņš gribēja … viņam ļoti gribējās redzēt profesora slaveno pastmarku kolekciju.

—  Es gan būtu domājusi,— Žilberta iestarpināja,— ka viņš labi pazīst Motrila kundzi.

Gramons atžilba no apstulbuma un uzmeta viņai bailīgu skatienu.

—  Ak nē, viņš kundzi nepazina, es gribēju teikt — nepazina, pirms es viņus biju iepazīstinājis.

—  Sekosim komisāram,— Rojs teica, pametis bargu skatienu uz jauno draudzeni.

Mazā grupiņa sāka iet uz norādīto vietu un jau pa gabalu ieraudzīja, ka Kristiāna un Anrī ir pievienojušies citiem. Petrāls, zobus sakodis, izgrūda lāstu, un Fransiss Gramons nomurmināja:

—  Klausieties, jaunkundz, es jūs lūdzu neiejaukt Motrila kundzi šajā pretīgajā notikumā.

Šoreiz detektīvs, kas gāja Žilbertai pa priekšu, pakāpās atpakaļ un uzmina viņai uz kājas. Tad viņš apstājās pie komisāra, kas bija nometies ceļos blakus līķim.

Lebrē bija ģērbies gadalaikam pārāk siltā tvīda uzvalkā. Viņa kabatas portfelī atrada mazliet vairāk nekā simt tūkstošus veco franku, mutautu, pildspalvu, čeku grāmatiņu un mazka- libra revolveri; nebija ne jausmas no indes vai trauka, kurā tā būtu varējusi atrasties.

Žervē bija pamanījis stipra sitiena pēdas uz pieres, un tās pētīja arī Rojs, bet abi secināja, ka no tāda trieciena viņš būtu varējis vienīgi mazliet apdult. Nebija šaubu, ka nāves cēlonis ir kāds opija preparāts, taču īsto diagnozi varēja dot vienīgi līķa autopsija.

Mazliet vēlāk mežsargs paziņoja, ka ir redzējis Lebrē izejam no pils un ieejam mežā apmēram pusastoņos no rīta: viņš par to nav izbrīnījies, jo zinājis, ka dažiem viesiem ir paradums pastaigāties agrā stundā.

Viens no žandarmiem aizgāja pavēstīt profesoram Motrilam par jauno nelaimi, un šoreiz pirmā noklaušināšana notika blakus līķim. Gramons atkārtoja to pašu, ko jau bija teicis: ne viņš, ne Legēns netika bažījušies par Lebrē, jo abi domājuši, ka tas vēl gultā.

Pēc tam ieradās Motrils, ko šī nāve bija satraukusi vairāk nekā pirmā. Viņš izskatījās bāls, maisiņiem zem acīm un ļoti noguris. Viņš teica, ka ap septiņiem, kad nokāpis pirmajā stāvā no savas istabas, atradis Lebrē jau sēžam un brokastojam un brīnījies, viņu ieraugot tādā agrumā. Taču viņi runājuši maz. Viņš pats devies uz bibliotēku, bet viesis izgājis dārzā. Kad profesoram jautāja, ko Lebrē ēdis un dzēris, viņš neskaidri atcerējās, ka tas divreiz ielējis kafiju.

Līķi aizveda uz morgu, un Petrāls tūlīt devās uz pili, kur vajadzēja jau būt izsauktajam miertiesnesim. Otrā upura istabu rūpīgi pārmeklēja, un pirmo pārsteigumu sagādāja divi grezni, apģērba gabaliem piepildīti koferi: bija skaidrs, ka Lebrē gatavojies ceļojumam.

«Vai tad ari viņš būtu nogalināts tāpēc, ka gribējis braukt prom?» Rojs nodomāja.

Kalpotāju liecības nekādu skaidrību nedeva, līdz Arno, jaunais sulainis, nosarkdams sacīja, ka pirmdienas vakarā, tas ir, tajā dienā, kad notika kautiņš ar jauniešiem, viņš dzirdējis Mončelli niknā balsī runājam Lebrē istabā. Viņš Lebrē nesis viskija blašķi, pieklauvējis un ieiedams redzējis, ka abi vīri izskatās pārskaitušies. Tas viņu pārsteidzis, jo viņam licies nepieļaujami, ka kalpotājs iedrošinās strīdēties ar viesi.

Komisārs bargi jautāja, kāpēc viņš par šo scēnu nav runājis iepriekšējā dienā, kad liecinājis, un Arno lielā vientiesībā atbildēja, ka Lebrē viņam iedevis piecdesmit franku, lūgdams starpgadījumu nepieminēt, jo tam neesot nekādas nozīmes, tā dēļ policija tikai uzdošot liekus jautājumus. Un Arno esot radis vienmēr paklausīt kungu rīkojumiem.

—  Kāda man daļa gar rīkojumiem, ko jums kāds varētu dot,— Petrāls iebrēcās,— jūsu pienākums ir teikt visu patiesību gan par jūsu saimnieku, gan tiem, kas pie viņa ielūgti, un es varētu jūs saņemt ciet par nepatiesas liecības došanu un par līdzdalību šajā notikumā, vai saprotat? Nesāciet atkal tāpat izlocīties, citādi noķļūsiet cietumā. Vai Mončelli jums ko teica par šo strīdu?

Arno pārbīlī sāka stostīties:

—  Nē . . . viņš . . . nē, kungs, viņš man ne . . . vārdu sakot, tovakar es viņu vairs nesatiku, un mēs par to nerunājām arī nākamajā dienā.

—  Un par ko jūs runājāt?

—  Vienīgi par darbu, komisāra kungs, viņš teica, lai kādu bridi viņu aizstāju, ja zvana, jo viņš gāja uz pastu.

—  Vai tad pastnieks te neierodas divreiz dienā?

—  Ierodas gan, komisāra kungs.

—  Kāpēc tad Mončelli vajadzēja iet uz pastu?

—  Laikam tas bija steidzami.

—  Vai viņš nesa kādu sainīti?

—  Nē, komisāra kungs, manuprāt, tā bija vēstule.

—  Profesora vai viņa draugu vēstule?

—       Nē, kungs, tādā gadījumā viņš nelūgtu, lai viņu aizstāju un lai nesaku, ka viņš izgājis.

—       Jums vajadzēja to visu man izstāstīt vakar. Vai esat pārliecināts, ka nekas cits nenotika? Vai neesat neko aizmirsis?

—  Nē jel, komisāra kungs, es gribēju teikt — jā.

Jaunekļa balsī nebija ciešas pārliecības.

—  Padomājiet labi, Arno.

—  Tas ir viss, kas; notika tajā dienā.

—       Un šorīt?— nodārdināja Petrāls, kas pamanīja viņam pievērstajā baiļpilnajā sejā tādu kā vilcināšanos.— Kas notika šorīt?

—       Es pasniedzu agrās brokastis kungiem,— jauneklis teica, piesarcis kā biete,— un es . .. es neesmu pilnīgi drošs, bet man liekas, ka profesors un Lebrē kungs bija noskaitušies viens uz otru.

—  Vai viņi arī strīdējās?

—       Nē, bet viņi nerunāja — nerunāja ne vārda, un kungs izskatījās ļoti dusmīgs.

—  Ko tas nozīmē — dusmīgs?

—       Viņš bija stipri sarkans. Viņš neskatījās uz Lebrē kungu. Viņš nekad nav sēdējis kopā ar viesiem nerunādams. Kungs vienmēr ir ļoti laipns pret.. .

—  Ko viņi ēda brokastīs?

—       Kungs dzēra tēju un ēda grauzdētas maizītes kā parasti. Lebrē kungs apēda divas ceptas olas un dzēra kafiju.

—       Klausieties labi uzmanīgi, Arno: vai esat pārliecināts, ka neesat redzējis savu saimnieku ieberam kaut ko Lebrē tasē? Pasniedzam viņam cukuru, cepumu vai pastilu? . . . Junjs tas man jāpasaka, vai saprotat mani?

—       Jā, komisāra kungs, bet es neko tādu neredzēju, es jums zvēru, un viņi neizskatījās tādi, kas gribētu izrādīt viens otram laipnību. Tikai es nebiju tur klāt visu laiku.

—       Un vēl. Jūs teicāt, ka pirmdien esat aiznesis uz Lebrē istabu pudeli viskija. Vai jūs parasti tā darāt vakaros?

—       Nē, komisāra kungs, tas ir, tā nebija īsta pudele: tā bija plakana metāla blašķe, ko viņš nēsāja bikšu aizmugurējā kabatā kā amerikāņi. Tovakar viņš man iedeva to piepildīt, jo ēdamistabā vairs nebija viskija, un es aizgāju un atvēru pudeli bufetes istabā.

—  Un nākamajā dienā?

—  Es domāju, ka viņš nebija visu izdzēris . . .

—  Bet vai vakar jūs redzējāt blašķi viņam rokā?

Puiša acis iepletās, un viņš neatbildēja.

—       Vai jūs vēl redzējāt šo blašķi — jā vai nē? Tas, Arno, ir svarīgi, un, ja jūs man kaut ko slēpjat, es to drīz uzzināšu.

—       Manuprāt, vakar šo blašķi piepildīja kundze,— Arno sacīja nožēlas pilnā balsī.

—  Motrila kundze? Kā tad tā?

—       Lebrē kungs to bija atstājis ēdamistabā, kā jau dažkārt tika darījis. Tur bija arī Gramona kunga medību blašķe, un kundze brīdi pirms vakariņām iegāja ēdamistabā un tās piepildīja.

IX nodala

Vai jums neliekas, ka mēs te ieelpojam tīro indi?

(De Seviņē kundze)

—       Mēs šo blašķi neatradām nedz pie Lebrē līķa, nedz viņa istabā,— Petrāls konstatēja, kad kalpotājs bija aizgājis.— Varētu domāt, ka tajā bijusi inde un slepkava to noslēpis.

—  Vai jūs nepieļaujat domu, ka Arno melo?

—       Lai kompromitētu savu saimnieci? Man tāds iespaids neradās, bet šajā neprātīgo lietā viss ir iespējams.

—  Jūs, protams, runāsiet ar Motrila kundzi?

—      Visā drīzumā. Nupat devu rīkojumu atvest pie manis Diprā.

Ķīmiķis, ko ieveda brīdi vēlāk, kā parasti, izskatījās mierīgs un izklaidīgs. Uz komisāra pirmo jautājumu viņš atbildēja, ka senāk nav pazinis Lebrē, pirmoreiz saticis viņu Greijā, kad viņš ieradies pirms dažām dienām, ka nezina nekā par viņa paziņām. Viņiem nav bijis nekādu kopīgu interešu un nav bijis arī savstarpēju simpātiju.

—       Bet vai tad viņš nebija filatēlists tāpat kā jūs?— Rojs no sava kakta jautāja.

Diprā šķita pārsteigts un mazliet nicīgi atbildēja:

—       Filatēlists? Man tas būtu liels brīnums. Varbūt viņš ir spekulējis ar pastmarkām, bet manā klātbūtnē nekad nav par to runājis. Viņa sarunu viela aprobežojās ar sportu, kino un sievietēm. Viņam bija vesels krājums sālītu anekdošu, un, ja gribu būt vaļsirdīgs, jāteic, ka man viņš likās neciešams.

—  Vai šorīt esat viņu redzējis?

—       Nē, es brokastoju vēlu, ap deviņiem, un tad viņa vairs te nebija.

Mazliet vilcinājies, viņš atsāka:

—      Vai jūs, komisāra kungs, varētu pateikt, vai esat nosliecies par pašnāvības variantu?

Petrālam vajadzētu to uzskatīt par nevietā uzdotu jautājumu, bet, tā kā viņa sarunas biedrs bija pazīstams zinātnieks un izteicās ļoti pieklājīgi, viņš atbildēja gandrīz laipni:

—       Par pašnāvību varētu domāt vienīgi tad, ja mēs būtu blakus mirušajam atraduši indi, ko viņš ieņēmis, vai trauku, kurā tā bijusi, bet šajā gadījumā tā nav.

Diprā sarauca uzacis un, šķiet, kaut ko atcerējās.

—  Vai tad Lebrē, nebija klāt viņa metāla blašķe?

—      Tieši šo blašķi mēs gribētu atrast. Es redzu, ka jūs to esat ievērojis. Kalpotāji saka, viņš to esot piepildījis vai licis piepildīt gandrīz katru dienu, vai tas tiesa?

—      Viņš, bez šaubām, ik dienas lietoja pārāk daudz alkohola. Bet vai jūs domājat, ka runa ir par slepkavību?

—  Pagaidām ir grūti pieņemt ko citu.

—      Tādā gadījumā es nesaprotu slepkavu: bija taču tik viegli atstāt indi upurim blakus, lai rastos iespaids, ka notikusi pašnāvība, vai ne?

«Vēl viens detektīvs amatieris,» komisārs, šķiet, nodomāja, bet sacīja:

—       Es redzu, Diprā kungs, ka jūs jau esat izdarījis savus secinājumus. Vai tad Lebrē izskatījās pēc cilvēka, kas gatavojas noslēgt rēķinus ar dzīvi?

—       Nepavisam nē, bet man viņš šķita ne sevišķi gudrs, lielīgs, nelīdzsvarots, un viņa pašnāvība man neliktos neticama, ja jūsu izmeklēšana nepierādītu, ka tā nevar būt notikusi … es varu jums apgalvot, ka man tas ir nepatīkami.

—  Kāpēc?

—  Vai varat pasacīt, kāda inde tikusi lietota? »

—       Kā domā doktors, ļoti iespējams, ka tas bijis kāds opija preparāts.

Diprā smaidīja.

—       Tieši tā jau es domāju, un es būšu pirmais, ko turēs aizdomās, jo šobrīd strādāju tieši pie morfija atvasinājumiem, it īpaši pie jauna kodeīna paveida.

Žilbertas apaļā sejiņa sastinga, it kā viņai piepeši būtu iešāvies prātā kas aizmirsts. Petrāls savukārt pārsteigts raudzījās ķīmiķī.

—  Vai domājat, ka jums varētu slepus paņemt indi?

—       Es tā domāju, un vēl šorīt man šķita, ka zinu, kurš ir zaglis.

—  Kurš?

—       Lebrē pats — viņš vakarvakarā ienāca pie manis istabā, ko es mazliet pretenciozi dēvēju par savu laboratoriju, un bridi palika viens, kad sieva mani pasauca pie sevis … Es pie viņas paliku tikai mirkli, bet ar to pilnīgi pietiktu, lai indi paņemtu.

—       Vai tāpēc jūs domājāt, ka viņš varētu būt izdarījis pašnāvību?

—  Jā.

—  Un viss lieliski nokārtotos?

—       Protams,— Diprā atbildēja tā, it kā teiktu: «Iedomājieties sevi manā vietā!»

Taču Petrāls tagad uz viņu raudzījās ar zināmām aizdomām.

—       Klausieties, cienītais,— vai jūs vienmēr atstājat indes laboratorijā?

—       Vienmēr ne, un es aizslēdzu … es aizslēdzu durvis ar atslēgu ik reizi, kad izeju, bet es taču nevaru aizliegt ienākt profesora viesiem, kad pats esmu telpā.

—  Vai Motrila kundze arī jūs kādreiz ir apmeklējusi?

—  Anna? Nekad.

—  Un viņas vīrs?

—       Viņš diezgan bieži ir ienācis ar mani papļāpāt, tāpat arī doktors Žervē, bet man neliekas, ka es viņus būtu atstājis vienus. Vai tad jūs domājat. . .

—       Pagaidām es nedomāju neko, cienītais,— komisārs strupi atbildēja,— es apmierinos ar faktu savākšanu. Kalpotājiem droši vien ir iespējams ieiet laboratorijā, lai to uzkoptu?

—       Putekļus slaucīja Mončelli — no rīta, jā, bet es vienmēr biju klāt.

—  Un pārējie?

—       Pārējie tur neiet. Turklāt pudeļu man ir daudz un etiķetes neskaidras, man liekas, būtu diezgan ilgi jāmeklē, lai atrastu šo indi.

—  Bet vai tad Lebrē, jūsuprāt, to varēja atrast?

—       Jā, jo viņa kjātbūtnē tiku runājis par šo kodeīnu un tā īpašībām.

—  Vai tāpat arī Legēna kunga un Gramona kunga klātbūtnē?

—      Jā, bet viņi nekad nav bijuši laboratorijā, vismaz cik man zināms,— Diprā pacietīgi skaidroja.

Ķīmiķa sieva, kura tika noklaušināta pēc tam, šoreiz bija daudz vairāk satraukta un runīgāka nekā viņš. Viņa neko nezināja par Lebrē, bet viņai šis cilvgēks nepatika, un, ja kāds paņēmis indi no laboratorijas, tas varēja būt vienīgi viņš. Viņš ļoti labi būtu varējis to ieliet savā blašķē un pēc tam pudeli ar indi iemest kādā krūmā vai sadauzīt sīkos gabaliņos. Viņai vienmēr esot licies, ka šajā Lebrē ir kaut kas anormāls, viņa gandrīz vai domāja, ka viņš būtu varējis nočiept zāles un izdarīt pašnāvību, lai tikai ieriebtu viņas vīram!

Petrāls atviegloti uzelpoja, kad durvis aizvērās aiz liecinieces, kura, šķiet, gribēja viņam mācīt amatu.

—  Šī sieviete ir galīga muļķe,— viņš sacīja.

—  Es nedomāju vis,— Žilberta nomurmināja.

Un komisārs izmantoja šo gadījumu, lai aizrādītu, ka viņas klātbūtne te nav nepieciešama, un palūdza atbrīvot telpu. Tā viņa nebija klāt brīdī, kad ieradās doktors Žervē, kas no Sentandrē atveda autopsijas rezultātus.

Lebrē tiešām bija ieņēmis kodeīnu, un viņš bija miris no ārkārtīgi spēcīgas un straujas saindēšanās. Ar tiesu ārstiem rakstur^jo drūmo gandarījumu Žervē attēloja indes iedarbību un apsprieda Rojam interesanto gadījumu, it kā nemanītu komisāra nepacietību — tas gribēja noklaušināt pēdējo liecinieku.

Upuris acīmredzot bija ieņēmis indi vai nu brokastojot, vai mazliet vēlāk, laikā starp pusastoņiem un astoņiem; koma iestājusies gandrīz tūlīt un nāve — pēc nepilnām divām stundām.

—      Vai viņam varētu pietikt laika noslēpt vai iznīcināt trauku, kurā bija inde?— Petrāls jautāja.

Noteikti: kodeīna iedarbība ir ātra, bet ne zibenīga.

Kāds ir jūsu iespaids?— Rojs savukārt jautāja.— Vai jums pašnāvība šķiet iespējama?

Žervē brīdi vilcinājās, tad papurināja galvu.

—  Nē,— viņš kā nožēlodams sacīja.

—  Kāpēc?

—      Šīs indes iedarbība ir diezgan mokoša. Man teica, ka Lebrē nēsājis līdzi revolveri: kāpēc tad viņš drīzāk ne^iešāva lodi deniņos?

Petrāls nokaitināts, jo viņš šo jautājumu jau bija uzdevis,— un kāda velna pēc taujāt, ko domā dakteris?— izgāja koridorā, lai liktu žandarmam paaicināt Motrila kundzi. Tāpēc viņš nedzirdēja doktora Roja pēdējo jautājumu amatabrālim:

- Es redzu, ka jūs vairs nevalkājat savu gredzenu?

Anna Motrila, pretēji vīram, šķita daudz mazāk uztraukta nekā iepriekšējā dienā, kad viņa ieradās pie komisāra. Rojs neviļus apbrīnoja jaunās sievietes grāciju: viņai mugurā bija vienkārša balta neilona blūze un raiba audekla svārki, saņemti viduklī ar jostu, kas uzsvēra tā gandrīz pārmērīgo tievumu. Viņas seja bija spirgta, acis bezvainīgas. Motrila kundze, pavisam maz krāsojusies, gaišu lenti matos, izskatījās tāda, it kā viņai būtu astoņpadsmit gadu.

Vienaldzīgā tonī viņa sacīja, ka vīrs un viņa pati uzņēmuši Lebrē kā sava radinieka Fransisa draugu, viņš bijis laipns un dzīvespriecīgs, varbūt mazliet vulgārs, bet visumā ciešams brīvdienu viesis.

Kad komisārs nolasīja viņai Arno liecību, viņa nepavisam nemēģināja noliegt, ka iepriekšējā dienā ir ielējusi viskiju divu savu viesu blašķēs, kā to jau dažkārt ir darījusi, un ka to varējis redzēt ne tikai sulainis, bet ari Mišels Legēns, kas tieši tajā brīdī ienācis istabā. Turklāt Lebrē blašķe bijusi iztukšota tikai līdz pusei.

—  Un vai viskijs bija ēdamistabas bufetē? Aizsāktā pudelē?

—  Es vairs neatceros … Jā, laikam gan, katrā ziņā tā bija atkorķēta.

—  Vai citus traukus netikāt pielējusi?

—  Nē.

—  Kas pilī dzer viskiju?

—  Reizēm Klods Diprā un es pati. Mans vīrs un Diprā kundze to nevar ciest.

Par indēm, ar ko darbojās Diprā un viņa sieva, Motrila kundze nezināja nekā. Nē, viņai nelikās, ka Lebrē būtu cilvēks, kas spēj izdarīt pašnāvību, bet viņam varbūt bija iemesli, par kuriem neviens nekā nezināja: viņš nekad nerunāja par savu ģimeni, savām simpātijām vai materiālo stāvokli.

Rojs viņai jautāja, vai, viņasprāt, Mončelli nāve un viņas viesa nāve varētu būt kaut kādā veidā saistītas, bet jaunā sieviete izskatījās pārsteigta:

—  Lebrē kungs nekādā ziņā neinteresējās par kalpotājiem. Vai tad Mončelli nav nogalinājis kāds no jauniešiem, kas dzīvoja teltī? Es zinu, ka viņš slikti izturējās pret pārējiem kalpotājiem, un varbūt viņš nemaz nav ar nolūku nogalināts, arī tas iespējams, vai ne?

— Vai Legēna kungs jums stāstīja par cīniņu, kurā piedalījās?

—  Jā.

—  Bet profesoram viņš par to neko neteica?

—  Viņš gribēja to darīt, bet es atrunāju: es zināju, ka mans vīrs briesmīgi saniknosies.

—  Vai jūs tovakar sabārāt Mončelli?

—  Jā.

Glītā seja piepeši nobāla, un jauna sieviete sacīja, ka ir nogurusi. Petrāls uzreiz pārtrauca iztaujāšanu. Sievietes, Rojs nodomāja, viņam liekas daudz mazāk muļķes vai arī vairāk pelnījušas pretimnākšanu, kad tām ir divdesmit pieci gadi, nekā tad, kad tām tuvojas četrdesmit gadu vecums.

Anna jau pirms kāda laiciņa bija izgājusi, kad doktors uzdeva komisāram jaunu jautājumu:

—  Vai jums neradās iespaids, ka Mončelli istaba tikusi izkratīta pirms jums?

—  Nē, viss bija kārtībā.

—  Tikpat kārtīga kā Lebrē istaba, kuru apskatīju kopā ar jums?

—  Jā.

—  Bet vai pie Lebrē jums neradās iespaids, ka viss ir mazliet par daudz labā kārtībā? Gulta vēl nebija saklāta, neviens kalpotājs nebija iegājis istabā, bet katra lieta bija nolikta savā vietā: apģērbi pakārti, tualetes piederumi stāvēja rindiņā . .. Manuprāt, tāds cilvēks kā Lebrē pieceldamies droši vien rada istabā lielāku nekārtību, un es gudroju, vai kāds nav tur iegājis pārmeklēt un sakārtot mantas pēc viņa nāves.

—  Mēs paņēmām pirkstu nospiedumus. Kāpēc jūs domājat, ka viņa istaba tikusi pārmeklēta?

—  Dārgais draugs, redziet, divi cilvēki mirst varmācīgā nāvē divdesmit četru stundu laikā pēc tam, kad ir strīdējušies. Viņiem jau nu vajadzēja būt kaut kam kopīgam, kādām interesēm vai noslēpumam . .. Un, ja tos nogalinājis viens un tas pats slepkava, kā tas droši vien noticis, viņam vajadzētu vēlēties pārmeklēt abu mantas.

—  Vārdu sakot, jūs domājat, ka slepkava ir kāds no pils iemītniekiem? v

—  Baidos, ka jā.

Taču, atvadījies no policista, Rojs nosprieda, ka Žilbertai taisnība un ka noslēpums bijis zināms ne vien Mončelli un Lebrē, bet arī Annai Motrilai.

«Ja vien,» viņš domāja, «to muļķi Petrālu, tāpat kā Fredu, nebūtu savaldzinājuši trauslās Annas gaišie mati un zilās acis, viņš redzētu, ka šī sieviete melo un vai mirst aiz bailēm … Starp citu, Žilberta joprojām neko nav darījusi, lai tuvāk ar viņu iepazītos, un tas varbūt bija vienīgais veids, kā mēs iegūtu informāciju. Es ar viņu aprunāšos …»

Tā prātodams, viņš izgāja pa centrālajiem vārtiem un sāka iet apkārt pilij. Viņš gāja gar mūriem, par kuriem bija stāstījis Klerī, un konstatēja, ka tie būtu jālabo, un sprieda savā prātā, vai profesors tiešām ir tik bagāts, kā tiek pieņemts, ja viņš ļauj sabrukt žogam, kura izlabošana nevarētu maksāt pārāk dārgi.

Vēl vajadzēja savākt informāciju par Motrilu, uzzināt, kāpēc Žervē draudējis Annai un ko tas varētu par šo sievieti pastāstīt, kāpēc profesors bijis nikns uz Lebrē … Galu galā viņš bija pēdējais, kas Lebrē redzējis dzīvu. Nē, viņu bija redzējis mežsargs, bet profesors lieliski varēja viņam pēc tam piebiedroties mežā.

«Es neuzticos šiem augstākās sabiedrības cilvēkiem,» doktors norūca, «viņi visi ir dzimuši komedianti, kas spēj melot jebkuru iemeslu dēļ.»

Viņš nedzirdēja neko, neredzēja nevienu nākam. Drausmīgs sitiens ķēra viņa kreiso vaigu, kaklu un plecu. Viņam šķita, ka puse sejas tiek atrauta nost, un, zaudēdams samaņu, viņš nokrita zālē.

X nodaļa

Un tomēr savā ziņā es jūtos atvieglots, uzzinot, ka pārējie nolēmuši jūs nogalināt.

(Greiems Grīns)

Leslijs Rojs atguva samaņu, dzirdēdams sievietes balsi neatlaidīgi taujājam, vai viņš nav miris. Šķita, ka viss kreisais plecs ir no vienas vietas sabakstīts ar dunci. Viņš pārlaida roku pār seju un ieraudzīja, ka plauksta ir vienās asinīs.

—  Kāda velna pēc jūs gribat, lai es būtu beigts?— viņš norūca, ieraudzījis sev pāri pārliekušos Žilbertu un Gramonu.

—  Gandrīz likās, ka jūs vairs neelpojat. Kas jums notika?

—  Man kaut ko meta tieši virsū! Ļoti iespējams, ka to akmeni, ko tur redzat.

—  Tā ir,— Žilberta apstiprināja,— tas notraipīts ar asinīm. Vai akmens būtu nokritis no mūra?

—  Jā, un tieši tajā brīdī, kad gāju garām, vai tas nav interesanti, kā jums liekas?

—  Vai domājat, ka tas būtu pagrūsts?

—  Ļoti iespējams, ka tas nav tikai nejaušs gadījums. Starp citu, ko jūs te darāt, Gramona kungs? Varētu domāt, ka jūs šajos notikumos esat specializējies upuru atklāšanā.

—  Es nebiju tas, kas jūs apdullināja, ja tā jāsaprot jūsu vārdi: biju kopā ar jaunkundzi, un mēs runājām par notikušo. Mēs jūs ieraudzījām, kad pagriezāmies gar žoga stūri. Vai gribat iedzert kādu malku?

Viņš pasniedza Rojam savu blašķi, tas iedzēra un saviebās.

—      Fū! jūsu viskijs nav nekāds labais. Vai šī ir tā blašķe, ko Motrila kundze jums vakar piepildīja?

—  Jā.

—      Kā jūs zināt, ka tieši viņa ielēja viskiju? Vai jūs bijāt tur klāt?

—  Laikam gan.

—       Nē,— Rojs iebilda,— bet jūs apspriedāties ar viņu un savu draugu Legēnu» un secinājāt, ka labāk būs, ja netiks slēpts, ka kundze lējusi viskiju, jo viņu redzēja kalpotājs. Tikai Legēns, atradis Lebrē līķi, nobijās, ieraudzījis tam blakus blašķi, ko Motrila kundze vakar piepildīja, un viņš trauku nobēdzināja. Vai man taisnība?

Gramons apstulbis raudzījās doktorā.

—  Vai esat runājis ar Mišelu?

—       Nebija grūti izsecināt, ka tas, kurš paņēma blašķi, gribēja pasargāt no nepatikšanām Motrila kundzi, kas to bija piepildījusi. Vai traukā bija vai nebija inde?

—       Es neko nezinu,— jaunais cilvēks atbildēja,— kā jau varat iedomāties, mēs nevarējām izdarīt analīzi, un šķidrumam nebija nekādas specifiskas smaržas.

—       Vai jums neienāca prātā, ka, ja blašķe būtu palikusi blakus Lebrē, varētu pieņemt, ka viņš pats pielējis indi viskijam, lai nonāvētos?

—       Nē, Mišels drausmīgi satraucās, un mums ne mirkli neienāca prātā doma par pašnāvību.

—       Vai tāpēc, ka jums bija vairāk iemesla domāt par noziegumu? Bet par to visu parunāsim mazliet vēlāk. Vai pagaidām jūs nevarētu palīdzēt man piecelties? Kakls un plecs velnišķīgi sāp, un man jātiek atpakaļ nometnē.

Doktors ar pūlēm piecēlās un, aiz sāpēm viebdamies, paspēra dažus soļus, lai izpētītu akmeni, kas viņu bija ķēris un bija notraipīts ar asinīm.

—  Nelietis, kas to izdarījis, dārgi samaksās,— viņš solīja.

—       Nu gan Žozeta varēs justies apmierināta!— Žilberta teica.— Re, tas ir vēl viens viņas dārgā Mario bezvainības pierādījums.

Tad viņa gāja brīdināt Anrī, kas pievienojās viņiem un ar Gramona palīdzību gandrīz nēšus aiznesa ievainoto līdz pat mežmalai. Freds, kas bija atgriezies no Sentandrē, saņēma rīkojumu tūlīt atkal doties ceļā un atvest doktoru Žervē.

:neklējis ievainoto, ārsts sacīja, ka sejas nobrāzumi nav nekādi bīstamie, bet atslēgas kauls, kā Rojs jau baidījās, tiešām ir lauzts. Viņš iedeva amatabrālim nomierinošu līdzekli un tad izdarīja visu nepieciešamo, uzlikdams uz pleciem divus apļus, kas tika cieši nostiprināti uz muguras, lai ievilktu atslēgas kaulu pareizajā vietā un ļautu tam saaugt.

Kad darbs bija galā, detektīvs uzmanīgi pakustināja roku, iekārtojās iespējami ērtāk un aizsmēķēja pīpi. Tad, palicis divatā ar Žervē, viņš pavērās ārstā un pasmaidīja.

—  Jūs esat labi strādājis,— Rojs sacīja.

—  Nekas nav vienkāršāks par tāda veida lūzumiem, jūs to zināt tikpat labi kā es.

—  Es runāju nevis par nupat paveikto, bet iepriekšējo darbu: kāpēc jūs man metāt ar to akmeni? Vai cerējāt uz dažām dienām padarīt nekustīgu?

Žervē sarāvās.

—  Ak jūs domājat, ka tas biju es … Bet kāda velna pēc lai es to būtu darījis?

—  Varbūt tāpēc, ka esmu pamanījis — jūs vairs nevalkājat gredzenu? Tas taču bijāt jūs, kas iesita Lebrē?

—  Vai pamanījāt nobrāzumu? Bet sist taču varēja kurš katrs, kas valkā gredzenu.

—  Jā. Tomēr jūs papūlējāties iebāzt kabatā gredzenu, kas vēl vakar bija jums pirkstā, jo negribējāt, lai jums uzdod nepatīkamus jautājumus. Pietiek slēpties: jūs to cilvēku pazināt. Jūs pirmdien ieteicāt Motrila kundzei atbrīvoties no viņa. Un, tā kā viņa to neizdarīja, jūs viņu nonāvējāt… pirms tam liekot iedzert indi.

—  Nemēģiniet ķert mani slazdos,— aukstasinību atguvis, Žervē atcirta,— jūs taču neiedomāsieties, ka varēju viņu noindēt? Varbūt es varu pasacīt policijai, ko esmu darījis, bet, tā kā šis indivīds ir miris, vairs neuzskatu to par nepieciešamu.

—  Man jūs to pateiksiet — vismaz man.

—  Vai zināt, kas bija Lebrē? Pretošanās kustības dalībnieku uzrādītājs okupācijas laikā, derdzīgs neģēlis, kas turklāt savu darbību sāka, šantažēdams ebreju bēgļus. Viņš tos nosūca līdz pēdējam un pēc tam tomēr uzrādīja, lai saņemtu atalgojumu! Pēc Atbrīvošanas viņu apcietināja, viņš pavadīja dažus mēnešus cietumā, bet, kad atgriezos no armijas — piedalījos Elzasas kampaņā —, uzzināju, ka viņš palaists brīvībā. Es pieņemu, ka viņa varā bija kāds augsts vīrs šajā apvidū … Vārdu sakot, viņš nozuda, un es viņu netiku vairs redzējis nedz Grenoblē, nedz kur citur. Tikai pirms četrām dienām es viņu pamanīju pie

Motriliem; viņš mani neatcerējās, jo es nebiju starp tiem, kuri viņu apcietināja.

—  Kāpēc jūs nerunājāt ar profesoru?

—  Tāpēc, ka to cilvēku bija ielūgusi Anna vai, pareizāk sakot, atveduši viņas kretīniskie draudziņi — Legēns un Gra- mons. Tāpēc uzskatīju par labāku runāt ar Annu, bet tūlīt pat sapratu, ka viņai ir iemesls paciest Lebrē, ka viņa nevar to aizraidīt prom: šim cilvēkam bija iespēja izdarīt spiedienu, un nav grūti iedomāties, kāda iemesla dēļ,— šis sievišķītis ir gluži apdullis un pavada laiku, iemīlēdamies jaunekļos, kas ir tikpat dumji kā viņa, *bet vairāk valdzinoši nekā nabaga Motrils. Lebrē Annu droši vien šantažēja, viņš nebija mainījis nodarbošanos. Taču es nevarēju ļaut viņam palikt pie profesora, kas ir kārtīgs cilvēks, un ka nelietis atsāk savu darbību varbūt pat profesora paspārnē. Tik tālu biju ticis, kad nogalināja Mončelli.

—  Un vai jūs nezināt, kas ir atbildīgs par šo nāvi?

—  Nevaru iedomāties nevienu citu kā Lebrē vai, pareizāk sakot, Bernī, tāds ir viņa īstais vārds. Policija atklājusi, ka Mončelli savulaik bijis kolaboracionists, viņi viens otru acīmredzot pazina.

—  Man arī tā liekas. Ko esat darījis kopš otrdienas?

—  Man varbūt vajadzēja runāi, bet negribējās ķerties klāt šim nelietim, kurš droši vien varēja sagādāt lielas nepatikšanas Annai un kuru nevarēju apsūdzēt slepkavībā, jo pret viņu man nebija nekādu pierādījumu. Taču šorīt devos ceļā, lai piespiestu viņu runāt, un jūs zināt rezultātu: es viņam iesitu divas reizes, un viņš īstenībā pat nemaz nepretojās, viņš nokrita zemē un vairs nekustējās.

—  Dzīvs?

—  Protams.

—  Un pēc tam? »

—  Metos prom, jo manī atausa atmiņas un es jutos spējīgs viņu nogalināt.

—  Tātad jūs viņu turpat atstājāt?

—  Tieši tā. Es aizgāju pie mežsarga sievas, kura saslimusi ar angīnu. Atgriežoties jutos mierīgāks un nolēmu iet caur mežu, lai redzētu, vai Bernī joprojām guļ nekustīgs. Atradu Legēnu un Gramonu pie viņa līķa.

Rojs nopūtās.

— Es jums ticu,— viņš sacīja,— un tagad vismaz viens noslēpums ir noskaidrojies. Nelaimīgā kārtā tas nav galvenais. Vai, jūsuprāt, šis Bernī būtu varējis izdarīt pašnāvību?

—       Nemūžam — tādi cilvēki tik viegli vis nešķiras no dzīves, bet man ir nepatīkami domāt, ka Gramons . ..

—  Kāpēc tieši Gramons, nevis Legēns?

—  Tāpēc, ka tieši viņš iepazīstināja Bernī ar visiem citiem.

—  Vai ari Gramons varētu būt šantāžists?

—       Manuprāt, nē . .. kaut gan šie labāko ģimeņu dēli reizēm ir spējīgi uz daudz ko.

—- Hm . . . Un vai tas tiešām nebijāt jūs, kas man uzripināja virsū akmeni?

—  Goda vārds, tas nebiju es.

Rojs pagaidīja, līdz amatabrālis aizgāja, un sasauca kara padomi — Fredu, Žilbertu un Anrī. Kristiāna un Žozeta bija atgriezušās ciemā, lai ziņotu žandarmērijai par nelaimes gadījumu, nepieminot atentātu.

—       Pagaidām,— detektīvs sacīja,— par manu piedzīvojumu nerunāsim. Ko jūs šodien esat uzzinājuši? Pirmām kārtām jūs, Fred.

—       Biju Kannās: Lebrē, Gramons un Legēns tiešām pavadījuši dažas dienas pie Martinesa. Gramonam un Lebrē istabas atradušās blakus, un viņi bieži atstājuši viesnīcu kopā. Reizēm manīts, ka viņi strīdas, bet, kā stāsta kalpotāji, īstas ķildas nav bijis, un Mončelli nav bijis ne pie viena no viņiem.

—  Tas ir maz.

—       Pagaidiet. Mončelli turpretī pazīst viesnīcā, kur pērn ap šādu pašu laiku viņš pieņemts uz sezonu. Viņš aizraidīts neglīta notikuma dēļ: kāda kliente viņu pārsteigusi rakņājamies pa koferiem, bet, tā kā nekas nav pazudis, viņa nav sūdzējusies.

—  Lieliski!

—       Varu jums arī ziņot, ka visus Lebrē izdevumus sedzis Gramons. Viņš aizbraucis pirms astoņām dienām, bet otrs sacījis, ka paliks Kannās vēl nedēļu, taču pēc trim dienām viņam kāds piezvanījis no Sentandrē — un viņš paziņojis viesnīcas pārvaldniekam, ka dodas prom.

—  Tas nenāk par labu Fransisam.

—       Es šodien ilgi ar viņu pļāpāju,— Žilberta sacīja, un man šķiet, ka viņu kaut kas moka, taču drīzāk viņš baidās Legēna dēļ. Viņi ir bērnības draugi, un liekas, ka Gramons diezin ko darītu Legēna labā.

—       Bet man,— doktors teica,— galvenokārt liekas, ka Gra mons ir ļoti glīts puisis.

—  Jums gan būtu laiks mani pazīt mazliet labāk!

—       Nedusmojieties! Vai tikāt lielākā skaidrībā par viņa dvēseles stāvokli?

—  Neesmu gluži veltīgi pavadījusi laiku, un iedegusi, glīti jaunekļi uz mani nekādu iespaidu neatstāj: par pierādījumu sacīšu, ka, manuprāt, ir ļoti iespējams, ka Mončelli un Lebrē nogalinājis Legēns.

Freds līdzjūtīgi papurināja galvu un nopūtās.

—  Neklausieties viņā, doktor, un neticiet, ka viņa sadabūjusi pierādījumus; darbojas tikai viņas iztēle. Pirmām kārtām — viņa sāka ar to, ka turēja aizdomās Diprā, jo bija redzējusi viņu liecinām kādā noindēšanas lietā . . .

—  Kādā lietā?

—  Galu galā es ari to atcerējos: tas bija Parīzē pirms trim gadiem, viņa māsa vai sievasmāsa, studente, bija ieņēmusi hlorālu, un policija sākumā domāja, ka pastrādāts noziegums, un apsūdzēja Diprā.

Velns ar ārā! Vai studente dzīvoja pie viņa?

—  Cik atceros — nē.

—  Šis notikums būtu jānoskaidro. Vai viņu apsūdzēja par to, ka iedevis indi?

—  Nepavisam nē.

—  Viņa bija atstājusi vēstuli, tāpēc neradās nekādas šaubas par pašnāvību,— Žilberta sacīja,— bet jūs gan varat iedomāties, ka Lebrē nāves gadījumā aizdomas vispirms krīt uz Diprā. Izmantotā inde nepārprotami ir ņemta viņa laboratorijā, un fakti vienmēr ir jāpatur vērā. Tomēr nupat es uzzināju divas lietas, kas drīzāk kaitē Legēnam.

—  Kādas?

-— Pirmā: viņš nebūt nespēlēja šahu, kad tika nonāvēts Mončelli. Mežsarga māsa ap pusnakti redzējusi viņu pastaigājamies netālu no ezera; tātad viņš tikpat labi varēja pastaigāties pa mežu mazliet vēlāk.

—  Vai viņa ir to pateikusi policijai? *

—  Vēl ne. Šī meiča galīgi nekā nezina par notikušo, vienīgi to, ka divi cilvēki ir pagalam, un viņa mums stāstīja par Legēnu, nemaz nezinādama, ka iznīcina viņa alibi . . .

—  Un arī Lebrē alibi .. .

—  Lebrē tagad ir tālu, kāda viņam gar to vairs daļa? Bet ir vēl kaut kas: vai' dzirdējāt sulaiņa Arno liecību?

—  Jā. Vai viņš nepateica visu? Man gandrīz tā likās.

—  Viņam nešķiet, ka tam varētu būt kāds sakars ar slepkavībām. Arno grib kļūt par bokseri un brīvajos brīžos trenējas. Legēns, kas ir amatieru čempions, interesējas par pusaudžiem, kuri šķiet apdāvināti šajā sporta veidā; viņš zēnu vedis uz sacensībām Nicā, Lieldienās licis viņam tur boksēties ar citiem iesācējiem un, cik sapratu, solījis šovasar trenēt.. . bet tagad

Arno jūtas ļoti bēdīgs, jo Legēns par viņu vairs neinteresējas un nevis kopš Mončelli nāves, bet kopš iepriekšējās dienas, kad mežā notika kautiņš.

—  Kā viņš jums to pastāstīja?

—  Viņš pats sevi pārtrauca, teikdams: «Legēna kungam vajadzēja ar mani boksēties otrdien, un tad . ..» Manuprāt, Legēna nepatikšanas sākās gandrīz tūlīt pēc Lebrē ierašanās . . .

—  Neaizmirstiet, ka viņu atveda Gramons.

—  Es to zinu. Un Gramonam fiziski bija iespējams nogalināt abus vīrus, bet šodien, doktor, viņš nevarēja jūs ievainot, jo es biju kopā ar viņu, kad jūs ķēra akmens.

—  Kam uz jums ir zobs, doktor?— Freds jautāja. — Jums tomēr vajadzētu to nojaust, vai ne?

—  Kas attiecas uz mani, vainīgie varētu būt profesors un viņa sieva, abi Diprā un Legēns: viņiem visiem pilnīgi pietika laika nonākt pirms manis pie dārza mūra, ņemot vērā, ka es pirms aiziešanas vēl kādu laiciņu runāju ar Petrālu. Taču es labprāt ticētu, ka tas izdarīts spontāni, ka izmantota iespēja, ieraugot mani ejam garām. Un, ja vajadzētu derēt, es liktu uz Annu Motrilu.

—  Ak,— Freds neviļus iesaucās,— tas nav iespējams!

—  Es neuzticos eņģeļiem līdzīgām sievietēm, kuras platām zilām acīm veras tieši sejā.

—  Nekad jūs nepiespiedīsiet mani noticēt kaut kam tādam — ka viņa gribējusi jūs nonāvēt tāpat vien, tālab, ka viņai nav patikuši jūsu jautājumi!

—  Ja Lebrē nogalinājis Legēns, viņa droši vien ir līdzzinātāja, un tādā gadījumā vēl viena nāve nevarētu viņai daudz ko nozīmēt. Jo viņa ir sapratusi, ka es zinu vismaz vienu: Lebrē un Mončelli strādājuši kopā …

—  Un kas par to?

—  No tā ceļas nepatikšanas; un varbūt viņa ir līdzīga jūsu Zilam Renāram, kas saka — līdzko viņam ar kādu cilvēku rodas sīkas nepatikšanas, uzreiz gribas redzēt to mirušu.

—  Ja tā ir Anna,— Žilberta sacīja,— viņa ir slikti mērķējusi, bet, ja tas ir vīrietis, piemēram, viņas vīrs, kurš arī meloja, nepateikdams, ka bija noskaities uz Lebrē, tas droši vien ir aprēķinājis triecienu, lai jūs uz dažām dienām dabūtu pie malas. Žervē apgalvo, ka uzbrucējs nav gribējis jūs nogalināt.

—  Starp citu,— doktors smaidīdams teica,— man ir jums kas sakāms par jūsu draugu Zervē.

Viņa stāstu pavadīja negaidīta lietus čaboņa. No rietumiem nākošie melnie mākoņi piepeši it kā atvērās, un pār pakalniem brāzās lietus straumes. Virs telts sākumā lāses tikai svaigi šalca, bet drīz tās jau bungoja, tad koki sāka locīties, un no tiem gāzās lejā ūdens, un pērkona grāvieni kļuva aizvien skaļāki.

— Jūs gulēsiet šeit,— Rojs sacīja Žilbertai.

—  Kāpēc tāda laipnība?

—  Pirmām kārtām tālab, ka jūsu teltij nav grīdas; otrām kārtām — ja man kļūs pārāk slikti, jūs varēsiet man palīdzēt.

—  Un trešām kārtām?

—  Es negribu, ka jūs pa lietu ejat pie sava daktera stāstīt, ko es domāju.

XI nodaļa

Partizāni soļoja vēja brāzmu ritmā.

(Musiņaks)

Pa to laiku cilvēks, kas nodarbināja Leslija Roja prātus, atgriezās mājās gauži pārguris. Viņš novietoja mašīnu ma/.aiā garāžā, kas bija iekārtota mājas piebūvē, un iegāja savā darbistabā, kur viņu gaidīja vakariņas — šķīvis ar aukstu gaļu un sieru un pudele Greijas vīna. Kamīnā bija salikta malka, un viņš labpatikā iekūra uguni. Kā katru vai gandrīz katru vakaru, viņš bija teicis savai saimniecības vadītājai, lai liekas gulēt, viņu negaidot.

Žervē tīksmīgi nopūtās un atkrita atzveltnī. Bija aizvadīta grūta diena: ķīviņš ar Lebrē, līķa atrašana, dzemdības*Vilvjeijā, divas angīnas Greijā, rokas lūzums Brešā . . . Nemaz nerunājot par notikumu ar doktoru Roju.

Tomēr viņš neviļus pasmaidīja, atcerēdamies, ka doktors bija viņu turējis aizdomās par slepkavības mēģinājumu.

«Vai tā nevarētu būt laba doma? Gudrs virs, taču laimīgā kārtā ne tik gudrs, lai saprastu, kas te notiek .. . Vai gan anglis spēj iedomāties, kā mēs katrā gadījumā rīkosimies? Es daudz vairāk baidos no mazās Žilbertas, no tās neapmierināmās zinātkāres un spējas nojaust mīlas sakarus. Tiesa gan, ja runa ir par Annas mīlas sakariem, nemaz nav jābūt burvim, lai tos atklātu. Augstais Dievs! Vai tas nav traki, ka tieši tādas sievietes savaldzina visizcilākos vīriešus! Smadzenes kā cālim, ne loģikas, ne intuīcijas, ne humora izjūtas, gatavu frāžu krājums, kuras dzirdot gribas gaudot! Un tomēr vīrieši iemīlas, un šis nabaga Motrils viņu apprec, un es pats klusēju, baidīdamies, ka viņai var iznākt nepatikšanas ar policiju!»

Viņš ielēja sev glāzi vīna, un viņa seja apmācās.

«Tas tiešām ir nepatīkams notikums, bet es neko nenožēloju: kāds ļaunums var rasties, ja nogalina plēsīgu zvēru? Drīzāk gan jāuztraucas par to, ka tas tik ilgi varējis dzīvot.»

Viņš ienira atmiņu straumē un skaidri redzēja vāciešus piebraucam pie kāda ebreju ārsta mājas — tas, kaut brīdināts, nebija gribējis bēgt; brutāli tēviņi, kas ielauž durvis, ārsts, viņa sieva un divi bērni kravas mašīnā .. .

Pēc tam — pastāvīgās tvarstīšanas Grenoblē, šausmās sastinguši cilvēki uz ietvēm; viņa apcietināšana pie kāda fermera, ko viņa acu priekšā nonāvē ar šauteņu laides sitieniem . . . Gestapo pagrabs, puisis, ko bendes atnes bezsamaņā, nomirst viņa rokās, viņa paša pratināšana — viņš vēl sajuta mutē asiņu garšu.

«Spīdzināti, nosisti, pakārti . . . cik noslepkavotu cilvēku es tiku redzējis tajās dažās dienās? To dēļ vis nenotiek izmeklēšana! Un, ja biedri ar ložmetēju nebūtu uzbrukuši kravas mašīnai, arī es tur būtu dabūjis galu.

Viņš, brašais Rojs, šis džentlmenis, nevar to visu zināt. Viņš nav izjutis naidu, ko mēs jūtam līdz īkstīm, sastopot ienaidnieku un tā līdzzinātājus.»

Pēc tam bija bēgšana, ierašanās pie Glandjē makijiem, prieks sastapties ar jauniem biedriem, kas pārnākuši no kaimiņu departamentiem, daži arī no Spānijas, un diviem vāciešiem, kuri savulaik cīnījušies internacionālajās brigādēs. Tad — izdevušās vai neizdevušās diversijas, Diņā nogalināts nacistu virsnieks, pie Sentandrē iznīcinātā nelielā ienaidnieku grupa un kalns, kur ik vakaru rada patvērumu vajātie un uzvarošie cilvēki.

Žervē atbīdīja šķīvi, piecēlās un izgāja uz terases. Lietus bija pierimis; viss mežs bija ūdens pilns, bet pāri Greijai spīdēja sarkans mēness, un varēja vēl sadzirdēt vienīgi dažu grauzēju čabināšanos krūmos.

Žervē atcerējās, ka līdzīgā naktī viņš bija gājis pa Glandjē ce|u un ieraudzījis līķi: civilās drēbēs ģērbts vīrs ar dunča dūrienu brūcēm krūtīs bija piesliets pie klints, un šis skats pirmajā brīdi iedvesa šausmas: kas varēja šo cilvēku nogalināt? Kāds ciema iedzīvotājs? Malumednieki? Kāpēc? Un kāds piesardzības trūkums — atstāt mironi uz ce|a!

Viņš uzmanīgi pārmeklēja mirušā kabatas un atrada dokumentus: tas bija Diņas milicis, francūzis ienaidnieka dienestā. Tad Žervē pārņēma nepārvarams gandarījums. Viņam apkārt smaržojošais, pielijušais mežs, akmeņainā gultnē čalojošais strauts, kovārņa ironiskais kliedziens, fermas suņa rejas — visi rāmie trokšņi it kā sacīja: «Tu taču nesāksi uztraukties, vai ne? Tas ir pilnīgi normāli, ka šis cilvēks ir miris, tas nebūtu noticis, ja viņš nestrādātu netīro nodevēja darbu.»

Tovakar ārsts juta sevī ieplūstam tādu pašu ciešu pārliecību: nogalināts franču slepkava, tas ir taisnīgi, pasaule no tā neko nezaudē, nemaz nfcbija vērts tāpēc saukt palīgā žandarmus.

«Nē,» viņš domāja, «es nekad nevienam neko neteikšu.»

Žervē atgriezās darbistabā vieglāku sirdi, aizsmēķēja pīpi un iedziļinājās medicīnas žurnālā, apņemdamies iegādāties Roja grāmatu, ko viņam nebija gadījies izlasīt.

Mazliet pēc pusnakts viņš sadzirdēja klauvējienus pie savām durvīm.

XII nodaļa

Nav iespējams vest sarunas ar noziedznieku, kas specializējies Šantāžā. Viņš ir ārpus cilvēces.

(Edgars Volless)

Nākamajā dienā komisārs atbrīvoja Mario Graku un pa ceļam iegriezās pie Roja, kas pēc slikti gulētas nakts bija nīgrs. Petrāls savukārt bija pārskaities un, apjautājies par ievainotā labsajūtu, uzreiz devās uzbrukumā:

—  Jums, cienītais, vajadzēja man pasacīt, ka run& ir par šantāžu.

Doktors strauji izslējās un aiz sāpēm izgrūda lāstu:

—  / will be!. . . Kad jūs beidzot sapratīsiet, ka esmu te atvaļinājumā, kaut arī pēc tā vairs nemaz neizskatās, un nevis tālab, lai jums palīdzētu! Ja domājat, ka tā ir šantāža, es jums neiebilstu, bet…

—  Vai jūs zinājāt, ka Mončelli un Lebrē bija ļaundari?

—  Es jums vakar teicu, ka viņi droši vien bijuši sabiedrotie un, protams, ne jau kādā godīgā darījumā. Vai jums ir pierādījumi, kas apstiprina šo hipotēzi?

—  Doktor, vai jūs sadarbosieties ar mani, vai arī jūs esat doktora dienestā, lai lietu apklusinātu?

—  Es nekad nemēģinu apklusināt slepkavības lietu — to jums gan vajadzēja zināt. Motrils lūdza, lai meklēju viņa kalpotāja slepkavu, lai kas viņš būtu. Man nav nekādu iebildumu strādāt kopā ar jums, protams, ja vien man paliek brīvas rokas.

—  Tad pastāstiet, ko jūs zināt. Un, ja jūtaties neērti tāpēc, ka runa ir par sievieti, man diemžēl jāsaka, ka mūsu rīcībā ir jau divas vēstules — vienu rakstījusi Motrila kundze, otru — Le- gēns, un tās neatstāj nekādu šaubu par viņu attiecību raksturu.

—  Kur jūs tās atradāt?

—  Mončelli tās gluži vienkārši bija aizsūtījis uz savu dzīvokli Fruādevo ielā tajā dienā, kad tika nonāvēts. Tā ir vēstule, ko Arno redzēja viņu nesam uz pastu. Ir pilnīgi skaidrs, pirmkārt, ka viņš nolēmis izmantot šos dokumentus mīlētāju šantāžai, otrkārt, viņš gribējis tās paglābt no meklējumiem — meklētājs, protams, bijis Lebrē, ar kuru viņš iepriekšējā dienā ķildojās; treškārt, viņus abus noslepkavojis kāds, kas gribējis atgūt vēstules.

—  Šobrīd es ari tā domāju,— Rojs sacīja,— bet vai jums ir kas padomā attiecībā uz vainīgo?

—  Es ceru, ka jūsu vakardienas piedzīvojums dos man kādu pavedienu.

—  Diemžēl man varēja uzbrukt jebkurš pils iemītnieks. Starp citu, vai tagad esat izpētījis viņu visu pagātni? Vai zināt, ka Diprā bijis iejaukts kādā noindēšanas lietā?

—  Jā,— Petrāls sacīja,— bet ļoti netieši: viņa sievasmāsa, studente, 1960. gadā noindējās ar miegazālēm. Pēc ģimenes pieprasījuma tika pieņemts, ka tas bijis nelaimes gadījums.

—  Vai bija zināms, kāpēc viņa gribējusi nonāvēties?

—  Viņas ārsts teicis, ka iemesls bijusi nervu depresija. Tā bijusi ļoti noslēgta meitene, kas daudz strādājusi. Un Diprā bijuši pusgadu Amerikā, tā ka viņa dzīvojusi viena pati .. .

—  Vai nozieguma piespēja netika pieņemta?

—  Nepavisam nē. Viņa pati bija zāles nopirkusi un atstājusi vēstuli, kurā izteikusi savu nodomu.

—  Tātad laulātais pāris paliek ārpus aizdomām. Taču ne jau tas jūs šobrīd interesē. Pēc vēstuļu atrašanas jūs turat aizdomās Legēnu, vai ne?

Petrāls smaidīja.

—  Nē.

—  Kā tad tā?

—  Uz vēstulēm, kas tūlīt tika izpētītas, bija daudz dažādu, diezgan neskaidru pirkstu nospiedumu, bet divas sērijas ir gluži labi saskatāmas: Mončelli un Gramona pirkstu nospiedumi.

Doktors atkal salēcās un sakoda zobus, lai neiekliegtos.

—      Gramona? Vai esat pārliecināts? Vai vēstules būtu bijušas viņa rokās?

—      Neapšaubāmi tā ir, un, tā kā nevar pieņemt, ka viņa draugs Legēns būtu Gramonam tās rādījis, tas liekas gaužām interesanti.

—  Vai jūs viņu pratināsiet?

—      Tūlīt pat iešu pie viņa,— komisārs pieceldamies sacīja,— taču mani interesē vēl kaut kas: ir pazudis muļķa Arno.

—  Kad?

—       Šonakt vai šorīt. Neviens viņu nav redzējis kopš vakarvakara.

—  Vai mantas viņš paņēmis līdzi?

—       Nē. Nav nekāda pamata pieņemt, ka viņš aizgājis labprātīgi.

—  Vai domājat, ka tā ir nolaupīšana?— Rojs apjucis jautāja.

—  Vai varbūt cits noziegums.

-  Dieva dēļ, kam tas būtu vajadzīgs? Tad jau jūs tikpat pamatoti varētu turēt aizdomās abus pārējos!

—       Šobrīd domāju nopratināt Gramonu … ja vien arī viņš nebūs nozudis!

—  Vai pils iemītnieki netiek uzraudzīti?

—  Man nav tik daudz cilvēku, lai visus uzmanītu.

—       Dariet man zināmu lietas gaitu, komisār, es jūs lūdzu! Es nesaprotu, ko nozīmē Arno pazušana. Bet šorīt es tiešām jūtos pārāk slikti, lai jelko darītu.

Kad policists bija aizgājis, Rojs pasauca Žilbertu.

Izmeklēšana iegrozās par ļaunu jūsu draugam Fransisam. Es jums iesaku iet uz pili, kur viņš tiks iztaujāts. »

—       Ja gribat Fransisam kaut ko sacīt, viņš ir te,— meiča mierīgi teica.— Viņš ieradās pirms desmit minūtēm, un, tā kā brīdināju, ka Petrāls ir pie jums, viņš uzskatīja par labāku brīdi pagaidīt manā teltī.

Brīnišķīga vistiņu spēle ar policiju! Sauciet viņu tūlīt šurp!

Gramons, kas ienāca Žilbertai pa pēdām, šoreiz izskatījās pagalam pārguris un bažīgi vērās doktorā.

Es nezinu, kāda iemesla dēļ esat te ieradies,— Rojs bargi sacīja,— bet man ir skaidrs, ka jums, manu puis, ir jārunā un jāizskaidro sava loma šajā lietā — es gribēju teikt, šajās lietās. Komisārs Petrāls iet jūs meklēt, lai izteiktu apsūdzību, un, ja nebūsiet vaļsirdīgs, nonāksiet cietumā jau šajā priekšpusdienā.

-  Es jums neko nevaru teikt,— Gramons iecirtīgi atbildēja.

—  Lai atvieglotu jūsu pienākumu, piebildīšu, ka policijas rīcībā ir vēstules, kas pierāda Mišela Legēna sakaru ar Motrila kundzi, un ka viņi abi ir ķezā kopā ar jums.

Gramons atkrita saliekamajā krēslā un paslēpa seju rokās.

—  Jūsu meliem vairs nav nekādas jēgas. Ja spējat pierādīt, ka nedz jūsu draugi, nedz jūs neesat vainīgi slepkavībās, dariet to labi ātri.

—  Es mēģināšu …

—  Vienu mirkli: vai zināt, kāpēc sulainis Arno vairs nav pilī?

Žilberta pārsteigumā iekliedzās, un Gramons apstulbis pavērās doktorā.

—  Arno? Ko tad viņš izdarījis?

—  Viņš nekur nav atrodams, un tas ir viss.

—  Bet viņam nav nekāda sakara ar šiem notikumiem.

—  Arī es par to biju pārliecināts; tagad vairs neesmu tik drošs. Tātad dodiet faktiem savu skaidrojumu un šoreiz neaizmirstiet neko!

Jaunais cilvēks gurdeni paraustīja plecus.

—  Esmu izturējies kā muļķis un nelietis,— viņš teica,- un, ja mani apcietinās, īstenībā es dabūšu tikai to, ko esmu pelnījis.

XIII nodaļa

Mēs nekad nezinām, uz ko esam spējīgi.

(Pols Valen)

—  Manuprāt, vispirms jāpasaka jums, ka esmu zaglis,— Gramons murmināja.— Pirms pieciem gadiem uzņēmumā, ko mantoju no tēva, radās lieli sarežģījumi. Lai izkultos no grūtībām, aizdedzināju mūsu fabriku Kurbevuā un saņēmu apdrošināšanas maksu. Domāju, ka esmu bijis pietiekami piesardzīgs, bet Lebrē, -.kas tolaik dzīvoja kaimiņos, pamanīja mani izejam no fabrikas, kaut gan es apgalvoju, ka ugunsnelaimes izcelšanās brīdī esmu bijis Parīzē. Pēc divām dienām viņš ieradās, draudēja mani uzrādīt un lika parakstīties par nodarījumu. Tādējādi viņš neko neziņoja, bet apmierinājās ar manis šantažēšanu.

Turklāt viņš neprasīja lielas summas, ko es nespētu viņam maksāt, bet vairākkārt lika iepazīstināt ar dažiem no maniem draugiem: viņš meklēja citus upurus, vīriešus vai sievietes, jebkurš viņam bija labs diezgan, tomēr man izdevās brīdināt tos, kurus ar viņu iepazīstināju.

Pavasari viņš lika man ieteikt Mončelli profesoram Motrilam, un es biju spiests paklausīt. Ņemiet vērā, ka es vēl nekā nezināju par Mišela un Annas sakaru un nesapratu, kāds Lebrē būtu labums no kalpotāja iekļūšanas profesora namā; toreiz viņš sacīja, ka gluži vienkārši grib izpalīdzēt vecam biedram, kam dzīvē nav veicies. Un Mončelli, kā teica pats Motrils, bija ļoti labs kalpotājs.

Jūlija sākumā es atstāju Lebrē Kannās, kur viņš lika sevi ielūgt, un pieprasīju,» lai liek mani mierā, kamēr būšu Greijā, un viņš man to apsolīja. Taču pēc četrām dienām viņš te ieradās, apgalvodams, ka esmu viņu uzaicinājis apbrīnot brālēna kolekciju, un es biju spiests apliecināt ielūgumu, kas Motrilam šķita gluži dabisks. Tajā pašā vakarā Lebrē man parādīja divas vēstules — vienu bija rakstījusi Anna, otru — Mišels — un gribēja, lai palīdzu viņam šantāžā.

Tai brīdī Mončelli, izlikdamies, ka grib pasargāt profesoru no rūpēm, ievilka mūs ar Mišelu idiotiskajā strīdā ar jauniešiem, kas dzīvoja teltīs. Tūlīt pēc tam Mišels, ko Mončelli satracināja ar bezkaunīgu mājienu uz viņa un Annas attiecībām, gribēja iznīcināt viņas vēstuli, kuru glabāja, bet nevarēja to vairs atrast.

Viņš uzreiz metās pie manis un atrada priekšā Lebrē. Tā kā viņš nezināja Lebrē īsto lomu un uzskatīja to par kārtīgu cilvēku, viņš tā klātbūtnē man sacīja, ka nupat ir pazaudējis svarīgu dokumentu.

Tad Lebrē savā parastajā nekaunībā iejaucās, sacīdams, ka labāk būtu runāt skaidru valodu, un pieprasīja piecus miljonus veco franku par Mončelli nozagtajām vēstulēm. Aiztaupīšu jums scēnu, kas tam sekoja. Mišels parakstīja čeku, bet gribēja vispirms saņemt vēstules un tikai tad to atdot. Lebrē bija ar mieru, viņš lika atstāt viņu vienu un pasauca Mončelli, bet, kad atgriezās pie mums, viņš izskatījās galīgi pārskaities: sulainis, kura rīcībā bija abas vēstules, negribēja tobrīd tās atdot. «Rīt,» Lebrē sacīja, «es viņam tās atņemšu, esiet mierīgi.»

Tas notika pirmdienas vakarā. Nākamajā dienā Mišels pateica patiesību Annai, kura savukārt atklāja, ka Lebrē jau runājis ar viņu, pieprasīdams tādu pašu summu. Visa diena pagāja gaidās: Mončelli bija noslēpis vēstules viņam vien zināmā vietā, un viņam vajadzēja aiziet tām pakaļ vakarā, kā teica Lebrē, bet tajā naktī izcēlās ugunsgrēks. Jūs zināt, ka es biju mežā: es gribēju izsekot Lebrē, bet pazaudēju viņa pēdas. Toties es ieraudzīju jūsu draugu Mario brīdī, kad viņš parādījās pie liesmojošajiem krūmiem.

Nākamajā dienā sešos no rīta mēs ar Mišelu aizgājām pie Lebrē. Viņš sacīja, ka ir dabūjis vēstules, bet ka tagad tās maksā daudz dārgāk: ir notikusi slepkavība, un mums jāvienojas, kā sagādāt viņam alibi, jo, ja viņš tiks apsūdzēts, viņš atzīsies šantāžā un uzrādīs Mišelu par slepkavu. Mēs, protams, bijām spiesti klusēt, un jūs zināt, kas notika pēc tam.

Es zvēru pie sava goda, ka neesmu nedz noslepkavojis Mončelli, nedz arī noindējis Lebrē. Mišels nezināja, ko darīt. Annas spēki sāka izsīkt, un es viņiem ieteicu visu atklāt Motrilam.

Ceturtdienas rītā mēs ar Mišelu izgājām apspriesties un, ejot pa pirmo meža ceļu, atradām līķi. Mēs jutāmies reizē atviegloti — atzīstos — un satriekti. Mišels viņu pārmeklēja, vēstuli neatrada, bet šausmās atklāja blašķi, kuru, kā viņš bija redzējis, tika piepildījusi Anna. Mēs jau sapratām, ka Lebrē acīmredzot ir noindēts, tāpēc mēs gribējām nobēdzināt visu, kas varētu tikt izmantots pret. . . mūsu draudzeni. Mišels paslēpa blašķi īsi pirms tam, kad parādījās abas meitenes.

—  Kur?

—  Gluži vienkārši iebāza kabatā. Es nezinu, ko viņš ar to izdarīja pēc tam.

—  Jūs tiešām esat pateicis visu, ko zināt,— Rojs sacīja, kad viņa sarunas biedrs slaucīja pieri.

—  Jā, doktor, un es esmu pārliecināts, ka nedz Anna, nedz Mišels nav nevienu nogalinājuši. Lebrē droši vien ir Mončelli slepkava, jo viņš tam atņēmis vēstules; viņu acīmredzot novācis trešais līdzzinātājs. Bet kas gan ticēs, ja es to sacīšu? Apsūdzēs mani.

—  Kāpēc tieši jūs, nevis jūsu draugu?

—  Esmu pastrādājis.. . blēdību, un Lebrē droši vien ir saglabājis manu atzīšanos.

—  Apdrošināšanas sabiedrības apzagšana nav nekāda zādzība,— Žilberta sacīja,— tādā veidā tikai paņem atpakaļ savu naudu.

—  Baidos, ka komisāram ir citi ieskati par īpašumu un zādzību,— Leslijs Rojs iebilda.— Viņš būs noskaņots šīs blēdības pastrācfatājā saskatīt slepkavu. Turklāt, jauno cilvēk, jūsu pirkstu nospiedumi atrasti uz bēdīgi slavenajām vēstulēm, kas nonākušas policijas rokās; acīmredzot pirmajā vakarā Lebrē iedeva jums tās apskatīt?

—  Jā.

—  Vēl kas. Vai esat kādreiz iegājis Diprā laboratorijā?

—  Jā, laikam vienu vai divas reizes.

—       Par spīti visam, es lieku jums pie sirds neko neslēpt policijai un ieteikt to pašu arī Legēnam. Vai profesors Motrils, jūsuprāt, tagad ir skaidrībā par savu … nelaimi?

—  Anna viņam atzinusies.

—  Un kāds ir rezultāts?

—      Profesors ir ļoti jauks. Viņš izvairīsies no katra skandāla, kas varētu nākt viņai par sliktu.

—  Lieliski! Vai viņa runāja ar vīru pirms Lebrē nāves?

—  Domāju gan.

—      Es arī: par to liecina Motrila izturēšanās pret Lebrē brokastu laikā, kad viņš pie galda sēdēja kopā ar Lebrē, un komisārs to jau ir ievērojis. Vai saprotat, ka tikpat labi var apsūdzēt arī profesoru?

—  Nē jel!

—      Viņam bija iemesls nogalināt šantāžistu un arī — laba izdevība.

—      Viņam varētu ienākt prātā Lebrē iepļaukāt, bet nekādā ziņā ne piebērt indi.

—       Par to mēs nevaram būt tik pārliecināti. Katrā ziņā jūs neesat vienīgais, uz ko krīt aizdomas. Es jums iesaku tūlīt iet pie Petrāla. Cik noprotu, viņš jūs palūgs vienkārši palikt tiesas rīcībā un turpinās izmeklēšanu.

Šoreiz Rojs kļūdījās: līdzko Gramons atgriezās pilī, viņš tika apcietināts, pat pirms paspēja liecināt, un aizvests uz Diņu.

XIV nodaļa

Pārsteidzis sievu ar staļļmeistaru, liercogs de Rišeljē teica: «Iedomājieties, kundze, cik nepatīkama situācija rastos, ja ienācējs būtu nevis es, bet kāds cits.»

(Hercogs de Levl)

Kaut arī detektīvam stipri sāpēja plecs, uzzinājis jaunumu, viņš tūlīt devās pie Motrila un sastapa profesoru, vrtja viesus un doktoru Žervē bibliotēkā. Visi izskatījās bezgala pārsteigti. Anna vairs neatgādināja mazu, nevainīgu meiteni, Mišels Legēns vērās apkārt pagalam nelaimīgs.

— Esmu piezvanījis vislabākajam advokātam, kādu vien pazīstu, doktor Roj,— pils īpašnieks mazliet svinīgā tonī sacīja,— un es lūdzu jūs likt lietā visus līdzekļus, lai pierādītu mana jaunā radinieka Fransisa bezvainību. Viņš ir manas krustmātes Alises dēls, un es zinu, ka viņš nevar pastrādāt ļaundarības.

—  Vai viņš jums teica, kāpēc Lebrē viņu šantažējis?

—  Jā, neilgi pirms tam, kad policija ieradās viņu apcietināt, taču šo viltību pret apdrošināšanas sabiedrību es neuzskatu par īstu pārkāpumu.

Zilberta, kura bija uzstājusi, ka ies līdzi doktoram, plati pasmaidīja un vēlāk ar gandarījumu apgalvoja, ka vecajam Motrilam esot veselīga domāšana.

Arno nebija rādījies un neatradās ari pie saviem vecākiem, Brešas fermeriem, kuri viņu nebija redzējuši vairākas dienas. Viņi, protams, apgalvoja, ka dēls nevar pastrādāt neko sliktu un ka viņu droši vien nolaupījuši bandīti. Policisti pārmeklēja mežus un pratināja jaunā cilvēka draugus gan ciemā, gan kaimiņu fermās.

Rojs pieprasīja, lai viņam dod iespēju vēlreiz pārmeklēt Lebrē istabu, un izmantoja izdevību, lai paliktu mirkli divatā ar Legēnu, kam pieprasīja izdaudzināto blašķi. Jaunais cilvēks vienkārši iebāza roku kabatā un izvilka no tās prasīto.

—  Kamēr Žervē pētīja līķi,— viņš teica,— es to uzmetu kokā. Man bija velnišķīgi grūti to atkal sameklēt, un es nožēloju, ka esmu rīkojies tik muļķīgi. Varbūt blašķē īstenībā nemaz nebija inde?

—  Ļausim par to pārliecināties ekspertiem. Vai Gramons paspēja jums pasacīt, ka šorīt ir ar mani runājis?

—  Jā.

—  Jūs laikam interesējāties par mazo Arno. Vai varat iedomāties, kas viņam lēcies?

—  Nepavisam nē, bet esmu pārliecināts, ka viņš nesadarbojās ar Mončelli. Arno ir godīgs puisis.

—  Varbūt viņu 'mocīja sirdsapziņa, jo viņš pirmais runāja par Motrila kundzes lomu blašķes lietā?

—  Manuprāt, viņš tiešām bija ļoti nelaimīgs, ka ir liecinājis komisāram. Viņš to pateica Diprā kundzei, kurai viņš labprāt atklāj sirdi, jo viņa labi pazīst Arno māti un ari zēnu kopš bērnības, taču viņa tam izskaidrojusi, ka Motrila kundzei nekas nav slēpjams, un es nedomāju, ka viņš varētu baidīties šī iemesla dēļ.

—  Vai viņš nezina ko tādu par jums,— Rojs skarbi jautāja, — ko gribētu noslēpt policijai?

—  Augstais Dievs! Jūs taču neturat mani aizdomās?

— Iegaumējiet labi, ka uz jums krīt tādas pašas aizdomas kā uz Gramonu . .. Starp citu, kā nokārtojās jūsu lieta ar profesoru?

Jaunais cilvēks, kas aiz dusmām bija piesarcis, piepeši izskatījās apjucis.

— Anna viņam pateica, ka mēs mīlam viens otru un ka esam .. . bijuši nepiesardzīgi, bet Fransisam bija taisnība: tas ir vislādzīgākais cilvēks, kādu vien pazīstu, profesors ļaus viņai šķirties, ja viņa vēlēsies, un pat uzņemsies vainu.

Pēc mirkļa profesors pats pasauca Roju un Diprā un Žervē klātbūtnē nepacietīgā, tonī paziņoja savu lēmumu:

— Šie mūslaiku jaunie cilvēki, kas grib tēlot ciniķus, ir neticami vientiesīgi: Fransiss padevās nelietim, kaut gan būtu pieticis, ja viņš piedraudētu to uzdot par līdzzinātāju savās . . . domstarpībās ar apdrošināšanas sabiedrību. Ja vien viņš būtu iedomājies pajautāt man padomu! .. . Un, kas attiecas uz viņa draugu Mišelu, kāda velna pēc viņš nepateica, ka mīl manu sievu? Viņam ir divdesmit četri gadi, viņai — divdesmit seši un man — piecdesmit trīs. Tur nav nekādu problēmu.

-    Atļaujiet,— Rojs noteikti sacīja,— apsveikt jūs par tādu attieksmi pret lietām!

—  Neesmu pelnījis nekādus apsveikumus, dārgo doktor: es apprecēju Anniņu tāpēc, ka viņa bija mana labākā drauga meita un pēc tēva nāves palika pilnīgi bez līdzekļiem; es pals viņu vienmēr esmu uzskatījis savā ziņā par aizbildināmo, un turklāt tas, ko dēvē par greizsirdību, ir smieklīgi vulgāras jūtas, ko nekad neesmu izjutis, paldies Dievam, pat tad, kad biju jaunāks. Taču rādās, ka muļķītei bijis no manis bail .. Galvenais, es gribētu, lai policija neuzskata par nepieciešamu piešķirt sevišķu nozīmi atrastajām vēstulēm.

Diprā pārsteigumā sarāvās. t

—  Annas vēstules?— viņš iesaucās.— Bet tas taču nav iespējams!

Es neesmu jums teicis,— Motrils, tomēr mazliet aizskarts, nomurmināja,— bet viņa ir bijusi tik dumja, ka uzrakstījusi Mišelam kādu vēstuli, un viņš arī . . .

-  Bet policija pie Lebrē taču neko neatrada?

Rojs pastāstīja, kā vēstules nogādātas Parīzē un iegūtas, tad pavērās profesorā.

Jūs, protams, nedomājat,— viņš teica,— ka Motrila kundze un Legēns varētu baidīties tik ļoti, ka mēģinātu tikt vaļā no šantāžista uz visiem laikiem?

Es zinu, ka neviens no viņiem nav spējīgs izdarīt kaut ko

—… tik vulgāru? Un kā jūs izskaidrosiet, ka jūsu kalpotājs Arno ir pazudis, jūs nebrīdinādams?

Doktors ziņkārīgi gaidīja Motrila reakciju: vai viņš izmantos šo gadījumu, lai visu uzveltu grēkāzim? Bet Rojs jau bija pārliecināts, ka tā nebūs; pilskungs nepieļāva arī domu, ka vainīgs varētu būt viņa sulainis, viņa fermera dēls, tāpat kā vainīgi nevarēja būt Gramons vai Legēns.

—  Esmu pārliecināts, ka Arno nekur nebūtu gājis pats pēc savas gribas. Vai nu noticis nelaimes gadījums, vai arī viņš kritis par upuri ļaundaru bandai, kas, šķiet, sapulcējusies šajā apvidū. Tā viņu varēja nogalināt tieši tāpat, kā nogalināja Mončelli, ja pieņēma, ka viņam zināmi kādi fakti, bet policija negrib to atzīt.

—  Tas tāpēc, ka rodas pārliecība: Lebrē ir nogalinājis kāds no pils iemītniekiem, kas kodeīnu tepat arī paņēma.

—  Saprotiet, doktor,— Motrils pārliecināts teica,— šis nelietis ir izdarījis pašnāvību. Tagad mēs zinām, ka viņam līdzās patiešām bija blašķe, kad viņš bija miris, un ka viņam bija iespējams nozagt indi Kloda laboratorijā.

—  Zināt, profesora kungs, šantāžisti ļoti reti izdara pašnāvību.

—  Un tomēr tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums.

Rojs vēlreiz nodomāja, ka viņa sarunas biedram ir paradums

pēc sava prāta tikt galā ar nepatīkamām lietām: sieva viņu nav krāpusi, jo viņš jau iepriekš ir atzinis viņas brīvību. Tagad, lai droši izvairītos no skandāla, bija nepieciešams, lai aizdomas nekristu uz abiem jaunajiem cilvēkiem. Ja Lebrē bija nomiris īstajā brīdī, par to atlika vienīgi pateikties providencei un izdarīt slēdzienu, ka notikusi pašnāvība. Un, kas attiecas uz akmeni, kas tik neveikli noripoja detektīvam uz galvas, runa varēja būt vienīgi par nejaušību: profesors pat bija ar mieru brīvprātīgi uzņemties vainu par to, ka ļāvis mūrim tiktāl sagrūt.

Drīz pēc tam notika visnopietnākā saruna ar komisāru. Lebrē blašķē patiešām bija kodeīns, un Fransisu Gramonu tūlīt varēja apsūdzēt slepkavībā.

Viņš bija atzinies, ka upurim bijusi iespēja izdarīt uz viņu spiedienu un ka viņa rokās bijusi Annas vēstule Mišelam, tāpēc radās secinājums, ka viņš pats varējis šo vēstuli nobēdzināt un piedalīties šantāžā pret savu draugu. Viņam nebija alibi stundai, kad tika nogalināts Mončelli, kaut arī viņš mēģināja apgalvot, ka slepkavībā bijis vainīgs Lebrē. Gramons vairākas reizes apmeklējis Diprā laboratorijā un šo'to saprot no ķīmijas. Viņš atzinies, ka palīdzējis Legēnam izvilkt blašķi no Lebrē kabatas un noslēpt. Beidzot — viņa istabā kādas atvilktnes dibenā

atrasts flakons ar veronālu, un viņš atsacījies paskaidrot, kādā nolūkā to iegādājies.

Rojs uzdeva vēl dažus jautājumus Legēnam un atgriezās nometnē, kur atstāstīja biedriem, ko teicis komisārs.

Anrī un Mario vērās viņā pārsteigti, bet Žozeta ar spriedumu nekavējās:

—  Policija nekā nesaprot, tāpēc tai kāds jāapcietina.

—       Es jums tomēr atgādinātu, ka pret viņu ir zināms skaits pierādījumu.

—       Ja spriež sapfātīgi, to nav: kas gan par brīnumu, ka viņš pieskāries vēstulēm, ja jau Lebrē viņam tās rādījis. Ja viņš būtu vainīgs, viņš parūpētos par alibi. Kurš katrs varēja ieiet vecā Diprā laboratorijā. Turklāt — ja jau viņam bija veronāls, kālab viņš meklēja citu indi?

Freds smīkņāja, ka glīts blēdis meičām vienmēr ir simpātisks, un raudzījās pēc Žilbertas, lai izteiktu viņai līdzjūtību, bet žurnāliste bija nozudusi.

i

XV nodaļa

«Šobrīd jūsu rīcībā ir visi nepieciešamie elementi, lai izdarītu loģisku secinājumu.

(Elerijs Kvīns)

Kad pienāca nakts, doktors Rojs ar pūlēm uzvilka pidžamu un lādēdamies iekārtojās gultā, jo riņķi uz pleciem spieda aizvien vairāk un vairāk (taču tā bija laba zīme: kā apgalvoja Žervē, kaula gali savienojās pareizi). Pēc tam viņš paņēma savas piezīmes un rezumēja piecu pēdējo dienu faktus:

Pirmdiena.

Pulksten 18.00: Žervē pieprasa, lai Anna aizraida Lebrē. Kautiņš nometnē.

Pulksten 22.00: Legēns, veltīgi izmeklējies vēstuli, izskaidrojas Gramona klātbūtnē. Lebrē sa … ar Mončelli.

Otrdiena.

Pulksten 8.00: Mončelli aizsūta vēstules uz savu dzīvokli.

Pulksten 9.00: Mišels un Anna pārrunā notikušo.

Pulksten 10.00: Lebrē apgalvo, ka Mončelli viņam atdos vēstules.

Trešdiena.

Pulksten 2.00 no rīta: izceļas ugunsgrēks mežā.

Pulksten 5.00: tiek atrasts Mončelli līķis.

Pulksten 7.00: Mišels un Gramons iet pie Lebrē, kas jau zina par slepkavību. Legēns ir ar mieru gādāt par alibi Lebrē.

Rita pusē: nopratināšanas.

Priekšpusdienā: Lebrē ieiet pie Diprā viņa laboratorijā. Anna piepilda Lebrē blašķi.

Pēcpusdienā: viņa pasaka taisnību savam vīram.

Ceturtdiena.

Pulksten 7.00: Lebrē brokasto pie viena galda ar profesoru Motrilu.

Pulksten 7.30: Žervē satiek Lebrē mežā, iesit tam un atstāj to nekustīgi guļam.

Pulksten 9.30: Legēns, Gramons un Diprā brokasto.

Pulksten 10.30: Legēns un Gramons atrod Lebrē noindētu (nāve, domājams, iestājusies ap desmitiem vai mazliet vēlāk).

Pēcpusdiena: nopratināšanas.

Pulksten 18.00: man uzmet virsū akmeni. Gramons ir kopā ar Žilbertu: Saskaņā ar liecībām Diprā atrodas savā laboratorijā, Anna un Legēns — uz terases, profesors — bibliotēkā, Diprā kundze — savā istabā. Neviens nevar apgalvot, ka redzējis pārējos tajās desmit minūtēs, ar ko pietika, lai aizsteigtos uz dārzu un mēģinātu mani nogalināt . . .

Telts aizkars pavērās, un spraugā parādījās Zilbertas galva.

—  Es redzēju gaismu . . . Vai es jūs netraucēju?

—  No kurienes jūs nākat?

—  Mēs ar Mario pastaigājāmies pa mežu.

—  Nu, lai jums veicas!

—       Ir jācīnās pret māņticību. Viņš vai beidzas nost aiz bailēm, bet viņš cīnās — un es arī. Starp citu, šovakar esmu krietni pastrādājusi: es zinu, kāpēc Fransiss glabāja savā istabā veronālu.

—  Labi,— Rojs ieinteresēts atbildēja,— apsēdieties!

—       Galu galā man bija gara saruna ar Annu Motrilu. Tā ir īsta zoss, lai ko domā vecais Freds.

—  Jūs neko jaunu man neesat pateikusi.

—       Profesors izdarījis īstu lāča pakalpojumu, viņu apprecot. Ja viņa būtu spiesta nopelnīt iztiku, viņa nebūtu gluži tik dumja. Iedomājieties, viņa nevarēja izdomāt neko labāku kā nonāvēties: tas bija viņas veronāls. Mišels un Fransiss viņai to atņēma kad Anna gribēja zāles norīt vai arī izlikās, ka grib to darīt.

—  Kāpēc Gramons man neko neteica?

—       Viņš taču sacīja, ka Motrila kundze bijusi tuvu nervu sabrukumam. Viņš paņēmis flakonu un iebāzis savā atvilktnē.

Protams, viņam ne prātā nevarēja ienākt, ka Lebrē tiks nogalināts .. . Un Anna ir ar mieru rit visu izskaidrot tiesnesim.

—  Vai esat pārliecināta, ka viņa un Legēns nav to visu izdomājuši vēlāk?

—  Bet, pie joda, vai tad flakona glabāšana galu galā nenāk Fransisam drīzāk par labu? Ja jau tas bija viņa rīcībā, kāpēc vajadzētu meklēt vēl indi pie Diprā?

—  Tieši to man jau teica arī Žozeta. Taču veronāls var likties nepietiekami drošs: tā iedarbība ir ļoti dažāda, un pārāk vāja vai stipra deva nenogalina. Viņš varētu pieņemt, ka kodeīns ir iedarbīgāks .. . Un nevajag skatīties manī zvērojošām acīm, es jums saku to, ko sacīs policisti. Vai par Arno joprojām nekas nav zināms?

—  Nē. Manuprāt, viņš aizlaidies lapās tāpēc, ka baidījies un nav gribējis runāt ar policistiem. Vai jūs, doktor, esat pamanījis, cik piemērots nosaukums ir šai vietai — Klusuma mežs? Tie, kas tur nogalināti, ir mēmi uz mūžiem, un tie, kas varētu runāt, tāpat klusē vai vismaz pagaidām klusē.

—  Jā, esmu pārliecināts, ka citi atšķirībā no Gramona vai Legēna nav uzskatījuši par lietderīgu pasacīt visu.

—  Līdzīgos gadījumos kaut ko var noslēpt arī neviļus,— Žil- berta sacīja.— Piemēram, es sarunājos ar ķīmiķi, un viņš atcerējās, ka Mončelli, kas ieradies katru dienu uzpost laboratoriju, reiz ir bijusi iespēja brīdi palikt tur vienam.

—  Jā, bet iepriekš viņš man teica pilnīgi pretējo.

—  Tas notika labu laiku pirms nozieguma, tāpēc viņam uzreiz neienāca prātā, bet kādu dienu, kad viņš strādājis un kalpotājs slaucījis putekļus, hallē zvanījis telefons un Anna pasaukusi Diprā, kuram vajadzējis piecas minūtes sarunāties ar Parīzi. Tagad, kad zinām, ka Mončelli bijis izsūtāmais aptiekā, šķiet iespējams, ka viņš viegli atradis kodeīnu. Tas būti^ jocīgi, ja viņš gribētu nogalināt savu draudziņu. Ko jūs par to sakāt? Vai tas jums neliekas interesanti?

—  Jā,— doktors Rojs domīgi teica,— tas ir visinteresantākais no visa, ko šodien esat man pastāstījusi.

XVI nodaļa

Vienīgi stūrgalvība nes veiksmi.

(Antonijs Trollops)

Nākamajā rītā agrā stundā Zilberta ar autobusu aizbrauca uz Nīcu un desmitos jau staigāja pa Angļu promenādi, atkal priecādamās par saules žilbinošo atspīdumu jūrā un peldviesu pūli ceļā uz oļu liedagu.

Nica bija Žilbertas dzimtā pilsēta, kur viņa pirms dažiem gadiem sāka strādāt žurnālistikā. Tas bija brīnišķīgs laiks, viņa mazliet sērīgi prātoja: mazajā republikāņu avīzītē, kur viņa darbojās un kuras kolektīvs bija pavisam niecīgs, katram nebija jāgādā par noteiktu nodaļu. No rīta viņa piedalījās ostas strādnieku streikā, vakarā, ģērbusies dekoltētā kleitā, bija greznā Vidusjūras pils ballē . .. Viņa rakstīja pārskatu par tiesas prāvu un pēc tam — reportāžu no Viktorīnas studijām. Un tomēr gan viņa, gan viņas kolēģi atrada laiku ari peldēm, iedzēra kādu glāzi anīsa liķiera, gulēja dienvidu… vārdu sakot, dzīvoja normālu dzīvi. Modes namu īpašnieki daudz vieglāk nekā Miera ielā aizdeva kleitas vienam vakaram.

Aizgainījusi jaunības atmiņas, Žilberta koncentrējās pašas izraudzītajam uzdevumam; iepriekšējā dienā viņa bija spriedusi tā:

«Iespējams, ka Arno man nesaprotamu iemeslu dēļ tiešām ir nolaupīts un nezināms slepkava zēnu varbūt nogalinājis. Tādā gadījumā policijai ir lielas izredzes viņu dzīvu vai mirušu atrast Greijas apkaimē.

Vai arī, kā man liekas, viņš aizbraucis, jo nav gribējis kaut ko atklāt komisāram, bet ko? Šķiet, otrajā nopratināšanā viņš pateica gluži visu, pat to, kas skar Annu. Kas jauns kopš tā laika noticis? Bija uzbrukums doktoram, un Arno nozuda tūlīt pēc tā. Tātad viņš vainīgo varbūt ir redzējis un pazinis, bet negrib nosaukt.

Ja viņš vēlējies paslēpties — uz cik ilgu laiku un kurp devies? Prom no ciema un prom no fermām, kur, kā viņš zināja, tiks meklēts vispirms. Visdrīzāk zēns bēdzis uz kādu pilsētu. Uz Diņu? Tur ir departamenta policijas sēdeklis, un viņš droši vien spriestu, ka tas būtu bīstami. Uz Nicu? Tas liekas ticamāk: tur viegli pazust pūlī, it īpaši šajā gadalaikā. Bet kā viņu atrast?

Skaidrs: ja viņš pirms aizbraukšanas runāja ar vainīgo, tas varbūt iedeva zēnam mazliet naudas un nosauca kādu adresi. Bet ko viņš darītu pretējā gadījumā? Arno nevar klaiņot pa ielām un pludmali. Nicā, cik es zinu, radinieku viņam nav, tomēr droši vien ir paziņas, jo, Legēna uzaicināts, viņš ir divas vai trīs reizes tur boksējies. Nav nozīmes jautāt Legēnam — viņš nenosauktu man nevienu vārdu … jo varbūt tieši viņš ieteicis Arno laisties lapās.»

Kad Žilberta interesējās par Nicas notikumiem, informācijas avotus viņa vienmēr atrada vienā un tajā pašā vietā: šauru ieliņu un akmens kāpņu labirintā, džungļos, ko sauc par Vecpilsētu un kur nami ir zemi, netīriem logiem.

Tajā slēpjas brīnumainas kafejnīcas un restorāni, dienā bieži vien tukši, par spīti mājsaimnieču un tūristu pūļiem, kas iet tiem garām. Tie atdzīvojas pēc pieciem vai sešiem vakarā, tad tur sarodas vīrieši un sievietes, sevišķi vīrieši, kas atkarībā no sezonas dzer karstvīnu vai anīsa liķieri, aizdomīgi skatīdamies uz durvīm ik reizi, kad tās atveras, un atsāk sarunu, tikai pārliecinājušies, ka ienācējs ir draugs.

Sīki kontrabandisti tur pulcējas, lai līdz galam izplānotu kādu pasākumu, un amerikāņu cigarešu pārdevēji satiekas, lai noteiktu pēdējo cenu, bet dažas meičas reizēm sēž pie letes.

Taču Zilberta zināja arī, ka lielākā daļa šo iestādījumu saimnieku interesējas par sportu, galvenokārt par boksu. Tāpēc viņa ar zināmām cerībām iegriezās pie Moro, Titēna, pie Džuzepes, kas visi bija cits citam līdzīgi: skaista romiešu seja, lielas, sapņainas acis, žilbinošs smaids un pilnīga klusēšana, ja jautātājs nav kāds no biedriem. Viņi nebija Žilbertu aizmirsuši, bet viņa no šiem cilvēkiem varēja izdabūt vienīgi atmiņas par vecajiem, labajiem laikiem un solījumus kaut ko noskaidrot. Šķita, ka neviens nav dzirdējis runājam par mazo Arno, nedz arī redzējis kādu, kas par viņu varētu interesēties.

Bija gandrīz septiņi vakarā, kad viņa, galīgi pārguruši, iegāja bistro «Jūras suns» un apsēdās pie letes, lai pēc daudziem litriem kafijas un minerālūdens iedzertu konjaku, kas, viņasprāt, varēja nākt ļoti par labu. Garajā, akvārija krēslā iegrimušajā telpā viņa sākumā neko neredzēja, bet drīz vien gan acis, gan prāts guva tīksmīgu atpūtu. Meiča palika vienaldzīga pret piecu sešu puišu skatieniem — tie spēlēja kārtis — un nepievērsa nekādu uzmanību nelaipnajiem vārdiem, kādos par viņas ierašanos izteicās divas sievietes, kas sēdēja blakus pie letes.

Redzēdami, ka viņa aizsmēķē cigareti un pasūta vēl vienu glāzi, vīrieši sarauca uzacis, un viens no tiem, atstājis kārtis, pienāca pie svešinieces.

—  Vai tu strādā Peiroljēras ielā?— viņš skarbi noprasīja.

—  Nē,— Zilberta mierīgi atbildēja,— es strādāju Parīzē. Vai tas jūs interesē?

—  Kur ir tavs vīrietis?

—  Par savu privāto dzīvi es te nerunāšu.

—  Maini toni, vai saprati? Vai tu strādā viena? Un kāda velna pēc tu esi iekūlusies manā rajonā?

Zilberta skaļi iesmējās, un vīrietis pacēla roku, bet, sev par lielu brīnumu, pats dabūja pamatīgu pļauku un reizē — krietnu spērienu pa lielu. Izmantodama viņa pirmo apjukumu, vīrieša pretiniece vienā mirklī metās aiz letes, apbruņojās ar pudeli un skaidrā balsī noskaldīja:

—  Es tevi brīdinu: man nepatīk, ja man uzmācas, un, ja tu man pieskarsies, tas tev dārgi maksās!

Tik liela drosme atstāja iespaidu uz bārmeni, kas gribēja ieteikt savam klientam būt prātīgākam, bet tas, vārdā Marsels, bija galīgi satracināts, un strūkla no šifona, ko viņš dabūja sejā, niknumu neatvēsināja. Turklāt viņš manīja divas savas meičas uzmanīgi un varbūt jau nicīgi viņu vērojam, un tāpat bija ar biedriem aiz muguras: nedrīkstēja paciest, ka jaunatnācēja pret viņu izturas tik necienīgi.

—  Tu vēl redzēsi, kā es tevi iekaustīšu!

Puisis atguva drosmi, bet balss no durvju puses viņu apturēja brīdī, kad viņš savukārt grasījās pārvarēt letes augstumu.

—  Mieru, Marsel!

Saimnieks Hosē, kas līdz tam bija uzturējies telpā aiz restorāna, tuvojās kauslim un ar vienu grūdienu aizlidināja to pie galda, likdams apsēsties.

—  Salbrī jaunkundze!— viņš iesaucās, draudzīgā smaidā nozibinādams skaistos, līdzenos zobus.— Pie joda, ja es varētu iedomāties, ka jūs te sastapšu! Ko jūs te darāt? Vai top reportāža?

—  To nu gan jūs negribētu,— Žilberta atbildēja, juzdamās kā zivs ūdenī,— nekas tā negarlaiko lasītājus kā stāsti par suteneriem un viņu meičām. Tas vairs nav modē. Nē, man gluži vienkārši slāpa, un es ienācu iedzert kādu glāzi, cerēdama ar jums sasveicināties.

—  Tas labi,— Hosē majestātiskā cieņā atbildēja,— jūs mierīgi izdzersiet savu glāzi, to es jums galvoju. Es neesmu aizmirsis, kā jūs rakstījāt par manu prāvu un par mana tēvoča Sezāra prāvu. Ik reizi, kad jūs varējāt būt laipna pret mums, jūs tāda bijāt. Manuprāt, ir vajadzīga vienīgi objektivitāte, un es cienu tādus žurnālistus kā jūs . . . Vai jūs tur dzirdat?— viņš piebilda, vērsdamies pie kāršu spēlmaņiem.

Taču Hosē neuzticējās nesavaldīgajam Marselam, tāpēc viņš apsolījas Žilbertu pavadīt, un viņa gaidīja, kad paliks divatā ar restorāna saimnieku un varēs uzdot jautājumus.

—  Hosē,— viņa teica, kad abi gāja zem Garibaldi laukuma arkādēm,— es gribētu no jums ko uzzināt: vai jūs savā stūrī pazīstat zēnus, kas sākuši boksēties un kas Lieldienās būtu varējuši piedalīties amatieru sacensībās?

—  Ko tieši jūs gribētu zināt?

—  Viens no zēniem, kas nāk no Lejasalpiem, droši vien slēpjas Nicā. Viņš neko ļaunu nav izdarījis, esmu par to pārliecināta un jums apsolu, ka negribu viņam sagādāt nekādas nepatikšanas, tieši pretēji, bet man ar viņu jāparunā. Vai varat iedomāties, kur viņu varētu meklēt?

—  Te ir,— Hosē domīgi teica,— Riči Vienacis, kam pieder gimnasijs, kur trenējas zēni, un vēl — Pesketo, kurš rīko mazas sacensības Ziedu zālē . .. pagaidiet, vēl ir arī Meifrs, viņš nāk no Lejasalpiem, un viņam ir bistro Gigonī ielā . . .

—  Es zinu, kur tas ir, tūlīt iešu turp.

—  Būs labāk, ja es jūs pavadīšu.

Gigonī iela atgādināja garas kāpnes ar plakaniem pakāpieniem, kas veda uz Pili starp divām rindām žāvēšanai izkārtas veļas. Pirmajā slāvā atradās daudz mazu kafejnīcu raibi izkrāsotām fasādēm, un «Castelet» bija viena no jaunākajām.

Tā pilnīgi atšķīrās no Hosē bāra, tur valdīja gandrīz ģimeniska atmosfēra: pie lieliem, apaļiem, ar neilona galdautiem apklātiem galdiem pusdienoja četri vai pieci pāri; krēsli un soli bija 110 pulēta koka, kamīns — no ķieģeļiem, izgreznots ar vara kausiņiem; pie sienām karājās Mustjē šķīvji un pie sijām — šķiņķi.

Gados vēl jaunais bistro saimnieks bija sausnējs un stiegrains kā īsts zemnieks, viņa atklātais skatiens Žilbertai patika un ierosināja pirmos vārdus:

—  Es gribētu satikt Armānu Dozoiu viņa vecāku uzdevumā.

—  Dozolu?

Tonis bija pieklājīgi neticīgs, bet vīrs nolaida acis, un viņa saprata, ka ir vinnējusi.

XVII nodaļa

Tikai mēs paši vienmēr sevi nododam.

(Viljams Kongrīvs)

Ilgā sarunā restorāna dibenistabā, kad Hosē bija galvojis par savas paziņas augsto morāli un prasmi glabāt noslēpumus, Zilberta uzzināja, ka Arno kopš ierašanās Nicā dzīvo pie Meifra.

Viņš jutās mierīgs, jo neviens, pat ģimene, nezināja, ka viņš pazīst šo laukstrādnieku no Anno, kas apprecējis kādu nicieti un pirms diviem gadiem ar sievas vecāku palīdzību atvēris mazo bāru, ko viņš apņēmies «turēt tīru» un kur nepārdod klientiem nevienu paciņu amerikāņu cigarešu.

—  Klausieties, vecīt,— jaunā žurnāliste sacīja, kad beidzot bija tikusi klāt savam medījumam,— papūlieties saprast, ka es

nestrādāju policijas labā un neesmu apņēmusies atklāt, kur atrodaties, ja vien jūs pats neesat ar mieru to darīt zināmu. Taču man šķiet, ka jūs esat izdarījis . . . muļķību: jūs nevarat te slēpties mūžīgi, ja pat neņemam vērā, ka māte jūs jau uzskata par mirušu un komisārs ir pārliecināts, ka esat slepkavas līdzzinātājs. Vai varat man pateikt, kāpēc jums šķita nepieciešams braukt prom?

—  Nē,— zēns vienkārši atbildēja.

—  Vai jūs melojāt, kad tikāt nopratināts?

—  Nē.

—  Bet jūs kaut ko slēpāt?

—  Neko neslēpu.

—  Tātad pēc tam ir noticis kaut kas, ko jūs negribat atklāt.

—  Es nevaru to atklāt — un jums vēl jo vairāk.

—       Skaidrs, tieši tā jau es arī domāju: jūs redzējāt personu, kas mēģināja nogalināt doktoru Roju.

—       Viņa negribēja to nogalināt,— Arno pats pret savu gribu protestēja.

—       Iespējams, bet viņa varēja ievainot doktoram seju. Vai zināt, ka pakļaujat briesmām visus, atsacīdamies viņu uzrādīt?

—       Mans amats nav uzrādīt cilvēkus, un es zinu — ticat, jaunkundz, vai neticat — ja es to arī pateiktu, tam vairs nebūtu nekādas nozīmes.

—      Tad jūs drīzāk esat ar mieru paciest, ka jūs uzskata par noziedznieku?

—       Tas ilgi neturpināsies. Detektīvs visu izkārtos, es dzirdēju, ka kungs to teica kundzei. Tādas lietas pils ļaužu vidū tiek nokārtotas savā starpā, un, ja es pateiktu policistiem, ko zinu, es visu tikai sarežģītu.

—       Bet jūs varbūt vēl nezināt, ka Gramona kungs pa to laiku ir apcietināts?

—       Es to šorīt izlasīju avīzē, bet viņi nevarēs Gramona kungu paturēt — viņš neķo nav izdarījis. Un kungs viņam samaksās par advokātu.

—       Jūs esat optimists! Pagaidām viņš tomēr ir un paliek cietumā.

—       Ja viņi gribēs Gramona kungu notiesāt,— Arno, cieši pārliecināts, atbildēja,— persona, kas to izdarīja, pati pieteiksies.

—  Vai jūs domājat savu draugu Legēnu?

—       Nē, tas nav viņš, jo es zinu, ka viņš ari neko ļaunu nav darījis. »

—.. . vai Motrila kundzi?

Zēns tikai nosarka un papurināja galvu.

— Es esmu pārliecināta vismaz par vienu,— Žilberta teica.— Kad jūs dzirdējāt Lebrē un Mončelli strīdamies, viņi runāja par Motrila kundzi, pat ja jūs to lāgā nesapratāt.

—  Es nedzirdēju, par ko viņi runā.

—  Es saprotu, ka jūs negribat ielaisties nekādās darīšanās ar policiju, bet, ja jau jūs pats sakāt, ka doktors Rojs visu var nokārtot, kāpēc jūs neaizgājāt pie viņa un neizstāstījāt?

— Tas neko nedotu,— Arno ietiepīgi atkārtoja,— un es viņam neko nevaru izskaidrot.

—  Runa ir par kādu, kas jums ļoti mīļš, vai ne?

—  Pat ja es viņti nemīlētu, pat ja tas būtu suns, es to neizdotu policijai.

Meifrs nopietni, Hosē — gavilēdams viņam piekrita — goda kodekss bija viens un tas pats gan krietnajam «Castelet» saimniekam, gan «Jūras suņa» īpašniekam, kuram kontrabanda droši vien bija mazākais no pārkāpumiem; nav pieņemts cilvēkus uzrādīt, bet Žilberta atcerējās, ka Arno tomēr bija atbildējis komisāram, kad runa bija par viņa saimniekiem un vienu no viesiem.

Viņa atstāja zēnu, vēlreiz apgalvodama, ka neatklās slēptuvi, vienīgi pateiks ģimenei, ka viņš ir dzīvs un drīz atgriezīsies. Tad viņa atteicās no Hosē ielūguma pusdienās un, pati ar sevi apmierināta, kāpa autobusā, lai brauktu uz Sentandrē.

«Es tikai gribētu zināt, vai vecais okšķeris doktors nojauš to pašu?» viņa prātoja.

XVIII nodaļa

Dzīve ir pārsteigumu virkne.

( Erftersons)

Tās pašas dienas rītā Rojs uzdeva Annai Motrilai un Legēnam skaidri formulētu jautājumu: cik vēstuļu viņiem nozagts?

Legēnam klāt bija tikai viena, tā, kuru Lebrē rādīja Gramonam, aicinādams palīdzēt šantāžā. Turpretī Anna glabāja visas sava drauga rakstītās — kādas desmit — mazā lādītē, kuru īsi pirms Lebrē ierašanās pilī bija atradusi tukšu. Taču uz Mončelli dzīvokli Parīzē bija aizsūtīta tikai viena (kopā ar Legēnam nozagto). Tātad pārējās kalpotājs acīmredzot bija saglabājis.

Pēc tam detektīvs iztaujāja Kristiānu par pirmo tikšanos ar Mončelli. Viņa pastāstīja, ka tas ieradies dienā, kad viņi sākuši iekārtot nometni: teltis pat vēl nav bijušas uzslietas, un trīs pārējie biedri aizgājuši uz ciemu pēc pārtikas, kad viņa redzējusi sulaini ierodamies un pārskaitušos pieprasām, lai viņi vācas prom. Pēc tam Mončelli kļuvis pielaidīgāks un beigās pat pārāk galants. Vismaz viņa tā apgalvoja.

Beidzot — tajā pašā vakarā viņš atgriezies, pieprasīdams, lai jaunie ļaudis vācas prom, un nākamās dienas pusdienlaikā viņš atkārtojis pavēli un draudējis.

—  Manuprāt,— Rojs mazliet vēlāk teica Fredam, Anrī un Zozetai,— Mončelli droši vien bija noslēpis savus dārgumus, tas ir, vēstules, kaut kur vietā, ko jūs, neko nezinādami, aizņēmāt. Tāpēc viņš gribēja jūs padzīt — un padzīt tūlīt pat, jo bija apsolījis Lebrē visu žūksni. Manuprāt, sākumā viņš tam atdeva tikai divas kā paraugu viņa ierašanās dienā un pēc tam paņēma atpakaļ, lai Lebrē lietu nenokārtotu viens pats. Pēc tam viņš apsolīja parādīt slēptuvi, taču aizsūtīja abas vēstules, kas bija pie viņa, uz Parīzi, lai pataupītu vajadzības gadījumam.

Otrdienas vakarā viņš, bez šaubām, veda savu līdzzinātāju uz meža pļaviņu, kur jūsu vairs nebija, un mēs neko nezinām par strīdu, kas tam sekoja, taču esmu pārliecināts, ka Mončelli slepkava bija Lebrē un viņš arī aizdedzināja mežu. Viņš zināja par iepriekšējā dienā notikušo kautiņu; varbūt Mončelli parādīja vimpelīti, ko bija jums nočiepis; nolikdams to netālu no līķa, viņš pievērsa uzmanību jums; kad atklājās, ka noslepkavots cilvēks, ar kuru Mario kāvās, Mario tika apsūdzēts, ka aizdedzinājis mežu, lai noslēptu slepkavību.

—  Kāds nelietis!— Anrī, dziļi sašutis, noteica.

—  Tagad rodas jautājums: ko viņš izdarīja ar vēstulēm, ja ir tās paņēmis no slēptuves? To nebija ne pie līķa, ne istabā.

—  Vai tās nevarēja mežā sadegt?

—  Vai varbūt Legēns tās atrada līķa apģērbā un iznīcināja?

—  Fransiss saka, ka tā nav bijis.

—  Viņam neva^ uzticēties. Viņš joprojām melo.

—  Es gan gribētu zināt, ko jūs darītu viņa vietā,— Žozeta atcirta.

—  Manuprāt,— Anrī sprieda,— drīzāk Lebrē šīs vēstules ir paņēmis un noslēpis kaut kur pilī.

Tad viņi izšķīrās, un Žilberta atgriežoties atrada nometni tumsā. Tikai nākamajā dienā viņa izstāstīja doktoram, ko atklājusi Nicā un ko varējusi izvilināt no Arno. Rojs palocīja galvu, nelikdamies pārsteigts, tad atkārtoja to, ko pārējiem bija teicis iepriekšējā dienā.

—  Ko domājat darīt šodien?— viņš jautāja.

—  Es gribētu doties uz Diņu.

—      Apmeklēt savu draugu Fransisu? Nē, mazā, man jums paredzēts darbiņš — jūs kāpsiet nevis vilcienā vai autobusā, bet lidmašīnā.

—      Labi. Es tieši gudroju, vai jūs esat nonācis pie tiem pašiem secinājumiem kā es. Bet sakiet — vai tad jūs neesat brīdinājis komisāru, ka vēl jāatrod deviņas vēstules?

— To es darīšu šorīt.

—  Nabaga vecais! Kaut jel viņš nedabūtu trieku!

Petrāls patiešām izskatījās diezgan saīdzis, ka pats nav iedomājies pajautāt, cik vēstuļu nozagts, bet viņš netērēja lieki laiku. Agrā rīta stundā policija atgriezās pilī to pārmeklēt no viena gala līdz otram, un dokiors, kas tur ieradās mazliet vēlāk, redzēja, ka profesors Motrils galīgi pārskaities.

—      Galu galā,— teica Petrals, kura pacietības mērs jau bija pilns,— ja viņš turpinās tā lādēties, man būs jāpieņem, ka šis lāga vecis pats ir nogalinājis abus vīrus.

—      Ja tas ir viņš, dārgo komisār, viņš nelaimīgās vēstules ir sadedzinājis un jūs neko neatradīsiet.

—  Es tiešām esmu pārliecināts, ka mēs neko neatradīsim.

Meklēšana tā arī neko nedeva, bet policisti beigās sāka plēst

efejas, kas klāja mūri zem vairāku istabu logiem. Pēc tam, pabeiguši šo darbu pie galvenās ēkas fasādes, viņi ķērās pie kalpotāju mājas.

Bezspēcīgi noskatījies pirmajos meklējumos, Motrils ieslēdzās bibliotēkā un atsacījās kādu pieņemt. Viņš droši vien kārtoja savus pastmarku albumus, ko policisti netika taupījuši. Viņa sieva un Diprā kundze nebija nekur redzamas, bet *Diprā, Legēns un doktors Žervē ap pusdienlaiku pievienojās Rojam un komisāram.

—       Vai jūs, komisāra kungs, varat pateikt,— ķīmiķis parastajā pieklājīgajā tonī jautāja,— ko īsti jūsu ļaudis meklē?

—  Vēstules,— Petrāls nikni norūca.

—      Vai tās, kuras nozaga Mončelli? Kāda tām tagad var būt nozīme?

—  Tas, kurš vēstules glabā, var būt slepkava.

— Tas ir skaidrs, bet vai esat pārliecināts, ka tās kādam ir?

—       Es ne par ko neesmu pārliecināts,— komisārs atbildēja, plecus raustīdams,— un man šī lieta jau līdz kaklam. Vēstules ir doktora Roja ideja. Es turos pie mums zināmiem faktiem un domāju, ka Gramons jau rīt atzīsies slepkavībā.

—       Es nevaru saprast,— Žervē iekarslgi iebilda,— kāpēc lai viņš atzītos noziegumā, kuru nav pastrādājis. Un, ja viņš to darītu . . .

—.. . viņa atzīšanos nevarēs uzskatīt par pierādījumu,— Diprā papildināja,— es esmu ar jums vienisprātis.

Brīdī, kad Petrāls jau vēra muti vajā, lai reizi par visām reizēm pateiktu, ko domā par neprofesionāliem detektīviem, f( viens no žandarmiem iesaucās:

—  Komisāra kungs, vai gribat redzēt, ko esmu atradis?

Viņš steigšus norāpās pa trepēm un parādīja mazu bieza

stikla pudelīti bez aizbāžņa un bez etiķetes.

—       Tā bija paslēpta zem palodzes, tieši zem Mončelli palodzes efejās.

Petrāls piegāja pie policista un paņēma pudelīti kabatdrānā.

—       Tas var būt interesanti, kaut gan iespējams, ka viņš gribējis šo krāmu vienkārši izmest pa logu.

—       Nē, komisāra kungs, es gan tā nedomāju, tā bija iespiesta mazā mūra iedobumā.

is Diprā ļoti satraukts piegāja pie policistiem.

—  Vai es drīkstētu šo flakonu apskatīt?— viņš lūdza.

Ķīmiķis noliecās pār atrasto priekšmetu, tam nepieskarda-

* mies, it kā neticētu pats savām acīm.

—       Tā ir pudelīte no manas laboratorijas. Patiesībā esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tā ir kodeīna pudelīte, kas man pazudusi.

—  Nu, pie joda!— komisārs iesaucās.

Kā atbalss atskanēja vēl viens lāsts. Un Rojs redzēja, kā doktors Žervē, kas to bija izgrūdis, atkrīt dārza krēslā un slauka pieri.

XIX nodaļa

«Es likšu jums noiet ceļu,» Erkils Puaro teica, «ko pats esmu nogājis; jūs mani pavadīsiet un sapratīsiet, ka visi fakti neapstrīdami norāda uz vienu personu.»

(Agata Kristi)

Nākamajā dienā speciālisti atrada flakonā kodeīna pēdas, bet uz tā nebija nekādu pirkstu nospiedumu. Rojs, kas bija aizgājis pie komisāra uzzināt ekspertīzes rezultātus, palocīja galvu.

—       Domāju, ka jūsu secinājumi būs tādi paši kā manējie,— viņš teica.

—  Tas iespējams. Es gribētu zināt, pie kā esat nonācis?

—  Es labprāt pateiktu, bet esmu apsolījis profesoram Motri- lam tūlīt sniegt ziņojumu. Vai gribat to noklausīties?

Petrāls norūca, ka viņa paša ziņojums jau gatavs un ka viņam nav laika kavēties, tomēr ļāva sevi pierunāt, un viņi abi devās uz pili.

Motrils, viņa sieva un viesi bija cerību pilni, jo doktors pa telefonu bija teicis, ka acīmredzot ir atradis notikumu atrisinājumu un pārliecinošus pierādījumus, kas attaisno Fransisu Gramonu. Turklāt Diprā viņiem droši vien jau bija izskaidrojis, kāda nozīme ir vakardienas atradumam. Vienīgi Diprā kundze bija bāla un bailīgi uzlūkoja detektīvu, kas viņai uzsmaidīja.

—  Man patiktu,— viņš iesāka,— ja te būtu visi, kas tieši vai netieši bijuši iejaukti notikumos, bet mani jaunie draugi, kas bija ierīkojuši nometni jūsu mežā, domā, ka viņi jau tā ir pietiekami izmantojuši jūsu viesmīlību, profesor, lai šodien vēl uzmāktos ar savu klātbūtni. Turklāt viņi zina visu vai gandrīz visu, ko esmu varējis izsecināt.

Pēc ziņām, ko varējusi savākt Parīzes policija, Mončelli un Bernī, alias Lebrē, ir bijuši pazīstami jau divdesmit gadu, kopš okupācijas laikā abi kalpoja nacistiem.

Pirmais no viņiem savas gaitas sāka kā izsūtāmais aptiekā; otrais ir bijis palīgs laboratorijā; taču Bernī drīz specializējās šantāžā. Pēc Atbrīvošanas viņš nozuda, un vairākus gadus viņa pēdas nav atrodamas, līdz sastopam viņu Kurbevuā. Viņš, protams, atkal piekopa savu izspiedēja amatu. Viens no veiksmīgākajiem viņam, bez šaubām, bija darījums ar Gramona kungu.

Pieņemu, ka viņš kādu dienu ir redzējis kopā Motrila kundzi un Legēna kungu Parīzē, sacerējis romānu par viņu attiecībām un izdomājis, ka tās varētu būt viņam labs ienākuma avots. Es sīkāk nekavēšos pie šīs afēras, jo tā jau ir noskaidrota. Lebrē-Bernī sprieda par citiem pēc sava ģīmja un līdzības, un pieņēmums, ka viņu draudzība var tikt pārprasta un tāda veidā darīta zināma atklātībai, upurus satrieca.

Nepainetis skatienu uz Annu Motrilu, kas jauki pietvīka, doktors turpināja:

—  Lebrē gādāja, lai Mončelli sāktu strādāt pie jums, profesor, un atrastu iedarbīgu izspiešanas līdzekli pret Legēna kungu; viņa līdzzinātājs piezvanīja Lebrē uz Kannām, ka vēstules ir rokā,— tās bija gluži nevainīgas, bet varēja likties kompromitējošas to autoriem. Sekoja šantāža, par kuru Legēna un Gramona kungi mums ir devuši pilnīgus paskaidrojumus.

Taču Mončelli neuzticējās Lebrē, ar kuru viņam droši vien bija dažs labs kopīgs noslēpums. Bez šaubām, viņš bija nolēmis no tā kādu dienu atbrīvoties, tāpēc paņēma Diprā kunga laboratorijā pudelīti kodeīna, ko vakar atradām zem viņa istabas loga.

Manuprāt, lielāko daļu vēstuļu viņš noslēpa mežā, bet divas iedeva Lebrē, lai tas tās izmantotu un parādītu «klientiem». Gandrīz tūlīt Mončelli tās paņēma atpakaļ, bez šaubām, gribēdams dabūt lielāku laupījuma daļu, nekā viņam tikusi apsolīta.j Mēs zinām, ka viņi par to strīdējās pirmdienas vakarā, kad Arno aiznesa Lebrē viņa blašķi ar viskiju. Domājams, ka tieši tajā vakarā Mončelli nobrieda doma likt lietā indi, ja sabiedrotais kļūtu bīstams.

Aizsūtījis uz Parīzi divas vēstules, ko glabāja pie sevis, viņš apgalvoja Lebrē, ka atdos viņam visu žūksni, taču viņam ne prātā nenāca to darīt. Otrdienas vakarā viņš ielēja indi blašķē, kas tobrīd bija izdzerta tikai līdz pusei, un gatavojās aizbraukšanai.

Viņam par nelaimi, Lebrē tajā vakarā nedzēra. Viņš uzglūnēja Mončelli, redzēja, ka tas atstāj pili ar koferiem rokā, piegāja tam klāt un apbēra ar sitieniem, lai piespiestu atzīties, kur noslēptas vēstules. Es nezinu, vai viņa nodoms izdevās. Drīzāk domāju, ka ne un ka viņš pretinieku nogalināja pārāk ātri.

Katrā ziņā viņš aizdedzināja mežu, nometa jauniešu vimpelīti līķa tuvumā, lai novirzītu aizdomas uz viņiem, un aiznesa koferus atpakaļ uz pili. Pat ja viņam nebija pierādījumu, upuri to nevarēja zināt, un viņš būtu turpinājis šantāžu, jo sevišķi tāpēc, ka noziegums lietas bija sarežģījis un viņš varēja draudēt Legēna kungam, ka apsūdzēs to, ja pats tiks turēts aizdomās.

Ja Gramona kungam būtu pieticis drosmes toreiz mums visu izstāstīt, viņš mums būtu aiztaupījis daudz sarežģījumu, taču Lebrē dzīvību droši vien nebūtu izglābis — tas būtu iespējams vienīgi tad, ja Lebrē tūlīt būtu apcietināts. Lebrē tikko nogalinātais cilvēks bija viņu nolēmis nāvei. Tikai nejaušības dēļ viņš trešdien nepieskārās viskijam. Varbūt viņš domāja, ka labāk atturēties no alkohola, kamēr notiek izmeklēšana? Kad Motrila kundze lēja blašķē viskiju, viņa konstatēja, ka tā joprojām ir līdz pusei pilna.

Nonākam pie ceturtdienas: Lebrē pieceļas, tomēr juzdams nemieru par Gramona un Legēna iespējamo reakciju. Viņš sakravā koferus un iebāž kabatā revolveri. Motrila kunga izturēšanās brokastu laikā vēl palielina viņa bažas. Tomēr viņš nolemj visu vēlreiz pārdomāt un, sev par nelaimi, meža ceļā satiek doktoru Žervē. Doktors Žervē tagad jau ir izskaidrojis savu rīcību: viņš pazinis Lebrē okupācijas laikā, un seko īss cīniņš, kura laikā šantāžists dabū sitienu pa galvu. Tikko atžilbis, viņš iedzer malku viskija, lai atgūtos, un turpmāko jūs zināt. Tiesas darbība izbeidzas.

Profesors Motrils atkal smaidīja.

— Tas ir lieliski, doktor!— viņš iesaucās.— Viss noteikti ir noticis tieši tā.

Pēc tam, šķiet, viņš nožēloja savu sajūsmas uzplūdu un jautājoši pavērās komisārā.

—  Man arī tas bija ienācis prātā,— Petrāls teica.— Šķiet neapstrīdami, ka Mončelli slepeni paņēmis un glabājis indi. Turklāt Lebrē istabā mēs atradām audekla kreklu un bikses, kas bija izmazgāti, bet nebija gludināti, acīmredzot tos viņš mazgājis pats, lai likvidētu asiņu traipus.

—  Lūk, ko jūs man neesat teicis, komisār,— Rojs smaidot sacīja.

—  Manuprāt, tieši jūs līdz pat šim rītam diezgan skopi dalījāties savos atklājumos. Katrā ziņā šķiet, ka Lebrē ir atbildīgs par otrdien pastrādāto slepkavību, un ļoti iespējams, ka viņš vēlāk noindēts. Tomēr viena mīkla vēl jāatmin: kur palicis sulainis Arno.

Doktors iesita sev pa pieri.

—  Ak kungs! Iedomājieties tikai, es taču gribēju par to runāt pirmām kārtām un aizmirsu! Arno ir devis ziņu par sevi vecākiem, dārgo komisār, viņš ir ļoti jūtīgs zēns, viņu satriekusi doma, ka viņa liecības dēļ tiek turēta aizdomās Motrila kundze, un viņš vairs nespējis skatīties tai acīs. Viņš aizbēdzis pie draugiem un tagad gribētu atgriezties . . .

—  Nabaga zēns,— Anna teica, burvīgi uzmetusi lūpu, bet Diprā kundzei acīs sariesās asaras.

—  Man jābrīnās par vēl kaut ko,— Petrāls turpināja, kad bija sagremojis nupatējo atklājumu,— es nesaprotu, kā Lebrē varēja veselu dienu nodzīvot nedzēris. Vai neviens nav redzējis viņam blašķi rokā trešdien?

Diprā, Legēns un profesors noliedzoši papurināja galvu, teikdami, ka nekā neatceras.

—  Varbūt es varu jums ko palīdzēt,— bikli bilda Diprā kundze, kas vēl nebija ne muti atvērusi.— Tajā dienā pēc brokastīm Anna atgriezās savā istabā un par dzērieniem gādāju es. Ielēju vīram glāzīti degvīna un piedāvāju to arī Lebrē, bet viņš man atbildēja: «Nē, paldies, šodien es nedzeru.»

—  Šķiet, tas jautājumu noskaidro,— Rojs teica.

—  Redzēsim, ko domās miertiesnesis, kad es viņam būšu izklāstījis faktus,— komisārs pieceldamies sacīja.

Pēc tam viņš negribīgi atvainojās profesoram par visām neērtībām, ko šī lieta viņam sagādājusi.

Taču, atstādams pili, Petrāls atvieglots uzelpoja, un šķita, ka viņš beidzot ir atguvis labo omu. Komisārs pat pajautāja doktoram, kāpēc viņu nav pavadījusi mazā, okšķerīgā žurnāliste.

— Zilberta?— Rojs atbildēja.— Viņa saņēma telegrammu no savas redakcijas un bija spiesta atgriezties Parīzē.

XX nodaļa

Noliec smilšu pulksteni uz galda. Es gribu palērzēt par mūsu senāko pazīšanos, Landrī.

(Aleksandrs Dimā)

Jaunieši sākumā bija domājuši palikt Greijā līdz mēneša beigām, bet Kristiāna paziņoja, ka viņa vairs nespējot iziet caur Klusuma mežu, jo tad naktī rādoties slikti sapņi, un viņi nolēma uzsliet savas teltis Augšvārā.

Pēc divām dienām Leslijs Rojs un Freds atkal devās uz Parīzi, kur Žilbertu satika īsu brīdi, jo viņai vajadzēja atgriezties — šoreiz redakcijas uzdevumā — Kotdazīrā, kur tika gaidīta Elizabete Teilore. Pēc tam doktors atgriezās Londonā un Freds aizlidoja uz Vāciju, kur nodarbosies ar kādu narkotisko vielu kontrabandas lietu.

Trīs draugi satikās vienīgi oktobra sākumā mazajā dzīvoklītī, ko Rojs apdzīvoja Gitondemorvo ielā.

Žilberta pastāstīja jaunumus — Kristiāna un Anrī gatavojas nākamajā nedēļā laulāties. Žozeta tikpat kā saderinājusies ar Mario un noraidījusi Gramona precību piedāvājumu, kaut arī jūt pret viņu vairāk nekā simpātijas.

—  Droši vien viņai nepatīkams ir nevis Fransiss, bet viņa vide. *

—  Vārdu sakot, viņai bail no izdevīgām laulībām?

—  Tieši tā.

—  Man vienmēr licies, ka šai meitenei ir galva uz pleciem,— Rojs teica,— viņa zina, ka nespēs atturēt Fransisu no apšaubāmām gaitām. Lai ko Motrils domā par savas krustmātes Alises dēlu, tas ir vājas gribas cilvēks un gļēvulis.

—  Starp citu, Motrils atgriezies Parīzē, un Anna vairs nerunā par šķiršanos, viņa acīmredzot apjēguši, ka otru tādu vīru nevarēs atrast.

Freds piesarcis protestēja:

—  Zini, manuprāt, notikums ar Legēnu ir stipri pārspīlēts.

—  Nu protams: vai viņa tev izskaidroja, ka mīl viņu ka brāli un ka viņš raksta, lai pastāstītu par piedalīšanos boksa sacensībās?

—  Esmu lasījis, ka Diprā nupat saņēmis Lavuazjē balvu par alkoloīdu pētījumiem,— doktors ieteicās.

—  Pareizi, es jau gribēju jums to pastāstīt. Es šai sakarā viņu intervēju,— Žilberta sacīja,— un pie viņa satiku Žervē. Abi man teica, ka ļoti priecātos, ja varētu jūs satikt.

Leslijs Rojs pavērās jaunajā sievietē, kuras seja bija kļuvusi nopietna.

—  Es arī priēcātos. Turklāt man ir nodoms izmantot uzturēšanos Parīzē, lai sastaptu Diprā laulāto pāri.

Viņš piezvanīja ķīmiķim, kurš viņu kopā ar Žilbertu ielūdza nākamās svētdienas brokastīs.

Diprā dzīvoja Neijī, Augustīniešu ielā, neliela dārza ieskautā namiņā. Pirmajā stāvā bija viņa kabinets un laboratorija, bet viesi tika uzvesti otrajā stāvā moderni iekārtotā viesistabā ar gaišām tapetēm un ērtiem atzveltņiem. Pie sienām bija dažas abstraktas gleznas, par ko brīnījās Žilberta, kas nebija varējusi iedomāties, ka mājastēvs varētu interesēties par tāda veida mākslu. Taču doktors Rojs kavējās pie ļoti klasiskā stilā gleznota meitenes portreta — tā bija tumšmate lielām, melnām acīm un dzīvespriecīgu smaidu. Diprā, pamanījis viņa ziņkāri, skumji teica:

—  Tā ir manas sievas māsa. Mēs viņu zaudējām pirms trim gadiem.

—  Man liekas, ka toreiz es redzēju jūs nododam liecību,— Žilberta iejaucās.— Vai tā bija meitene, kas noindējās … nelaimes gadījuma dēļ?

—  Jā. ,

Leslijs Rojs sāka runāt par balvu, ko ķīmiķis tikko bija saņēmis, un, kad ieradās arī ielūgtais Žervē, visi sēdās pie galda, kur vīrieši risināja profesionālu sarunu par medicīnas reformu un nupat izdarītajiem zinātniskajiem atklājumiem, bet Žilberta atstāstīja Diprā kundzei savu pēdējo reportāžu.

Tomēr Diprā kundzes skatieni nemitīgi kavējās pie doktora Roja. Divreiz viņa atvainojās un gāja palīgā ļoti jaunajai apteksnei, kas viņus apkalpoja. Pēc brokastīm sabiedrība atgriezās mazajā viesistabā. Mājasmāte pasniedza kafiju, nolika uz mazā galdiņa konjaku un liķierus un atkal izgāja.

—  Vai esat vēl saticis profesoru Motrilu?— detektīvs jautāja, aizsmēķēdams pīpi.— Iedomājieties tikai, viņš par šīsvasaras lietas izmeklēšanu man atsūtīja čeku par smieklīgi lielu summu, vismaz man tā liekas, un tas ir mazliet nepatīkami. Parasti es savus pakalpojumus tik augstu nevērtēju.

—  Esiet drošs,— Diprā teica,— ka viņš mūžīgi jutīsies jums pateicīgs par to, ka esat aiztaupījis skandālu, kas varētu izcelties sievas dēļ, un paglābis Fransisu no apsūdzības slepka vībā.

—  Profesors ir ļoti krietns cilvēks, vai ne?

—  Ļoti krietns, varbūt mazliet egoistisks un ļoti augstu vērtē savu mieru, bet uzticams draugs un vienmēr ļoti iecietīgs pret jaunajiem.

—  Es redzēju pārsteidzošu piemēru: viņa izturēšanos pret Legēnu. Varu apgalvot, ka Motrila vietā es šim jauneklim, kas izturējies tik neglīti, neparādītu vis tādu laipnību.

Diprā smaidīja.

—  Tas tāpēc, ka jūs nepazīstat Annu,— viņš apgalvoja. — Vainīga bija viņa, nevis jaunais cilvēks; viņa it bieži, gandrīz katru gadu, zaudē galvu kāda puišeļa dēļ un izliekas, ka grib mainīt visu dzīvi, taču vairāk vai mazāk regulāri atgriežas pie Armāna Motrila — vai nu vīlusies, vai vienkārši nogurusi kā Marselīna «Žanā no Mēness».

—  Bet kāda velna pēc tad viņa tik ļoti baidījās no sava vīra, ja jau tas ta pieradis pie viņas . . . untumiem?

—  Piedodiet, bet jūs nesaprotat: Armāns vienmēr ir zinājis visas viņas vējgrābslības (viņš sievu joprojām uzskata par bērnu, ko pazīst jau divdesmit gadu un kas viņu ir saukusi par tēvoci), bet viņa nezināja, ka viņš zina. Nabaga mazā iedomājas, ka ir ļoti viltīga un ka ļoti labi tēlo uzticīgas sievas lomu. Tāpēc, saprazdama, ka tiks atklāts viņas sakars ar Mišelu, viņa droši vien bija pārliecināta, ka vīrs izturēsies tāpat kā tie, ko apraksta avīžu hronikās vai lubu romānos — tāda ir vienīgā literatūra, ko viņa lasa,— un jau iztēlojās, ka ir mirusi vai tiek vesta tiesas priekšā, tāpēc izturējās tā, kā, viņasprāt, prasīja apstākļi — apzvērēja, ka nonāvēsies, un galu galā varbūt pat nopietni domāja to darīt. Notikums būtu smieklīgs, ja gandrīz nebūtu beidzies traģiski.

—  Jūs sakāt —«ja gandrīz nebūtu beidzies traģiski»,— Žil- berta iebilda,— manuprāt, tas jau tāpat bija pietiekami traģisks: divi līķi! Nemaz jau nerunājot par mūsu dārgā doktora ievainoto plecu!

Žervē, neveikli juzdamies, sakustējās, bet Diprā papurināja galvu.

— Tiešām, piedodiet, doktor, vai esat pilnīgi atkopies pēc nelaimes gadījuma?

—  Es jau sen vairs nedomāju par to.

—  Bet, ja runājam par pārējo,— es nespēju šis divas slepkavības uzskatīt par drāmām: upuri bija pārāk nicināmi.

—  Es jūs saprotu. Jūsuprāt, Mončelli un Lebrē bija pelnījuši nāvi?

Ķīmiķis, piepildīdams četras glāzes, atkal pasmaidīja.

—  Pēc pārliecības un sirdsapziņas — jā,— viņš teica.

Tad viņš iedzēra malku konjaka un parastajā mierā piebilda:

—  Jūs, doktor Roj, ļoti labi zināt, ka Lebrē nogalināju es.

XXI nodaļa

Tālad tiesa viņu neskars.

(Dešels Hammets)

Žilberta pārsteigumā sarāvās, un Žervē nopūtās kā cilvēks, kas redz īstenojamies to, no ka ir baidījies, bet detektīvs ļoti mierīgi atbildēja:

—  Jā, es to zinu un esmu te tāpēc, ka gribu ar jums runāt, Diprā kungs. Jums bija iespēja pārliecināties, ka neizturos pret jums naidīgi: devu tādu nozieguma versiju, kas policijai likās apmierinoša, un mans pienākums nav izklāstīt franču ierēdņiem visas manas hipotēzes, taču gribētos zināt jūsu motīvus, kaut arī, šķiet, daļēji tos jau nojaušu. Iemesls ir tās meitenes nāve, kuras portretu nupat redzējām, vai ne?

Diprā bālā seja mazliet pietvīka.

—  Jā, Lebrē viņu nogalināja tikpat nepārprotami, kā es izpildīju nāvessodu šim nekrietnelim. Viņa šo cilvēku pazina, kad viņai bija astoņpadsmit gadu,— piecdesmit piektajā gadā. Viņš bija papriecājies ar meiteni un pēc tam to pametis. Toreiz par to neko nezināja nedz manas sievas vecāki, nedz piēs. Tad, pēc pieciem gadiem, kad mana svaine Brigita sāka dzīvot pie mums, viņa saderinājās ar vienu no maniem skolniekiem, kuru mīlēja no visas sirds. Viņai vairs ne prātā nebija bēdīgais piedzīvojums ar Lebrē, kad kādu dienu viņš atrakstīja, atgādinot, ka viņam ir manas svaines vēstules, kuras ir ar mieru atdot par miljonu franku, pretējā gadījumā viņš draudēja nedēļas laikā tās aizsūtīt līgavainim.

—  Visbriesmlgāk,— ķīmiķis izmisuma pilnā balsī sacīja, — visdrausmīgāk ir domāt, ka mēs nelaimi novērstu, ja būtu Parīzē, vai arī gadījumā, ja nabaga bērnam būtu pieticis drosmes tūlīt darīt mums to zināmu. Taču viņa acīmredzot iedomājās, ka ir pastrādājusi noziegumu (viņa bija audzināta lielā stingrībā). Meitene nevis meklēja palīdzību pie mums, nevis runāja ar līgavaini, nevis cīnījās . .. vūia nespēja savākt pieprasīto summu un izvēlējās ļaunāko no "visiem atrisinājumiem — nonāvējās, cenšoties visus pārliecināt, ka, viņasprāt, ir slima. Tomēr māsai viņa bija atstājusi vēstuli — pārāk vēlu —, pateikdama visu, vienīgi slepkavas vārdu ne, jo zināja, ka mēs neliksimies mierā, iekams nebūsim to sodījuši.

Pēc mēneša Brigitas līgavainis tāpat gāja bojā — autokata strofā, un mēs nevarējām zināt, vai arī šajā gadījumā nav runa par pašnāvību. Jūs nevarat iedomāties mūsu turpmākos meklējumus, kuriem mēs ar sievu nodevāmies, lai atrastu to, kas izpostījis divas jaunas dzīves. Taču draugi, pie kuriem Brigita tajā nelaimīgajā vasarā bija pavadījusi brīvdienas, neatcerējās šo cilvēku: tā bija parasta pludmales pazīšanās, un viņa bija dejojusi un peldējusies kopā ar daudziem citiem jauniešiem, kurus visus viņi pēc tam bija pazaudējuši no redzesloka. Draudu vēstuli, ko tiku atradis, bija parakstījis kāds Marsels — tas bija mans vienīgais pieturas punkts —, bet šis vārds viņiem neatgādināja neko.

Tā tas turpinājās veselus trīs gadus, un mēs nebijām tikuši ne soli tālāk līdz pat jūlijam, kad Motrils, kā gandrīz katru gadu, mūs uzaicināja pavadīt atvaļinājumu pie viņa. Es gan pamanīju, ka Lebrē šķita pārsteigts, izdzirdis manu vārdu, kad tika ar mums iepazīstināts, bet tagad esmu diezgan pazīstams zinātnieku aprindās, un viņa izturēšanās man nelikās uzkrītoša. Tomēr uzreiz viņš man šķita nepatīkams, un es pamanīju, ka viņš, cik iespējams, vairās no manis.

Kad tika nonāvēts Mončelli, es, tāpat kā Motrils, sākumā domāju, ka noticis kautiņš, bet nākamajā dienā, kad profesors un mana sieva izgāja dārzā pastaigāties, es izdzirdu skaļas balsis Annas istabā. Kopā ar viņu bija abi jaunekļi — Mišels un Fransiss; viņa kliedza, ka grib padarīt sev galu, lai ļauj viņai nomirt, un viņi pūlējās sievieti nomierināt. Pēc brīža uzzināju arī par šantāžu, kur^s upuri bija viņi visi trīs, un Lebrē vārdu — Marsels, kas mani satrieca. Atcerējos, kā viņš mani uzlūkoja pirmajā dienā, un metos uz viņa istabu. Viņa tur nebija, bet uz rakstāmgalda es atradu pastkartes, kas bija sagatavotas nosūtīšanai, un acumirklī pazinu rokrakstu — tas bija tas pats, kādā rakstīta draudu vēstule, kura bija manā rīcībā.

Man šķita, ka tas ir tīrais brīnums: es drebēju aiz niknuma un reizē aiz prieka, ka esmu atradis šo bandītu brīdī, kad viņš mēģina izpostīt citas sievietes dzīvi. Taču, patiesību sakot, tobrīd es pavisam maz domāju par Annu. Izsecināju, ka Lebrē droši vien ir atbildīgs par Mončelli nāvi. Taču, ja es viņu apsūdzētu, man vajadzētu pateikt, kāpēc tā domāju, būtu jāatklāj patiesība par svaines nāvi, kuru tikām iztēlojuši kā nelaimes gadījumu, un arī jānodod atklātībai Motrilu laulātā pāra attiecības, taču mans vecais draugs nebija to pelnījis.

Es vēlējos vienīgi, lai Lebrē mirst un lai viņš mirst no indes tāpat kā viņa upuris. Turklāt bija iespējams arī pieņemt, ka viņš izdarījis pašnāvību, un, jādomā, viņa dzīvē netrūka dažādu ļaundarību, lai varētu pieņemt, ka viņš juties apdraudēts. Domāju, ka man pašam nav iemesla baidīties tieši tāpēc, ka izmantoju indi no savas laboratorijas un šai ziņā biju pilnīgi vaļsirdīgs: neviens nevarētu pateikt, kāda iemesla dēļ man vajadzētu nonāvēt Lebrē.

Trešdienas pēcpusdienā es iebēru indi Lebrē blašķē, kas stāvēja uz bufetes. Man, protams, nenāca ne prātā, ka Anna nolēmusi to pieliet pilnu mazliet vēlāk. Bet nekad jau neizdodas būt pietiekami piesardzīgam: es tiku pārliecinājies, ka visi citi ir ar kaut ko nodarbināti un ka kalpotāji atrodas bufetes istabā; indes piebēršana prasīja tikai dažas sekundes; un tomēr doktors Žervē, kas gāja caur dārzu, nejauši paskatījās iekšā pa logu un ieraudzīja mani. Taču tobrīd viņš nemaz nesaprata, ko es daru.

Ņemot vērā apstākļus, man nebija ne mazākā iemesla baidīties, ka Lebrē varētu kādam piedāvāt iedzert no blašķes. Lai pašnāvības ideja liktos iespējama, es uzaicināju viņu iegriezties manā laboratorijā un tad viņam sacīju, ka, manuprāt, kādreiz esmu dzirdējis savu svaini izrunājam viņa vārdu. Viņa seja pārvērtās, un viņš sacīja, ka nekad nav pazinis nevienu manas ģimenes locekli. Es zināju, ka esmu pamodinājis viņa aizdomas, bet gribēju, lai mirstot viņš skaidri saprastu, kas ar viņu notiek. Un es patiešām cerēju, ka viņš iedzers viskiju vakarā savā istabā, kur viņu atradīs mirušu un blašķi — līdzās.

Lebrē pamošanās un rīta pastaiga man sagādāja milzīgu vilšanos. Taču tieši tāpēc es varēju pārmeklēt viņa mantas un aiz mapes oderes atrast paslēptās Mončelli atņemtās vēstules. Tūlīt es tās sadedzināju un visu izstāstīju sievai. Pēc divām stundām abi jaunekļi atrada līķi.

Turpmāk es, šķiet, savu lomu tēloju diezgan labi. Es gribu jums pateikt vēl kaut ko, tāpat kā es pateicu Zervē, kas notikušo saprata, bet, zinādams Lebrē pagātni, vienīgi lūdza, lai aizeju pie viņa izskaidrot savu rīcību: ja Fransisu Gramonu sauktu zvērināto tiesas priekšā un notiesātu par slepkavībām vai vienu no tām, es atzītu savu vainu. Taču es redzēju, ka pret viņu nav neapgāžamu pierādījumu, un turklāt man šķita, ka tieši Salbrī jaunkundze man deva ideju …

—  Un tā bija viņa, kas jau pirms manis sāka jūs turēt aizdomās,— doktors sacīja,— be*, tā kā Žervē viņai bija izstāstījis, kas par cilvēku ir Lebrē, viņa tāpat nepavisam negribēja, lai slepkava tiktu apcietināts.

—  Katrā ziņā viņa manā klātbūtnē skaidroja, ka nav iespējams apsūdzēt Lebrē Mončelli nāvē un otrādi. Kāpēc ne, es domāju, sulainis lieliski varēja nozagt indi un pirms nāves iebērt blašķē. Tad es iebāzu pudelīti iedobumā zem viņa istabas loga un ar mazu novēlošanos atcerējos, ka reiz Mončelli palicis manā laboratorijā viens. Visjocīgākais ir tas, ka komisārs Petrāls, apmāts ar domu par pazudušajām vēstulēm, lika no jauna pārmeklēt visu māju un šoreiz — plēst nost efejas no sienām, kamēr es lauzīju galvu, kā lai panāk pudelītes atklāšanu!

Redziet, doktor Roj, tas ir viss, bet es gribētu zināt, kā jūs nekļūdīgi izsecinājāt, ka vainīgais esmu es? Jo tajā dienā, kad izklāstījāt savu versiju, es jau zināju, ka esat nojautis patiesību, to es sapratu pēc jūsu skatiena.

Detektīvs bridi iegrima domās.

—  Nebija grūti izsecināt, ka Lebrē ir noslepkavojis Mončelli, ja jau bija zināms, ka viņi iepriekšējā dienā strīdējušies, un viņa pārlieku labi izdomātais alibi man likās šaubīgs. Acīmredzot Legēns bija spiests par to parūpēties. Taču otrā slepkavība sagādāja lielākas grūtības: aizdomās varēja turēt visus nonāvētā upurus. Inde nāca no jūsu laboratorijas, bet pirmajā brīdī šķita, ka jūs būtu izvēlējies līdzekli, kas jūs tik skaidri neuzrāda. Taču es ievēroju, ka jūs pats pirmais pieņēmāt ērto pašnāvības hipotēzi un ka jūs pūlējāties novērst aizdomas ne tikai no saviem draugiem Motriliem, bet arī no Gramona un Legēna, apgalvodams, ka viņi nekad nav bijuši jūsu laboratorijā, kas vismaz attiecībā uz Gramonu nebija taisnība: viņš atzinās, ka pāris reižu tur iegājis.

Ari Diprā kundze apgalvoja, ka droši vien notikusi pašnāvība, un, redzēdama, ka tiekat ilgi pratināts, drausmīgi uztraucās, pat tiktāl, ka gribēja mani izsist no ierindas .. .

—  Vai arī to jūs sapratāt?

—  Tas nebija pārāk grūti, kad nākamajā dienā viņa izvairījās dot man roku. Kāda nejauša kustība vēlāk deva man iespēju redzēt viņas labās rokas delnu, kas bija nobrāzta, bet akmens, ko man uzripināja virsū, bija notraipīts no abām pusēm, kas pierādīja, ka uzbrucējs, lauzdams to ārā no mūra, ir ievainojis ādu. »

Pa to laiku Žilberta atrada Nicā mazo Arno, kas aizbēga tajā pašā naktī, un nevarēja izdibināt, no kā viņš baidās. Taču viņš bez vilcināšanās bija liecinājis pret Annu Motrilu un enerģiski apgalvoja — viņš zinot, ka Legēns nav vainīgs. Ko tad viņš gribēja pasargāt? Legēns pats mums sacīja, ka Diprā kundze labi pazīst jaunekļa māti un Arno ir redzējusi pavisam mazu. Varēja pieņemt, ka viņš kaut ko zina par viņu vai par jums: ļoti iespējams, ka jauneklis redzēja viņu dārzā tai brīdī, kad viņa grūda akmeni man virsū. Esiet drošs, ka nejūtu dusmas pret jūsu sievu: viņai noteikti nebija nodoma mani nogalināt, viņa tikai gribēja padarīt mani uz dažām dienām nekustīgu. Es pat jūtos mazliet glaimots, ka mana necilā reputācija atstājusi uz viņu tādu iespaidu.

No otras puses, profesors Motrils runāja par vēstulēm, kas nonākušas policijas rokās, un es redzēju, ka jūs nodrebat un neticīgi iesaucaties: «Annas vēstules? Tas nav iespējams!» Vai neiespējami bija tas, ka viņa rakstījusi? Nē, bet likās neiespējami, ka viņi atraduši vēstules, kuras jūs bijāt pats savām rokām iznīcinājis. Tai brīdi man kļuva skaidrs, ka jūs zināt daudz ko, par ko nerunājat, un ka acīmredzot jūs esat bijis tas, kas pārmeklējis Lebrē istabu.

—  Taču jums nebija nekādu pierādījumu, vai ne?

—  Pēdējais pierādījums bija tas, ko man deva Žilberta, pateikdama: jūs piepeši esot atcerējies, ka reiz Mončelli palicis viens pats laboratorijā, kaut gan bijāt apgalvojis pretējo. Tad es nospriedu, ka esat nolēmis virzīt mūsu meklējumus uz Mončelli pusi, un pudelītes atrašana zem viņa palodzes apstiprināja manu pārliecību. Vai atceraties, par ko todien runājām? Doktors Zervē izteicās, ka, pat gadījumā ja Gramons atzītos, viņš neļaus to tiesāt, un jūs viņu pārtraucāt, uzmezdams saprotošu skatienu, kas viņu nomierināja, jo uzskatījāt, ka pietiks ar pierādījumu, kuru drīzumā noteikti atklās^.

Žilberta, kas atcerējās, ka esat bijis iejaukts kādā noindēša- nās lietā, savukārt devās uz Parīzi, jo es lūdzu, lai viņa to noskaidro sīkāk. Tā viņa uzzināja, ka Diprā kundzes māsa nogalinājusies pirms laulībām, kuras, kā šķita, viņa no sirds bija vēlējusies, un viņai nav bijis ne mazāko garīgas depresijas pazīmju. Žilbertai bija līdzi Lebrē fotogrāfija — tās jums, kopš viņu meklējat, protams, nebija — un viņa galu galā atrada kādu meitenes draudzeni, kas atcerējās Lebrē kādreiz redzējusi kopā ar jūsu svaini. Viņa vairs neatminējās, ne kur tas noticis, ne kad bijis, bet man ar to pietika: Lebrē bija iejaukts jūsu svaines dzīvē, un jūs to bijāt slēpis.

—  Es jums teicu, ka nekad pirms sastapšanās Greijā neesmu viņu redzējis, un tā bija taisnība,— Diprā smaidīdams sacīja.

—  Beidzot — bija vēl kāds sīkums, kas ieintriģēja komisāru un varēja sagraut visu teoriju, ko biju izstrādājis savā ziņojumā: ja Mončelli būtu piebēris indi otrdienas vakarā, vajadzētu pieņemt, ka Lebrē nav dzēris ne lāsi līdz pat ceturtdienas rītam, un cilvēkam, kas lika piepildīt savu blašķi gandrīz katru dienu, tāda atturēšanās liekas neraksturīga. Un trešdien, kad viņš uzmācās Motrila kundzei, lai liktu saprast, ka viņai nekas nedraud, Žilberta atradās tuvumā un pamanīja, ka viņš sm'ird pēc viskija, taču tas neliedza Diprā kundzei vēlāk apgalvot, ka Lebrē tajā dienā acīmredzot nav lietojis alkoholu. Es to ievēroju.

Brīdi valdīja klusums, tad ierunājās Diprā.

—  Kāpēc,— viņš klusām jautāja,— jūs par to neteicāt izmeklēšanas laikā?

—  Tāpēc, ka šantāžu es uzskatu par gļēvāko no visiem noziegumiem. Tāpēc, ka vācu okupācijas laikā Lebrē bija uzrādījis Pretošanās kustības dalībniekus un ebrejus, sasniedzis neģēlības kalngalus. Un es jūsu zemē esmu redzējis visai maz tādu uzrādītāju, kas būtu notiesāti uz nāvi, un nekad — šantāžistus.

—  To es arī sev teicu,— Žervē bezkaislīgi piebilda.

Doktors izdzēra glāzi un piecēlās.

—  Nedz Žilberta, nedz es — mēs neesam policisti, Diprā kungs, un vienkāršiem pilsoņiem nav jāgādā, lai tiktu ievēroti likumi, sevišķi vēl, ja tie ir nepilnīgi. Tāpēc ierosinu uz visiem laikiem aizmirst šo lietu, kurā, kā es laikam gan varu sacīt varas pārstāvjiem, tiesas rīcība vairs nav iespējama. Jums nav nekāda pamata baiļoties, un, ja mūsu draugs Freds ir ko nojautis, varu galvot arī par viņa klusēšanu.

—  Viņam notikumu pavērsiens ir visnelaimīgākais,— Žilberta sacīja,— viņš iemīlējies Annā Motrilā!

Content

Ziglēra Žileta Klusuma mežs

ŽILETA ZIGLĒRA KLUSUMA MEŽS

I nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI nodaļa

XVII nodaļa

XVIII nodaļa

XIX nodaļa

XX nodaļa

XXI nodaļa